Роллинс Джеймс

Judo padermė

Iš anglų kalbos vertė

Bronius Bružas

Turinys

Su istoriniais aspektais susijusios pastabos

1293-ieji

Tiesioginis poveikis

1. Tamsioji Madona

2. Kruvinos kalėdos

3. Pasala

4. Piratai

5. Pamesta ir atrasta

6. Epidemija

Inkubacinis periodas

7. Nepapasakota istorija

8. Pirmasis pacientas

9. Hagia Sophia

10. Bėgant nuo vilko

11. Vaikščiojant žarijomis

12. Uždraustas žemėlapis

Epidemijos protrūkis

13. Raganų karalienė

14. Angkoro griuvėsiai

15. Gelmių demonai

16. Bajonas

17. Ten, kur nedrįsta žengti angelai

18. Vartai į pragarą

19. Išdavikas

Epilogas

Išnašos

SU ISTORINIAIS ASPEKTAIS SUSIJUSIOS PASTABOS

Štai kur slypi paslaptis. 1271-aisiais septyniolikmetis venecijietis Markas Polas kartu su tėvu ir dėde išplaukė į Kiniją, į Kublaichano rūmus. Kelionė truko dvidešimt ketverius metus, ir vėliau ją apipynė legendos apie egzotiškus kraštus, plytinčius į rytus nuo žinomo pasaulio: stebuklingi pasakojimai apie bekraštes dykumas, nefrito upes, žmonių knibždančius miestus, milžiniškus burlaivių laivynus, juodus degančius akmenis, iš popieriaus gaminamus pinigus, neįtikėtinus gyvūnus, keistus augalus, kanibalus ir slėpiningus šamanus.

Septyniolika metų ištarnavęs Kublaichano rūmuose, 1295-aisiais Markas grįžo į Veneciją, kur prancūzų romantikas Rustičelas jo pasakojimus išklojo knygoje, senovine prancūzų kalba pavadintoje „Le Divisament dou Monde“ (arba „Pasaulio aprašymas“). Tekstas pasklido po visą Europą. Keliaudamas į Naująjį Pasaulį, „Pasaulio aprašymo“ egzempliorių pasiėmė net Kristupas Kolumbas.

Tačiau vieną istoriją garsusis venecijietis porinti atsisakė ir savo knygoje ją pamini tiktai netiesiogiai. Markui Polui susiruošus atsisveikinti su Kinija, Kublaichanas jam perleido keturiolika gigantiškų laivų ir šešis šimtus pavaldinių. Tačiau po dvejų metų, kai flotilė pasiekė Veneciją, iš jos buvo likusios tiktai dvi galeros ir aštuoniolika vyrų.

Kitų laivų bei žmonių lemtis išliko paslaptyje iki mūsų laikų. Kas užgriuvo keliauninkus: audros ar piratai? Jis taip ir neatskleidė. Tiesą sakant, kai Marko, gulinčio mirties patale pareikalavo išsižadėti savo istorijų, venecijietis paslaptingai atšovė: „Aš nepapasakojau nė pusės to, ką mačiau.“

Marko Polo (1292-1295) kelionė namo

Iš pradžių maras išplito Kafos mieste, esančiame prie Juodosios jūros. Čia galingieji mongolai totoriai apgulė Italijos Genują, jos pirklius ir prekybinius laivus. Užpuolikų armijoje pasklido maras, karius nusėjęs opomis bei kraujuojančiomis votimis. Susidūrę su didžia neganda, karo vadai pasinaudojo katapultomis, kad sirgusiųjų palaikus permestų per Genujos sienas, paliktų užkratą tarp lavonų ir griuvėsių. 1347-aisiais Dievo sūnaus gimimo metais išlikę Genujos gyventojai pabėgo į Italiją. Dvylika jų galerų, išmetusių inkarus Mesinos uoste, atgabeno Juodąją mirtį į mūsų krantus.

KUNIGAIKŠTIS M. DŽIOVANIS (1356 m.)

(vert. Reinholdas Sebastienas) „Apokalipsė“

(Milanas: A. Mondadori, 1924 m.), 34-35

Iki šiol neaišku, kodėl Kinijoje, Gobio dykumoje, netikėtai išplito buboninis maras, viduramžiais pražudęs trečdalį pasaulio gyventojų. Niekas nė nežino, kodėl pastarajame šimtmetyje iš Azijos pasklido tiek daug epidemijų — pavyzdžiui, SŪRS, paukščių gripas. Bet dėl vieno galima beveik neabejoti: kita didi pandemija vėl prasidės Rytuose.

JAV ligų kontrolės ir prevencijos centrai

„Infekcinių ligų vadovas“, 2006 gegužė

1293-IEJI

VIDURNAKTIS

Sumatros sala,

Pietryčių Azija

Riksmai galiausiai nutyko.

Vidurnakčio tamsos apgaubtame uoste liepsnojo dvylika laužų.

— Il dio, li perdona1 — sukuždėjo greta stovintis tėvas, bet Markas žinojo, kad šios nuodėmės Aukščiausiasis jiems neatleis.

Šalia dviejų į krantą ištrauktų barkasų lūkuriavo būrelis vyrų — vieninteliai laidotuvių laužų, užkurtų tamsioje lagūnoje, liudininkai. Patekėjus mėnuliui, visus dvylika laivų, galingų medinių galerų, teko padegti kartu su ten likusiais žmonėmis: tiek mirusiais, tiek sauja pasmerktųjų, kurie dar nebuvo praradę gyvybės. Į dausas tarsi ugniniai kaltinantys pirštai smigo stiebai. Paplūdimį bei reginį stebinčius žmones užliejo kibirkščių lietus. Naktis dvokė svylančia mėsa.

— Dvylika laivų, — suvapėjo dėdė Masėjus, kumštyje spausdamas sidabrinį nukryžiuotąjį. — Tiek pat, kiek ir Viešpaties apaštalų.

Laimei, kankinių riksmai nutrūko. Smėlėtą krantą pasiekė tik prislopintas liepsnų šniokštimas bei traškesiai. Markas norėjo nusigręžti nuo vaizdo. Stokojantys drąsos klūpėjo atsukę nugaras į vandenį, baltais it lavonų veidais. Ieškodamas žymių. Netgi didžiojo chano princesė, droviai pasislėpusi už širmos, pagamintos iš burių drobės, buvo nuogutėlė ir tepasiliko brangakmeniais išpuoštą tiarą. Markas atkreipė dėmesį į liauną, audeklo atraiža pridengtą jos pavidalą, kuris išryškėjo laužų fone. Seimininkės kūną apžiūrėjo tarnaitės, taip pat nusimetusios drabužius. Kokačin, kitaip tariant, mėlynoji princesė, buvo septyniolikos metų mergelė, tokio paties amžiaus kaip Markas, kuomet jis iškeliavo iš Venecijos. Didysis chanas pavedė Polams ją pristatyti sužadėtiniui, Persijos princui, Kublaichano brolio anūkui.

Bet šią užduotį jie, rodės, vykdė kitame gyvenime.

Nejau nuo to momento, kai sunegalavo pirmasis įgulos narys, kai jo kirkšnis ir pažastis išmargino rumbai, praėjo tiktai keturi mėnesiai? Liga išplito lyg deganti alyva, iš galerų išvijusi sveikus vyrus, įkalinusi juos kanibalų bei keistų žvėrių saloje.

Netgi dabar tamsiose džiunglėse dundėjo būgnai. Bet laukiniai nujautė, kad prie stovyklavietės artintis nepatartina, kaip kad vilkai vengia ligotų avių, nes užuodžia nuo jų atsiduodantį puvėsių tvaiką. Šiek tiek anksčiau apie čiabuvių egzistavimą bylojo nebent po medžių šakomis kybančios kaukolės, juodomis, vijoklių išraizgytomis akiduobėmis, įspėjančios atvykėlius nelįsti į tankmę.

Negalė laukinius atbaidė.

Bet tik trumpam.

Ligą įveikė negailestinga ugnis, ir nūnai ant kranto spietėsi negausus išsigelbėjusių būrys.

Kurių nebjaurojo raudoni rumbai.

Prieš septynias dienas paskutiniai iš ligonių buvo surakinti grandinėmis ir su maisto bei vandens atsargomis išsiųsti į prišvartuotas galeras. Visi kiti, kurie liko paplūdimyje, budriai stebėjo, ar sveikųjų gretose neatsirado užsikrėtusiųjų. Per tą savaitę jie girdėjo nuo laivų pusės atsklindantį ištremtųjų raudojimą, pagalbos šūksnius, maldas, prakeiksmus ir klyksmus. Bet labiausiai gąsdindavo protarpiais nuskambantys pamišėliški kvatojimai.

Juos numarinti derėjo perpjaunant gerkles žvitriais, maloningais ašmenimis, bet sveikieji bijojo prisiliesti prie ligonių kraujo. Todėl nelaimėlius privertė persikelti į galeras, juos įkalino negyvėlių pilnuose laivuose.

Šį vakarą, leidžiantis saulei, aplink dviejų galerų kilius užutekį nublizgino keistas švytėjimas, pasklidęs nelyginant į juodus, ramius vandenis išlietas pienas. Tokį žvilgesį keliauninkai matė kanaluose ir telkiniuose, telkšančiuose po akmeniniais bokštais, prakeiktame mieste, iš kurio jie spruko.

Mirtina liga baudėsi pabėgti iš medinio kalėjimo.

Kitos išeities nebeliko.

Jie padegė visus laivus, išskyrus vieną, kuriuo ketino plaukti patys.

Marko dėdė, Masėjus, žingsniavo tarp vyrų ir mostais juos ragino pridengti savo nuogumą, tačiau paprasta drobės atraiža bei vilnonis audinys negalėjo apsaugoti nuo kur kas stipresnio, giliau įsišaknijusio gėdos jausmo.

— Ką mes padarėme... — išsižiojo Markas.

— Apie tai kalbėti nevalia, — nutraukė jį tėvas, sūnui tiesdamas mantiją. — Jei kas nenulaikys liežuvio už dantų ir prasitars apie epidemiją, mus atstums visi kraštai. Į savo valdas laivo neįsileis nė vienas uostas. Bet ligą mes sunaikinome apvalančiąja ugnimi, išdeginome užkratą ir iš laivyno, ir iš vandens. Mums beliko grįžti namo.

Kol Markas per galvą vilkosi mantiją, tėvas pastebėjo, ką sūnus pagaliuku nubraižė smėlyje. Kietai sučiaupęs lūpas, kulnu skubiai ištrynė piešinį ir maldingu žvilgsniu pervėrė savąją atžalą.

— Niekada, Markai... niekada...

Tačiau atsiminimus ne taip jau lengva užgniaužti. Jis tarnavo didžiajam chanui kaip mokslo žmogus, pasiuntinys, netgi kartografas, kuris turėjo nubraižyti daugybės užkariautų karalysčių žemėlapius.

Tėvas vėl prašneko:

— Niekam negalima žinoti, ką mes atradome... toji vieta prakeikta.

Markas linktelėjo, bet neaiškino, ką papaišė smėlyje. Tiesiog sušnibždėjo:

— Citta dei Morti2.

Pabalęs tėvo veidas išblyško dar labiau. Tačiau Markas žinojo, kad jį šiurpino ne vien maras.

— Prisiek man.

Sūnus nužvelgė raukšlėtą tėvo veidą, per pastaruosius keturis mėnesius susenusį tiek pat kiek per dešimtmečius, praleistus Sangtu, chano draugijoje.

— Prisiek palaimintąja motinos siela, kad niekuomet nebešnekėsi apie tai, ką mes radome ir ką padarėme.

Markas dvejojo.

Jo petį kone iki kaulo suspaudė tėvo pirštai.

— Prisiek man, sūnau. Savo paties labui.

Liepsnų nutviekstose akyse atsispindėjo siaubas... ir malda, kuriai atsakyti Markas nepajėgė.

— Aš tylėsiu, — pagaliau prižadėjo. — Iki mirties patalo ir ilgiau. Prisiekiu, tėve.

Jauno vyriškio priesaiką nugirdo prie jųdviejų priartėjęs Marko dėdė.

— Nikolai, mums išvis nereikėjo ten brautis, — prikišo broliui, bet priekaištingi žodžiai iš tiesų buvo skirti sūnėnui.

Tarp jų trijų įsivyravo tyla, kuriai slogumo suteikė Polus vienijančios paslaptys.

Dėdė sakė tiesą.

Markas mintyse išvydo upės deltą, regėtą prieš keturis mėnesius. Juoda, sunkiais lapais ir vijokliais apsupta srovė įtekėjo į jūrą. Kol vieni įgulos nariai remontavo du laivus, kiti paprasčiausiai ieškojo, kur galėtų pasipildyti gėlo vandens atsargų. Jiems nederėjo rizikuoti bei nuklysti taip toli, bet Markas buvo prisiklausęs istorijų apie didį, už žemų kalnų plytintį miestą. Kadangi remonto darbai turėjo tęstis dešimt dienų, kartu su keturiasdešimt chano vyrų jis nusprendė užkopti ant kalvų ir pažiūrėti, kas driekiasi už jų. Nuo keteros pamatė akmeninį bokštą, kuris kyšojo virš miško tankmės, stiebėsi į aukštybes, žvilgėjo aušros spinduliuose bei viliojo smalsųjį Marką nelyginant švyturys.

Tačiau, žygiuojant link bokšto, dėl pavojaus turėjo perspėti tarp medžių viešpataujanti tyla. Jokių būgnų, kaip dabar, jie negirdėjo. Nei paukščių čerškesio, nei beždžionių klykavimo. Miręs miestas laukė atėjūnų kapų tylybėje.

Į jį įsiverždami žmonės padarė siaubingą klaidą. Už kurią teko sumokėti ne vien krauju.

Trijulė spoksojo į galeras, kol tos supleškėjo iki vaterlinijos. Vienas stiebas ėmė virsti tarytum nukirstas medis. Prieš du dešimtmečius tėvas, sūnus ir dėdė, sulaukę popiežiaus Grigaliaus X pritarimo, atsisveikino su gimtosiomis Italijos žemėmis ir iškeliavo į mongolų kraštus, nusigavo iki paties chano rūmų bei sodų, vešančių Sangtu, kuriame gyveno pernelyg ilgai, lyg į narvą patupdytos kurapkos. Nors ir tapo dvaro numylėtiniais, visi trys Polai jautė, kad juos supančiojo — ne grandinės, o begalinė, dusinanti chano draugystė. Jie žinojo nerasią būdo, kaip išvykti neįžeidus geradario. Bet galų gale sėkmė nusišypsojo, ir trijulė patraukė atgal į gimtąją Veneciją. Didysis Kublaichanas išleido Polus, idant tie, prisijungę prie imperatoriškojo eskorto, palydėtų Kokačin į žmonas persų princui.

Jei ne sis prašymas, mūsų laivynas, ko gero, niekuomet nebūtų išplaukęs iš Šangtu.

— Netrukus patekės saulė, — prabilo tėvas. — Metas keliauti namo.

— Ir ką mes pasakysime Teobaldui, kai nukaksime iki tų palaimintų krantų? — Masėjus tikruoju vardu pavadino žmogų, kuris kitados buvo Polų šeimos draugas bei užtarėjas, o dabar titulavosi popiežiumi Grigaliumi X.

— Nežinia, ar jis gyvas, — atsakė tėvas. — Juk su Venecija atsisveikinome labai seniai.

— O jei tebegyvena, Nikolai? — neatlyžo dėdė.

— Išklosime viską, ką sužinojome apie mongolus, jų papročius ir vertybes. Paklusime įsakui, kurį jis pasirašė prieš tiek daug metų. Bet maro... neminėsime. Viskas baigėsi, tad apie epidemiją pasakoti neverta.

Masėjus atsiduso, tačiau be didelio palengvėjimo. Rūsčiame jo žvilgsnyje Markas įskaitė nerimą.

Maras pasiglemžė ne visus nusidėjėlius.

— Viskas baigėsi, — tvirčiau pakartojo tėvas, tarsi balsu ištarti žodžiai įrodytų, kad jis teisus.

Markas nukreipė akis į pagyvenusius vyrus, tėvą ir dėdę, už kurių, naktinio dangaus fone, sūkuriavo kibirkštys bei dūmai. Ne, niekas neužsibaigs, bent jau kol jie bus gyvi ir atmins šiuos įvykius.

Jis pažvelgė sau po kojomis. Simbolius, nors ir ištrintus, kuo puikiausiai matė mintyse. Iš mirusio miesto Markas pavogė žemėlapį, nupieštą ant medžio žievės. Nupieštą krauju. Džiunglių lapiją varstė šventyklų stogai bei pastatų smailės.

Bet mieste nebuvo nė gyvos dvasios.

Tik negyvėliai.

Žemę apklojo paukščiai, sukritę į akmenines aikštes, tarytum juos skrendančius kažkas būtų nutrenkęs iš dangaus. Giltinė neaplenkė nė vieno. Galą gavo vyrai, moterys ir vaikai. Laukuose drybsojo buivolai bei kiti galvijai. Po medžių šakomis glebiai kabėjo netgi milžiniškos gyvatės. Atrodė, kad šliužų kūnai suiro, ir jų vietoje beliko žvynų sluoksnis.

Išgyveno tiktai skruzdėlės.

Įvairiausių apimčių bei atspalvio.

Knibždančios per akmenis ir lavonus, pamažu knebinėjančios negyvėlius.

Ne, jis apsiriko... saulėlydžio laukė dar kai kas.

Markas nuginė prisiminimus šalin.

Sužinojęs, ką sūnus nugvelbė iš vienos šventyklos, tėvas sudegino žemėlapį, o pelenus išbarstė jūroje. Netgi anksčiau nei jų laivuose susirgo pirmas žmogus.

— Užmiršk, ką aptikai, — anuomet jį įspėjo tėvas. — Su mumis tai neturi nieko bendra. Lai tavo radinys prasmenga istorijos tėkmėje.

Markas laikysis duoto žodžio, savo priesaikos. Ir šitos istorijos niekam nepasakos. Dabar nesusilaikęs palietė smiltelėmis užpiltą žymę. Jis, kuris užpildė tiek daug metraščių... ar jis elgėsi teisingai, sutikęs slėpti tokias žinias?

Jei tik pavyktų sugalvoti kitą būdą, kaip jas išsaugoti...

Lyg perskaitęs sūnėno mintis, Masėjus balsu išsakė jų baimes:

— Nikolai, kas bus, jeigu košmaras pasikartos ir vieną dieną pasieks mūsų krantus?

— Tuomet mūsų pasaulyje baigsis žmonijos viešpatavimas, — su kartėliu atsiliepė tėvas ir patapšnojo nukryžiuotąjį, prigludusį prie plikos Masėjaus krūtinės. — Vienuolis geriau už visus tai suprato. Jo auka...

Kryžius kadaise priklausė broliui Agryrui. Prakeiktame mieste dominikonas, gelbėdamas jų gyvybes, paaukojo savąją. Visi buvo priversti sudaryti širdį slegiančią sutartį. Vykdydami vienuolio nurodymą, keliauninkai paliko jį vieną.

Popiežiaus Grigaliaus X sūnėną.

Liepsnoms gęstant tamsiame vandenyje, Markas sukuždėjo:

— Ką mums Viešpats paruoš kitam kartui?

Gegužės 22-oji, 18 valandų 32 minutės

Indijos vandenynas

10° 44’ 07. 87“ pietų platumos, 105° 11’ 56.52“ rytų ilgumos

— Kas dar norėtų butelio „Fosterio“? — iš kajutės paklausė Gregas Tunis.

Daktarė Siuzana Tunis šyptelėjo, kai jos ausis pasiekė vyro balsas. Kopėtėlėmis užlipo į atvirą mokslinių tyrimų jachtos laivagalį, išsinėrė iš plūdrumo kompensatoriaus ir nardymo reikmenis nutempė už locmano kabinos. Sužvangėjo į vietą dedami deguonies balionai.

Atsikračiusi našta, nuo savo peties ji stvėrė rankšluostį, sausai išsitrynė šviesius, dėl saulės ir druskos mažne baltus, plaukus. Paskui vienu staigiu trūktelėjimu atsegė šlapio kombinezono užtrauktuką.

— Tadadada... tada... dada... — iš užnugario, nuo šezlongo, atsklido Šūksnis.

Siuzana nė nesiteikė atsisukti. Atrodo, kai kas per daug laiko praleisdavo Sidnėjaus striptizo klubuose.

— Profesoriau Epelgeitai, ar jums visada būtina taip ūbauti, kai aš nusimetu naro kostiumą?

Žilaplaukis geologas, ant kelių atsivertęs jūrininkystės istorijos tekstą, aukščiau stumtelėjo skaitymui skirtus akinius.

— Tikras džentelmenas privalo kažkaip perduoti matąs, kad priešais jį iš drapanų išsivaduoja jauna, krūtininga moteris.

Siuzana kombinezoną nusitraukė iki juosmens. Po juo vilkėjo vientisą maudymosi kostiumėlį. Iš skaudžios patirties žinojo, jog bikinio liemenėlė linkusi atlipti nuo kūno kartu su šlapiu naro kostiumu. Dėl meilių žvilgsnių, kuriuos į ją šaudė į pensiją išėjęs trisdešimt metų vyresnis profesorius, galvos nekvaršino, tačiau išsirengti tiek, kad jis turėtų, kur paganyti akis, neketino.

Vyras užsiropštė į denį, tarp pirštų spausdamas trijų rasotų alaus butelių kakliukus. Pamatęs ją, plačiai išsišiepė.

— Iš trinksėjimų spėjau, kad grįžai.

Jis iškilo virš denio visu ūgiu. Augaloto sudėjimo Gregas Tunis tevilkėjo baltus „Kviksilver“ šortus bei palaidus, prasegtus marškinėlius. Su Siuzana susipažino prieš aštuonerius metus, kai Darvino uoste dirbo laivų mechaniku ir sausajame doke remontavo vieną iš Sidnėjaus universiteto jachtų. Vos prieš tris dienas šiame laive, kuris nuleido inkarą už šimto jūrmylių nuo Kiritimačio atolo, geriau žinomo Kalėdų salos vardu, jiedu atšventė vestuvių penkmetį.

Gregas jai perdavė butelį.

— Kaip sekėsi zonduoti?

Ji nurijo didelį alaus gurkšnį, mėgaudamasi vėsiu gėrimu. Kiaurą popietę čiulpė sūrų kandiklį, todėl burnoje užsiliko lipnių glitėsių prieskonis.

— Nekaip. Man taip ir nepavyko nustatyti, kas juos paskatino mestis į krantą.

Prieš dešimt dienų aštuoniasdešimt delfinų, Tursiops aduncus — viena iš Indijos vandenyne gyvenančių atmainų, — išplaukė į Javos paplūdimį. Mokslinis jos darbas buvo susijęs su sonariniais trikdžiais, ilgalaikiais jų poveikiais, praeityje privertusiais nusižudyti tiek daug bangininių rūšies gyvių. Paprastai Siuzana plušėdavo asistentų (aspirantų arba bebaigiančių magistrantūrą) apsuptyje, bet per šitą kelionę ji planavo paatostogauti drauge su senuoju mokytoju. Taip jau sutapo, kad vietiniame regione sau gyvybę atėmė galybė delfinų — dėl ko išvyka užsitęsė.

— Galbūt kaltas ne žmogaus pagamintas hidrolokatorius, — spėjo Epelgeitas, pirštu braižydamas ratilus rasotame alaus butelio paviršiuje. — Čionykštėse vietose nestinga mikrodrebėjimų. Tarkim, jūros gelmėse viena tektoninė plokštė užslinkdama ant kitos išgavo atitinkamą gaidą, kuri jiems sukėlė savižudišką paniką.

— Prieš kelis mėnesius vietines teritorijas supurtė rimtas krestelėjimas, — priminė jai Gregas. Atsilošė šezlonge, greta profesoriaus, ir paplekšnojo į gultą, kad žmona įsitaisytų šalia. — O jei giluminiai drebėjimai pasikartojo?

Jų prielaidų Siuzana neužginčijo. Mirtini pastarųjų poros metų drebėjimai ir įspūdingas cunamis taip suardė jūros dugną, kad pokyčiai galėjo išgąsdinti bet ką. Tačiau, jos įsitikinimu, įvyko dar kažkas. Po vandeniu slypintis rifas keistai ištuštėjo. Ir taip retos padarėlių gretos išsislapstė uolėtose nišose, kriauklelėse bei smėlio urvuose. Rodės, kad jūros gyvybė sulaikė kvapą.

Gal jautrūs gyviai iš tikrųjų reagavo į mikrodrebėjimus?

Siuzana susiraukusi atsisėdo prie vyro. Teks užmegzti radijo ryšį su Kalėdų sala ir užklausti, ar jos gyventojai užfiksavo kokį neįprastą seisminį aktyvumą. Kol kas ji tegalėjo pasidalyti naujienomis, kurios sutuoktinį rytojaus rytą neabejotinai nugins į vandenį.

— Tiesa, aš radau šį tą, kas primena senas laivo nuolaužas.

— Ką tu sakai? — jis atsisėdo tiesiau. Darvino uoste Gregas rengdavo povandenines ekskursijas — nerdavo su turistais apžiūrėti nuskendusių Antrojo pasaulinio karo šarvuočių, kurie nusėjo šiaurinę Australijos pakrantę. Tokie atradimai jį nepaprastai domino. — Kur?

Moteris atsainiai mostelėjo ranka į tolimąją jachtos pusę.

— Maždaug už šimto metrų į dešinę nuo mūsų. Iš smėlio kyšo keli juodi bimsai. Turbūt išniro į paviršių po paskutinio stipraus drebėjimo, o gal sąnašas nuo jų susiurbė cunamis. Tyrinėjimams daug laiko neturėjau. Pamaniau, tegu tuo užsiima specialistas. — Siuzana žnybtelėjo vyrui ties šonkauliais ir atsilošė į jo krūtinę.

Trijulė stebėjo, kaip saulė koketiškai sumirksėjusi nugrimzdo į jūrą. Savo ritualą mėgo ir atviruose vandenyse saulėlydžių nepraleisdavo niekada, jei tik dangaus neužtemdydavo audros debesys. Jachta švelniai lingavo. Tolybėse praplaukiantis tanklaivis sužybsėjo švieselėmis, bet šiaip jie buvo vieni.

Išgirdusi griausmingą lojimą, Siuzana krūptelėjo ir pašoko. Nė nenumanė, jog vis dar jautėsi truputį įsitempusi. Matyt, užsikrėtė keista, budria rifo gyvūnijos elgsena.

— Ei! Oskarai! — sušuko profesorius.

Tik dabar ji atkreipė dėmesį, jog kažkur pradingo ketvirtas įgulos narys. Vėl nuskambėjo amsėjimas. Riebus kvinslendo hileris priklausė profesoriui. Susenęs, protarpiais artrito kamuojamas šuo paprastai drybsodavo tuose denio lopinėliuose, kuriuos apšviesdavo saulės spinduliai.

— Aš juo pasirūpinsiu, — tarė Epelgeitas. — Paliksiu judu, paukštelius, burkuoti vienus. Be to, man nepakenktų pasivaikščioti iki pirmagalio. Reikia atsikratyti skysčiais, kad prieš griūdamas miegoti galėčiau susiversti dar vieną „Fosterio“ butelį.

Profesorius atsistojo dejuodamas ir nusiūbavo į laivapriekį. Jau ruošėsi pasukti į priešingą jachtos pusę, bet sustingęs įsistebeilijo rytų kryptimi, į tamsesnes dausas.

Oskaras vėl sulojo.

Šįsyk Epelgeitas jo neiškoneveikė. Tyliu, rimtu balsu pašaukė Gregą ir Siuzaną.

— Jums derėtų tai pamatyti.

Moteris pašoko ant kojų. Gregas nuo jos neatsiliko. Abudu atlėkė prie profesoriaus.

— Po šimts... — suniurnėjo jos vyras.

— Rodos, galiausiai paaiškėjo, kas delfinus išvijo iš jūros, — tarė Epelgeitas.

Rytuose platus vandenyno ruožas nusidažė vaiduoklišku švytėjimu, kuris vilnijo nelyginant bangos. Sidabriškai žvilgančio vandens paviršius iškildavo bei susmegdavo. Senasis šuo stovėjo prie dešiniojo borto ir skalijo, nenuleisdamas akių nuo reginio. Lojimo protrūkiai užsibaigdavo gomuriniu urzgimu.

— Kokia čia velniava? — paklausė Gregas.

Siuzana atsakė, žengusi arčiau turėklo.

— Man teko girdėti apie tokias apraiškas. Jos vadinamos „pieno jūromis“. Panašius blizgesius laivų įgulos pastebėdavo Indijos vandenyne nuo Žiulio Verno laikų. 1995-aisiais palydovas užfiksavo vieną iš tviskančių dėmių, kurios plotas užėmė šimtus kvadratinių mylių. Šioji gana nedidelė.

— Nieko sau nedidelė, — sumurmėjo Gregas. — Kas gi čia? Kažkokia raudonosios bangos rūšis?

Ji papurtė galvą.

— Ne visai. Raudonosiomis bangomis vadinamas dumblių žydėjimas. O šitą tviskesį sukėlė bioliuminescencinės bakterijos, kurios galbūt dauginasi dumbliuose arba kokiame kitame podirvyje. Mums negresia joks pavojus. Bet aš norėčiau...

Iš apačios jachtą sudrebino netikėtas trinktelėjimas, tarsi į laivo dugną būtų įsirėžęs stambus padaras. Oskaras dar labiau įsikarščiavo. Jis įniko strykčioti palei turėklus, mėgindamas galvą prakišti tarp stulpelių.

Trijulė pripuolė prie šuns ir nukreipė žvilgsnius žemyn.

Blizgantis pieno jūros kraštelis užliejo jachtos kilį. Gelmėse jie įžiūrėjo didžiulį pavidalą, kuris niro į viršų išvertęs pilvą, tačiau tebesirangė ir šiepė iltis — masyvus, ilgesnis nei šešių metrų tigrinis ryklys. Virš jo ėmė kunkuliuoti spindintis vanduo, dėl ko pienas virto raudonu vynu.

Siuzana suvokė, kad burbuliuoja ne vanduo, o lopiniais nuverdantis paties ryklio kūnas. Siaubingas reginys pamažu nugrimzdo, tačiau į pieno jūros paviršių iškilo kitos besiblaškančios arba jau padvėsusios būtybės: delfinai, vėžliai, šimtai žuvų.

Epelgeitas žengė atbulas nuo turėklų.

— Šitos bakterijos, regis, minta ne vien dumbliais.

Gregas atsigręžė į žmoną.

— Siuzana...

Ji neįstengė atplėšti akių nuo šiurpių mirties vaizdų. Buvo pasibaisėjusi, bet negalėjo nuneigti, kad ją pervėrė mokslinio smalsumo dūris.

— Siuzana...

Truputį suirzusi, moteris atsisuko į Gregą.

— Tu nardei, — paaiškino vyras ir mostelėjo į jūrą. — Tame vandenyje. Kiaurą dieną.

— Na, ir kas? Mes visi ten praleidome kažkiek laiko. Pasipliuškeno netgi Oskaras.

Užuot atrėmęs žmonos žvilgsnį, Gregas spiginosi į dilbį, kurį ji remžė. Šlapias kombinezonas kartais pritrindavo galūnes. Tačiau nerimas, perkreipęs jo veidą, privertė Siuzaną dirstelėti į savo ranką. Odą margino bėrimas, kuris nuo kasymosi tiktai ryškėjo.

Jai bežiūrint, ant dilbio išplito raudoni, kraujosruvomis išvagoti rumbai.

Moteris spitrijosi į dėmes netikėdama tuo, ką mato.

— Viešpatie...

Tačiau įsisąmoninti siaubingą tiesą ji įstengė.

— Tos bakterijos... jos manyje.

TIESIOGINIS POVEIKIS

1 TAMSIOJI MADONA

Liepos 1 diena, 10 valandų 34 minutės

Venecija, Italija

Jį medžiojo.

Stefanas Galas nukumėjo per atvirą aikštę. Turgavietės grindinį jau kepino ryto saulė, o įprasta gausybė turistų žvalgėsi paunksnių arba grūdosi ledainėje, įrengtoje Švento Marko bazilikos šešėlyje. Tačiau jis traukė ne link šito didingiausio Venecijos objekto, pribloškiančio įspūdingu aukščiu, bizantinio stiliaus fasadu, masyviais bronziniais žirgais ir kupolais.

Jo apsaugoti negalėtų netgi tokia palaimintoji šventovė.

Beliko vienintelė viltis.

Braukdamas palei baziliką, vyriškis paspartino žingsnį. Klupčiojant tarp aikštę užtvindžiusių balandžių, tie purptelėjo į šalis ir nuplasnojo, kur papuolė. Slapstytis Stefanas nesiruošė. Žinojo, kad jį pastebėjo, nes ties tolimuoju aikštės kraštu išvydo jauną egiptietį juodomis akimis bei dailiai pakirpta barzdele. Jųdviejų žvilgsniai susidūrė. Nūnai tas žmogus vilkėjo tamsų švarką, kurio klostės krito nuo plačių, kampuotų pečių nelyginant alyva. Užmezgusysis kontaktą su Stefanu prisistatė archeologijos studentu iš Budapešto, atstovaujančiu senam draugui ir kolegai iš Atėnų universiteto.

Į Museo Archeologico egiptietis atklydo ieškodamas konkretaus senovinio relikto. Ne itin vertingo. Jo šaliai priklausančio obelisko. Iš savo vyriausybės sulaukęs finansavimo, egiptietis siekė objektą pargabenti namo. Už paslaugą garantavo padorų atlygį laiduojamuoju banko čekiu. Stefanas, vienas iš muziejaus prižiūrėtojų, nepuoselėjo moralinių principų, kurie skatintų atsisakyti kyšio; dėl augančių žmonos gydymo sąskaitų Galams grėsė būti iškeldintiems iš savo nedidelio butelio. Be to, slaptas užmokestis neatrodė nepriimtinas; per pastaruosius du dešimtmečius Egipto valdžia stengėsi išpirkti valstybės vertybes iš privačių kolekcijų ir spaudė muziejus, kad šie grąžintų, kas teisėtai priklausė Egiptui.

Taigi Stefanas iš pradžių sutiko pristatyti reliktą. Kam galėjo rūpėti nedidukas, niekuo neišsiskiriantis obeliskas? Pasak deklaracijos, objektas glūdėjo dėžėje beveik šimtmetį. Ir glaustas jo apibūdinimas veikiausiai paaiškino kodėl: Marmurinis objektas be žymių, iškastas Tanyje, priskiriamas vėlyvajam dinastiniam laikotarpiui (26-ajai dinastijai, 615-ieji pr. Kr.). Jokių neeilinių ar ypač intriguojančių niuansų Stefanas neįžiūrėjo, nebent galbūt kilmės vietą. Obeliskas priklausė kolekcijai, perleistai vienam iš Romos Musei Vaticano. Grigaliaus Egipto muziejui.

Kaip jis atsidūrė Venecijos požemiuose, niekas nežinojo.

Vakardienos rytą privatus kurjeris Stefanui pristatė voką, kurio vaškiniame antspaude jis išvydo simbolį:

∑

Graikiška raidė „sigma“.

Stefanas neperprato antspaudo prasmės, užtat suvokė į voką įkištos laikraščio iškarpos svarbą. Prieš tris dienas parašyto straipsnio autorius pranešė apie atrastą vyriškio lavoną. Jis tysojo Egėjo jūros paplūdimyje perpjauta gerkle; papurtusi kūną iš vidaus rijo unguriai. Iš vandeninio kapo negyvėlį ištrenkė itin nuožmi audra. Dantų įrašai padėjo nustatyti nepažįstamojo tapatybę: paaiškėjo, kad ant kranto išmetė kolegą iš Atėnų universiteto, tariamai pasiuntusį egiptietį į Veneciją.

Žmogus gyvybę prarado prieš daugelį savaičių.

Sukrėtimas paskatino Stefaną veikti neapgalvotai. Sunkų, į ašutinės atraižą įvyniotą, badančiomis šieno smilgelėmis nusėtą objektą jis prispaudė prie krūtinės.

Stefanas pavogė obeliską iš saugyklos žinodamas, jog dėl tokių veiksmų gali nukentėti jis pats, žmona ir visa šeima.

Bet neturėjo, iš ko rinktis. Antspauduotame voke gąsdinantį straipsnį papildė nepasirašyta, akivaizdžiai moters ranka brūkštelėta žinutė. Perspėjimas. Laiškelio turinys atrodė neįtikėtinas, tačiau pats atlikęs bandymą jis pamatė, kad nepažįstama autorė nemelavo.

Stefanui driuokiant, iš akių baudėsi ištrykšti ašaros, gerklę surakino gokčiojimas.

Kitos išeities nėra.

Nevalia, kad obeliskas pakliūtų į egiptiečio rankas. Tačiau nemalonia našta jis ruošėsi nusikratyti artimiausiu metu. Žmona, duktė... mintyse Stefanas regėjo išpampusį kolegos kūną. Negi tokia lemtis gresia jo šeimai?

Ak, Marija, ką aš padariau?

Perimti naštą galėjo tiktai vienas žmogus. Moteris, kuri pasiuntė graikiška raide užantspauduotą voką. Baigdama laiškelį, ji nurodė susitikimo vietą ir laiką.

Stefanas vėlavo.

Egiptietis kažkaip sužinojo apie vagystę, turbūt pajuto, kad prižiūrėtojas jį apgaus. Todėl į muziejų užsuko sulig aušra. Stefanas vos spėjo išsinešdinti iš savo kabineto. Spruko bėgte.

Bet per lėtai.

Jis pažvairavo per petį. Egiptietis įsiliejo į turistų knibždančią minią.

Vėl atsigręžęs į priekį, klupinėdamas, Stefanas nulingavo per šešėlį, tįstantį nuo varpinės, Campanile di San Marko. Kadaise mūrinis statinys atstojo sargybos bokštą, iš kurio buvo stebimi netoliese įrengti dokai ir uostas. O, kad pastatas dabar apsaugotų jį.

Stefano tikslas dunksojo kitapus nedidelės turgavietės — Palazzo Dūkai, buvusių Venecijos kunigaikščių rūmai, iškilę keturioliktame amžiuje. Du gotikinių skliautų lygiai žadėjo išsigelbėjimą, viliojo pasislėpti tarp Istrijos akmens ir Veronos marmuro.

Gniauždamas savo trofėjų, jis nukesnojo per gatvę.

Ar ji manęs tebelauks? Ar naštą perims?

Muziejaus prižiūrėtojas smuko į šešėlių prieglobstį, toliau nuo šutinančių saulės spindulių ir spiginančio jūros blizgesio. Jam reikėjo pasimesti rūmų labirinte. Palazzo Ducal buvo įsikūrusi ne vien asmeninė kunigaikščio rezidencija, bet ir valdžios kontoros, teismai, municipalitetas, netgi kalėjimas. Naujesnioji belangė iškilo kitoje kanalo pusėje ir su senąja jungėsi skliautuotu, liūdnai pagarsėjusiu Atodūsių tiltu, kuriuo pabėgo Kazanova — vienintelis kalinys, ištrūkęs iš rūmų kamerų.

Nerdamas po arkados iškyša, Stefanas mintyse pasimeldė Kazanovos vaiduokliui, idant tas padėtų išnešti sveiką kailį ir jam. Kai atsidūrė šešėliuose, netgi leido sau su palengvėjimu atsikvėpti. Rūmus jis pažinojo puikiai. Galėjo lengvai prasmegti koridorių raizginyje, slaptiems pasimatymams tinkamiausioje vietoje.

Bent taip Stefanas vylėsi.

Jis pateko į rūmus pro vakarinį arkinį įėjimą, prisišliejo prie kelių ta pačia kryptimi traukiančių turistų. Priešais atsivėrė rūmų kiemas su dviem senoviniais šuliniais ir didingais marmuriniais laiptais — Scala dei Giganti, Milžino laiptais. Stefanas nupėdino aikštelės pakraščiu, vengdamas saulės spindulių. Galop pastūmė dureles, vedančias į administracines, vienos su kitomis sujungtas patalpas. Šias įveikęs jis atsidūrė senosiose inkvizitoriaus valdose, kuriose daugybei vargšelių teko kęsti pačias skausmingiausias ir žiauriausias kvotas. Nė nestabtelėjęs Stefanas įžengė į kaimyninę, akmeninę kankinimų kamerą.

Kažkur už nugaros užsitrenkė durys, dėl ko jis krūptelėjo.

Stipriau suspaudė trofėjų.

Paklusdamas konkrečioms instrukcijoms, siauru laiptatakiu nusigavo į giliausius rūmų požemius — Pozzi, arba šulinius, kur kalėdavo žymiausi belaisviai.

Pasimatymą jam paskyrė kaip tik šitoje vietoje.

Stefanas atminė graikišką simbolį.

∑

Kokia to ženklo reikšmė?

Jis įėjo į drėgną ir šaltą koridorių, kurio sienoje netrūko durų, atsiveriančių į juodas akmenines kameras pernelyg žemomis lubomis, kad kaliniai galėtų stovėti išsitiesę. Čia jie žvarbdavo žiemomis arba merdėdavo iš troškulio ilgomis venecijietiškomis vasaromis, užmiršti visų, išskyrus žiurkes.

Stefanas įjungė mažutį, pieštuko storio žibintuvėlį.

Žemiausias Pozzi lygis atrodė apleistas. Jam kėblinant pirmyn, nuo sienų aidėjo žingsniai, todėl susidarė įspūdis, tarsi kažkas sektų iš paskos. Širdį pervėrė baimė. Muziejaus prižiūrėtojas sulėtino žingsnį. Nejau išties pavėlavo? Staiga pajuto, jog stovi sulaikęs kvapą, ir ūmai užsigeidė grįžti į saulėkaitą, nuo kurios pabėgo.

Jis sustojo; kūną nutvilkė šiurpuliai.

Lyg numatydama vyriškio dvejonę, tolimiausioje kameroje užsižiebė švieselė.

— Chi e la? — paklausė Stefanas ir pakartojo: — Kas ten?

Į akmenines grindis sučežėjo batų kulnai, po akimirkos pasigirdo švelnus balsas, prabilęs itališkai, bet su vos pastebimu akcentu.

— Senjore Galai, laiškelį jums pasiunčiau aš.

Koridoriuje išdygo liekna, iš pažiūros lanksti figūra, rankoje laikanti žibintuvėlį. Nors pastarąjį moteris nuleido, spindesys trukdė aiškiai įžvelgti jos bruožus. Nepažįstamosios kūną dengė juodas odinis apdaras, standžiai aptempęs strėnas bei krūtis. Maža to, veidą ji slėpė po šaliku, kuriuo apsivyniojo galvą it beduinas, palikdama tik tarpelį akimis. Dabar šios žioravo žibintuvėlio šviesoje.

Ji išniro iš šešėlių lyg kokia tamsioji Madona.

— Reliktą turite? — paklausė.

— Aš... t-taip, — sumikčiojo Stefanas ir per žingsnį pajudėjo į priekį. Atkišęs obeliską, leido ašutinei dangai nuslysti. — Su šituo daiktu nebenoriu turėti nieko bendra. Sakėte, kad jį galėsite perkelti į saugią vietą.

— Taip, galėsiu. — Moteris mostu liepė pastatyti objektą ant žemės.

Muziejaus prižiūrėtojas atsitūpė ir egiptietišką, smaigaliu užsibaigiantį akmens luitą padėjo ant grindų, apimtas džiaugsmo, kad pagaliau juo nusikratė. Obeliskas, išrėžtas iš juodo marmuro, per dešimt centimetrų statmenai kilo nuo kvadratinio pagrindo ir turėjo keturiasdešimties centimetrų ilgio smailę, panašią į piramidės viršūnę.

Ji pritūpė greta vyriškio, pasvyravo ant juodų aulinių nosių. Šviesos spindulį nukreipė į gruoblėtą relikto paviršių. Prastai iškaltą ir ne ką geriau išsaugotą marmurą bjaurojo ilgas, dantytas plyšys. Nieko keisto, kad jį visi užmiršo.

Bet dėl šio daikto buvo pralietas kraujas.

Ir Stefanas žinojo kodėl.

Moteris ištiesė ranką, trūktelėjo jo žibintuvėlį žemyn. Nykščiu įjungė savąjį. Baltas švytėjimas pritemo iki sodriai purpurinio atspalvio. Ant ilgų laisvų vyriškio kelnių nutvisko kiekviena dulkelė. Skaisčiai blizgėti ėmė balti marškinėlių dryžiai.

Ultravioletinė šviesa.

Ji užliejo obeliską.

Šiek tiek anksčiau Stefanas pats buvo taip apšvietęs objektą — tikrino, ar moteris rašė tiesą, ir savo akimis išvydo stebuklą. Dabar pasviro bei įdėmiai apžiūrėjo keturis obelisko šonus.

Visus paviršius, kurie iki tol atrodė švarūs, margino rašto, sudaryto iš melsvu baltumu žvilgančių simbolių, eilutės.

Ne hieroglifai. Užrašyta kalba gyvavo dar prieš senovės egiptiečius.

Prabilęs Stefanas nepajėgė užgniaužti pagarbios baimės:

— Negi tie rašmenys iš tiesų priklauso...

Už nugaros, iš viršutinio aukšto, aidu grįžo sukuždėti žodžiai. Nuo laiptų pažiro akmens trupinėliai.

Persigandęs, jausdamas, kaip gyslose stingsta kraujas, Stefanas atsisuko.

Atpažino ramų, kapotu tonu tamsoje išdainuotą šnabždesį.

Egiptietis.

Juos surado.

Moteris, regis, taip pat susigaudę, kad prie jų kažkas priartėjo, nes užgesino ultravioletinį švytėjimą. Porelę apgaubė tamsa.

Stefanas kilstelėjo savo žibintuvėlį tarsi tikėdamasis, jog tamsioji Madona žvilgsniu nurodys, kaip elgtis. Tačiau kitoje moters rankoje tepamatė juodą pistoletą, kurio vamzdis, prailgintas duslintuvu, smigo tiesiai jam į veidą. Muziejaus prižiūrėtojas viską suprato ir puolė į neviltį. Jis vėl liko kvailio vietoje.

— Grazie, Stefano3

Į lemtingąjį tarpelį, skiriantį šaižų pokštelėjimą nuo blyksnio, kuris išsiveržė pro ginklo žiotis, sugebėjo įsiskverbti vienintelė mintis.

Atleisk man, Marija.

Liepos 3 diena, 13 valandų 16 minučių

Vatikanas

Monsinjoras Vigoras Verona kopė laiptais labai nenoromis; sąmonę pervėrė atsiminimai apie liepsnas ir dūmus. Taip ilgai lipant, širdį prislėgė nepakeliamas sunkumas. Nors buvo šešiasdešimties metų, jis jautėsi dešimtmečiu senesnis. Sustojęs aikštelėje vieną ranką įrėmė į strėnas, ištiesė kaklą ir pažiūrėjo aukštyn.

Viršuje sraigtinis laiptatakis prasmego raizgynėje pastolių, įstrižai sujungtų su platformomis. Žinodamas, kad prisišauks nelaimę, Vigoras nėrė po dažytojo kopėčiomis ir pratęsė žygį tamsiais laiptais, kylančiais į Torre dei Venti, Vėjų bokštą.

Iš akių ašaras spaudė šviežių dažų garai. Monsinjoras užuodė ir kitus kvapus, praeities šmėklas, kurias jam magėjo užmiršti.

Apanglijęs kūnas, aitrūs dūmai, kibirkščiuojantys pelenai.

Prieš dvejus metus sprogimas ir gaisras bokštą pavertė fakelu, liepsnojančiu Vatikano centre. Tiesa, įdėjus daug triūso, Tone dei Venti mažne atgavo buvusią didybę. Vigoras nekantravo sulaukti kito mėnesio, kai bokštą vėl atidarys, o kaspiną perkirps pats Jo eminencija.

Bet labiausiai jam knietėjo pagaliau susitaikyti su praeitimi.

Restauravimo darbai ėjo į pabaigą netgi viršuje įrengtame Meridiano kambaryje, kuriame Galilėjus stengėsi įrodyti, kad Žemė sukasi aplink Saulę. Dvi dešimtys meistrų ir meno istorikų, tikrų savo srities specialistų, uoliai plušėjo pusantrų metų, kol sienų freskas išvadavo nuo suodžių bei pelenų.

O, kad viską pavyktų atgauti, pasitelkus teptukus ir dažus!

Tapęs naujuoju Archivio Segretto Vaticano prefektu, Vigoras žinojo, kokią didelę dalį slaptųjų Vatikano archyvų pasiglemžė liepsnos, dūmai bei vanduo. Tūkstančius senovinių tomų, piešiniais išdailintų tekstų ir archyvinių regestra — į odą įrištų pergamentų, rankraščių paketų. Per pastarąjį šimtmetį į bokštą perkeldavo viską, kas nebetilpdavo carbonile, kitaip tariant, pagrindiniame saugyklų bunkeryje.

Deja, dabar bibliotekoje erdvės netrūko.

— Prefetto Verona!

Išgirdęs kito balso aidą, Verona kone krūptelėjo ir grįžo į tikrovę. Tačiau nuo laiptų viršaus viso labo sušuko jo padėjėjas, jaunas seminarijos studentas, vardu Klaudijus. Jis lūkuriavo Meridiano kambaryje pasiekęs tikslą greičiau nei gerokai vyresnis monsinjoras. Jaunuolis laikė pakeltą perregimo plastiko dangą, skiriančią laiptatakį nuo viršutinio kambario.

Prieš valandą Vigorą į bokštą iškvietė restauratorių komandos vadovas. Štai kaip skambėjo primygtinis bei paslaptingas prašymas atvykti:

Nedelsdamas ateikite. Padarėme šiurpinantį ir nuostabų atradimą.

Taigi Vigoras, išdrožęs iš savo kabineto, leidosi į varginantį žygį link bokšto viršūnės. Nė nepasikeitė juodos sutanos, kurią apsivilko prieš susitikdamas su Vatikano valstybės sekretoriumi. Jis apgailestavo nepersirengęs, nes daug jėgų reikalaujančiam kopimui apdaras pasirodė per sunkus ir per šiltas. Galų gale monsinjoras užsiropštė iki padėjėjo, nuo kaktos nosine nusišluostė prakaitą.

— Prašom eiti čia, prefetto, — Klaudijus į šoną patraukė plastiko užuolaidą.

— Grazie, Klaudijau.

Patalpoje buvo karšta kaip pirtyje, tarytum bokšto akmenys išliko įkaitę net ir praėjus dvejiem metams po gaisro. Bet aukščiausią Vatikano bokštą viso labo kepino vidurdienio saulė. Vigoras pasimeldė, kad Tom dei Venti įrodytų ne veltui gavęs tokį vardą, ir tarp sienų ūžtelėtų vėjo gūsis.

Be abejo, jis žinojo, jog daugiausiai prakaito išspaudė ne karštis ar perdėm šilta, ilgam pasivaikščiojimui nepritaikyta sutana. Nuo tada, kai Vėjų bokšte kilo gaisras, monsinjoras vengė čia lipti ir rekonstrukcijai vadovavo iš toliau. Netgi dabar stengėsi stovėti nugara į vieną šoninį kambarėlį.

Kadaise, prieš Klaudijų, jis turėjo kitą padėjėją.

Džeikobą.

Liepsnos pasigrobė ne vien knygas.

— Štai kur jūs! — ausis pasiekė griausmingas balsas.

Per apvaliąją patalpą nužirgliojo daktaras Baltazaras Pinosas, prižiūrintis Meridiano kambario restauravimą. Dėl bemaž septynių pėdų ūgio vyriškis atrodė kaip milžinas; nūnai, apsirengęs baltai ir į popierinius apvalkalus įspraudęs batus, priminė chirurgą. Respiratorių buvo atsmaukęs ant viršugalvio. Monsinjoras gerai jį pažinojo. Baltazaras, meno istorijos fakulteto dekanas, dirbo Grigališkajame universitete, kuriame pats Vigoras kitados vadovavo Popiežiaus krikščioniškosios archeologijos institutui.

— Prefekte Verona, dėkui, kad taip greitai atėjote. — Augalotasis restauratorius dirstelėjo į savo laikrodį ir užvertė akis, nebyliai, su pašaipa, išreikšdamas nuomonę apie užsitęsusią jo kelionę į viršutinį bokšto aukštą.

Vigoras vertino dekano polinkį švelniai pasierzinti. Kai monsinjoras pakilo hierarchijos laiptais ir tapo archyvų sergėtoju, retas kuris drįsdavo su juo kalbėtis be nuolankių gaidelių.

— Jei turėčiau ilgas kojas kaip jūs, Baltazarai, vienu metu būčiau įveikęs po du laiptelius ir atlėkęs gerokai anksčiau už vargšą Klaudijų.

— Tuomet užbaikime visus reikalus, kad galėtumėte grįžti iš kur atėjęs ir kaip įprastai pasimėgauti dienos poguliu. Nė kiek nenorėčiau trikdyti tokios svarbios veiklos.

Nors pašnekovas atrodė linksmas, jo akyse Vigoras įžvelgė šiokią tokią įtampą. Be to, pastebėjo, kad Baltazaras paleido visus vyrus ir moteris, dirbančius restauratorių komandoje. Monsinjoras mostu nurodė padėjėjui keliauti atgal prie laiptų.

— Klaudijau, gal trumpam paliktumėte mus vienu du?

— Žinoma, prefetto.

Kai jaunuolis atsitraukė iki laiptatakio ir pradingo už plastiko dangos, Vigoras sutelkė dėmesį į buvusį kolegą.

— Baltazarai, kam ta skuba?

— Eime. Aš jums parodysiu.

Milžinui nužygiavus link tolimojo patalpos galo, Vigoras apsidairė ir pamatė, jog kambario restauravimas artėjo į pabaigą. Ant apvalių sienų bei lubų puikavosi žymiosios Nikolo Čirčinjanio freskos, vaizduojančios scenas iš Biblijos kartu su cherubinais ir debesėliais. Kelias vietas tebedengė kvadratiniai šilko rėmai, žymintys, kad jas dar reikės atitinkamai apdoroti, bet didžioji dalis darbų buvo užbaigta. Baltazaro žmonės netgi išvalė akmens plokštėmis apklotas grindis bei nublizgino marmure išraižytus zodiako ženklus. Iš šono, pro sienos plyšį dydžio sulig dvidešimt penkių centų moneta, veržėsi šviesos spindulys, nušviečiantis baltą marmurinę meridiano liniją, kuri driekėsi per tamsias grindis, kambarį paversdama šešioliktame amžiuje gyvavusia saulės observatorija.

Baltazaras praskyrė užuolaidas ir parodė nedidelę sieninę spintą. Sprendžiant iš apanglėjimų, juoduojančių ant storo medinio paviršiaus, senųjų tvirtųjų durų liepsnos neįveikė.

Aukštaūgis istorikas pabaksnojo į vieną bronzinį skląstį.

— Paaiškėjo, jog durų pagrindą sudaro bronzos liejinys. Visa laimė. Kambarėlio turinys nuo ugnies nenukentėjo.

Apsilankymas Vėjų bokšte Vigorui kurstė baimingą virpulį, tačiau jį apėmė ir smalsumas.

— Kas ten?

Baltazaras atidarė duris. Ankštoje belangėje erdvėje vos užteko vietos, kad joje išsitelktų du greta stovintys žmonės. Iš abiejų pusių akmenines sienas, nuo grindų iki lubų, dengė lentynos, pilnos knygų odiniais viršeliais. Šviežių dažų tvaiką nustelbė iš patalpos plūstelėjęs pelėsių dvokas, kuris įrodė, jog žmonių jėgos neprilygo senovės galiai.

— Visą turinį įtraukėme į aprašą, kai aptikome spintą ir ją iškuopėme, — paaiškino Baltazaras. — Kažkokių itin reikšmingų rankraščių neradome. Tik trupančius istorinius tekstus, kurie susiję su astronomija bei jūreivyste. — Jis garsiai, lyg atsiprašydamas, atsiduso ir žengė pro tarpdurį. — Man derėjo atidžiau prižiūrėti darbininkus. Bet visą dėmesį buvau sutelkęs į Meridiano kambarį. Prie sieninės spintos kiaurą naktį budėjo šveicarų gvardietis. Todėl galvojau, kad ji deramai apsaugota.

Vigoras nusekė paskui žaliūką.

— Šitas kambarėlis, beje, mums atstojo įrankių sandėlį. — Baltazaras pamojo į apatinę vieno stelažo lentyną. — Baiminomės juos sumindyti.

Monsinjoras palingavo galva. Nuo kaitros ir širdį slegiančio sunkumo jautėsi pavargęs.

— Nesuprantu. Kodėl išvis mane pakvietėte?

Iš Baltazaro gerklės išsprūdo šis tas panašaus į urzgimą.

— Prieš savaitę vienas iš sargybinių nuvijo šniukštinėtoją. — Jis mostu aprodė sieninę spintą. — Tas bandė kišti nosį čia.

— Kodėl man nepranešėte? — paklausė Vigoras. — Ką nors pavogė?

— Ne. Štai kur esmė. Jūs viešėjote Milane, o sargybinis nepažįstamąjį nubaidė. Pamaniau, kad pasinaudoti aplinkui tvyrančiu sąmyšiu, įsilieti tarp darbininkų, mėgino eilinis ilgapirštis. Vėliau dėl visa ko į postą paskyriau antrą sargybinį.

Vigoras mostelėjo, prašydamas tęsti.

— Bet šįryt vienas iš restauratorių į spintą nešė lempą. Kai žengė per slenkstį, šviestuvas tebeplieskė.

Baltazaras ištiesė ranką už Vigoro, uždaręs duris nugramzdino kambarėlį į tamsą ir įjungė žibintuvėlį. Šis užliejo sieninę spintą purpuriniu tviskėjimu ir akinamai užžiebė baltą istoriko kombinezoną.

Augalotasis restauratorius bedė pirštu į marmurinį pagrindą.

Bet Vigoro žvilgsnis jau krypo į tai, ką nušvietė žibintuvėlis. Į pavidalą, primityviai nupieštą per vidurį grindų.

Besiraitantį, kone savo uodegą ryjantį drakoną.

Monsinjorui užkando žadą. Bemaž dusdamas jis per žingsnį pasitraukė atgal. Negalėjo patikėti savo akimis ir podraug juto, kaip širdį suspaudžia siaubas. Ausis užgulė iš praeities išnirę riksmai, galvoje šmėkštelėjo prisiminimai apie pralietą kraują.

Baltazaras suėmė jį už peties, padėdamas išlaikyti pusiausvyrą.

— Kaip jaučiatės? Gal man derėjo jus paruošti geriau?

Vigoras žengė atbulas ir nusikratė istoriko ranka.

— Nieko... nieko man nenutiko.

Tarsi panūdęs įrodyti, jog sako tiesą, jis susilenkė ir įdėmiai apžiūrėjo žvilgantį ženklą — pernelyg gerai pažįstamą simbolį. Priklausantį Ordinis Draconis. Imperatoriškajam drakono ordinui.

Baltazaras pažvelgė monsinjorui į akis, į jų baltymus, skaisčiai spindinčius ultravioletinėje šviesoje. Prieš dvejus metus bokštą sudegino ne kas kiti, o Drakono ordino žmonės, kuriems padėjo išdavikas, buvęs slaptųjų archyvų sergėtojas, jau anapilin nukeliavęs prefektas Albertas. Vigoras tikėjosi, jog šioji istorija pagaliau užsibaigė, ir jo viltis kurstė pats Vėjų bokštas, kylantis iš dūmų bei pelenų nelyginant feniksas.

Kam prisireikė braižyti tą žymę?

Vigoras priklupo sutraškėdamas kairiuoju keliu. Atrodė, jog drakono kontūrus kažkas piešė paskubomis ir apytikriai.

Aukštaūgis istorikas pasviro virš jo peties.

— Aš apžiūrėjau linijas didinamuoju stiklu. Po fluorescenciniais dažais užtikau restauravimo darbams naudojamos medžiagos lašelį. Vadinasi, jos pabraižytos neseniai. Ne vėliau kaip prieš savaitę.

— Vagis... — sumurmėjo Vigoras, atminęs istorijos pradžią.

— Atrodo, ne šiaip eilinis grabštukas.

Monsinjoras pamasažavo kelį. Ženklo prasmė nieko gero, aišku, nežadėjo. Tai grasinimas arba perspėjimas, galbūt žinutė kitam į Vatikaną prasiskverbusiam drakono ordino šnipui. Jis prisiminė Baltazaro raštelį: Padarėme šiurpinantį ir nuostabų atradimą. Spoksodamas į grindis Vigoras suprato, kodėl piešinys „šiurpinantis“.

— Minėjote, kad atradote ir kažką „nuostabaus“? — dirstelėjęs per petį pratarė.

Istorikas linktelėjo. Vėl ištiesęs ranką, atvėrė duris. Iš kito kambario įsiveržė šviesos srautas, ir drakonas, tarsi jo pabūgęs, pranyko nuo grindų.

Vigoras savo ruožtu leido pro lūpas ištrūkti ilgam sulaikytam kvapui.

— Pažiūrėkit. — Baltazaras irgi priklupo. — Šitų ženklų mes būtume nepastebėję, jei ne drakono piešinys.

Jis delnu įsirėmė į grindis, kitos rankos pirštais perbraukė akmeninį paviršių.

— Man prisireikė lupos, kad juos įžvelgčiau. Pastebėjau visiškai atsitiktinai, kol tyrinėjau fluorescencinius dažus. Laukdamas jūsų, nuo raižinių nuvaliau dalį per šimtmečius susikaupusių nešvarumų ir purvo.

Vigoras įsispigino į akmenines grindis.

— Nuo kokių raižinių?

— Pasilenkit labiau. Palieskit.

Susikaupęs monsinjoras pakluso. Marmure negiliai išrėžtus simbolius ne tiek pamatė, kiek užčiuopė pirštų galiukais, tarytum Brailio raštą skaitantis neregys.

Prefektui nereikėjo išklausyti Baltazaro vertinimo, kad perprastų susidūręs su senoviniu drožiniu. Griežtų linijų žymės galėjo priklausyti mokslinių ženklų sistemai, tačiau jas užrašė ne fiziko ranka. Vigoras, anksčiau vadovavęs Popiežiaus krikščioniškosios archeologijos institutui, puikiai suvokė, kokia simbolių reikšmė.

Baltazaras, matyt, pašnekovo reakciją išskaitė jo veide, nes prakalbo tyliau, sąmokslininkiškai šnabždėdamas:

— Ar čia išties tai, apie ką aš galvoju?

Vigoras atsilošė, nuo pirštų nusivalė dulkes.

— Už hebrajiškąjį senesnis raštas, — murmtelėjo. — Pirmoji kalba, jei tikėtume legendomis.

— Bet kodėl tie ženklai nubrėžti čia? Kokia jų prasmė?

Monsinjoras papurtė galvą, nuo grindų neatplėšdamas akių. Jo sąmonėje sukirbėjo dar vienas klausimas. Vaizduotė nutapė drakono kontūrus, kuriuos užžiebė ne ultravioletinė šviesa, o nerimas. Akmeniniame paviršiuje drakonas apsivijo užrašą lyg jį sergėdamas.

Galvoje nuskambėjo draugo žodžiai: šitų ženklų mes būtume nepastebėję, jei ne drakono piešinys. Galbūt fluorescencinės linijos turėjo ne apsaugoti senovinį raižinį, o jį nušviesti it prožektorius?

Bet kieno akims simboliai skirti?

Mintyse regėdamas susiraičiusį drakoną, savo rankose jis vėl pajuto apdegusio, dūmais rūkstančio Džeikobo svorį.

Būtent tuo momentu Vigoras įsisąmonino tiesą. Žinutė pasiųsta ne kitam drakono ordino agentui arba išdavikui kaip prefektas Albertas. Ji privalėjo patraukti dėmesį žmogaus, artimai susijusio su drakono ordino istorija ir gebančio suvokti, kuo pranešimas svarbus.

Žinia palikta jam.

Bet kodėl? Ką visa tai reiškė?

Vigoras lėtai pakilo. Jis pažinojo asmenį, galintį padėti. Žmogų, kuriam vengė skambinti ištisus metus. Iki šiol palaikyti ryšio nebuvo jokio reikalo, juolab kad tas vyras nutraukė santykius su Vigoro dukterėčia. Tačiau prefektas pats suprato, jog jo santūrumą nulėmė ne vien sudaužytos širdys. Senasis pažįstamas, kaip ir Vėjų bokštas, priminė kruviną praeitį, kurią monsinjorui norėjosi užmiršti.

Tačiau dabar kitos išeities neliko.

Mintyse plieskė įspėjantis, baimę keliantis drakono ženklas.

Jam reikėjo pagalbos.

Liepos 4 diena, 23 valandos 44 minutės

Takoma Parkas, Merilendas

— Grėjau, ar galėtum iš virtuvės išnešti šiukšles?

— Tuojau, mama.

Svetainėje komandoras Greisonas Pirsas stvėrė tuščią „Semą Adamsą“, eilinį kareivį, pražuvusį per liepos ketvirtosios minėjimą, kurį surengė jo tėvai, ir butelį nutrenkė į plastikinę, po ranka suspaustą dėžę. Bent tiek gerai, kad vakarėlis ėjo į pabaigą.

Jis nukreipė akis į savo laikrodį. Beveik vidurnaktis.

Nuo staliuko, stovinčio greta lauko durų, Grėjus pačiupo dar du butelius ir sustingo priešais atvirą tarpdurį, mėgaudamasis pro širmines duris dvelkiančiu vėjeliu. Naktis kvepėjo jazminais, bet gėlių aromatą atmiešė dūmai, užsilikę nuo saliutų, kuriuos per šventę sprogdino visas kvartalas. Tolumoje tamsą tebeskrodė vienas kitas švilpčiojimas ir spragsėjimai. Gretimame kieme pratrūko skalyti triukšmo suerzintas šuo.

Mediniame tėvų bungalo priebutyje liko vos keli svečiai, kurie tingiai lingavo sūpynėse arba parimę virš turėklų džiaugėsi naktine vėsa, paprastai lydinčia Merilendui būdingą vasaros tvankumą. Gerokai anksčiau svečiai stebėjo fejerverkus, bet galų gale jie pamažu išsisklaidė naktyje. Pasiliko tik labiausiai užgrūdinti.

Kaip Grėjaus šefas.

Direktorius Peinteris Krou, atsirėmęs į stulpą, pasviro link dėstytojo asistento, dirbančio Grėjaus motinai — atšiauroko, iš Kongo kilusio jaunuolio, kuriam Džordžo Vašingtono universitetas suteikė stipendiją. Peinteris domėjosi karo veiksmais, niokojančiais gimtąją vaikino šalį. Užčiuopti pasaulio pulsą „Sigmos“ pajėgų direktorius, regis, stengėsi net ir pobūvyje.

Būtent dėl šios priežasties jis tapo tokiu puikiu direktoriumi.

„Sigma“, kuriai vadovavo PGPRA — Perspektyvinių gynybos planų rengimo agentūra, — vykdydavo slaptas operacijas. Jos narius siųsdavo apsaugoti arba nukenksminti technologijas, gyvybiškai svarbias JAV saugumui. Komandą sudarė paslapčia atrinkti, specialiosios paskirties padaliniuose tarnavę žmonės, kurie po atitinkamų nuodugnių apmokymų įvairiose mokslo šakose įsiliejo į sukarintą operatyvininkų, gavusių techninį išsilavinimą, būrį. Monkas, Grėjaus draugas ir kolega, juokaudamas agentus tituluodavo mokslininkais-žudikais.

Žinant, kokia atsakomybė slėgė direktorių, nieko keisto, kad jis leido sau atsipalaiduoti vieninteliu škotiško viskio stiklu, kuris dabar kėpsojo ant verandos turėklo. Peinteris Krou siurbčiojo tą patį gėrimą kiaurą vakarą. Lyg pajutęs tiriamą žvilgsnį, jis linktelėjo Grėjui, stovinčiam už širminių durų.

Blausioje kelių žvakidžių šviesoje direktorius, dėvintis tamsias, palaidas kelnes ir lininius, kruopščiai išlygintus marškinius, atrodė kaip suakmenėjęs. Kampuoti jo veido bruožai išdavė pusiau indėnišką kilmę.

Grėjus stebeilijosi į Peinterio profilį, mėgindamas įžiūrėti kokių nors užuominų, bylojančių, kad jis nebepajėgia atlaikyti spaudimo. Nacionalinė saugumo agentūra ir PGPRA surengė visapusį organizacinės „Sigmos“ struktūros patikrinimą, maža to, Pietryčių Azijoje brendo krizė, prikausčiusi medikų dėmesį. Todėl Pirsui buvo malonu matyti šefą, išnirusį iš požeminio štabo kabinetų.

Bent jau vienam vakarui.

Vis dėlto direktorius sau neleido nė trumpam užmiršti pareigų.

Tarsi įrodydamas, kad atmena savo prievoles, Peinteris pasirąžė, atšlijo nuo turėklo ir pajudėjo link durų.

— Man metas namo, — sušuko Grėjui ir žvilgtelėjo į rankinį laikrodį. — Gal dar užsuksiu į kontorą ir pažiūrėsiu, ar Liza su Monku laimingai atvyko į vietą.

Porą mokslininkų, daktarę Lizą Kamings ir Monką Kokalį pasiuntė į Indonezijos salas ištirti medicininę krizę. Tuodu iškeliavo rytą, prisišlieję prie Pasaulinės sveikatos organizacijos.

Grėjus pastūmė širmines duris, žengė į verandą ir paspaudė šefo ranką. Peinteris, be abejo, porelės išvyka domėjosi ne vien kaip žmogus, vadovaujantis tyrimų operacijai. Direktoriaus akyse Pirsas išskaitė nerimą dėl mylimosios.

— Guldau galvą, jog Liza jaučiasi puikiai, — užtikrino jį Grėjus žinodamas, kad paskutiniu metu Liza ir Peinteris retai kada išsiskirdavo. — Jei tik ji nepamiršo pasiimti ausų kištukų. Monko knarkimas priverstų variklio bloką atitrūkti nuo lėktuvo sparno. Beje, jeigu jau prabilome apie tą griausmagerklį, kuris vienas pats galėtų sudaryti trimitininkų korpusą, išgirdęs ką nors naujo perduokite žinią Ketei...

Peinteris pakėlė ranką.

— Ji jau du sykius brūkštelėjo man į mobilųjį klausdama, ar turiu naujienų. — Direktorius susivertė viskio likučius. — Gavęs informacijos, tučtuojau jai paskambinsiu.

— Spėju, kad Monkas jus pralenks. Juk dabar jam reikia atsiskaityti dviem moterims.

Peinterio veide nušvito truputį pailsusi šypsena.

Prieš tris mėnesius Kėtė su Monku namo parsivežė naujagimį, šešių svarų trijų uncijų svorio mergytę, kuriai suteikė Penelopės Anos vardą. Sulaukęs nurodymo užsiimti dabartine operacija, Monkas ėmė juokais džiūgauti, kad galės pabėgti nuo vystyklų, ir jam nebereikės vidurnakčiais maitinti kūdikio, tačiau Grėjus matė, jog dėl būtinybės palikti žmoną bei dukrelę draugui plyšo širdis.

— Ačiū, kad pasirodėte, direktoriau. Pasimatysime iš ryto.

— Padėkokite nuo manęs savo tėvams.

Prisiminęs tėvą, Grėjus pažiūrėjo kairėn, į šviesos srautą, kuris plūdo iš garažo, iškilusio už namo. Gimdytojas ten pasislėpė gana seniai. Šį vakarą ne visi išėjo laukan pasigrožėti saliutais. Pastaruoju metu, progresuojant Alzheimerio ligai, draugijų apsuptyje vyresnysis Pirsas jautėsi vis nesmagiau. Apimtas susierzinimo, susivaidijo su sūnumi ir galiausiai nukėblino į garažą, kur buvo įsirengęs dirbtuvę.

Kuo toliau, tuo dažniau tėvas ten lindėdavo. Grėjus įtarė, kad jis ne tiek mėgino pasislėpti nuo pasaulio, kiek stengėsi nepasiduoti ligai, susirasti nuošalią vietą, idant apsaugotų savo gebėjimų likučius, ieškojo paguodos obliaus išskobtoje ąžuolinėje vijoje arba tinkamai įsuktame varžte. Tačiau tokia meditacija nenuslopino stiprėjančios baimės, kurią sūnus įžvelgė jo akyse.

— Būtinai, — sumurmėjo Grėjus.

Peinteriui išeinant, jam pavymui nutarė traukti ir paskutiniai iš pakrikai išsibarsčiusių vakarėlio dalyvių. Kai kurie užsuko vidun bei palinkėjo geros nakties poniai Pirs, su kitais atsisveikino pats Grėjus. Neilgai trukus, prieangyje jis liko vienas.

— Grėjau! — iš kambario sušuko motina. — Šiukšlės!

Sūnus atsiduso, pasilenkė ir vėl griebė dėžę, kupiną tuščių butelių, skardinių bei plastikinių puodelių. Jis padės mamai apsišvarinti, tuomet sės ant dviračio ir numins per miestą — trumpiausiu keliu grįš į savo butą. Leidęs širminėms durims už nugaros užsitrenkti, verandoje išjungė šviesą ir medinėmis grindimis nužygiavo į virtuvę, kur buvo girdėti indaplovės ūžesys bei į kriauklę sudėtų keptuvių žvangėjimas.

— Mama, aš užbaigsiu tvarkytis, — tarė jis, pasirodęs virtuvėje. — Eik pailsėti.

Motina atsisuko nuo plautuvės. Šiuo metu dėvėjo tamsiai mėlynas laisvas kelnes, baltą šilkinę palaidinukę ir buvo pasirišusi languotą prijuostę. Nors per vakarėlį gimdytoja ir smaginosi, tokiais momentais Grėjui į akis krisdavo, kad ji akivaizdžiai sensta. Kas toji pagyvenusi žilaplaukė, stovinti motinos virtuvėje?

Jo iliuzijas išsklaidė pliaukštelėjimas drėgna pašluoste.

— Tiesiog išnešk šiukšles. Aš beveik baigiau tvarkyti. Ir parvesk tėvą namo. Edelmanams nepatinka, kai jis naktimis užsiima dailidės darbais. Beje, keptos vištienos likučius įvyniojau į plėvelę. Gal juos padėtum garažo šaldytuve?

— Teks apsisukti per du kartus. — Viena ranka jis tempė du plastikinius atliekų maišus, po kita spaudė tuščių butelių dėžę. — Tuojau grįšiu.

Šonu pastūmęs užpakalines duris, Grėjus išniro į šešėliuose skendintį kiemą. Atsargiai nusileido per du laiptelius, patraukė link garažo ir greta šio sienos surikiuotų šiukšliadėžių. Staiga suvokė kilnojąs kojas tyliai bei ramiai, kad nedzingsėtų buteliai. Bet jį išdavė automatinis „Vaivorykštės“ laistytuvas, už kurio Grėjus užkliuvo.

Mėginant atgauti pusiausvyrą, subarškėjo buteliai. Nepatenkintas amtelėjo kaimynų škotų terjeras.

Mėšlas...

Garaže nuožmiai nusikeikė tėvas.

— Grėjau? Čia tu?.. Padėk man, velniai tave griebtų!

Greisonas padvejojo. Vakare jiedu vos neapsirėkė, ir jis nė kiek netroško vidurnaktį vėl įsivelti į kivirčus. Paskutinius porą metų su vyresniuoju Pirsu sutarė gan neblogai, abu tarpusavyje atrado šį tą bendra, nors iki tol šiltų santykių niekada nepalaikė. Tačiau pastarąjį mėnesį, suprastėjus kai kurių pažintinių testų rezultatams, nekalbusis vyriškis vėl spinduliavo pernelyg gerai pažįstamą, nemalonų šiurkštumą.

— Grėjau!

— Minutėlę. — Jis nušveitė šiukšlių maišus į vieną konteinerį, butelių dėžę nuleido į kitą. Įsitempęs žengė į šviesos, srūvančios iš atviro garažo, ruožą.

Šnerves nutvilkę pjuvenų ir alyvos kvapai priminė bjauresnes dienas. Duokš tą prakeiktą sąvaržą, kalės... Kitąsyk, prieš imdamas mano įrankius, gerai pagalvosi, ką darai... Pasuk savo makaulę, kitaip pats įkrėstu tau proto...

Tėvas klūpėjo ant grindų šalia išverstos, dviejų colių ilgio vinimis pripildytos kavos skardinės. Grėjus pastebėjo, kad nuo kairiosios jo rankos varva kraujas.

Sūnui įėjus į garažą, vyresnysis Pirsas pakreipė galvą. Fluorescencinių lempučių šviesoje buvo matyti, kokie jiedu panašūs. Kampuoti abiejų veidai, kuriuos skėlė kreivi rumbai, bylojo apie velsietišką kilmę. Nuo tiesos nepabėgsi. Laikui bėgant iš išvaizdos jis niekuo nesiskirs nuo tėvo. Nors Grėjaus plaukai išsaugojo anglies juodumą, jo ševeliūrą jau papildė kelios žilos sruogos.

Atkreipęs dėmesį į kraują, sūnus pajudėjo į priekį ir mostu parodė į kriauklę.

— Verčiau nusiplauk ranką.

— Neaiškink man, ką daryti.

Grėjus jau žiojosi ką nors atrėžti, bet persigalvojo ir pasilenkė padėti tėvui.

— Kas atsitiko?

— Ieškojau medsraigčių. — Įpjautu delnu jis pamojo į darbastalį.

— Bet čia vinys.

Tėvas jį pervėrė rūsčiu žvilgsniu.

— Ką tu sakai, Šerloke. — Akyse blykstelėjo vos tramdomas įtūžis, bet Grėjus žinojo, jog bent kartą emocijų protrūkis skirtas ne jam.

Tai suvokdamas sūnus be žodžių surinko vinis į kavos skardinę. Tėvas tebedėbsojo į savo rankas: švarią ir iškruvintą.

— Tėti...

Plačiapetis vyras palingavo galva, galiausiai suniurnėjo:

— Po velnių...

Kai Grėjus buvo vaikas, tėvas dirbo Teksaso naftos gręžiniuose, kol per nelaimingą atsitikimą ties keliu prarado koją ir iš naftininko virto namų šeimininku. Didžiąją dalį susierzinimo išliedavo ant sūnaus, troškusio, bet nepajėgusio tapti žmogumi, kokį jame norėjo regėti vyresnysis Pirsas.

Matydamas, kaip tėvas žiopso į rankas, Grėjus įsisąmonino skaudžią tiesą. Galbūt tėvukas visuomet siuto ant savęs? Kaip dabar? Ne tiek niršo ant sūnaus, kiek pyko, kad nesugebėjo tapti tuo, kuo pats norėjo būti. Dabar negalė po truputį slopino net ir išlikusius gebėjimus.

Grėjus mintyse ieškojo tinkamų žodžių.

Apmąstymus nutraukė motociklo riaumojimas. Gatvėje sucypė padangos, asfaltą barbariškai sudarkė guma.

Atsitiesęs Grėjus padėjo kavos skardinę ant darbastalio. Tėvas iškoneveikė nevykėlį vairuotoją, triukšmingą, matyt, alkoholio padauginusį kokio nors vakarėlio dalyvį. Sūnus tučtuojau garaže užgesino lemputes.

— Ką tu...

— Nekrutėk, — įsakė Grėjus.

Kažkas čia ne taip.

Akiratyje išdygo motociklas, juodas ir galingas „Jamaha V-maks“. Jis griaudėjo slysčiodamas į šonus. Priekinis žibintas neveikė. Štai kas privertė Grėjų sudirgti. Kriokiančio variklio priešakyje gatvės neraižė jokie šviesos dūriai. „Jamaha“ lėkė tamsoje.

Nemažindamas tempo, jis nučiuožė įstrižai. Bandant įveikti staigų posūkį, vedantį į Pirsų valdas, parūko užpakalinės padangos. Motociklas tarytum padvejojo, galop atgavo pusiausvyrą ir šovė pirmyn.

— Kas per velnias! — užstaugė tėvas.

Motociklininkas įsuko per mitriai. „Jamaha“ susiūbavo, ratu trinktelėjo į šaligatvio kraštą ir pakrypo ant šono. Greitaeigio savininkas dar bandė jį suvaldyti, bet užpakalinis sparnas užsikabino už prieangio laiptelio.

„Jamaha“ rėžės į žemę, pavymui savęs iššaudamas raudonų žiežirbų pliūpsnį, dar vieną liepos ketvirtosios saliutą. Išmestas iš savo vietos motociklininkas nusirito kūliais ir išsiskėtojo netoli atviro garažo.

Šiek tiek tolėliau, ant įvažiavimo takelio, kriokęs variklis užspringęs nutyko.

Kibirkštys išblėso.

Įsivyravo tamsa.

— Jėzau Kristau, — sušuko tėvas.

Grėjus atgal ištiesė vieną ranką, sulaikydamas jį garaže. Kita iš dėklo, pritvirtinto prie kulkšnies, ištraukė 9 milimetrų kalibro „Gloką“ ir pajudėjo link figūros, juodos nuo kojų iki galvos — pradedant odiniais drabužiais, baigiant šaliku bei šalmu.

Kai nuo susmukusio žmogaus atsklido tyli dejonė, paaiškėjo du dalykai: motociklininkas gyvybės neprarado, ir balsas priklausė moteriai. Ji gulėjo susirietusi, odinėje aprangoje žiojėjo įdrėskimai.

Šurmulys paskatino ponią Pirs iškišti nosį pro užpakalines namo duris. Ji sustingo apšviestoje verandoje.

— Grėjau?..

— Lik, kur esi! — suriko jis.

Artėdamas prie sudribusios motociklininkės, Grėjus pastebėjo, kad už poros žingsnių nuo „Jamahos“ kažkas riogso. Balto betono fone juodavo apibrėžtų kontūrų objektas, primenantis drūtą, akmeninį, po smūgio suskeldėjusį stulpelį. Tamsiuose jo plyšiuose mėnesieną atspindėjo iš pažiūros metalinė šerdis.

Tačiau Grėjaus, žengusio prie motociklininkės, dėmesį labiau patraukė kitas, sidabro žioravimas.

Pakabutis ant moters krūtinės Drakono formos.

Jis kaipmat atpažino papuošalą. Tokį pat pats nešiojo pasikabinęs ant kaklo, seno priešo dovaną — perspėjimą ir pažadą, kad jiedu išsiaiškins santykius, kai susitiks kitą kartą.

Grėjus tvirčiau suspaudė pistoletą.

Moteris atsivertė ant nugaros ir vėl išspaudė aimaną. Ant balto betoninio takelio plūdo kraujas — juoda upė, besiveržianti link nupjautos vejos. Į ją kažkas paleido kulką, kuri pervėrė kūną kiaurai.

Šauta iš užnugario.

Ji vangiai kilstelėjo ranką, nusiplėšė šalmą, ir Grėjus išvydo pažįstamą, agoniškai perkreiptą, juodais plaukais įrėmintą veidą. Gelsvai rudas gymis bei įkypos akis išdavė euroazijietišką jos prigimtį ir tapatybę.

— Seihana... — pratarė Grėjus.

Moters ranka drebėdama pakrypo jo pusėn.

— Komandore Pirsai... padėk man.

Prašymą atmiešė skausmas... ir dar šis tas, ko iš šaltakraujo priešo jis niekada nesitikėjo.

Siaubas.

2 KRUVINOS KALĖDOS

Liepos 5 diena, 11 valandų 02 minutės

Kalėdų sala

Eilinė diena, praleista dykinėjant paplūdimyje...

Monkas Kokalis žingsniavo siaura pakrante įkandin vedlio. Abu vyrai vilkėjo tapačius, nuo užkratų apsaugančius, „Bio-3“ kombinezonus. Ne pats geriausias apdaras vaikštinėjimui tropiniu paplūdimiu. Prieš įsisupdamas į savąjį, Monkas beliko tiktai su sportinėmis kelnaitėmis. Bet vis tiek jautėsi apsirengęs per daug, nes po plastiko sluoksniu tiesiog šuto. Delnu pridengęs vidurdienio saulės spiginamas akis, jis apžvelgė siaubingą panoramą.

Vakarinėje Kalėdų salos įlankoje putojo ir kunkuliavo gaišenos, kurias iš savo gelmių, rodės, išplovė pats pragaras. Krantą margino didesni ryklių, delfinų, vėžlių, netgi nykštukinio banginio kauburiai. Įžvelgti atskirus gyvūnus buvo sudėtinga, nes lavonai ir žvynai virto prasmirdusia kaulų bei pūvančių audinių mase. Sausumoje kūpsojo ir seklumoje plūduriavo dešimtys mėšlungio sutrauktų, padvėsusių vandens paukščių, kuriuos veikiausiai priviliojo maita, o numarino tie patys nuodai.

Iš artimiausios kiaurymės uoloje skambiai tryško dumblino skysčio fontanas, lyg vandenynas būtų beišleidžiąs paskutinį kvapą.

Porelė vyrų nėrė po čiurkšle ir nupėdino šiaurės kryptimi, kulniuodami siauru švaraus smėlio takeliu, kuris vingiavo tarp dvokiančio, potvynio zoną nuklojusio sąšlavyno bei stačių, džiunglių skraiste apsigaubusių uolų.

— Primink, kad laive nekiščiau nagų prie jūros maisto bufeto, — pro Monko respiratorių atsklido gargždantis murmesys. Jis džiaugėsi, jog alsavo kombinezone perfiltruotu oru. Galima tik įsivaizduoti, kokia smarvė viešpatavo pajūrio kapinėse.

Ir dar: gerai, kad partnerė, daktarė Liza Kamings, liko kruiziniame laineryje, kitapus salos. „Jūrų valdovė“ nuleido inkarą Žuvies Skraiduolės užutekyje, prieš vėją nuo šlykštaus tvaiko, kurį iš vakarų pusės skleidė toksinė buza.

Bet kitiems tokia sėkmė nenusišypsojo.

Atvykęs į laivą sulig aušra, Monkas išvydo šimtus iš salos evakuotų, užkrato įvairiai paveiktų vyrų, moterų ir vaikų: vieni apako, kitus išmėtė pūslelėmis, nuo trečių, labiausiai nukentėjusių, pūlingais sluoksniais pleišėjo oda. Toksiškumo lygis sparčiai krito, bet vardan saugumo salos gyventojus teko iškeldinti.

„Jūrų valdovė“, milžiniškas, prašmatnus kruizinis laivas, tarp Indonezijos salų kursavo pirmą kartą, kai visi keleiviai buvo išprašyti, o patį lainerį dėl susidariusios kritiškos padėties pavertė gydymo centru. Negana to, žmonės iš Pasaulinės sveikatos organizacijos laive įkūrė operacijų štabą. Juos pakvietė surasti priežastį, nulėmusią toksinių medžiagų antplūdį, ir nustatyti, kas būtent taip netikėtai apnuodijo vietines jūras.

Štai kodėl „Sigmos“ agentas rytą slankiojo paplūdimiu — tragedijos padariniuose ieškojo kokių nors atsakymų. Laineryje Liza plušėjo pasitelkusi medikės įgūdžius, o Monko išsilavinimas jį nutrenkė į kloaką. Vadovybė jam paskyrė šitą konkrečią užduotį atsižvelgdama į tai, kad operatyvininkas specializavosi biologinių ir medicininių ekspertizių srityje. Dabartinė misija, klasifikuota kaip menkai rizikinga — viso labo apžvalginė išvyka, — turėjo pamažu į vėžes sugrąžinti žmogų, kuris tris mėnesius buvo paskyręs tiktai šeimai.

Paskutinę mintį jis pabandė nuvyti šalin. Apie naujagimę dukrelę nenorėjo galvoti maknodamas per pliurzę. Vis dėlto nesusivaldė. Sąmonėje nušvito žydros Penelopės akys, putlūs skruostai, neįtikėtinu šviesių plaukų vainiku pasipuošęs viršugalvis, toks nepanašus į tėvo plikę, ir švelnus veidukas, kuris nė iš tolo nepriminė aštrių gimdytojo bruožų. Kaip tokia nuostabi esybė galėjo nešioti jo genus? Antra vertus, šiuos gerokai atmiešė Monko žmona. Net ir nukakęs į salą, savo krūtinėje jis jautė maudulį, fizinį skausmą keliantį ilgesį, tarytum jų trijulę būtų jungę saitai, tvirti kaip bambagyslė. Jį užliejusi palaima atrodė neįmanoma.

Priešakyje ant vieno kelio priklupo vedlys, daktaras Ričardas Grafas, prityręs okeanologas iš Kvinslendo universiteto. Jis neturėjo nė menkiausio supratimo, kam iš tikrųjų Monkas dirbo; težinojo, kad PSO užverbavo plikagalvį dėl jo profesinių žinių. Ant plokščios uolienos iškyšos Grafas nuleido plastikinę pavyzdžių dėželę. Nors žmogaus galvą dengė apsauginis medžiagos sluoksnis, Monkas matė, kad barzdotą jo veidą perkreipė nerimas ir susitelkimas.

Laikas imtis darbo.

Porelė atplaukė guminiu pripučiamu „Zodiaku“. Vairininkas, jūreivis iš Australijos karališkojo jūrų laivyno, liko motorlaivyje, kurį nuplukdė į krantą, už mirties zonos. Čiabuvių evakuaciją stebėjo Australijos pakrantės sargybos kateris.

Atoki sala, nuo Perto nutolusi per tūkstantį penkis šimtus mylių į šiaurės vakarus, priklausė Australijai. 1643-iaisiais per Kalėdas aptiktą negyvenamą vietovę galiausiai kolonizavo britai, kurie atrado fosfato klodus, išrausė šachtą ir nusisamdę darbininkus iš kitų Indonezijos salų. Nors kasyklos tebeveikė, pagrindinį pelną čionykščiams davė turizmas. Trys ketvirčiai Kalėdų salos aukštumų, apžėlusių atogrąžų miškais, buvo paskelbti nacionaliniais parkais.

Bet artimiausiu metu turistai čia nesiverš.

Monkas prisigretino prie daktaro Ričardo Grafo.

Okeanologas jį pastebėjo ir pirštinėtos rankos mostu aprodė masinės mirties teritoriją.

— Pasak vietinių žvejų, viskas prasidėjo prieš keturias savaites, gal šiek tiek anksčiau, — paaiškino Grafas. — Omarų tinkladėžėse jie rasdavo tik tuščius vėžiagyvių kiautus, iš kurių kūnai būdavo pranykę. Nuo tralerių tinklų, traukiamų iš vandens, delnai nueidavo pūslėmis. Ir padėtis nuolat prastėjo.

— Kas, tavo manymu, čia nutiko? Į jūrą kažkas išliejo toksines atliekas?

— Taip, medžiagos neabejotinai nuodingos, bet jų niekas neišpylė.

Mokslininkas atidarė juodą pavyzdžių lagaminėlį, padabintą ženklu, kuris perspėjo apie cheminį pavojų, ir dūrė pirštu į artimiausią bangų mūšą. Vandenyje putojo gelsvi glitėsiai, virė nuodingas mėsos bei kaulų troškinys.

Jis pamojo ranka.

— Tai motušės Gamtos darbas.

— Ką turi omenyje?

— Bičiuli, tu žiūri į gleivainius. Sudarytus iš melsvabakterių — šiuolaikinių bakterijų ir dumblių pirmtakų, kurie egzistavo pirmykščiais laikais. Prieš tris milijardus metų tie gleivainiai tarpo visuose pasaulio vandenynuose. Dabar vėl pasirodė. Mane čia iškvietė, nes aš domiuosi tokiais organizmais. Visai neseniai jų paplitimą, ypač melsvadumblio, tyrinėjau prie Didžiojo Barjero rifo. Dumblių ir melsvabakterių mišinys išsiplėstų vandens plote, kuris prilygsta futbolo stadionui, greičiau, nei spėtum sukirsti pietus. Prakeiktas organizmas išskiria dešimt įvairių biotoksinų, pakankamai stiprių, kad nuo jų odą išmėtytų pūslės. O džiūdami jie degina lyg pipirinio balionėlio purškalai.

Monkas mintyse atgamino nusiaubtą Nausėdiją, didžiausią salos miestelį. Jis plytėjo netoliese, pasatų kelyje.

— Čia taip ir atsitiko?

— Arba kažkas panašaus. Melsvadumbliai ir kitos melsvabakterės žydi visur. Nuo Norvegijos fiordų iki Didžiojo Barjero rifo. Žuvys, koralai, jūriniai žinduoliai išmiršta, o šie senoviniai gleivainiai kartu su nuodingomis medūzomis tarpsta. Rodos, lyg evoliucijos eiga pasisuko priešinga kryptimi, ir vandenynai išsigimsta į pirmykštes jūras. Kalti mes patys. Upių deltas bei žiotis nuodija trąšų nuotėkos, pramoniniai chemikalai ir srutos. Dėl nepaliaujamos žvejybos per penkiasdešimt metų stambių žuvų skaičius sumažėjo devyniomis dešimtimis procentų. Klimato pokyčiai rūgština ir šildo vandenį — tas vis prasčiau sulaiko deguonį, todėl jūrinė gyvybė dūsta. Mes taip sparčiai naikiname jūras, kad netrukus niekaip nebegalėsime ištaisyti klaidų.

Papurtęs galvą jis pažiūrėjo į gaišenų duburį.

— Dabar matome, kaip telkiniai regresuoja į pirmykštę būseną, kokia egzistavo prieš šimtą milijonų metų, kai juose knibždėjo bakterijos, toksiški dumbliai ir nuodingos medūzos. Tokių mirties taškų pilna visame pasaulyje.

— Kas nulėmė šito atsiradimą? — Monkas ištarė klausimą, kuris mokslininkus atvedė į salą.

Grafas vėl krestelėjo galvą.

— Naujas, nežinomas gleivainis, su kuriuo susidūrėme pirmą kartą. Tai mane gąsdina. Jūriniai bioir neurotoksinai yra stipriausiai veikiantys nuodai pasaulyje. Ar žinojai, kad saksitoksiną, kurį išskiria tam tikrų kiaukutinių bakterijos, Jungtinės Tautos įvardijo, kaip masinio naikinimo ginklą?

Pasislėpęs po savo antveidžiu, įbedęs akis į jūrą, Monkas susiraukė.

— Motulė Gamta geba elgtis kaip šlykšti kalė.

— Ir nusipelno nuožmiausios teroristės vardo, bičiuli. Verčiau jos nesiutinti.

Pasibaigus biologijos paskaitai, Monkas susilenkė ir pagelbėjo ant žemės išdėlioti pavyzdžių rinkimo reikmenis. Sugraibyti daiktus plastiko pirštinėmis sekėsi gana sunkiai, juolab kad kairiosios plaštakos jis nejautė. Per ankstesnę misiją tapo luošiu, todėl dabar nešiojo penkiapirštį protezą, bet naujausių PGPRA įtaisėlių prigrūstas meno šedevras buvo sintetinis, bioelektroninis, o ne iš kūno bei kraujo. Kai iš pirštų išsprūdo ir į smėlį nukrito švirkštas, Monkas tyliai nusikeikė.

— Atsargiau, — įspėjo Grafas. — Vargu ar norėtum prakiurdyti kombinezoną. Tik ne čia. Nors toksiškumo lygis krenta, mums nevalia prarasti budrumo.

Plikagalvis atsiduso. O, kaip jis trins delnais, kai pagaliau grįš į laivą, į savo kajutę, ir nusimes šį beždžionės kostiumą. Keliaudamas į salą, Monkas patimpčiojo už tam tikrų virvelių, kad į kruizinį lainerį atskraidintų tyrimams būtiną įrangą. Dabar nekantravo užsiimti sau įprastu darbu.

Bet iš pradžių reikėjo pririnkti laboratorinių pavyzdžių. Daugybę. Kraujo, audinių, kaulų. Priklausančių žuvims, rykliams, galvakojams, delfinams.

— Keista, — suniurnėjo Grafas ir atsistojęs nužvelgė paplūdimį.

Monkas taip pat atsitiesė.

— Kas?

— Saloje iš visų gyvūnų labiausiai paplitusi Geocarcoidea natalis rūšis.

— Gal išverstum į anglų kalbą?

— Šneku apie raudonąjį krabą.

Plikis žvilgsniu patyrinėjo pakrantę. Jis skaitė apie vietinę florą ir fauną. Raudonasis krabas, salos garsenybė, užaugdavo iki lėkštės apimčių. Kasmetinė jų migracija įkūnijo vieną iš gamtos stebuklų. Kiekvieną lapkritį, prisiderindami prie mėnulio ciklų, šimtai milijonų krabų tarsi išprotėdavo ir iš džiunglių puldavo vandens linkme. Pakeliui stengėsi vengti jūros paukščių bei išgyventi, idant įrodytų esą verti susiporuoti.

— Krabai minta dvėseliena, — pridūrė Grafas. — Tokia galybė gaišenų lyg ir turėjo juos privilioti, kaip kad vandens paukščius. Bet aš nematau nė vieno. Nei gyvo, nei nusigalavusio.

— Galbūt nelenda iš džiunglių, nes pajuto toksinus?

— Jei tu neklysti, tokia aplinkybė galėtų būti užuomina apie nuodų arba juos išskyrusių bakterijų kilmę. Gal krabams teko susidurti su mirtinais gleivainiais anksčiau? Gal jie atsparūs toksinams? Vienaip ar kitaip, kuo greičiau izoliuosime nuodų šaltinį, tuo bus geriau.

— Padėtume salos gyventojams...

Grafas gūžtelėjo.

— Suprantama. Bet svarbiausia, kad neleistume organizmams išplisti. — Jis įsmeigė akis į gelsvus glitėsius ir prabilo tylesniu, nerimastingu balsu: — Aš baiminuos, jog nelaimė pranašauja tai, kas kelia siaubą visiems okeanologams.

Monkas pažiūrėjo į bendražygį, laukdamas pratęsimo.

— Kalbu apie bakteriją, kuri taps lemiamu faktoriumi — tokiu galingu veiksniu, jog bus sterilizuota visa jūros gyvybė.

— Taip gali nutikti?

Priklupęs Grafas vėl ėmėsi darbo.

— Galbūt jau vyksta.

Po slegiančio spėjimo artimiausią valandą Monkas praleido į buteliukus, kapšelius ir plastikinius puodelius grūsdamas pavyzdžius. Virš uolų kylanti, vandens paviršių nublizginusi saulė taip svilino, kad jis jautėsi tuojau iškepsiąs. Į smegeninę įsismelkė fantazijos apie šaltą dušą bei gerklę stingdantį kokteilį, iš kurio kyšotų skėtukas.

Porelė lėtai slinko paplūdimiu. Prie pat uolos Monkas pastebėjo spiečių apanglėjusių, iš smėlio styrančių smilkalų lazdelių. Jos supo budistų šventyklėlę, viso labo beveidę, sėdinčią, nuo vandens ir smėlio apsitrynusią statulą, kuri slypėjo po laikina, paukščių išmatomis apdergta pastoge. Jis nujautė, kad žmonės degino smilkalus, siekdami apsisaugoti nuo toksinių medžiagų smarso, melsdami aukščiausiųjų jėgų pagalbos.

Einant palei pašiūrę, Monką netikėtai nukratė žvarbukas, galvą pervėrė klausimas, ar mokslininkų pastangos bus bent kiek naudingesnės.

Išgirdęs artėjančio motorlaivio burzgimą, jis atsisuko į jūrą. Nužvelgė paplūdimį. Rankiodami pavyzdžius, jiedu su Grafu įveikė vingį. „Zodiakas“ liko už uolos iškyšos, už akiračio ribų.

Monkas prisidengė akis. Nejau australų vairininkas nusprendė atplukdyti valtį arčiau jų?

Grafas taip pat atsitiesė.

— Dar per anksti grįžti.

Kai priešais juos pasirodė greitaeigis kateris mėlynu subraižytu korpusu, virš vandens nuaidėjo šūvių papliūpa. Laivagalyje Monkas pastebėjo septynis vyrus, galvas apsivyniojusius šalikais. Saulės spinduliuose blykčiojo šturmo karabinai.

Okeanologas žioptelėjo, pasitraukė atbulas ir nugara įsirėmė į bendražygį.

— Piratai...

Plikis palingavo galva. Tiesiog nuostabu...

Kateris pasuko jųdviejų pusėn ir nušvilpė per šaršą.

Monkas čiupo Grafą už apykaklės, nutempė jį nuo skaisčiai apšviesto paplūdimio.

Piratavimas klestėjo visame pasaulyje, bet ypač daug galvažudžių skrosdavo Indonezijos vandenis, kur nestigo salų, mažučių atolų, slaptų uostų bei tankių džiunglių. Nieko nuostabaus, jog aplinkiniai kraštai tapo tobula plėšikų veisykla. Po paskutinio cunamio vietinių piratų skaičius drastiškai išaugo, nes jie naudojosi įsivyravusiu chaosu ir tuo, jog policija stokojo išteklių.

Dabartinė tragedija, regis, pakurstė lygiai tokią pačią jų reakciją.

Desperatiškais laikais žmonės elgiasi desperatiškai.

Bet kam užtektų ryžto rizikuoti, braunantis į užterštą įlanką? Monkui nepraslydo pro akis toji smulkmena, kad nusikaltėliai nuo galvos iki kojų įsisupę į savadarbius biokombinezonų pakaitalus. Negi tie žmonės pasišovė surengti antpuolį, nes išgirdo, jog nukrito toksiškumo lygis?

Slinkdamas atokiau nuo vandens, Monkas dirstelėjo ten, kur paplūdimyje turėjo riogsoti jų valtis. Juodojoje čionykščių salų rinkoje iš „Zodiako“ galima neblogai pasipelnyti, ką jau kalbėti apie brangią tyrimo įrangą. Netikėtai užkluptas australų jūreivis veikiausiai žuvo per pirmąją ataką. Maža to, raciją turėjo tik jis. Nepajėgdami užmegzti ryšio su „Jūrų valdove“, abu mokslininkai tegalės pasikliauti savo jėgomis.

Monkas pagalvojo apie Lizą, triūsiančią laineryje. Nedidelio uosto teritorijoje patruliavo Australijos pakrantės sargybos kateris, tad jai pavojus negrėsė.

Kitaip negu jiems.

Trauktis atgal nebeleido uolos. Iš abiejų pusių driekėsi tuščias paplūdimys.

Plikagalvis nusitempė Grafą už akmens riedulio, vienintelio prieglobsčio.

Greitaeigis kateris riaumojo tiesiai link jų. Supokšėjo ginklai, kulkų išvarpytame smėlyje nudriko rėžiai, forma panašūs į strėlę, kuri rodė į bėglių slėptuvę.

Štai tau ir eilinė diena, praleista dykinėjant paplūdimyje.

11 valandų 42 minutės

Daktarė Liza Kamings skausmą malšinančiu kremu patepė verkiančios mergaitės nugarą. Vaiko ranką spaudė motina, pakuždomis kalbanti malajė, kurios įkypose akyse atsispindėjo nerimas bei baimė. Lidokaino ir prilokaino mišinys veikiai apmarino nudeginimų sukeltą skausmą, ir mergytės rauda prislopo iki ašaringo kūkčiojimo.

— Ji pasveiks, — tarė Liza žinodama, kad moteris dirba padavėja viename iš vietinių viešbučių ir moka angliškai. — Pasirūpinkite, jog ji gertų antibiotikus tris kartus per dieną.

Malajė nulenkė galvą.

— Terima kasih. Ačiū.

Gydytoja kinktelėjo į vyrus ir moteris, dėvinčius baltai mėlynas uniformas, „Jūrų valdovės“ personalą.

— Kuris nors iš įgulos narių jums su dukra ras laisvą kajutę.

Mergaitės motina vėl nusilenkė, bet Liza jau sukosi šalin. Ji nusiplėšdama pirštines išgavo pliaukštelėjimą. Lainerio valgomajame, greta atviro baseino, medikai tikrindavo sužeistųjų būklę. Apžiūrėdavo kiekvieną, evakuotą iš salos, ir pavojingai nukentėjusius atskirdavo nuo lengviau sužalotų. Lizą, kuriai stigo įgūdžių, kad galėtų užsiimti kritiniais atvejais, paskyrė suteikti pirmąją pagalbą. Jai padėjo studentas sanitaras iš Sidnėjaus, aukštas, liesas indų kilmės jaunuolis, vardu Džespalas, savanoriškai prisijungęs prie PSO medikų personalo.

Jų porelė atrodė keistai: blyškiaodė blondinė ir juodaplaukis tamsiai rudo kavos atspalvio gymio. Bet abudu darbavosi kaip patyrusi komanda.

— Džesi, kiek mums liko cefaleksino?

— Jo dar turėtų užtekti, daktare Liza. — Vaikinas, kratydamas didžiulį butelį antibiotikų, kita ranka tebepildė dokumentus. Vienu metu jaunuolis gebėjo atlikti įvairias užduotis.

Trūktelėjusi žalias gydytojo kelnes į viršų, Liza apsidairė. Šiuo metu suteikti skubios pagalbos niekam nereikėjo. Likusioje svetainės dalyje kaip įprastai vyravo prislopinto chaoso atmosfera, kurią protarpiais sutrikdydavo verksmai ir šūksniai. O jųdviejų postas bent trumpam virto ramybės oaze.

— Man rodos, didžiuma salos gyventojų jau evakuota, — tarė Džesis. — Kiek girdėjau, du tenderiai atplaukė tik perpus užpildyti. Matyt, žmonės būreliais renkami iš atokių kaimų.

— Ačiū Dievui.

Rytą, kuris tęsėsi ištisą amžinybę, ji apžiūrėjo šimtą penkiasdešimt pacientų — nudegusių, pūslėtų, siaubingai kriokiančių, užsikrėtusių dizenterija, vemiančių, nukritusių nuo prieplaukos ir pasitempusių riešo sausgysles, — tačiau susidūrė tik su dalele visų ligonių. Kruizinis laineris priartėjo prie salos vakar, ir auštant, kai Liza atskrido sraigtasparniu, evakuacija jau buvo įsibėgėjusi. Atsidūrus įvykių sūkuryje, jai teko nedelsiant griebtis darbo. Nuošalioje salelėje gyveno per du tūkstančius žmonių. Nors kajutės pasirodė ankštokos, laive turėjo tilpti visi. Juolab kad žuvusiųjų skaičius katastrofiškai išaugo, įveikė keturių šimtų ribą... ir tebekilo.

Moteris pastovėjo kelias akimirkas rankomis apsivijusi pečius, geisdama, jog dabar iš už nugaros ją glėbtų Peinteris, trokšdama pajusti jo skruostą, ant kurio styrantys barzdaplaukiai kutentų kaklą. Nuvargusi užsimerkė. Peinteris draugijos nepalaikė, bet Liza jautėsi perėmusi lašelį jo tvirtumo.

Konvejeriu priimant ligonius, triūsiant be poilsio, visai nesunku persismelkti abejingumu, atsiriboti nuo skausmo ir tiesiog gydyti.

Bet nūnai, per atokvėpį, ji pagaliau įsisąmonino tragedijos mastus. Per pastarąsias porą savaičių nuo tiesioginio deginančių medžiagų poveikio nukentėjo tik vienas kitas. Bet vos prieš dvi dienas virš suputojusios jūros pakibo toksinų debesis, galop iš vandens gelmių tarytum iš ugnikalnio išsiveržė odą svilinančios dujos, kurios pražudė penktadalį salos gyventojų ir sužalojo likusius.

Nors nuodingas debesis išsisklaidė, negaluojančius užklupo antrinės ligos bei infekcijos: gripas, karštinė, meningitas, aklumas. Nerimą kėlė spartus užkratų paplitimas. Karantinuoti prisireikė visą trečiąjį denį.

Ką ji čia veikė?

Sužinojusi apie krizę, Liza kreipėsi į Peinterį, prašydama misiją pavesti jai. Pagrįsdama savo norą, priminė esanti kvalifikuota medikė, žmogaus anatomijos srityje turinti daktaro laipsnį, o kas svarbiausia, nestokojanti praktinės patirties — juk pusę dešimtmečio plaukiojo gelbėjimo laivu, „Giluminiu nusileidimu“, kur vykdė fiziologinius tyrimus.

Argumentai skambėjo įtikinamai.

Pastaruosius metus Liza praleido Vašingtone, prikaustyta prie sausumos, pamažu įtraukta į Peinterio gyvenimą. Iš dalies ji džiaugėsi artimais ryšiais, galimybe dviem susilieti į vieną, bet suprato ir tai, kad privalo pasinaudoti netikėta proga — tiek dėl pačios, tiek dėl jųdviejų santykių, — išnirti iš Peinterio šešėlio ir per nuotolį įvertinti savo gyvenimą.

Galbūt dabar juos skyrė per didelis atstumas...

Šaižus riksmas privertė moterį nukreipti akis į dvivėres duris, kurios vedė į valgomąjį. Du jūreiviai tempė neštuvus, ant kurių raitėsi ir klykė vyriškis šlapiuojančia, raudona kaip omaro kiautas oda. Žvelgiant į jį susidarė įspūdis, kad visą kūną kažkas apšutino. Nešikai kaip įmanydami skubiau nutempė nelaimėlį į skyrių, kur suguldydavo kritiškos būklės ligonius.

Liza instinktyviai įsisupo į nešališkumo skraistę ir apmąstė gydymo procedūras. Diazepamo ir morfijaus lašelinė. Tačiau giliai širdyje ji suvokė tiesą. Kaip ir visi čia esantys. Medikamentai tik prislopins vargšo skausmą, išvaduos nuo kančių. Žmogus ant neštuvų mirties neišvengs.

— Artinasi bėda, — už nugaros sumurmėjo Džesis.

Atsigręžusi ji išvydo daktarą Džiną Lindholmą, kuris žirgliojo jųdviejų kryptimi. Dėl ilgų, kaklą siekiančių kojų ir baltų plaukų kupetos tas vyras priminė strutį. PSO komandos vadovas linktelėjo jai tuo parodydamas, kad ketina šnekėtis būtent su daktare Kamings.

Kas dabar?

Šis gydytojas, Harvardo auklėtinis, Lizai ne itin patiko. Užuot padėjęs rūpintis ligoniais, jis nuo kitų atsiskyrė, prisijungė prie kruizinio laivo savininko, ekscentriškojo australų milijardieriaus Raiderio Blanto draugijos. Pastarasis, garsėjantis praktiniu požiūriu į verslą, dalyvavo pirmojoje lainerio kelionėje. Kai laivą rekvizavo medikai, jis nepaspruko (nors galėjo), nes gelbėjimo akcijoje įžvelgė puikų šansą pasireklamuoti.

Lindholmas su milijardieriumi bendradarbiavo.

Užtat į Monką ir Lizą žiūrėjo kreivai. PSO atstovas niršo dėl to, jog kažkas, pasinaudojęs savo įtaka, privertė porelę įtraukti į komandą. Neturėdamas kitos išeities, jis pakluso įsakymui, bet anaiptol ne džiaugsmingai.

— Daktare Kamings, kaip matau, jūs dykinėjate.

Liza susilaikė neatsikirtusi.

Džesis prunkštelėjo.

Lindholmas nužvelgė sanitarą lyg pirmą kartą jį išvydęs ir po sekundės kitos vėl sutelkė dėmesį į daktarę Kamings.

— Viršenybės nurodymu, judviem su partneriu privalau pranešti apie bet kokius atradimus, susijusius su epidemiologiniais katastrofos aspektais. Daktaras Kokalis užsiima praktiniais tyrimais už laivo ribų, tad informaciją nusprendžiau pateikti jums.

Jis atkišo storą medicininį segtuvą. Liza atpažino logotipą, priklausantį mažutei Kalėdų salos ligoninei. Tenykštį personalą sudarė negausus būrelis daktarų, kuriuos galėdavo bet kada iškviesti į darbą, ir kelios visu etatu dirbančios seselės, todėl gydymo įstaiga veikiai persipildė ligonių, o rimčiau sužalotus netgi reikėjo nuskraidinti į Pertą. Tačiau praktiniais sumetimais skrydžių teko atsisakyti, kai nuodingos biologinės medžiagos užgriuvo salą visa jėga.

Liza atsivertė aplanką ir pamatė, kad paciento tapatybė nenustatyta. Ji skubiai peržiūrėjo plonytę ligos istoriją. Vyriškį, iš pirmo žvilgsnio beveik septyniasdešimties metų, rado nuogą klaidžiojantį po atogrąžų mišką. Akivaizdu, kad jis nukentėjo ne vien fiziškai, bet ir pamišo. Žmogus nevaliojo kalbėti, organizmas buvo praradęs daug skysčių. Žymiai pablogėjus psichinei būklei, jis nebepajėgė savimi pasirūpinti ir valgė tik tuomet, jei kažkas maistą įkišdavo į burną. Medikai bandė nustatyti tapatybę pagal pirštų atspaudus ir pradingusių asmenų sąrašus, tačiau nesėkmingai. Jis taip ir liko „neatpažintu“ asmeniu.

Daktarė pakėlė akis.

— Nesuprantu... ką ligonis turi bendra su dabartiniais įvykiais?

Atsidusęs Lindholmas žengė arčiau ir pabaksnojo į diagramą.

— Po simptomais ir apžiūros duomenimis. Apačioje.

— „Tiesioginių saulės spindulių nulemti sužalojimai — nuo vidutinių iki sunkių“, — skaitydama sumurmėjo ji. Paskutinė sąrašo eilutė skelbė: dėl stipraus antro laipsnio nudegimo ties blauzdomis oda pabrinkusi ir pūslėta.

Moteris kilstelėjo galvą. Panašius simptomus gydė visą rytą.

— Čia ne šiaip nudegimai nuo saulės spindulių.

— Tokią išvadą padarė salos gydytojai, — neslėpdamas pasipiktinimo tarė Lindholmas.

Liza negalėjo kaltinti nei ligoninės daktarų, nei seselių. Tuo metu niekas nežinojo apie gresiančią biologinę nelaimę. Ji patikrino datą.

Prieš penkias savaites.

— Manau, mes aptikome pirmąjį pacientą, — pompastiškai išdrožė Lindholmas. — Ar bent jau vieną iš pirmųjų.

Užvertusi segtuvą, Liza paklausė:

— Ar galėčiau jį pamatyti?

PSO komandos vadovas linktelėjo.

— Štai dar viena priežastis, dėl kurios čia atėjau. — Niauriai virptelėjęs balsas pakurstė jai nerimą. Liza laukė, kol jis paaiškins, ką turėjo omenyje, bet daktaras tiesiog apsisuko ant kulno. — Sekite paskui mane.

Lindholmas nužygiavo per valgomąjį. Nėręs į lifto kabiną, paspaudė viršutinio denio, trečiojo lygio, mygtuką.

— Kilsime į izoliatorių? — pasiteiravo moteris.

Jis tik patraukė pečiais.

Netrukus durys atsidarė į švarią, neseniai išvalytą patalpą. Lindholmas mostu ją paragino įsisupti į biokombinezoną, niekuo nesiskiriantį nuo to, kurį apsivilko Monkas, prieš iškeliaudamas rinkti laboratorinių pavyzdžių.

Liza įsitūlojo į kombinezoną; paslėpusi galvą gobtuve ir hermetiškai užsandarinusi siūles, užuodė silpną kūno kvapą. Kai abu atitinkamai apsirengė, ją nuvedė prie vienos kajutės. Atsivėrus durims, ji išvydo kitus gydytojus, besigrūdančius ties praėjimu.

Lindholmas griausmingu riksmu liepė jiems sklaidytis. Vadovo gerai išdresuoti pavaldiniai nėrė į šalis. Liza pamatė atsidūrusi belangiame kambarėlyje. Vienintelė lova stovėjo prie tolimosios sienos.

Po plona antklode tysojo figūra. Žmogus atrodė kaip lavonas, tačiau krūtinė, kuri vos pastebimai kilnojosi, ir silpnas šnopavimas liudijo, kad su gyvybe jis dar neatsisveikino. Nuo apnuogintos rankos driekėsi lašelinės žarnelės. Galūnės oda buvo išblyškusi, kone perregima.

Ji instinktyviai dirstelėjo į veidą. Kažkas ligonį apskuto, tačiau darbavosi paskubomis. Iš kelių įdrėskimų tebesisunkė kraujo lašeliai. Plonyčiai ir žili plaukai tarytum priklausė chemoterapija gydomam vėžininkui, bet akys buvo plačiai atmerktos ir kirtosi su jos žvilgsniu.

Vienai sekundės dalelei Lizai pasidingojo, kad vyriškis virptelėjo lyg ją atpažinęs. Daktarės pusėn netgi vangiai pakilo ranka.

Tačiau tarp jų įsiterpęs, nė menkiausio dėmesio į pacientą nekreipiantis Lindholmas atmetė antklodę nuo žmogaus kojų. Ji tikėjosi išvysti šašus, kurie atsiranda gydant antro laipsnio nudegimus — tokiais ligoniais teko rūpintis kiaurą dieną, — bet nuo vyriškio kirkšnių iki kojų pirštų odą bjaurojo keistos purpurinės mėlynės su juodomis pūslelėmis.

— Įdėmiau paskaičiusi ataskaitą, — prabilo Lindholmas, — būtumėte sužinojusi, kad nauji simptomai išryškėjo prieš keturias dienas. Ligoninės personalas spėjo, jog nudegintose vietose rimtos infekcijos nulėmė tropinę gangreną, bet iš tiesų...

— Tai nekrozuojantis fascitas, — užbaigė Liza.

PSO komandos vadovas sušnarpštė ir nuleido apklotą.

— Teisingai. Tokia ir mūsų nuomonė.

Nekrozuojantį fascitą, žinomą, kaip „kūną ryjanti“ liga, sukeldavo bakterijos, paprastai betahemoliziniai streptokokai.

— Kokios jūsų išvados? — paklausė ji. — Antrinė infekcija? Dėl pirmųjų žaizdų?

— Aš į darbą pajungiau mūsų bakteriologą. Paskubomis ištyręs mėginėlį jis aptiko, kad smarkiai padaugėjo Propionibacterium.

Liza susiraukė.

— Man nesueina galai. Juk tai paprasta odos bakterija. Nepatogeninė. Jūs įsitikinęs, jog dėl sužalojimų kaltas ne vien užkratas?

— Bakterijų aptikome pernelyg daug. Patyrinėję kitų audinių pavyzdžius, gavome tuos pačius rezultatus. Būtent tada pastebėjome, kad pūsleles supančius audinius paveikė keista nekrozė. Irimo struktūra būdinga šioms vietovėms. Panaši į nekrozuojantį fascitą.

— Apie ką jūs kalbate?

— Apie barzduotę. Labai nuodingą. Žuvis primena uolos luitą, bet ant nugaros turi užnuodytus dyglius. Jos liaukos išskiria vieną stipriausių pasaulyje toksinų. Ištirti audinį pavedėme daktarui Barnhartui.

— Toksikologui?

Linktelėjimas.

Daktaras Barnhartas, biologinių nuodų ir toksinų specialistas, atskrido iš Amsterdamo. Peinteris asmeniškai paprašė, kad šitam žmogui, „Sigmos“ globotiniui, leistų prisijungti prie PSO komandos.

— Rezultatų sulaukėme prieš valandą. Mėginiuose jis atrado veiksmingų nuodų.

— Nesuprantu. Vadinasi, pacientui įgėlė barzduotė, kol jis kliedėdamas bastėsi po apylinkes?

Į jos klausimą atsakė už nugaros pasigirdęs balsas.

— Ne.

Liza atsigręžė. Tarpduryje stūksojo aukštas, it lokys stambus vyras, įsispraudęs į apsauginį, jo talijai pernelyg ankštą kombinezoną. Atėjūno apimtims puikiai pritiko žilstelėję plaukai ir barzdotas veidas, bet ne akyse atsispindintis proto skvarbumas. Daktaras Henrikas Barnhartas įvirto į kambarį.

— Aš netikiu, kad jis nukentėjo nuo barzduotės. Bet organizmas užkrėstas nuodais.

— Kaip tai įmanoma?

Nuleidęs repliką negirdomis, Barnhartas kreipėsi į PSO komandos vadovą.

— Daktare Lindholmai, mano įtarimai pasitvirtino. Iš daktaro Milerio pasiskolinau Propionibacterium kultūras ir jas išanalizavau. Visos abejonės išsisklaidė.

Lindholmas pastebimai išblyško.

— Kas yra? — paklausė Liza.

Toksikologas ištiesęs ranką pataisė antklodę virš paciento, kurio tapatybės taip ir nepavyko nustatyti. Švelnus gestas kažkaip nesiderino prie masyvios mokslininko išvaizdos.

— Tos bakterijos, — prabilo jis, — Propionibacterium... gamina medžiagą, tapačią barzduotės nuodams, į organizmą pumpuoja tokius kiekius, kad šie tirpdo ligonio audinius.

— Negali būti!

PSO komandos vadovas pritarė.

— Aš irgi taip sakiau.

Nepaisydama jo, Liza pratęsė:

— Bet Propionibacterium negamina jokių toksinų. Ji gerybinė.

— Paaiškinti kaip ir kodėl, deja, nesugebėsiu, — atsakė Barnhartas. — Nuodugnesnei analizei mažų mažiausiai reikia skenuojančio mikroskopo. Bet užtikrinu jus, daktare Kamings, kad gerybinės bakterijos kažkaip pavirto į vieną iš bjauriausių virusų planetoje.

— Ką reiškia „pavirto“?

— Pacientas, mano nuomone, infekcija neužsikrėtė. Toji priklauso įprastai bakterinei jo florai. Nežinau, kas tiksliai žmogų paveikė, tačiau žalinga aplinka pakoregavo biochemines bakterijos savybes, pakeitė esminę genetinę struktūrą, transformavo ją į virusą. Į kūną tirpdančius nuodus.

Liza atsisakė patikėti toksikologo išvadomis. Visų pirma ji privalėjo gauti papildomų įrodymų.

— Mano partnerio, daktaro Kokalio, kajutėje įrengta kilnojamoji, ekspertizėms pritaikyta laboratorija. Jeigu jūs galėtumėte...

Moteris pajuto, kaip pirštinėtą jos delną kažkas palietė. Krūptelėjusi Liza kone atšoko į šalį. Bet netrukus suvokė, kad jos kryptimi ranką tiesia ant lovos gulintis senis. Jis pervėrė daktarės akis desperatišku žvilgsniu. Pleišėjančias, skeldėjančias lūpas suvirpino švokštimas.

— Siu... Siuzana...

Liza atsigręžė ir sugniaužė ligonio pirštus. Nelaimėlis akivaizdžiai kliedėjo, nes ją palaikė kitu žmogumi. Daktarė stipriau spustelėjo ranką tarsi patikindama, kad jis neklysta.

— Siuzana... kur Oskaras? Aš girdėjau, kaip jis loja miške... — akių obuoliai užvirto aukštyn, — ...loja... prašo jam padėti... tik ne... nelįsk į vandenį. — Jos delne pirštai suglebo, vokai pamažėl nusviro. Trumpam praskaidrėjusi, nors ir sąmyšyje skendinti, sąmonė aptemo.

Liza pakišo jo ranką po užklotu.

Lindholmas žengė arčiau, įsibraudamas į asmeninę jos erdvę.

— Mes privalome kuo greičiau pasinaudoti daktaro Kokalio laboratorija. Kad patvirtintume arba paneigtume beprotiškas daktaro Barnharto spėliones.

— Verčiau palaukime, kol grįš Monkas. — Liza pasitraukė per žingsnį atgal. — Kai kurie įrengimai pagaminti pagal užsakymą. Mums prisireiks jo profesinės patirties, jei nenorime prietaisų sugadinti.

Lindholmas nutaisė tūžmingą miną — rūstavo ne tiek ant jos, kiek ant paties gyvenimo.

— Jūsų partneris turėtų pasirodyti ne vėliau kaip po valandos. Per tą laiką daktaras Barnhartas atrinks jums reikalingus pavyzdžius.

Toksikologas sureagavo į nurodymą galvos linktelėjimu, bet Liza pastebėjo, kad PSO atstovui pasišalinant Barnhartas šiek tiek pavartė akis. Moteris taip pat išėjo iš kambario.

Ją pasivijo olandų mokslininko šūksnis:

— Jūs parašysite žinutę į mano gaviklį, kai sugrįš daktaras Kokalis, ja?

— Žinoma.

Kaip ir kiti, Liza nekantravo sužinoti tiesą. Bet širdyje jautė baimę, kad jie tik pradėjo gilintis į paslaptį. Ateitis žadėjo kažką siaubingo.

Bet ką?

Beliko tikėtis, jog Monkas parsigaus netrukus.

Išnirusi pro tarpdurį, ji atsiminė paskutinius paciento žodžius.

Tik ne... nelįsk į vandenį...

11 valandų 53 minutės

— Mums teks iki jų plaukti, — pareiškė Monkas.

— Ar tu... ar tu pakvaišai? — aiktelėjo Grafas susigūžęs už uolos.

Prieš minutę kitą greitaeigis piratų kateris užstrigo ant povandeninio rifo, vieno iš daugybės, dėl kurių šitą salos dalį praminė Smitsono Amaru. Motorlaiviui mėginant išsivaduoti iš spąstų, šūvių tratėjimą pakeitė variklio maurojimas.

Norėdamas įvertinti padėtį, Monkas iškišo galvą iš už akmeninės priedangos, ir jo ausies vos nenušniojo snaiperio kulka. Priremti prie sienos, jie neturėjo, kur bėgti — nebent į priešų glėbį.

Plikagalvis pasilenkė, ties blauzda atsegė užtrauktuką, pro ertmę įgrūdo pirštus, prie kulkšnies pritvirtintame dėkle sužvejojo 9 milimetrų kalibro „Gloką“.

Pamačius, kaip bendražygis išsitraukė pistoletą, Grafo akys suapvalėjo.

— Manai, sugebėsi juos visus nupilti? Gal taikysies į degalų baką?

Monkas papurtė galvą ir užsegė kombinezoną.

— Prisižiūrėjai per daug Brukhaimerio4 filmų. Šis žaisliukas tik privers juos slėptis. Galbūt pakankamai ilgai, kad spėtume pasiekti bangų mūšą. Ana ten.

Jis parodė į riedulius, kyšančius iš vandens. Jeigu pavyktų už jų nusigauti, tuomet piratams šaudyti kliudys akmeninė sienelė, o bėgliai, ją įveikę, galės pamėginti nukakti iki kito taško. Tada, jei pasisektų išbristi į paplūdimį anksčiau, nei piratai ištrūks iš rifo gniaužtų... ir jeigu į salos gilumą ves koks nors takelis...

Velniai griebtų, per daug „jeigu“...

Bet dėl vieno dalyko abejonių nekilo.

Tūnodami už uolos, tirtėdami kaip porelė triušių, jie garantuotai pražus.

— Turėsime išbūti po vandeniu kiek įstengdami ilgiau, — perspėjo Monkas. — Tikiuosi, sykį ar du galėsime įkvėpti oro, kurio liks mūsų gobtuvuose.

Sprendžiant iš Grafo veido, toks pasiūlymas jo neviliojo. Nors toksiškumo lygis stipriai nukrito, įlanka vis tiek priminė nuodingą kloaką. Iš saugaus katerio šokti nedrįso netgi galvažudžiai. Nuo rifo nustumti laivą kaukėti vyrai stengėsi irklais ir svertais, užuot nėrę į vandenį ir tokiu būdu palengvinę naštą.

Net jei piratai nesiryžo lįsti į vandenį...

Monką ūmai apėmė įtarimas, kad jo planas galbūt prieštarauja sveikam protui. Be to, nardymo jis nepakentė. Juk tarnavo „žaliųjų berečių“ gretose ir niekada nepriklausė „ruoniams“ iš karinio jūrų laivyno.

— Kas yra? — paklausė Grafas, kažką įskaitęs bendražygio išraiškoje. — Netiki, jog tavo sumanymas išdegs?

— Leisk žmogui pagalvoti!

Monkas susirietė ir nejučia įsistebeilijo į nugairintą, po stogine riogsančią Budos statulą, prieš kurią stirksojo apanglėjusios, smėlyje susmaigstytos smilkalų lazdelės. Jis nebuvo budistas, tačiau dabar žinojo, jog melstųsi bet kokiai dievybei, jei tik toji padėtų išsigelbėti.

Plikio žvilgsnis sustingo ties smilkalais. Neatsigręždamas jis kreipėsi į Grafą.

— Kaip maldininkai čia ateina? Pakrantėje, daugelio mylių spinduliu, jokių kaimų neaptiksi. Paplūdimį sergėja rifai, o uolos atrodo per stačios, kad vietiniai jomis kabarotųsi.

Okeanologas palingavo galva.

— Koks tau skirtumas?

— Smilkalų lazdelės padegtos ne seniau kaip prieš parą. — Monkas apsidairė. — Matai? Smėlyje įsispaudę tik mūsų pėdsakai. Kažkoks žmogus atsiklaupė, prie statulos besdamas smilkalus, ir išskobė ana tas duobeles.

O kur žymės, vedančios paplūdimiu arba link vandens? Jų nėra, vadinasi, maldininkai atsibeldė iš viršaus. Kažkur netoliese turėtų būti takas.

— Arba jie nusileido virve.

Plikagalvis atsiduso apgailestaudamas, kad jam draugijos nepalaiko paikšesnis bendras, kuris nepajėgtų atrasti spragų jo argumentuose.

— Ką renkamės? — paklausė Monkas. — Vandenį ar Budą?

Katerio varikliui užriaumojus stipriau, Grafas garsiai nugurkė seiles. Piratai beveik ištrūko iš rifo žabangų.

Okeanologas atsisuko į plikį.

— Regis... patrynus Budos pilvą, tave lydės sėkmė, tiesa?

Monkas palinksėjo.

— Aha. Tą patį sužinojau iš kiniško sausainio su pranašyste. Tikiuosi, ją skaitė ir Buda. — Pasimuistęs aukščiau iškėlė pistoletą. — Kai suskaičiuosiu iki trijų, nešk iš čia savo pasturgalį. Bėgsiu tau iš paskos šaudydamas į katerį. Tu sutelk dėmesį į Budą ir atrask takelį.

— Jei tiktai maldininkai nepasinaudojo virve...

— Patylėk, kad neprikarksėtum.

Grafas nuščiuvo.

— Ką gi... — Monkas įsitempė, patūpčiojo, idant atitirptų sustingę kojų raumenys. — Vienas... du...

Okeanologas nudūmė it pabaidytas kiškis. Ties jo kulnais į uolą dzingtelėjo kulka. Plikagalvis nusikeikė ir pašoko.

— Turėjai palaukti, kol suskaičiuosiu iki trijų, — sumurmėjo ir nukreipęs vamzdį į katerį paspaudė gaiduką. — Ak, tie civiliai...

Jis apibėrė laivą kulkomis, priversdamas snaiperius dribti ant pilvų. Vienas tipas atmetė rankas ir išvirto į vandenį. Tiesiog pasisekė, nes specialiai Monkas į jį nesitaikė. Įtūžę, panikos apimti piratai atsakė keliais padrikais šūviais.

Grafas pasiekė Budą, slystelėjo ant smėlio ir nučiuožė už smilkalų lazdelių. Žaibiškai apsisukęs atgavo pusiausvyrą, lyg varlė nuliuoksėjo už pašiūrės.

Monkas pasirinko tiesesnį kelią — prasibrovęs pro smėlėtą krūmokšnį, atsitūpė greta okeanologo.

— Mums pavyko! — išstenėjo Grafas, spinduliuodamas perdėtą nuostabą.

— Be to, velniškai juos įsiutinome.

Karabinų šūviai, tarsi atpildas už netikėtą išpuolį, perskrodė pastogę ir išdraskė vijoklius, pakibusius virš uolos sienos. Monkas su Grafu pasislėpė už plataus akmeninio Budos pilvo. Jų poelgiui, žinoma, nestigo simboliškumo.

Bet nieko kito pasiūlyti Buda negalėjo.

Plikis žvilgsniu išzondavo uolas, iškilusias už medinės pastogės.

Stačias ir neįveikiamas.

Jokio takelio.

— Galbūt vienam iš mūsų vis dėlto derėjo patrinti pilvą, — gaižiai pastebėjo Monkas.

— Tavo ginklas... — išsižiojo Grafas.

Monkas pakėlė „Gloką“.

— Liko vienas šovinys. Vėliau pistoletą į juos galėsiu sviesti. Tai visuomet padeda.

Griausmingai užriaumojęs, kateris pagaliau nuslydo nuo povandeninio rifo. Blogiausia, kad persikėlė į salos pusę ir dabar atsargiai artėjo prie paplūdimio, dugnu braukdamas dvėselieną.

Neilgai trukus tą košę papildys dar du lavonai.

Budą apipylė ir pašiūrę išvarpė kulkų kruša. Į skutus sudrisko kiti vijokliai. Rikošetas prašvilpė palei Monko nosį, bet jis nė nepakrutėjo. Akiratyje, po ištaškytų vijūnų skraiste, atsivėrė ola.

Plikagalvis nuropojo į priekį pasistengęs, kad nuo piratų jį skirtų statula. Alkūne praskleidė vijoklius. Saulės spinduliai nutvieskė vieną laiptelį, paskui kitą...

— Tunelis! Grafai, kaip matai, tavo teorija apie virvę nepasitvirtino!

Monkas atsisuko ir pamatė, kad okeanologas drybso sukniubęs, delnu užspaudęs petį. Tarp pirštų veržėsi kraujas.

Velniava...

Jis pripuolė prie mokslininko.

— Kelkis. Tvarstyti žaizdos neturime laiko. Paeiti sugebėsi?

Grafas išspaudė pro sukąstus dantis.

— Jei tik man nepataikys į koją.

Paremdami kits kitą, jiedu nurėpliojo į tunelį. Oloje temperatūra kaipmat nukrito dešimčia laipsnių. Monkas suėmė bendražygį už alkūnės. Grafas virpėjo visu kūnu, tačiau sekė įkandin plikio — paskubomis lipdamas laipteliais grimzdo į tamsą.

Iš užnugario atsklido čežėjimas, kurį išgavo ant smėlio užplaukęs kateris, ir pergalingi piratų, įsitikinusių, kad jų aukos pakliuvo į spąstus, šūksniai. Monkas, nelėtindamas žingsnio, apčiuopomis kilo spiraliniu laiptatakiu.

Tunelį plėšikai veikiai aptiks. Bet kaip jie elgsis? Leisis pavymui ar į persekiojimą numos ranka? Atsakymas paaiškėjo gan greitai.

Apačioje užsižiebė prožektoriai... pasigirdo prislopintu balsu iškriokti įsakymai.

Monkas pajudėjo mitriau.

Piratai šūkčiojo piktai.

Jis išties įsiutino galvažudžius.

Juoda tamsa po truputį papilkėjo. Abu jau pajėgė įžiūrėti sienas. Jie ėmė kopti dar sparčiau. Grafas kažką urzgė panosėje, bet Monkas žodžių nesuprato. Niurnėjo maldą, prakeiksmus?.. Koks skirtumas? Svarbiausia, kad aukščiausiosios jėgos jo išklausytų.

Priešais pasirodė viršutinė laiptų dalis. Išrūkę iš tunelio vyrai atsidūrė uolą apgulusio atogrąžų miško pakraštyje. Monkas nudrožė pirmyn apsidžiaugęs, kad galės pasislėpti džiunglių tankmėje. Bet prie pat medžių pamatė, jog toksinė mirties zona driekėsi ne vien paplūdimyje. Žemę nusėjo paukščių stipenos. Prie pat jo kojų kūpsojo skraidančiosios lapės lavonas, sumaitotas tarytum avariją patyręs reaktyvinis naikintuvas.

Tačiau padvėsė ne visi džiunglių gyventojai.

Monkas įsispoksojo į priekį. Miško paklotė raibuliavo ir sukosi verpetais nelyginant raudona potvynio banga. Bet čia išplito ne bakterijų sluoksnis. Kiekvieną žemės colį dengė krabai — jų vibždėjo milijonai. Kai kurie kybojo įsistvėrę į kamienus ir vijoklius.

Iš paplūdimio pradingę raudonieji Kalėdų salos krabai.

Plikagalvis prisiminė, ką apie juos skaitė. Ištisus metus tie gyviai esti romūs, bet ateina momentas, kai jie sukrunta bei įsiaudrina. Per kasmetinę migraciją savo aštriomis it skustuvai žnyplėmis krabai netgi supjaustydavo pravažiuojančių automobilių padangas.

Nūnai žodis „sukrutę“ kuo puikiausiai juos apibūdino. Šarvuotieji padarai virto vieni per kitus, dirgliai čiaukšėdami žnyplėmis, karštligiškai rydami dvėselieną.

Pagaliau paaiškėjo, kodėl jie nesiblaškė paplūdimyje. Kam leistis žemyn, kai maisto apstu čia, viršuje?

Krabai ne vien vaišinosi paukščių ar šikšnosparnių kūnais, bet apimti kanibališko siautulio ėdė ir savo brolius bei seseris,. Kai vyrai išniro laukan, masyvios žnyplės grėsmingai pakilo aukštyn ir sučeksėjo tarsi lūžtančios lazdelės.

Sveiki atvykę į pokylį!

Užnugaryje, olos gelmėje, aidėjo rėksmingi balsai.

Piratai pamatė išėjimą iš tunelio.

Grafas žengtelėjo pirmyn, neatplėšdamas delno nuo peties. Stambus krabas, pasislėpęs po paparčio lapu, tvojo jam į pėdą ir perrėžė plastiko sluoksnį.

Mokslininkas atsitraukė atgal, vėl kažką sumurmėjo — atrodo, tą pačią mantrą, kurią kartojo ropšdamasis laiptais. Tik dabar Monkas suprato, ką jis sakė... ir nuoširdžiai pritarė.

— Mums tikrai reikėjo patrinti Budos pilvą.

3 PASALA

Liepos 5 diena, 00 valandų 25 minutės

Takoma Parkas, Merilendas

— Kas čia, po velnių, vyksta?

— Nežinau, tėti.

Teroristės motociklą jiedu įvilko į garažą. Grėjus nenorėjo „Jamahos“ palikti atviroje erdvėje. Tiksliau, jam knietėjo pašalinti visus Seihanos pėdsakus. Kol kas ją pašovusių žmonių matyti nebuvo, bet tai nereiškė, kad jie nesiartino.

Grėjus nulėkė pas motiną. Kaip biologijos profesorė Džordžo Vašingtono universitete, ponia Pirs dėstė daugybei parengiamuosius medicinos kursus lankančių studentų, todėl galėjo sustabdyti kraujavimą atitinkamai aptvarstydama prakiurdytą Seihanos pilvą.

Samdoma žudikė tai prarasdavo sąmonę, tai vėl ją atgaudavo.

— Rodos, kulka ją pervėrė kiaurai, — pastebėjo motina. — Bet moteris prarado daug kraujo. Greitoji pagalba jau važiuoja?

Prieš kelias akimirkas Grėjus paskambino mobiliuoju, tačiau ne 911 numeriu. Seihanos nevalia gabenti į jokią vietinę ligoninę. Gydytojams išvydus šautinę žaizdą, tektų atsakyti į galybę klausimų. Vis dėlto ją būtina išgabenti ir kuo skubiau perduoti į medikų rankas.

Gatvėje užsitrenkė automobilio durelės. Grėjus įsiklausė, krūpčiodamas nuo menkiausio garselio, jo nervai įsitempė kaip pianino stygos. Kažkas sušuko ir nusijuokė.

— Grėjau, ar greitoji pagalba važiuoja? — griežčiau paklausė motina.

Pirsas tik linktelėjo, nes meluoti balsu nenorėjo. Bent jau ne savo gimdytojai. Jis atsigręžė į tėvą, kuris prisijungė prie jųdviejų draugijos šluostydamas delnus į darbinius džinsus. Tėvai galvojo, jog sūnus dirbo laborantu tyrimų kompanijoje, įsikūrusioje Kolumbijos apygardoje, ir po tribunolo, išspyrusio Greisoną Pirsą iš desantininkų gretų už tai, kad jis smogė aukštesnio rango karininkui, turėjo tenkintis kuklia padėtimi.

Suprantama, dabartinis užimamas postas tebuvo priedanga.

Tėvai nieko nenutuokė apie tikrąją jo profesiją, apie pareigas „Sigmoje“, ir Grėjus nesiruošė jiems atskleisti tiesos. Todėl jis privalėjo kuo skubiau iš čia išsinešdinti. Atėjo metas judėti.

— Tėti, ar galiu pasiskolinti tavo „Ti-berdą“? Dėl liepos ketvirtosios bruzdesio, pagalbos tarnybos užverstos iškvietimais. Moterį greičiau nugabenčiau pats.

Vyresnysis Pirsas įtariai primerkė akis, bet į užpakalines virtuvės duris pamoti teikėsi.

— Raktai ant kabliuko.

Grėjus šastelėjo verandos laipteliais į viršų, su trenksmu atlapojo širmines duris, vidun ištiesė ranką ir nuo kablio nuplėšė žvangančių raktų žiedą. Tėvas restauravo 1960-ųjų „Tanderberdą“ atlenkiamu viršumi — kėbulą nudažė juoda it varno plunksnos spalva, saloną aptraukė raudona oda, automobiliui parūpino naują „Holi“ karbiuratorių, uždegimo ritę, elektrinę oro sklendę. „Ti-berdą“ teko pastatyti gatvėje, kad kieme tilptų svečių mašinos.

Jis tekinas pasileido link automobilio šiuo metu atidengtu stogu, peršoko vairuotojo dureles ir nučiuožė už vairo. Po sekundės kitos, privertęs variklį užmauroti, atbuline eiga nuriedėjo įvažiavimo taku. Net pašoko iš vietos, kai padangos užkliudė šaligatvio kraštą. Tėvas tebetobulino perdarytą pakabą.

Grėjus sustabdė „Tanderberdą“ prie namo, neišjungęs variklio nubėgo prie gimdytojų, klūpinčių šalia Seihanos. Tėvas jau lenkėsi sužeistąją pakelti.

— Leisk man, — tarė sūnus.

— Gal jos nereikėtų judinti, — savo nuomonę pareiškė motina. — Vargšelė kaip reikiant prisitrenkė.

Nė vieno iš jųdviejų Grėjaus tėvas nepaisė. Jis atsitiesė laikydamas Seihaną rankose. Galbūt vyresniajam Pirsui trūko dalies kojos, o galvoje lėčiau ėmė suktis sraigteliai, tačiau jis išliko stiprus kaip jautis.

— Atidaryk dureles, — paliepė sūnui. — Paguldysime ją ant užpakalinės sėdynės.

Nusprendęs nesiginčyti, Grėjus pakluso ir padėjo sužeistąją perkelti į automobilio saloną. Atvėrė duris, sulenkė priekinės sėdynės atlošą. Tėvas įsispraudė vidun, itin švelniai nuleido Seihaną gale, pats įsitaisė greta, idant prilaikytų jos galvą.

— Tėti...

Motina atsisėdo priekyje.

— Namus užrakinau. Keliaujame.

— Aš... aš ir pats galiu ją nuvežti. — Grėjus mostu paragino tėvus išlipti.

Jis neketino traukti į ligoninę. Šiek tiek anksčiau skambino į dispečerinę, kuri komandorą sujungė su Peinteriu Krou. Dėkui Dievui, jog direktorius neišvykęs iš štabo.

Grėjui liepė nusigauti į konspiracinį namą, kur jį pasitiks medikų komanda. Toji įvertins Seihanos būklę ir jai suteiks pirmąją pagalbą. Peinteris rizikuoti neketino. Baimindamasis spąstų, pristatyti sužeistąją į „Sigmos“ būstinę neleido. Kaip pagarsėjusios samdomos žudikės ir teroristės, Seihanos ieškojo tiek Interpolas, tiek dar kelios dešimtys žvalgybinių, po pasaulį išsibarsčiusių agentūrų. Sklido gandas, kad Izraelio MOSSAD savo agentams liepė moterį nušauti, vos tik ją išvydus.

Tėvams čia ne vieta.

Vyresniojo Pirso akys spinduliavo nepalenkiamą ryžtą. Motina ant krūtinės sunėrė rankas. Lengvai jie nepasiduos.

— Jums negalima važiuoti. Tai... tai pavojinga.

— Lyg čia būtų saugiau, — atšovė tėvas, pamojęs į garažą. — Ją pašovę gangsteriai ar narkotikų prekeiviai galbūt jau lekia pas mus.

Grėjus neturėjo laiko aiškintis. Direktorius įsakė saugumo komandai pasirūpinti jo tėvais. Tie žmonės pasirodys nė vėliau kaip po kelių minučių.

— Mano ratai... mano taisyklės, — nukirto tėvas, urzgimu pridurdamas, kad prieštaravimų nepakęs. — O dabar sėskis už vairo, kol kraujas neprasisunkė pro jos tvarsčius ir neišterliojo naujų odinių mano sėdynių.

Seihana sudejavusi pasimuistė, apimta skausmo bei sąmyšio. Pakėlusi ranką, nagais įsikibo į bintą. Tėvas griebė jos pirštus, nuleido žemyn, bet iš savo gniaužtų nepaleido. Stengėsi moterį apraminti ir sykiu suvaržyti jos judesius.

— Važiuojam, — paragino sūnų.

Grėjaus susikaustymą ištirpdė ne kas kitas, o švelnumas, kurį tėvas taip retai demonstruodavo.

Jis klestelėjo į vairuotojo vietą.

— Prisisekit diržus, — įsakė. Kuo greičiau pavyks Seihaną pristatyti į saugų prieglobstį, tuo visiems bus geriau. Kaip susidoroti su pasekmėmis, teks pamąstyti vėliau.

Užvedęs variklį, Grėjus pajuto motinos žvilgsnį.

— Žinai, sūnau, mes ne kvailiai, — paslaptingai tarė ji ir nusigręžė.

Jis suraukė antakius, veikiau suirzęs negu perpratęs, ką motina turėjo omenyje. Įjungus pavarą, „Ti-berdas“ šovė pirmyn. Į gatvę įsuko gana staigiai.

— Atsargiai! — užstaugė tėvas. — Aš ką tik sumontavau naujus „Kelsi“ ratlankius. Jeigu juos subraižysi, velniai rautų...

Grėjus padidino greitį. Žaibiškai, bet ne taip, kad cyptų padangos, įveikė keletą posūkių. Jį džiugino galimybė judėti. „390 V8“ variklis kriokė kaip žvėris. Susierzinimą aptirpdė pagarba, kurią jis, nors ir nenoromis, pajuto tėvo rankų darbui.

Motina žvilgtelėjo į gatvę, sūnui nuvairavus „Ti-berdą“ priešinga kryptimi nuo artimiausios ligoninės, tačiau nepratarė nė žodžio. Tiesiog nugrimzdo į sėdynę. Na, su tėvukais jis sutvarkys reikalus, kai visi nukaks į saugią vietą.

Automobiliui visu greičiu lekiant per naktinį miestą, Grėjaus ausis pasiekdavo retsykiais pasigirstantys saliutų spragsėjimai. Atostogų dienos artėjo į pabaigą, bet jis būgštavo, jog tikriems fejerverkams dar tik lemta prasidėti.

00 valandų 55 minutės

Vašingtonas, Kolumbijos apygarda

Štai ir baigėsi atostogos...

Peinteris Krou žingsniavo koridoriumi link savo kabineto. Centriniame štabe negausios naktinio personalo gretos sparčiai augo. Darbuotojai sulaukė visuotinio pavojaus signalo. Direktoriui jau teko atsakyti į du skambučius iš Krašto saugumo departamento. Tarptautinis teroristas į nagus patenka ne kiekvieną dieną. Ir ne šiaip eilinis teroristas, o paslaptingos organizacijos, žinomos „Gildijos“ pavadinimu, narys.

„Gildija“ neretai konkuruodavo su „Sigma“, mėgindama iššnipinėti ir nudžiauti naujausias karines, biologines, chemines, branduolines technologijas. Nūdienos pasaulyje daugiau galios suteikdavo ne nafta ar pažangi ginkluotė, o informacija. Savo grobį „Gildija“ parduodavo tiems, kurie pasiūlydavo didžiausią kainą, įskaitant „Al Kaidą“ bei „Hezbolą“ Artimuosiuose Rytuose, „Aum Sinrikio“ Japonijoje, ir „Švytinčio kelio“ komunistus iš Peru. Slaptoji teroristų organizacija darbavosi visame pasaulyje, susiskaidžiusi į pavienes grupeles, savo šnipų turėjo įvairių valstybių vyriausybėse, žvalgybos tarnybose, svarbiausiuose moksliniuose institutuose bei tarptautinėse tyrimų bazėse.

Kartą netgi PGPRA struktūroje.

Dėl tos išdavystės Peinteriui iki šiol dilgsėjo širdį.

Bet dabar jiems pasisekė pričiupti vieną iš pagrindinių „Gildijos“ operatyvininkų.

Kai Peinteris pasirodė savo kabineto laukiamajame, nuo rašomojo stalo atsistūmė Brantas Milfordas, jo sekretorius ir padėjėjas. Vyriškis sėdėjo invalidų vežimėlyje, nes Bosnijoje, apsaugos poste sprogus automobiliui, šrapnelis sužalojo jo stuburą.

— Sere, palydoviniu ryšiu skambina daktarė Kamings.

— Aš atsiliepsiu kabinete. Dėkui, Brantai.

Peinteris nėrė pro tarpdurį. Aplink jo stalą, ant sienų, kabėjo trys plazminiai monitoriai. Šiuo metu ekranai buvo aptemę, bet, kai naktis įsibėgės, juos užtvindys į centrinę vadavietę plūstantys duomenys. Kol kas naujausia informacija palauks. Jis priartėjo prie telefono ir nuspaudė žybsintį mygtuką.

Pagal grafiką Liza turėjo susisiekti auštant — tuo metu, kai virš Indonezijos salų pakibdavo vakaro sutemos, — ir direktoriaus nurodymu prieš griūdama į lovą pateikti nuodugnią dienos ataskaitą. Be kita ko, toks tvarkaraštis suteikdavo progą jai palinkėti labos nakties.

— Liza?

Ryšį protarpiais nutraukdavo trikdžiai.

— Dieve, Peinteri, kaip malonu girdėti... balsą. Žinau, kad esi užsiėmęs. Brantas pranešė apie krizę, bet... daugiau neminėjo.

— Nesijaudink. Čia ne tiek krizė, kiek puikus šansas. — Jis šonu įsirėmė į stalo kraštą. — Kodėl skambini taip anksti?

— Šis tas nutiko. Tyrimams persiunčiau stambų paketą duomenų. Kas nors iš taviškių tegul pertikrina mūsų toksikologo, daktaro Barnharto, rezultatus.

— Aš tuo pasirūpinsiu. Bet kam ta skuba? — jis neabejojo, kad Lizos balse nuskambėjo įtampos gaideles.

— Vietiniuose kraštuose padėtis gali būti rimtesnė, nei iš pradžių galvojome.

— Žinau. Girdėjau, ko prikrėtę toksinių medžiagų debesis, kurį vėjas nuginė virš salos.

— Ne... taip, padariniai, aišku, siaubingi, bet įvykiai, ko gero, klostosi dar bjauriau. Antrinėse infekcijose aptikome keistus genetinius nukrypimus. Radiniai mums sukėlė nerimą. Pamaniau, kad naujienas reikėtų kuo greičiau perduoti „Sigmos“ laboratorijoms ir mokslininkams. Tegul jie pradeda patikrinimus, kol daktaras Barnhartas užbaigs preliminarius testus.

— Ar Monkas toksikologui padeda?

— Ne. Iki šiol saloje renka pavyzdžius. Mums prireiks visko, ką jis atgabens.

— Liepsiu Dženingsui iš tyrimų ir technologijų skyriaus suburti savo komandą. Koordinuosiu veiksmus mūsų pusėje.

— Puiku. Ačiū.

Peinteris kalbėjo ryžtingai, tačiau nerimas užvaldė ir jį. Nuo pat misijos pradžios stengėsi kuo geriau atlikti savo, kaip direktoriaus, pareigas, išlaikyti būtiną profesinį atstumą, tačiau Lizos atžvilgiu jam sekėsi nekaip. Dabar atsikrenkštęs paklausė:

— Kaip tu laikaisi?

Ji atsakė gerai pažįstamu, smagiu, bet pailsusiu prunkštelėjimu.

— Neblogai. Tik po šitos išvykos gyvenime nebeplauksiu kruiziniu laivu.

— Jei pameni, mėginau tave perspėti. Tapti savanoriu neapsimoka. Aš noriu prisidėti prie bendro reikalo. Nuveikti ką nors reikšmingo, — pamėgdžiojo ją blausiai šypsodamasis. — Matai, ko sulaukei. Bilieto į „Meilės laivą“, atsibeldusį tiesiai iš pragaro.

Liza nedrąsiai nusijuokė, bet po akimirkos prabilo rimtesniu, užsikertančiu balsu:

— Peinteri, gal aš ir suklydau... čia atvykdama. Taip, žinau, oficialiai „Sigmai“ nepriklausau. Galbūt tokia užduotis ne mano galvai.

— Jeigu taip manyčiau, misijos nė už ką nebūčiau paskyręs tau. Tiesą sakant, būčiau pasinaudojęs bet kokia dingstimi, kad tave atkalbėčiau. Bet, kaip direktorius, esu priverstas parinkti geriausius žmones, kurie atstovaudami „Sigmai“ stebėtų medicininės krizės eigą. Tu esi kvalifikuota medikė, turi daktaro laipsnį fiziologijos srityje, nestokoji praktinės patirties... Dėl tavo kandidatūros aš neapsirikau.

Stojo ilga tylos pauzė. Peinteris netgi pagalvojo, kad ji numetė ragelį.

— Ačiū, — galiausiai sukuždėjo Liza.

— Žiūrėk, neapvilk manęs. Juk privalau išsaugoti gerą savo vardą.

Ji vėl suprunkštė, šįkart linksmiau.

— Tau reikėtų gerokai padirbėti mąstant, kaip teisingai užbaigti įkvepiančias kalbas.

— Kaip skamba tokia pabaiga — venk pavojų, neprarask budrumo ir kuo greičiau grįžk namo?

— Daug geriau.

— Tuomet pamėginsiu siekti aukso medalio. — Peinteris prašneko tvirtu balsu: — Aš tavęs ilgiuosi. Myliu. Noriu tave apkabinti.

Ilgesys varstė jo krūtinę lyg fizinis skausmas.

— Matai? Truputį pasitreniravęs gali rėžti nuostabias motyvacines prakalbas.

— Žinau. Tuos pačius žodžius anksčiau ištariau Monkui.

Ragelyje pasigirdo nuoširdus Lizos juokas, nuslopinęs jo nuogąstavimus. Nieko jai neatsitiks. Šita moterimi Peinteris tikėjo. Be to, jos saugumu pasirūpins Monkas. Jei tik plikagalvis agentas teiksis kada nors pasirodyti...

Nespėjus jam nieko pridurti, į duris tyliai pabeldė ant slenksčio išdygęs sekretorius. Peinteris mostu paprašė Brantą kalbėti.

— Atleiskit, kad trukdau, sere, bet mes sulaukėme dar vieno skambučio. Asmenine jūsų linija. Iš Romos. Monsinjoras Verona. Kiek suprantu, jo reikalas neatidėliotinas.

Peinterio kaktoje įsirėžė raukšlė. Jis prabilo į ragelį:

— Liza...

— Girdėjau. Tu užsiėmęs. Kai suderinsiu savo veiksmus su Monku, mes drauge aptarsime padėtį su Dženingsu. Grįžk prie darbo.

— Būk atsargi.

— Pažadu, — atsakė ji. — Aš taip pat tave myliu.

Ryšys nutrūko.

Giliai įkvėpęs Peinteris susikaupė, apsisuko ir bedė pirštu į asmeninės linijos mygtuką. Ko monsinjorui Veronai prisireikė? Direktorius žinojo, jog komandoras Pirsas su dvasiškio dukterėčia palaikė romantiškus santykius, bet tuodu išsiskyrė prieš metus.

— Monsinjore Verona, čia Peinteris Krou.

— Direktoriau Krou, ačiū, kad atsiliepėte. Pastarąsias dvi valandas bandžiau susisiekti su Grėjumi, bet, deja, nesėkmingai.

— Apmaudu tai girdėti. Norėtumėte, jog jam perduočiau kokį pranešimą?

Peinteris nesivargino dėstyti einamųjų įvykių. Praeityje Verona pagelbėjo „Sigmai“, bet apie dabartinius reikalus, jau pažymėtus juodu slaptumo ženklu, jam žinoti nebūtina.

— Vatikane... tiksliau, slaptuosiuose archyvuose, nutiko tam tikras incidentas. Jo prasmę ne visai suvokiu, bet atrodo, kad man ir komandorui Pirsui kai kas paliko žinutę arba perspėjimą.

Atsitiesęs Peinteris apėjo stalą.

— Kokią žinutę?

— Aną savaitę kažkas įsilaužė į archyvo saugyklą ir ant grindų nupaišė simbolį, priklausantį imperatoriškajam Drakono ordinui.

Ramybę drumsčiantis sutapimas privertė Peinterį dribtelėti į savo krėslą. Prieš dvejus metus Grėjus ir monsinjoras Verona bendromis jėgomis stengėsi sunaikinti žiaurią Drakono ordino sektą. Tikslą jie pasiekė, bet ne be pagalbos — teko sudaryti sąjungą su priešu, „Gildijos“ agente.

Seihana.

Nūnai samdoma žudikė atsidūrė čia.

Peinteris nebuvo iš tų, kurie lengvai patikėtų atsitiktinumais. Nei praeityje, nei juo labiau dabar. Tiesą sakant, „Sigmos“ direktoriaus pareigos tik pakurstė paranoją — paaštrino ją tarsi skustuvo ašmenis.

— Ar kas nors pastebėjo įsibrovėlį? — paklausė jis.

— Trumpam. Tas žmogus darbavosi vienas. Prasmuko pro Vatikano apsaugą. Vaizdo kameros užfiksavo tiktai miglotą pavidalą. Tik vienas mano pažinotas asmuo sugebėjo įsigauti į šventąją vietą kaip šešėlis ir lygiai taip pat išsprukti. Tas pats, kuris praeityje, kai susidūrėme su Drakono ordinu, buvo prie mūsų prisijungęs.

Regis, monsinjoras ne mažiau įtarus už Peinterį.

— O drakonas, nupieštas ant grindų, — tęsė Vigoras, — aiškiai atstoja žinutę. Galbūt primena apie skolą.

— Manote, jog čia nagus prikišo „Gildijos“ agentė Seihana? Kuri padėjo įveikti Drakono ordiną?

— Taip. Jei galėtume ją surasti. Paklausti...

Peinteris sumojo, kad paslaptys tiktai trukdys atskleisti, kas gi kelia grėsmę. Rodos, ratą žmonių, turinčių teisę gauti slaptą informaciją, teks praplėsti iki Romos.

— Seihana čia, — nutraukė jis monsinjorą. — Mes ją sugavome.

— Ką?

Direktorius glaustai nupasakojo, kaip vidurnaktį žudikė išniro lyg iš niekur — kruvina, nuo kažko bėganti.

Akimirką priblokštas Vigoras patylėjo. Galo pratrūko:

— Ją būtina iškvosti. Bent jau tam, kad sužinotume, kodėl ant grindų ji paliko pranešimą.

— Taip ir padarysime. Suteikę medicininę pagalbą, nuodugniai apklausime. Už labai storų grotų.

— Jūs nesuprantate. Atsitiko kažkas svarbaus, su kuo, iš visko sprendžiant, nevalioja susidoroti netgi „Gildija“.

— Ką turite omenyje?

— Drakono ženklu ji apipiešė senovinį įrašą, išraižytą archyvo grindyse turbūt dar tada, kai Vatikaną statė. Galilėjaus laikais. Iš tų simbolių galima spėti, kad jie senesni už daugumą rašytinių kalbų. Gal net už proto-hebrajų. Visai įmanoma, jog savo amžiumi užrašas pranoksta žmoniją.

Pašnekovo balse Peinteris išgirdo nerimą.

— Ką reiškia „savo amžiumi pranoksta žmoniją“? Kaip tai gali būti?

Vigoras paaiškino.

Direktorius pasistengė užgniaužti sukrėtimą ir nepatiklumą. Baigus kalbėti su monsinjoru, Peinterio kaktą vagojo gilios raukšlės. Vigoro teiginiai niekuo nepagrįsti, bet jo dirglų jaudulį galima suprasti. Seihaną reikia apklausti kuo greičiau, kol jai nieko nenutiko.

Skubiai pasitikslinęs, kada tiksliai medikų komanda ruošiasi atvykti į vietą, jis liepė sekretoriui užmegzti ryšį su sargybiniu, prižiūrinčiu konspiracinį namą.

Kas šiuo metu ten budėjo?

Viršininko prašymu, Brantas turėjo nurodyti apsaugai, kad iš jų vaizdo kamerų filmuojama medžiaga būtų persiunčiama tiesiai į plazminius direktoriaus ekranus.

Kol Peinteris lūkuriavo, jo sąmonėje aidėjo paskutiniai Vigoro žodžiai.

Tie simboliai... išraižyti akmenyje...

Jis palingavo galva.

Neįmanoma.

...tai angelų kalba.

01 valanda 04 minutės

Grėjaus vairuojamas „Ti-berdas“ nurūko Grynič Parkvei keliu į uždarą Fokshoul Vilidž rajono dalį. Ties sankryža pasuko kairėn, į medžiais apsodintą gatvę, ir sumažino greitį. Įjungęs neutralią pavarą, leido automobiliui riedėti iš inercijos. Priešakyje pasirodė slaptavietė — dviejų aukštų raudonų plytų namas, tarytum perkeltas iš Tiudorų epochos, su tamsiai žaliomis langinėmis, puikiai derančiomis prie Gloverio-Arčibold parko, kurio fone pastatas dunksojo.

Kadangi automobilio stogas buvo atkeltas, jis užuodė nuo medžių sklindančią drėgmę.

Priartėjęs prie namo pamatė, jog verandoje ir viršutiniame kampiniame lange dega šviesos.

Sutartinis ženklas bylojo, kad viskas gerai.

Grėjus nuriedėjo įvažiavimo takeliu, prieš tai bumbtelėjęs į šaligatvio kraštą, dėl ko sužeistoji keleivė išspaudė dejonę.

— Kur mes? — paklausė motina.

Jis sustabdė „Ti-berdą“ po atsikišusiu mūrinių vartų stogu kairėje namo pusėje. Vos už kelių žingsnių matė šonines duris. Pakeliui ne sykį bandė tėvus išprašyti iš automobilio, bet sulig kiekviena apvažiuota ligonine ir gydymo centru jie vis labiau spyrėsi. Bent jau motina. Tėvas kaip buvo kietakaktis, taip toks ir liko.

— Saugioje vietoje, — atsakė sūnus nutaręs, kad meluoti neverta. — Medikai netrukus prisistatys. Kol kas pasėdėkite.

Išjungęs variklį, Grėjus šoko laukan.

Kitapus automobilio atsivėrė šoninės pastato durys. Ant slenksčio pasirodė augalotas, prieblandoje sunkiai įžiūrimas pavidalas. Jo ranka gniaužė pistoleto, įgrūsto į dėklą, rankeną.

— Pirsas? — burbtelėjo vyriškis ir įtariu žvilgsniu nudelbė papildomus keleivius.

— Taip.

Figūra išniro į šviesą. Masyvi it gorila, stambiomis galūnėmis, rudais, trumpai kirptais plaukais, vilkinti kareiviškus darbinius drabužius. Sargybinis, rodos, nesistengė išlikti nepastebimas.

— Aš esu Kovalskis. Jums skambina Krou. — Jis pakėlė kitą ranką, kurioje laikė mobilųjį.

Grėjus apėjo „Ti-berdą“ iš bagažinės pusės. Nors kalbėtis su direktoriumi, aiškintis, kodėl atskleidė priedangą, nė kiek netroško. Kas gi tempiasi tėvus į slaptą operaciją?

Pagyvenusi pora, sėdinti atvirame automobilio salone, suglumino netgi sargybinį. Jis paspoksojo į atvykėlius suraukęs antakius, nagais krepštelėjo smakrą.

— Trys šimtai penkiasdešimt antras? — pasiteiravo prieinančio Grėjaus. Tas nesusigaudė, apie ką vyrukas šneka.

Nuo užpakalinės sėdynės atsiliepė tėvas.

— Ne, čia trys šimtai devyniasdešimtas blokas. Perdarytas iš „Fordo Galaksi“ V8 variklio.

— Šaunus ratai.

Sargybinis žvilgsniu tyrinėjo automobilį, o ne jo tėvus.

Seihana pasimuistė turbūt jausdama, jog „Tanderberdas“ nejuda, ir veido negairina vėjo gūsiai. Sukaupė jėgas, vangiai pamėgino atsisėsti.

— Padėsi ją įnešti vidun? — kreipėsi Grėjus į apsaugininką. Imdamas telefoną, ant dešiniojo žaliūko bicepso įžiūrėjo apatinę dalį inkaro, J. V. karinio jūrų laivyno simbolio. Buvęs kariškis. Nieko keisto. Jeigu žodyne, „jūrų pėstininko“ sąvoką papildytų paveikslėlis, šiam geriausiai tiktų nuotrauka, kurioje puikuotųsi sargybinio fizionomija.

Motina atvėrė keleivio dureles.

— Kurgi tie medikamentai? — pečiuitasis vyrukas poniai Pirs pasitikėjimo nekėlė. Prie savęs ji netgi tvirčiau prispaudė rankinę.

Grėjus pakėlė delną, gestu prašydamas būti kantresnei.

— Mem, pirmosios pagalbos vaistinėlę rasite ant stalo. — Kovalskis pamojo į virtuvę. — Morfijaus ampules bei uostomąją druską. Ten pat padėjau ir reikmenis žaizdai susiūti.

Motina pažiūrėjo į vyriškį maloningiau, įvertindama jo pastangas.

— Dėkui, jaunuoli. — Kur kas rūsčiau pašnairavusi į sūnų, ji nužygiavo link tarpdurio.

Pasitraukęs iš kelio Grėjus prabilo į telefoną.

— Direktoriau Krou, čia komandoras Pirsas.

— Iš automobilio ką tik išlipo jūsų motina?

Kaip, po velnių...

Jis kilstelėjo galvą ir išvydo kamerą, paslėptą po mūrinių vartų stogu. Matyt, vaizdas tiesiogiai transliuojamas į centrinę vadavietę. Grėjus suvokę pamažu kaistąs.

— Sere...

— Tiek to. Paaiškinsite vėliau. Klausykit, mes gavome informacijos, susijusios su jūsų viešnia. Beje, kaip ji laikosi?

Grėjus nukreipė žvilgsnį į atvirą automobilio saloną. Tėvas su sargybiniu tarėsi, kaip iškelti suglebusį Seihanos kūną. Į akis krito šviežia, tvarstį nudažiusi kraujo dėmė.

— Mes nedelsdami ja pasirūpinsime.

— Pagalba atvyks bet kurią minutę.

Ausis pasiekė sunkiasvorės transporto priemonės bildesys. Grėjus grįžtelėjo. Gatvele riedėjo didžiulis juodas furgonas.

— Manau, jau pasirodė, — su palengvėjimu atsiduso.

Nusigavęs iki namo, furgonas pasuko link šaligatvio ir sustojo prie įvažiavimo. Dėl užblokuoto kelio Grėjaus širdyje sudilgsėjo nerimas, tačiau automobilį jis atpažino. Į vietą prisistatė medikai iš „Sigmos“ greitojo reagavimo būrio. Esant reikalui, užmaskuotoje sanitarinėje mašinoje, tokio paties modelio kaip prezidentą lydintis transporteris, netgi galima atlikti operaciją.

— Kai jie įvertins pacientės būklę, perduokite man naujienas, — tarė Peinteris, turbūt irgi pastebėjęs atvykėlius.

Pro atsivėrusias šonines furgono duris laukan išniro trys vyriškiai ir moteris medikų apdarais, vienodomis juodos odos striukėmis. Koordinuoti veiksmai liudijo, kad patirties jiems nestigo. Du vyrai į save patraukė neštuvus, išlankstė jų kojeles ir nusekė paskui trečiąjį, kuris petys į petį su moterimi nužygiavo Grėjaus kryptimi. Prisiartinęs atkišo delną ir prisistatė:

— Daktaras Amenas Naseras.

Komandoras Pirsas taip pat ištiesė ranką. Sausas, tvirtas mediko spustelėjimas nuteikė maloniai. Jis tarsi bylojo, kad gydytojas sugebės išlikti šaltakraujiškas ir kontroliuoti padėtį. Vyriškis atrodė vos trisdešimties, bet visa savo povyza spinduliavo valdingumą. Jo gymis buvo blizgančio raudonmedžio atspalvio, priešingai nuo moters, kurios odos spalva priminė pašildytą medų.

Grėjus įdėmiai ją nužvelgė.

Azijietiškos savo kilmės medikė nesistengė pabrėžti. Netgi atvirkščiai — „ežiuku“ kirptus plaukus visiškai nubalino, riešus apvijo keltų raštų tatuiruotėmis. Toks atšiaurumas Grėjui niekada nepatiko, bet jos išvaizda kažkuo viliojo. Galbūt smaragdinėmis akimis, kurių papildomai dailinti nereikėjo. O gal raumeningu, nuostabia pusiausvyra pasižyminčiu kūnu ir liūtei būdinga eisena. Kaip dauguma „Sigmos“ narių, anksčiau ji neabejotinai tarnavo armijoje.

Moteris linktelėjo komandorui. Bet neprisistatė.

— Mane informavo apie susiklosčiusias aplinkybes. — Būrio vyresnysis tarė žodžius aiškiai, kaip įprasta užsieniečiams, su vos girdimu akcentu.

— Paprašysiu jūsų atsitraukti ir leisti mums dirbti. Perkelsime pacientę į furgoną, kur ją išoperuosime. Netrukus pas jus atsiųsiu Anę, kuri praneš, kaip mums sekasi. — Daktaras galiausiai įvardijo moterį.

Vyrai su neštuvais pralėkė pro šalį. Vyriausiasis gydytojas nukulniavo jiems pavymui. Tuo tarpu Anė liko stypsoti nejudėdama, tiesiog perkėlė kūno svorį ant kitos kojos.

Atokiau pasitraukusio Grėjaus delne suvibravo mobilusis. Medikų vadovas greitakalbe kreipėsi į saviškius. Komandoras Pirsas pagaliau atpažino tartį.

Daktaras Amenas Naseras.

Egiptietis.

01 valandų 08 minutės

Peinteris stovėjo priešais sieninį monitorių, iškilusį tiesiai už rašomojo stalo. Kiti du plazminiai ekranai transliavo vaizdą iš pirmojo ir antrojo namo aukštų. O kybančiam už stalo skaitmeninę informaciją siuntė pastato išorėje pritvirtinta kamera.

— Atsiliepk, Grėjau! — sustūgo jis.

Kamerų valdymo prietaisai buvo įrengti sargybos poste, todėl direktorius negalėjo pakeisti objektyvo kampo. Jis matė, kaip ekrano pakraštyje sustojo medikų furgonas, bet tik prieš sekundę išvydo porelę, pasirodžiusią akiratyje, greta komandoro Pirso.

Nė vienas „Sigmai“ nepriklausė.

Iš veido Peinteris pažinojo visus savo darbuotojus.

Furgonas gal ir „Sigmos“, bet tik ne medikų būrys.

Spąstai.

Ekrane Grėjus atvožė mobiliojo dangtelį ir pakėlė telefoną prie ausies.

— Direktoriau Krou?..

Nespėjus Peinteriui atsiliepti, liauna koja šastelėjo aukštyn ir įtėškė mobilųjį į Grėjaus galvą. Lūždamas aparatas sutraškėjo, o netikėtai užkluptas komandoras griuvo ant žemės.

— Grėjau...

Vaizdas monitoriuje ūmai sumirguliavo... ir aptemo.

01 valanda 09 minutės

Po pirmojo šūvio į dalis išlakstė kamera. Spengiančias Grėjaus ausis pasiekė prislopintas pokštelėjimas bei šipulių čežėjimas. Jis apsisuko.

— Kas per velnias!.. — užbliovė tėvas, kai jį apipylė nuoplaišų lietus. Vyresnysis Pirsas tebetupėjo ant užpakalinės sėdynės, šalia Seihanos.

Sargybinis, Kovalskis, stūksojo kitapus „Tanderberdo“. Suakmenėjęs tarytum priešakinių žibintų apakintas elnias... kerėpliškas, du šimtus svarų sveriantis elnias. Pajudėti jam neleido į sprandą įbestas pistoleto vamzdis.

Sanitarai nutrenkė neštuvus į šoninį kiemą. Vienas gniaužė ginklą, atstatytą į Kovalskį, kitas pamojo Grėjaus tėvui išlipti iš automobilio.

— Kad man nė krust, — užnugaryje pasigirdo griežtas perspėjimas.

Pirsas pažiūrėjo per petį. Moteris, Anė, laikė „Zig-zauerį“, nukreiptą jam į veidą. Pati stovėjo atokiau, kur jos negalėtų pasiekti spyris, bet ganėtinai arti, kad nuspaudus gaiduką kulka pataikytų tiesiai į galvą.

Suvokęs, jog užpuolikės neįveiks, Grėjus atsigręžė į „Tanderberdą“.

Daktaro Nasero rankoje irgi pamatė pistoletą. Nuojauta kuždėjo, jog Seihaną sužeidė šūvis, paleistas būtent iš šito ginklo.

Apėjęs automobilį, egiptietis palinko virš Grėjaus tėvo, kažko paieškojo ten, kur gulėjo sužeistoji, liūdnai papurtė galvą ir mostelėjo vienam iš bendrų.

— Išvesk senį. Pažiūrėk, ar toji kekšė turi obeliską, ir nutempk ją į furgoną.

Obeliską?

Stebėdamas, kaip „sanitaras“ išvelka vyresnįjį Pirsą iš salono, Grėjus širdyje meldėsi, jog tėvas nebruzdėtų. Laimei, tas buvo pernelyg nustėręs, kad priešintųsi.

— Neturi, — atsitiesdamas nuo užpakalinės sėdynės pranešė vyrukas.

Naseras žengė prie „Ti-berdo“, pats apžvelgė saloną, bet, ko dairėsi, nerado. Nuostabą išreiškė vienintele raukšlele, kuri įsispaudė tarpuakyje.

Pasitraukęs nuo automobilio, atsisuko į komandorą.

— Kur jis?

Grėjus nuo užpuoliko nenuleido ramaus žvilgsnio.

— Kas?

Galvažudžių vadas atsiduso.

— Esu tikras, kad ji viską jums išklojo, antraip nesinertumėte iš kailio, ieškodamas priešų. — Nė neatsigręžęs pamojo žmogui, apieškojusiam Seihaną. Vyriškis prispaudė pistoletą prie jo tėvo kaktos.

— Klausimų paprastai nekartoju. Turbūt to nežinote, todėl suteiksiu jums dar vieną progą.

Tėvo akyse blykstelėjo baimė. Ją pastebėjęs, Grėjus nurijo seiles.

— Taip, jūsų paminėtą obeliską moteris turėjo, bet reliktas suskilo, kai prie mano namų ji nusivertė nuo motociklo. Prarado sąmonę anksčiau, nei papasakojo apie savo turtą. Kiek žinau, jis tebeguli ten.

Labai tikėtina.

Sutelkus dėmesį į Seihaną, obeliskas visiškai iškrito iš galvos.

Kur jis prapuolė?

Kurį laiką Naseras varstė Grėjų šaltu, vertinančiu žvilgsniu.

— Komandore Pirsai, man rodos, jūs sakote tiesą.

Vis dėlto egiptietis davė ženklą savo parankiniui.

Nugriaudėjo kurtinantis šūvis.

01 valanda 10 minučių

Prieš minutę Peinteris užfiksavo judesį kairiajame plazminiame ekrane. Pastate kameros tebeveikė. Jis išvydo ponią Harietą Pirs, susigūžusią už virtuvės stalo.

Užpuolikai nenutuokė, kad ji slėpėsi viduje.

Niekas, išskyrus Grėjų, nežinojo, jog į slaptavietę atvažiuos dar du keleiviai. Furgonas pririedėjo po to, kai ponia Pirs pradingo virtuvėje. Vienintelis sargybinis stovėjo lauke, todėl atvykėliai buvo tikri, jog namas tuščias.

Direktorius suprato privaląs išnaudoti palankią padėtį.

Pastate jis įjungė nebylų pavojaus signalą. Ekrane matė, kaip prie virtuvės telefono ėmė mirksėti gintarinė švieselė.

Pastebėkite blyksnius, — mintyse įniko melsti.

Neaišku, kas padėjo — mirganti pavojaus lemputė ar instinktyvus noras išsikviesti pagalbą, — bet Harieta nuropojo prie telefono ir pakėlė ragelį.

— Nekalbėkite, — skubiai įspėjo direktorius. — Čia Peinteris Krou. Neišsiduokite, kad esate viduje. Aš jus matau. Linktelėkite, jei mane supratote.

Ji pakluso.

— Gerai. Pastiprinimą jau išsiunčiau. Bet neaišku, ar mano žmonės spės jus pasiekti. Užpuolikai, be abejo, žino, jog daug laiko neturi. Jie veiks žaibiškai ir nuožmiai. Jums teks elgtis žiauriau. Ar sugebėsite?

Kinktelėjimas.

— Puiku. Stalčiuje, po telefonu, turėtų būti pistoletas.

01 valanda 11 minučių

Nugriaudėjo kurtinantis pistoleto šūvis.

Kurtinantis.

Kitaip nei pirmą kartą. Paleistas iš ginklo, neaprūpinto duslintuvu.

Grėjus įsisąmonino, kas vyksta, dalele sekundės anksčiau nei vyrukas, spaudžiantis pistoletą prie tėvo kaktos, sudribo, ir pusė užpuoliko galvos išsitaškė į priekinį „Tanderberdo“ sparną.

Jis suprato, kas šovė.

Motina.

Gimusi Teksase, turėjusi tėvą, kuris dirbo tuose pačiuose gręžiniuose, kaip ir Grėjaus gimdytojas. Nors peticijas dėl ginklų kontrolės visada pasirašydavo, pati šaudyklių nesibaidė.

Grėjų vienu metu graužė baimė ir viltis, kad ji kaip nors mėgins išblaškyti neprašytų svečių dėmesį. Įsitempęs jis ruošėsi staigmenai. Stryktelėjo atgal, nudėtam tipui nė nespėjus atsitrenkti į žemę. Azijietės pavidalą stebėjo užpakaliniame, chrominiame buferyje.

Ji, suprantama, nesitikėjo nei šūvio trenksmo, nei šuolio. Dešiniuoju dilbiu Grėjus surakino Anės ranką, gniaužiančią „Zig-zauerį“. Kirsdamas moteriai, bato kulną suvarė į jos pėdą, pats atlošė galvą.

Iš užnugario ir apačios atsklido trakštelėjimas.

Priešakyje, alkūne smogęs galvažudžiui, Kovalskis stvėrė ji už pakarpos ir veidu priplojo prie „Ti-berdo“ durelių krašto.

— Laižyk plieną, mulki.

„Sanitaras“ sudribo kaip anglių maišas.

Grėjus nedelsė nė akimirkos. Apglėbęs Anės kumštį, moters ranką pasuko daktaro Nasero kryptimi ir spustelėjo jos pirštą, priglaustą prie gaiduko. Azijietė įnirtingai muistėsi, tad iš vamzdžio ištrūkusi kulka smigo į mūrinę sieną, įskeldama kibirkštis.

Bet sėkmė jo neapleido. Naseras nėrė dešinėn, smuko į krūmus, vešančius priešais namą, ir pranyko iš akiračio.

Grėjus išgriebė pistoletą iš moters delno, atsivedėjęs jai spyrė. Anė susverdėjo, tačiau ant kojų išsilaikė. Nors iš nosies žliaugė kraujas ir nuo smūgio įskilo pėda, Nasero parankinė nudūmė link furgono nelyginant gazelė.

Iš kabinos ruošėsi pasičiupti kitus ginklus.

Pakartotinai žiūrėti scenelę iš „Ane, čiupk pistoletą“5 Grėjus neketino.

Jis nusitaikė, bet paspausti gaiduko nespėjo, nes palei nosies galą prazvimbė kulka. Atšvilpusi iš krūmokšnių.

Naseras.

Krūptelėjęs Grėjus žengė atgal, link saugumą žadančio mūrinių vartų stogelio. Į krūmus iššovė aklai, nežinodamas, kur tas šunsnukis slepiasi. Traukėsi atbulas, kol blauzdomis įsirėmė į užpakalinį „Ti-berdo“ bamperį. Dar du šūvius paleido į furgoną.

Bet azijietė Anė jau buvo įsmukusi į kabiną.

Kulkos rikošetu atšoko nuo kėbulo. Kaip ir prezidentą lydintį medikų transporterį, šitą dengė šarvaplokštės.

— Visi į mašiną! — suriko Grėjus. — Tučtuojau.

Iš virtuvės išniro motina, laikydama rūkstantį pistoletą. Ant kitos rankos kybojo rankinė, tarytum ji būtų susiruošusi keliauti į bakalėją.

— Paskubėk, Harieta. — Tėvas ją sugriebė ir nusitempė prie keleivio durelių.

Kovalskis galvotrūkčiais šoko ant užpakalinės sėdynės. Grėjus persigando, kad gremėzdiškas jo kūnas pribaigs Seihaną greičiau nei Nasero sumąstytos kankinimo priemonės.

Pats Pirsas įvirto į „Ti-berdą“ ir su griausmu nusileido vairuotojo vietoje. Pasuko raktelį, tebekyšantį iš degimo spynelės, ir karštas, iki šiol neatvėsęs variklis užriaumojo.

Durys iš keleivio pusės užsitrenkė. Abu tėvai susispaudė ant vienos sėdynės.

Grėjus pažiūrėjo į galinio vaizdo veidrodėlį.

Anė stovėjo plačiai pražergusi kojas, ant peties užsivertusi raketsvaidį.

Miuziklas vadinosi „Ane, čiupk pistoletą“, o ne raketsvaidį, kale.

Įjungęs pavarą, jis numygo akceleratorių. Ratus ėmė svilinti trijų šimtų arklių galia, parūko ir sužvigo guma.

Salimais sudejavo tėvas — turbūt ne tiek baiminosi dėl savo saugumo, kiek dėl naujų žvilgančių padangų.

Ratai pagaliau sukibo su asfaltu, ir „Tanderberdas“ liuoktelėjo į priekį, pralauždamas medinius vartus. Atsidūręs kitoje užtvaros pusėje, Grėjus staigiai pakreipė vairą, idant automobilis netaranuotų masyvaus šimtamečio ąžuolo. Pievelėje padangos išrausė puslankio formos vagą, ir „Ti-berdas“ nurūko į kiemo gilumą.

Iš užnugario atsklido skambus ūūūžt bei garsą lydintis sprogimo drioksmas.

Raketa smigo į ąžuolą, paskandindama jį liepsnose. Į dangų šastelėjo degančios atlūžusios šakos ir žievės nuoplaišos.

Nė neatsigręždamas Grėjus dar stipriau nuspaudė akceleratorių.

Nugriovęs tvorą, „Tanderberdas“ įsiveržė į miškingą Gloverio-Arčibold parką.

Dėl vieno dalyko komandorui Pirsui abejonių nekilo.

Medžioklė tik prasidėjo.

4 PIRATAI

Liepos 5 diena, 12 valandų 11 minučių

Kalėdų sala

Trumpikės ir batai.

Štai kas Monką skyrė nuo kanibališkų jūros krabų. Tie kaip paklaikę rijo maistą, grūmėsi tarpusavyje, taukšėjo žnyplėmis, draskė aukas. Jų keliamas šurmulys priminė girioje įsišėlusio gaisro traškesį.

Išsirengęs, per ranką persimetęs biokombinezoną, Monkas grįžo prie daktaro Ričardo Grafo. Okeanologas tupėjo miško pakraštyje. Jis pakluso bendražygiui ir taip pat nusimetė viršutinį apdarą; nuo sužeisto peties traukdamas plastiko rūbą, pastebimai virptelėjo. Na, po apsauginiu sluoksniu bent jau vilkėjo daugiau drabužių: šortus bei spalvingus havajietiškus marškinėlius.

Prie jo artėjantis Monkas suraukė nosį. Išnirus iš po tankios džiunglių lapijos, oras tiesiog degino, o šnerves nutvilkė dvėselienos tvaikas — atrodė, tarytum supuvusia lašiša kažkas būtų užtvojęs per veidą.

— Metas judėti, — paragino jis Grafą, nutaisęs nepatenkintą išraišką.

Tunelyje, vedančiame žemyn, į toksišką pakrantę, nuaidėjo šūksnis.

Piratai atsargiai artinosi prie išėjimo. Šį sergėjantis okeanologas į tunelį svaidė kalkakmenio luitus. Be to, persekiotojai nenumanė, kad bėglių pistolete beliko vienas šovinys. Tačiau baimė ir akmenys piratus galėjo sulaikyti tik tam tikrą laiką.

Monkas kokį šimtąjį kartą nusistebėjo keistu plėšikų užsispyrimu. Godumas ir pavojų ignoravimas priverčia žmones elgtis kvailai. Bet jei piratams magėjo užgrobti „Zodiaką“, katerio atsargas bei įrangą, kurias nesudėtinga iškišti juodojoje Indonezijos rinkoje, dabar jiems niekas netrukdė. Dauguma vietinių galvažudžių, nors ir žiaurių bei negailestingų, naudojosi „pulk, čiupk ir bėk“ metodu.

Tad iš kur tas atkaklumas? Jie siekė nutildyti bėglius, ištrinti pėdsakus? O gal užsigeidė atsiteisti dėl asmeninių priežasčių? Monkas mintyse išvydo kaukėtąjį, kurį vienas iš pakrikų šūvių išvertė iš laivo. Negi piratai sumanė kerštauti?

Kad ir kaip ten būtų, apsiriboti laimikiu užpuolikai nesiruošė — jie troško kraujo.

Kone dusdamas nuo karšto oro, Grafas atsitiesė.

— Kur eisime?

— Atgal pas savo bičiulius.

Monkas jį nusivedė prie džiunglių. Vos už poros žingsnių tarškėjo ir barškėjo purpurinė krabų jūra. Per pastarąsias kelias minutes jų skaičius iš pirmo žvilgsnio netgi išaugo. Galbūt tuos padarus priviliojo balsai arba šviežias kraujas, varvantis iš Grafo peties.

Okeanologas sustingo proskynos pakraštyje.

— Pro krabus mes niekaip neprasibrausime. Gigantiškos žnyplės pajėgios perrėžti šikšną. Man teko regėti, kaip jos nukerta pirštus.

Negana to, vėžiagyviai judėjo itin mitriai.

Monkas stryktelėjo atbulas, kai pro šalį pralėkė pora į mirtiną dvikovą įsitraukusių krabų, kurie driuokė sparčiai tarsi kiškiai ir taip mataravo laibomis kojelėmis, kad šios susiliejo į dėmę.

— Lyg mes turėtume kitą išeitį, — pastebėjo plikagalvis.

— Beje, tiems gyviams kažkas atsitiko, — pratęsė Grafas. — Per migraciją, kaip pats mačiau, jie tampa karingi, bet tikrai ne tokie agresyvūs.

— Jų psichoanalize galėsi užsiimti vėliau. — Monkas parodė į gretimą aukštą medį. Į šventpupę. Amžinai žalias lapuotis nestokojo žemai styrančių šakų. — Užlipti valiosi?

Sužeistą ranką Grafas prispaudė prie pilvo, kad ji kuo mažiau judėtų.

— Man prisireiks pagalbos. Bet kam visa tai? Nuo piratų nepasislėpsime. Jie lengvai mus prigriebs.

— Ropškis viršun, ir baigta. — Kai abu priėjo prie medžio, Monkas jam padėjo įveikti vieną kitą storą šaką, į kurias, kaip paaiškėjo, buvo ne taip jau sunku įsistverti. Grafas įstengė rabždintis aukštyn netgi savo jėgomis.

Monkas nušoko ant žemės, šalimais krabo, grėsmingai pakėlusio žnyples. Ei, bičiuli, nedrįsk taip anksti pasišalinti iš vakarėlio. Plikagalvis spyriu jį nuskraidino į giminaičių ordą ir sušuko:

— Ar matai tunelio angą?

— Man rodos... taip. — Grafas pasimuistė ant šakos. — Juk tu manęs nepaliksi?

— Tiesiog sušvilpk, kai pastebėsi piratus.

— Ką tu?..

— Daryk, ką sakau, dėl Dievo meilės! — jis akimoju pasigailėjo taip grubiai atrėžęs. Priminė sau, kad bendražygis armijoje netarnavo. Tačiau Monkui ramybės nedavė ir savi rūpesčiai. Prieš akis iškilo žmonos bei naujagimės dukrelės vaizdas. Dėl šutvės galvažudžių arba miško, pilno pretendentų į „Raudonojo omaro“ patiekalą, prarasti gyvybės jis neketino.

Monkas nudrožė link džiunglių proskynos, priartėjo prie kunkuliuojančios, žnyplėmis čeksinčios jūros. Kilstelėjo pistoletą, protezu prilaikė vamzdį, idant tas nevirpėtų. Pakreipęs galvą, pro šnerves įtraukė orą.

Nagi, pažiūrėkime, iš kokio molio jūs nudrėbti...

Nuo švenpupės atsklido čežėjimas, panašus į garsą, kurį išleidžia prakiuręs, perpus subliuškęs balionas.

— Ateina! — sukuždėjo okeanologas, nuo įtampos bemaž praradęs amą.

Plikagalvis nusitaikė į priešingą proskynos pusę. Jis teturėjo vieną šovinį, vieną galimybę.

Kitapus laukymės į akmens riedulį rėmėsi du deguonies balionėliai. Truputį anksčiau, jiems nusikratant kombinezonais, Monkas liepė Grafui paduoti savąją oro talpyklą — jos abi buvo lengvos, pagamintos iš aliuminio lydinio. Prie kulkšnies pritvirtinto dėklo dirželiu surišo rezervuarus ir šiuos pametėjo į mišką. Paketas būbtelėjo tarp krabų, porą sulygino su žemėmis, o aplinkinius privertė sprukti šalin.

Monkas nukreipė vamzdį į balionėlius, tvirtai laikydamas pistoletą abiem rankomis — savąja ir protezu.

— Jau pasirodė! — išstenėjo Grafas.

Plikis nuspaudė gaiduką.

Po šūvio sąmonėje trumpam įsirėžė akiratyje regimas vaizdas — nepraėjo nė sekundės dalis, kai viena iš hermetiškų talpyklų išspjovė liepsnų pliūpsnį. Surišti balionėliai įniko suktis, žvangėti, šnypšti ir sprigsėti. Staiga įtrūko antrojo rezervuaro antgalis, ir jie ėmė strykčioti dar siautulingiau, traiškydami krabus, blaškydamiesi, šokčiodami virš miško paklotės.

To užteko.

Praeityje Monkui teko klaidžioti paplūdimiais, nuklotais krabais, kurie, išvydę vandens paukštį arba nepažįstamą dvikojį individą, kaipmat nerdavo į savuosius smėlio urvelius. Taip nutiko ir čia. Greta deguonies balionų knibždantys gyviai spruko per kaimynų kiautus, pakurstė jiems paniką. Neilgai trukus upeliukas virto sraunia tėkme. Dar labiau suerzinti krabai instinktyviai bėgo tolyn nuo pavojaus.

Vilnijanti, putojanti žnyplių banga pasuko Monko linkme. Mėgindami išsigelbėti, padarai grūdosi ir virto vieni per kitus.

Jis leidosi tekinas atgal prie šventpupės; įkandin čekšėjo žnyplės.

Pašokęs Monkas įniko kebernotis šakomis. Vienas krabas įsikibo į batą. Kiautą teko suskaldyti į kamieną. Papildomas svoris nukrito, bet žnyplės galas liko įsikirtęs į padą ir aštriu kraštu rėžėsi į kulną.

Velniai rautų.

Apačioje, pro šalį, plūstelėjo srautas vėžiagyvių, paklūstančių kažkokiam instinktui, matyt, kasmetiniam migracijos poreikiui. Jie garmėjo jūros pusėn.

Monkas prisijungė prie Grafo. Okeanologas laikėsi medyje viena ranka apsikabinęs kamieną. Jis pažiūrėjo į plikį ir vėl atsigręžė į uolienų ruožą, plytintį aplink tunelio, vedančio link jūros, angą.

Šeši piratai, jau išnirę laukan, truputį prasisklaidė. Kurį laiką jie tupėjo baimindamiesi šūvio, galop ėmė neryžtingai stotis.

Tuo pat metu iš džiunglių atvilnijo krabų banga.

Ji užliejo žmogų, atsidūrusį arčiausiai miško pakraščio.

Vyrukui nespėjus sureaguoti ar bent įsisąmoninti, ką jis regėjo prieš akis, padarai užsikabarojo iki šlaunų. Piratas pratrūko klykti klūpčiodamas atgal. Viena koja ūmai sulinko.

Monkas atminė, kaip per mūšį draugui, „žaliajai beretei“, kulka nutraukė Achilo sausgyslę. Bičiulis susmuko panašiai kaip šitas galvažudys.

Staugdamas žmogus nukrito ant vienos rankos.

Besiraitantį kūną užtvindė padarai; iš po jų masės tebesklido kauksmas. Akimirkai vyriškis sugebėjo šiek tiek pakilti. Krabai nukapojo ne vien kaukę, bet ir nosį, lūpas, ausis. Akiduobės virto kruvinomis kiaurymėmis. Jis paskutinį kartą užkriokė ir prasmego po žnyplių banga.

Pašiurpę, apimti panikos, likusieji persekiotojai nėrė atgal į tunelį. Vieną žmogų krabai atkirto nuo angos, įkalino ant akmeninės iškyšos. Suirzę gyviai grėsmingai prie jo artėjo.

Piratas suriko ir stryktelėjo nuo uolos, stūksančios virš paplūdimio.

Tunelyje irgi nuskambėjo kliegesiai.

Tarsi vanduo, srūvantis nutekamuoju vamzdžiu, krabų jūra įsisuko į angą. Srovė žnyplių, aštrių it skustuvas, sūkuriuodama nutekėjo žemyn.

Monkas pastebėjo, kad Grafas spokso išsproginęs akis ir vos prašnopuoja.

Ištiesęs ranką palietė bendražygio petį. Okeanologas krūptelėjo.

Leisdamasis nuo medžio, Grafas pagalbos neatsisakė. Aplinkui tebekurnėjo šimtai krabų, todėl žingsniuoti teko labai atsargiai.

Nusilaužęs šaką plunksniškais lapeliais, Monkas ja uždroždavo visiems šarvuotiesiems gyviams, kurie drįsdavo pernelyg priartėti.

Grafas po truputį atsigavo, prisiminė, kas esąs.

— Man... man reikalingas vienas iš tų krabų.

— Vėžiagyviais mus pamaitins, kai parsigausime į laivą.

— Ne. Aš noriu gauti pavyzdį tyrimams. Toksinų debesis jų nenumarino. Tai gali pasirodyti svarbu. — Tyrinėtojas, atsidūręs savoje stichijoje, kalbėjo vis ramesniu balsu.

— Gerai, — nusileido Monkas. — Visus iki šiol surinktus pavyzdžius palikome ant jūros kranto, o grįžti į laivą tuščiais glėbiais nesinorėtų.

Jis pasilenkė ir protezine ranka čiupo smulkesnį krabą, įsistverdamas į užpakalinę kiauto dalį. Vaidingas gyvis sutaukšėjo žnyplėmis, panūdęs žmogų prigriebti.

— Ei, bičiuli, negadink geros prekės. Naujų pirštų kainą išskaičiuos iš mano atlyginimo.

Monkas jau ketino pritrėkšti krabą į medžio kamieną, bet Grafas jį sustabdė sveikosios rankos mostu.

— Ne! Man vėžiagyvio reikia gyvo. Kaip minėjau, jų elgesys kažkuo keistas. Mes privalome viską nuodugniai ištirti.

Plikagalvis irzliai, pro sukąstus dantis, iškošė:

— Tiek to. Bet jei šitas suši gabalas pamėgins man įžnybti, atsakysi tu.

Abu vyrai nupėdino per salą, keliaudami pro aukštumų mišką.

Maždaug po keturiasdešimties minučių medžių gretos praretėjo, ir nuo uolos viršaus atsivėrė panoraminis vaizdas. Palei jūros krantą bei uostą driekėsi pagrindinis salos miestas, Nausėdija. Vandenyje, už Žuvies Skraiduolės įlankos, bolavo „Jūrų valdove“ pavadinta pilis, nelyginant debesis žydro dangaus fone.

Namai namučiai.

Akies krašteliu pastebėjęs judesį, Monkas kryptelėjo galvą ir pamatė grupę mažesnių laivų, sukančių aplink Uolinį ragą, po savęs paliekančių baltų purslų uodegas, išsidėsčiusių „V“ raidės forma lyg antpuoliui pasirengę reaktyviniai naikintuvai.

Toks pat būrys plaukė iš kitos uosto pusės.

Net ir žiūrėdamas iš taip toli, Monkas atpažino laivų pavidalus bei spalvas.

Mėlyni greitaeigiai kateriai pailgais kiliais, gebantys skrosti seklius vandenis.

— Ir vėl piratai, — sudejavo Grafas.

Plikagalvis „Sigmos“ agentas nenuleido akių nuo poros viena prie kitos artėjančių grupių, nuo dviejų žnyplių, gerokai pavojingesnių už tas, kurias turėjo raudonieji krabai. Išsižiojo suvokęs, ką jos ruošėsi pulti.

„Jūrų valdovę“.

13 valandų 05 minutės

Liza žvilgsniu tyrinėjo rentgenogramą.

Nešiojamą, apšviestą stendą pasistatė ant kajutės stalo. Už nugaros, ant gulto, tysojo pacientas, visas uždengtas antklode.

Negyvas.

— Panašu į tuberkuliozę, — pratarė ji. Rentgeno nuotraukose didžiulių baltų tuberkulų matė su kaupu. — Arba plaučių vėžį.

Daktaras Henrikas Barnhartas, olandų toksikologas, stypsojo greta, kumštį įrėmęs į stalą. Jis ir iškvietė Lizą.

— Ja, bet paciento žmona tikina, kad prieš aštuoniolika valandų jo alsavimas buvo normalus. Nei kosulio, nei skreplių. Tam vyrukui viso labo dvidešimt ketveri, ir jis nė nerūkė.

Daktarė Kamings atsitiesė. Kajutėje jie stovėjo vieni du.

— Kultūras iš plaučių paėmėte?

— Iš vienos tuberkulų masės išsiurbiau šiek tiek skysčio. Jis pasirodė pūlingas, pilnas bakterijų. Akivaizdu, jog tai — plaučių abscesas, o ne vėžys.

Moteris nužvelgė barzdotą daktaro Barnharto veidą. Toksikologas mažumėlę kūprinosi, tarsi dėl savo kerėpliško stoto būtų jautęsis nesmagiai. Ir atrodė sąmokslininkiškai nusiteikęs. Na, daktaro Lindholmo į pasitarimą nepakvietė.

— Tokie radiniai byloja apie tuberkuliozę, — pasakė ji.

Mirtiną negalavimą sukeldavo itin užkrečiama bakterija, Mycobacterium tuberculosis. Šiuo atveju ligos istorija kurstė nuostabą, vis dėlto mikrobai galėjo slypėti organizme ilgą laiką bei pamažu daugintis. Galbūt žmogus jais užsikrėtė prieš daugelį metų ir virto tiksinčia uždelsto veikimo bomba — nūnai toksinės dujos taip paveikė plaučius, kad liga progresavo. Prieš pat mirtį pacientas tapo tikru užkrato nešiotoju.

Bet nei Liza, nei daktaras Barnhartas nevilkėjo apsauginių kombinezonų.

Kodėl toksikologas jos neperspėjo?

— Ne, tai ne tuberkuliozė, — tarė jis. — Daktaras Mileris, infekcinių ligų ekspertas, identifikavo organizmą kaip Serratia marcescens, nepatogenines bakterijas.

Liza prisiminė ankstesnį jų pokalbį apie ligonį, kurio įprastos odos bakterijos ėmė gaminti kūną tirpdančius nuodus.

Lyg perskaitęs jos mintis, toksikologas patvirtino:

— Vėlgi gerybinė bakterija virto užkrečiama.

— Bet, daktare Barnhartai, jūs spėjate...

— Kreipkitės į mane vardu, Henriu. Aš ne vien spėju. Pastarąsias valandas ieškojau tapačių atvejų. Aptikau porą. Moterį, kuri serga stipria dizenterijos forma ir tuštinasi kone vidurių sienelėmis. Prastą sveikatos būklę nulėmė Lactobacillus acidophilus, jogurto bakterija, šiaip jau naudingas vidurių organizmas. Be to, radau vaiką, kenčiantį nuo rimtų priepuolių — viskuo kaltas Acetobacter aceti, gerybinis acto organizmas, kurio pilna stuburo smegenyse.

Kol pašnekovas kalbėjo, Liza sutelkė dėmesį į galimas išvadas.

— Esu tikras, jog tie atvejai nėra vieninteliai, — pridūrė Henris.

Ji palingavo galva — ne prieštaraudama, o su stiprėjančia baime jausdama, kad jis neklysta.

— Žodžiu, nekenksmingas bakterijas kažkas nuteikia prieš mus.

— Iš draugų paverčia priešais. Skaičiumi jie mus gerokai pranoks, jei teks įsivelti į visuotinį, žūtbūtinį karą.

Liza klausiamai į jį pažvelgė.

— Žmogaus kūną sudaro šimtas trilijonų ląstelių, bet iš jų tiktai dešimt trilijonų yra mūsų. Likę devyniasdešimt procentų priklauso bakterijoms ir keliems kitiems prie mūsiškės terpės lengvai prisitaikantiems organizmams. Su svetima aplinka palaikome glaudžius ryšius. Bet jei dabartinė pusiausvyra išsiderins... ir, be abejo, mūsų nenaudai...

— Šitą procesą privalome sustabdyti.

— Todėl jus ir pasikviečiau. Kad įtikinčiau. Jeigu ketiname imtis kokių nors veiksmų, mudviem su daktaru Milerių reikalinga jūsų partnerio laboratorija. Turime atsakyti į esminius klausimus. Dėl bakterijų pakitimų kaltos toksinės, cheminės priežastys? Jei taip, kaip permainoms pasipriešinti? Ar jos užkrečiamos? Kaip izoliuoti infekciją, kaip karantinuoti ligonius? — jo barzda nepajėgė nuslėpti veidą perkreipusios grimasos. — Mums būtini atsakymai. Tučtuojau.

Liza nukreipė akis į savo laikrodį. Monkas vėlavo grįžti visa valanda. Arba jis paskendo darbuose, arba grožėjosi sala ir jos paplūdimiais. Bet dabar ekskursijoms ne pats tinkamiausias metas.

Ji linktelėjo.

— Ko nors paprašysiu susisiekti su daktaru Kokaliu. Perduoti jam, kad kuo skubiau sugrįžtų. Jūs teisus. Tyrimus pradėsime nieko nedelsdami.

Moteris pirma išėjo į koridorių. Savo laboratoriją Monkas įkūrė penkiais deniais aukščiau, netoli laivo viršaus. Jo įrangai „Sigma“ išrūpino vieną erdviausių kajučių. Įgulos nariai iš jos netgi išmontavo gultus bei baldus. Be to, patalpa turėjo platų balkoną, iš kurio atsivėrė vaizdas į dešinįjį bortą. Liza netikėtai užsigeidė atsidurti lauke, pasimėgauti saulės spinduliais ir gaiviu, veidą glostančio vėjo dvelksmu, kažkaip išginti iš galvos baimę keliančias mintis.

Artėdama prie lifto, ji suprato privalanti vėl paskambinti Peinteriui. Atsakomybės naštos viena nepakels. Reikia, kad pagalbą suteiktų „Sigmos“ tyrimų bei technologijų skyrius.

Ir, žinoma, Lizai magėjo dar sykį išgirsti jo balsą.

Ji nuspaudė lifto mygtuką.

Rodės, tarytum būtų numygusi detonatoriaus jungiklį, nes kitoje laivo pusėje, ten, iš kur atsiverdavo vaizdas į prieplauką ir žmones evakuojančius tenderius, nuaidėjo griausmingas sprogimas.

Įvyko nelaimingas atsitikimas?

— Kas tai? — nustebo Henris.

Antrasis, galingesnis, iš pirmagalio atsklidęs driokstelėjimas sudrebino artimesnįjį lainerio šoną. Tolumoje nuskambėjo riksmai. Lizos ausis pervėrė pažįstami garsai — automatinių ginklų kalenimas.

— Mus puola, — sumojo ji.

13 valandų 45 minutės

Monko vairuojamas rūdžių išėstas „Lend Roveris“ dardėjo stačiu šlaitu. Seną pikapą jis pasiskolino iš aikštelės, plytinčios greta vietinių, per evakuaciją apleistų fosfato šachtų. Variklį užvedė sujungęs degimo laidelius. Dabar automobilis rūko purvinu keliu, kuris, šonu aplenkdamas kasyklas, driekėsi link pakrantės miestelio.

Daktaras Ričardas Grafas sėdėjo šalia prisisegęs saugos diržą, vieną ranką įrėmęs į stogą, kad išsilaikytų vietoje.

— Lėčiau.

Jo prašymą Monkas nuleido negirdomis. Iki prieplaukos norėjo nusigauti kuo greičiau.

Įsilaužę į vieną iš kasyklų dirbtuvių, jiedu bandė paskambinti telefonu. Ryšio nebuvo. Sala visiškai ištuštėjo. Bent tiek gerai, jog rado pirmosios pagalbos vaistinėlę. Grafo petį sutepė storu antiseptinio balzamo sluoksniu ir apvyniojo marle.

Kol Monkas mėgino užvesti pikapą, okeanologas savimi pasirūpino pats. Sužeistąja ranka vaistinėlę iki šiol spaudė prie pilvo. Išbėrus dėžutės turinį, joje lengvai tilpo sugautas krabas.

Tako išlinkis privertė vairuotoją įjungti žemesnę pavarą. Pikapui nuskriejus vingiu, du ratai atsiplėšė nuo žemės per porą colių. Jie nusileido su trenksmu, krestelėdami ašis.

— Nieko gero nebus, jei išlėksime iš kelio ir užstrigsime džiunglių tankmėje, — išspaudė Grafas.

Monkas sumažino greitį, bet ne todėl, kad įsiklausė į bendražygio perspėjimą. Jie nusigavo iki atokios pakrantės dviejų juostų greitkelio asfaltuotos kryžkelės. Žemių takas pakrypo į pietus nuo Žuvies Skraiduolės įlankos. Šiaurinėje pusėje kilo miestelio pastatai — tarpusavyje susimaišė pajūrio viešbučiai, kinų restoranai, apšiurę barai, turistus viliojančios užeigos bei krautuvėlės.

Tačiau plikagalvis nenuleido akių nuo vandens, kuris tyvuliavo už įlankos. „Jūrų valdovę“ supo degantys laivai, susprogdintos jachtos ir nuolaužomis virtęs Australijos pakrantės sargybos kateris. Į vidurdienio padanges tumulais virto dūmai. Jūros vilnis, tarsi ratus sukantys rykliai, skrodė mėlyni greitaeigiai motorlaiviai.

Virš įlankos dūzgė geltonai raudonas sraigtasparnis, „Eurokopter A Star“, nelyginant pikta, dūmus drumsčianti širšė. Sprendžiant iš blyksnių, kuriais pro atvirą liuką spjaudėsi kulkosvaidžių vamzdžiai, juo skrido anaiptol ne draugai.

Pikapui leidžiantis žemyn laisvąja eiga, riedant vingiuotu keliu, šen bei ten Monkas pastebėjo sprogimus, automatų žybsnius, degančių skeveldrų pliūpsnius. Drioksėjimų aidas pasiekė automobilį tarytum tolimas fejerverkų griausmas.

Bum... bum... bum...

Šiaurėje nuskardėjo dar vienas driokstelėjimas, po kurio iš miestelio šovė dūmų ir liepsnų tumulai. Nuo garso suvibravo „Lend Roverio“ langai.

— „Telstra“ pastotė, — pratarė Grafas. — Jie atjungia ryšių tinklus.

Ugnyje jau skendėjo ir kiti Nausėdijos rajonai.

Ne, „Jūrų valdovę“ užgriuvo ne eiliniai piratai. Tie žmonės puolė visais frontais.

Po velnių, kas gi jie tokie?

Monkas vėl įjungė pavarą ir pasuko automobilį toliau nuo miestelio, važiuodamas pakrantės keliu.

— Kur tu?.. — išsižiojo Grafas.

Priešakyje, už eilinio vingio, pasirodė nedidukas pajūrio viešbutis, kurį supo pora praretintų džiunglių akrų. Ties ženklu su užrašu „MANGO“ NAKVYNĖS NAMAI IR RESTORANAS Monkas staigiai pasuko vairą, ir pikapas nurūko įvažiavimo taku. Akiratyje iškilo viešbutis, dviejų aukštų statinys, kurį papildė kelios džiunglių trobelės. Saulėkaitoje žvilgėjo baseinas.

Aplinkui nebuvo nė gyvos dvasios.

— Čia tau pavojus negrės, — tarė Monkas sustabdęs automobilį prie pastato, po mangamedžio, kurio vaisius viešbučiui suteikė vardą, lapija.

Jis nėrė laukan.

— Palauk. — Grafas paminkė rankenėlę, vargais negalais atšovė dureles, kone iškrisdamas iš „Lend Roverio“, ir nusivijo bendražygį.

Plikagalvis žingsnio nelėtino. Jis beveik ristele leidosi link paplūdimio. Kaip ir visi pajūrio viešbučiai, „Mangas“ poilsiautojams siūlė, ko tiktai jie galėjo užsigeisti: nardyti po vandeniu įsikandus kvėpavimo vamzdelį, plaukioti baidarėmis, buriuoti. Už pagrindinio statinio Monkas pastebėjo laisvalaikio veiklos centrą — nediduką, iš šlakbetonio sumūrytą priestatą nendriniu stogu. Per evakuaciją personalas jį apkalė lentomis.

Monkas bėgdamas pagriebė kartį, naudojamą baseinui valyti. Po akimirkos atlaužė lentas ir išgrūdo stiklines duris.

Galiausiai Grafas jį pasivijo.

Ištiesęs ranką, Monkas trūktelėjo mokslininką vidun. Virš galvų, visai neaukštai, praurzgė sraigtasparnis; palmių lapus įniko plaikstyti nuo menčių plūstantys vėjo šuorai. Neilgai trukus pakrantėje patruliuojanti skraidyklė nutolo.

— Nelįsk jiems į akis, — perspėjo plikis.

Okeanologas energingai sulinksėjo.

Monkas nužygiavo per fasadinę laisvalaikio centro dalį, pilną rankšluosčių, saulės akinių, nuo nudegimų apsaugančių kremų ir galybės suvenyrų. Šita vieta kvepėjo kokosais bei drėgnomis kojomis. Apsukęs registratūros stalą, jis smuko pro tarpdurį, kurį dengė barškančių karoliukų gijos.

Pagaliau rado, ko ieškojo.

Ant tolimosios sienos kabėjo naro įranga.

Monkas nusispyrė batus.

Priešais pakeliamas, į paplūdimį vedančias duris riogsojo įvairios, smagų laisvalaikį žadančios plaukiojimo priemonės. Jis apėjo vandens dviračius, porą baidarių ir stabtelėjo greta vienišo „Džet Ski“ vandens motociklo, užkelto ant automobilio priekabos taip, kad jį būtų nesunku nutempti į jūrą.

Šioje salos pusėje vandens bent jau nedergliojo toksiniai teršalai.

Plikagalvis atsigręžė į Grafą.

— Man prireiks tavo pagalbos.

Po aštuoniolikos minučių Monkas alkūne patrynė ištepliotą pakeliamų durų langelį. Į stiklą sucypčiojo naro kostiumo medžiaga. Perkreipęs kaklą jis palaukė, kol sraigtasparnis apsuks ratą virš galvos ir nuskries į šiaurę, link Žuvies Skraiduolės įlankos. Toji tyvuliavo už akiračio ribų, pasislėpusi už Smito rago. Dabar karo zonos Monkas neįžiūrėjo. Tematė dūmų debesis, pakibusius virš kalvagūbrių.

Galų gale malūnsparnis apsigręžė ir pasuko kruizinio lainerio kryptimi.

— Laikas prie darbo!

Monkas nuo grindų atplėšė duris, kurios pakilusios aukštyn užsifiksavo ties lubomis. Už nugaros stovintis Grafas kilstelėjo priekabos kablį, plikagalvis ją griebė už pirmgalio, įsikibo į užpakalinę „Džet Ski“ dalį, ir savo laimikį vyrai nuvairavo prie vandens. Darbą palengvino didžiulės, smėliui pritaikytos padangos.

Okeanologas vandens motociklą atrišo nuo priekabos, tuo tarpu Monkas grįžo į pastatą, iš kurio atsitempė plūdrumo kompensatorių ir deguonies balionus. Apsikarstęs įranga, šią pridengė neperpučiama, iš „Mango“ viešbučio pasiskolinta striuke.

Sunkios naštos prislėgtas Monkas nukėblino prie jūros ir padėjo motociklą nustumti į seklumą.

— Pasislėpk, — nurodė bendražygiui, — bet jeigu aptiksi raciją ar kitokią ryšio priemonę, pasistenk susisiekti su valdžios atstovais.

Grafas kinktelėjo galva.

Dar po minutės Monko vairuojamas vandens motociklas nuzvimbė Smito rago pusėn. Paplūdimyje likęs okeanologas priekabą nuvilko į garažą.

Plikis, susilenkęs virš sėdynės, privertė motociklą lėkti visu greičiu. Vėjo gūsiuose suplazdėjo neperpučiama striukė. Į akis tiško sūrūs purslai. Priešais artėjo Smito ragas. Monkas pasiekė uolėtą iškyšą ir ją apiplaukė nemažindamas tempo.

Tolimojoje įlankos pusėje plūduriuojanti „Jūrų valdovė“ priminė baltą, priešų apgultą pilį. Vandenyje, tik šiek tiek arčiau, liepsnojo išsiliejęs mazutas ir rūko sumaitotų laivų korpusai. Sprogimai sudarkė net prieplauką. Visoje karo zonoje burzgė greitaeigiai, kažko atkakliai ieškantys piratų kateriai.

Ką gi, pirmyn.

Monkas šovė į pakrikusias galvažudžių gretas tarytum vandens paviršiumi slystanti torpeda.

14 valandų 08 minutės

— Mes privalome kažką daryti, — pratarė Liza.

— Kol kas niekur nekiškime nosies, — įspėjo Henris Barnhartas.

Jie užsidarė tuščioje, išorinėje laivo dalyje įrengtoje, kajutėje. Liza stypsojo greta vieno iš dviejų iliuminatorių. Henris budėjo prie durų.

Prieš valandą jie skuodė per lainerį, kuriame įsiviešpatavo chaoso atmosfera. Koridoriuose grūdosi uniformuoti įgulos nariai ir akis išsproginę keleiviai — tiek sveiki, tiek ligoti. Sprogimus bei automatų tratėjimą beveik užgožė nervus tampanti pavojaus signalo sirena. Kažkas atsitiktinai, o gal tyčia, užtrenkė priešgaisrines duris, taip atskirdamas ištisus laivo sektorius.

Tuo metu kaukėti, ginkluoti vyrai visus varė iš koridorių ir žudė kiekvieną, kuris pasipriešindavo arba judėdavo per lėtai. Liza su Henriu išgirdo riksmus, šūvius, kojų trepsėjimą, sklindančius iš viršutinio denio. Mažai trūko, kad juos pačius būtų pribaigę. Porelė išsigelbėjo tiktai nudriuokusi per prašmatnų laivo saloną ir šastelėjusi į kitą koridorių.

Jiedu nenutuokė, kiek laiko dar išsilaikys.

Regint, kaip žaibiškai buvo užgrobta „Jūrų valdovė“, kilo pagrįstas įtarimas, jog banditams padėjo kažkas iš įgulos narių.

Liza nukreipė žvilgsnį pro iliuminatorių. Jūra skendėjo ugnyje. Pro tą patį langelį ji matė, kaip iš viršutinių balkonų į vandenį šoko būrelis desperatiškų keleivių, kurie vylėsi plaukte nusigauti į krantą.

Tačiau įlanką apibėrė ir nusėjo šūviais kanonierės.

Tarp liepsnojančių nuolaužų plūduriavo lavonai.

Pabėgti neįmanoma.

Kodėl taip atsitiko. Kas čia vyko?

Galop, paskutinį kartą šaižiai cyptelėjusi, pavojaus signalo sirena nuščiuvo. Įsivyravo niauri, mažne fiziškai slegianti tyla. Netgi oras, rodės, sutirštėjo.

Kažkur viršuje pasigirdo gokčiojimas bei raudos.

Henris ir Liza susižvalgė.

Per kambario garsiakalbį prabilo griežtas, malajiškai dudenantis balsas. Žodžių moteris nesuprato. Ji tebespoksojo į Henrį, tačiau tas viso labo papurtė galvą. Toksikologas taip pat jautėsi pasimetęs. Kad ir ką pranešėjas sakė, netrukus viską pakartojo kiniškai. Tas dvi kalbas mokėjo dauguma salos gyventojų.

Pagaliau nepažįstamasis prašneko angliškai, nors ir su stipriu akcentu:

— Nuo šiol laivas priklauso mums. Visuose deniuose patruliuoja sargybiniai. Kiekvieną, kurį sugausime koridoriuje, nedelsdami nušausime. Niekas nenukentės, jei mums paklus. Tiek žinių.

Trumpa prakalba užsibaigė statiniais trikdžiais.

Patikrinęs, ar kajutės durys užrakintos, Henris žengė prie moters.

— Laineris užgrobtas. Manau, operacija buvo planuojama jau kurį laiką.

Liza prisiminė „Achille Lauro“, italų kruizinį laivą, kurį 1985-aisiais užpuolė palestiniečių teroristai. Visai neseniai, 2005-aisiais, į rytus nuo Afrikos pakrantės dar vieną kruizinį lainerį užgriuvo piratai iš Somalio.

Ji atsisuko į iliuminatorių, pažiūrėjo laukan, tiriantį žvilgsnį įbedė į vandenyje burzgiančius katerius, kuriais plaukė kaukėtų galvažudžių būriai. Nuojauta tvirtino, esą į „Jūrų valdovę“ įsiveržė anaiptol ne eiliniai piratai, kokiais jie dėjosi.

Užpuolikų veiksmai pernelyg koordinuoti, kad panėšėtų į atsitiktinę plėšikų ataką.

— Jie, žinoma, išnaršys laivą, — sampratavo Henris, — pavogs viską, kas neužrakinta, ir spruks į salas. Jei sugebėsim išlikti gyvi, jeigu su piratais nesusidursime akis į akį...

Garsiakalbis vėl sutraškėjo; vidiniu laivo ryšiu pranešimą paskelbė naujas balsas. Kalbėjo angliškai. Malajiškai ar kiniškai žinios nekartojo.

— Šitie keleiviai prisistatys į tiltelį. Ne vėliau kaip po penkių minučių. Ateis pakėlę rankas ir už galvos sunėrę pirštus. Jeigu nepaklus, sulig kiekviena pavėluota minute nušausime po du žmones. Iš pradžių imsimės vaikų.

Jis išvardijo pavardes.

Daktaras Džinas Lindholmas.

Daktaras Bendžaminas Mileris.

Daktaras Henris Barnhartas.

Ir pagaliau: daktarė Liza Kamings.

— Jūs turite penkias minutes.

Radijo ryšys vėl nutrūko.

Liza neatplėšė akių nuo iliuminatoriaus.

— Čia ne įprastas laivo pagrobimas.

Ir ne įprasti piratai.

Prieš nusigręždama nuo langelio, ji atkreipė dėmesį į vandens motociklą, dideliu greičiu rūkstantį link lainerio. Dėl purslų fontano, trykštančio įkandin, „Džet Ski“ buvo lengvai pastebimas. Jis mitriai vinguriavo tarp nuolaužų. Liza neįžiūrėjo, kas vairavo motociklą, nes tas žmogus tupėjo susikūprinęs.

Ir ne be priežasties.

Nutrūktgalviui ant kulnų mynė du greitaeigiai kateriai, kurie skrodė liepsnas bei rūkstančias lentas. Iš vieno motorlaivio sužybsėjo šūviai.

Moteris palingavo galvą, stebėdamasi „Džet Ski“ vairuotojo kvailumu.

Akiratyje, virš kruizinio lainerio, pasirodęs sraigtasparnis nuūžė vandens motociklo kryptimi. Ji norėjo atsitraukti nuo lango, bet juto privalanti pažiūrėti, kuo baigsis savižudiškas nepažįstamojo šturmas.

Puslankiu skriejantis malūnsparnis pakrypo ant šono, atsivėrė šoninės kabinos durys.

Iš vidaus išsiveržė dūmų pliūpsnis.

Granatsvaidžio užtaisas.

Virptelėjusi Liza spėjo pamatyti, kaip vandens motociklas sprogo — virto ugniniu dūmų ir apanglėjusio metalo kamuoliu.

Drebėdama, jausdama, kaip nutirpsta kūnas, moteris atsigręžė į Henrį. Jiems nebuvo, iš ko rinktis.

— Eime.

14 valandų 12 minučių

Monką į gelmes nugramzdino svarmenų diržas bei deguonies balionas. Sulaikęs kvapą jis nesipriešino. Viršuje įlankos žydrynę laižė liepsnos. Vandenį čirkšdamas pervėrė susprogdinto motociklo šrapnelis. Už dviejų metrų į šoną „Džet Ski“ pirmgaliu smigo į jūros gilumą.

Plikagalvis nusekė jam iš paskos, sykiu atsikratė neperpučiama, iš „Mango“ viešbučio prigriebta striuke. Slėpti balionų nebereikėjo. Prisitraukęs akvalangą, kilstelėjo ranką ir ant nugaros apčiuopomis sugraibė oro žarnelę. Reguliatoriaus mechanizmu išsiurbė vandenį iš kaukės ir ją prisitvirtino prie veido.

Gelmės tapo skaidrios nelyginant krištolas.

Jis įstatė reguliatorių į vietą, įkvėpė pirmąjį oro gurkšnį.

Veikiau atsiduso su palengvėjimu.

Įdomu, ar gudrybė išdegė?

Prieš kelias akimirkas, išvydęs sraigtasparnį, kuris artėjo lyg pelės priviliotas sakalas, atvirame kabinos tarpduryje Monkas pamatė ginkluotą individą. Kai vandens motociklo pusėn pakrypo granatsvaidis, paskutinę sekundę prieš šūvį plikis apvertė „Džet Ski“ o pats nėrė į jūrą. Sprogimas vis tiek nutvilkė ausų būgnelius ir trenkė per galvą nelyginant priekalas.

Jis grimzdo žemyn. Žuvies Skraiduolės įlankoje, trisdešimties metrų gelmėje, būtų atradęs švartfalus, bet taip giliai leistis nereikėjo.

Monkas pareguliavo plūdrumo kompensatorių, pripūtė savo liemenę (oro išgavo iš balionų) ir praktiškai pakibo vandenyje. Pakreipęs galvą regėjo pamažu judančių katerių dugnus bei sraigtus, kurių plakamos vilnelės pabalo. Jie dairėsi vandens motociklą vairavusio žmogaus, ketino nupilti akiplėšą, jei tas išnirtų į paviršių.

Bet Monkas nė nesiruošė prie jų artintis. Jeigu klasta suveikė, niekas nenutuokė, kad jis apsirūpino naro įranga. Plikagalvis apsisuko, trumpam nukreipė akis į švytintį, ant riešo pritvirtiną kompasą ir nuplaukė pasirinkta kryptimi.

Link „Jūrų valdovės“.

Jam visada knietėjo pasimėgauti kruizu.

5 PAMESTA IR ATRASTA

Liepos 5 diena, 01 valanda 55 minutės

Vašingtonas, Kolumbijos apygarda

— Toliau nevažiuosime, — tarė Grėjus.

Paskutines septynias minutes jo valdomas „Tanderberdas“ slinko per Gloverio-Arčibold parką, šliaužė senu, piktžolėmis apžėlusiu priešgaisriniu keliu. Automobilio šonus brūžino krūmokšnių šakos. Dėl kairiosios, visiškai sudraskytos padangos, teko judėti vėžlio greičiu, o vairuoti pasidarė beveik neįmanoma.

Nors dauguma žmonių šalies sostinę manė esančią istorinių statinių, plačių, paradams skirtų alėjų bei muziejų miestu, per Vašingtono centrą driekėsi ir viena iš ilgiausių žaliųjų zonų, kurią sudarė per tūkstantį akrų išplitę, tarpusavyje besijungiantys parkai. Vienas jos galas, Gloverio-Arčibold parkas, užsibaigė tiek Potomako upe.

Grėjus traukė į kitą pusę nuo vandens srauto, kuris tekėjo per toli ir pernelyg atviroje vietoje. Pasukęs į nuošalų taką nuriedėjo į šiaurę, lygiagrečiai parkų teritorijoms, išjungęs priekinius žibintus. Pasirinko senąjį priešgaisrinį kelią, nes tas vedė į tankmę. Jis norėjo pasislėpti miške, tačiau „Tanderberdas“ vos pavilko ratus.

Akivaizdu, jog toliau nusibrauti nebepavyks, todėl Grėjus sumažino greitį.

Bėgliai atsidūrė griovos apačioje. Abipus jų kilo statūs, medžiais apžėlę kalvų šlaitai. Palindęs po raudonu, aprūdijusiu, lentjuostėmis nuklotu tilteliu, „Ti-berdas“ sustojo prie vienos iš atraminių sienelių, kurią iškeverzojo grafitai.

— Išlipkite. Toliau keliausime pėsčiomis.

Kitoje tilto pusėje medinis, žvaigždžių ir mėnulio pjautuvo nušviestas ženklas rodė, kur prasidėjo žygkelis. Prasmegdamas po tankia medžių lapija, takas labiau priminė tunelį.

Geresnės slėptuvės nesugalvosi.

Priešinga kryptimi staugė gelbėjimo tarnyboms priklausančių automobilių sirenos. Naktiniame danguje mirgėjo oranžiniai atšvaitai. Po liepsningo raketos sprogimo, matyt, užsidegė namas.

Aplinkui vešėjo tamsus, juodais šešėliais nusidažęs miškas.

Grėjus žinojo, kad Naseras su savąja žudikų komanda gali būti bet kur.

Už nugaros, priešakyje, visai čia pat.

Jo krūtinėje įnirtingai suspurdėjo vis stipriau baimės varstoma širdis. Grėjus nuogąstavo ne tiek dėl savęs, kiek dėl tėvų. Tuodu reikėjo nuvesti į saugią vietą, pasistengti, kad nuo pavojų juos skirtų kuo didesnis atstumas. Bet įgyvendinti šitą užduotį bus įmanoma tiktai aplopius Seihaną, atokiau nuo pašalinių akių.

Pirsas nedrįso susisiekti su „Sigma“ arba direktoriumi Krou, nors ir galėjo skambinti užšifruotu ryšio kanalu. Prie slaptavietės surengta pasala liudijo, jog pokalbius mobiliaisiais kažkas sugeba pasiklausyti. Pagal taisykles jam derėjo nerti į pogrindį. Iš „Sigmos“ prasisunkė slapta informacija, tad Grėjus nesiruošė aukštyn kelti galvos, iš pradžių tėvams neradęs saugaus prieglobsčio.

Vadinasi, teks sumąstyti kitokį būdą, kaip pasirūpinti Seihana. Vieną variantą pasiūlė motina, kuri nedelsdama ėmėsi vykdyti planą — asmeniniu mobiliuoju du kartus kai kam paskambino. Jai baigus šnekėti, Grėjus iš aparato ištraukė elementą, kad pagal telefono signalą jų niekas negalėtų susekti.

— Morfijus jai padėjo atsipalaiduoti, — nuo užpakalinės sėdynės pranešė motina.

Truputį anksčiau, „Ti-berdui“ stabtelėjus, ji persikraustė į galą ir įsitaisė greta Kovalskio. Seihana gulėjo tarp jųdviejų. „Gildijos“ agentei jo motina suleido dozę morfijaus, kurio rado konspiraciniame name, tarp medikamentų atsargų.

— Jei mes norime išsikrapštyti, — prabilo Grėjus, — sužeistąją turėsime nešti.

— Aš ją paimsiu. — Kovalskis mostu nuginė kitus šalin.

Grėjaus tėvas padėjo žmonai išlipti iš „Ti-berdo“. Pats išsiropštęs laukan, nužvelgė apgadintą automobilį, tyliai nusikeikė ir palingavo galva.

Kovalskis atsitiesė, glėbyje laikydamas Seihaną. Net ir tamsoje, tvyrančioje po tiltu, Grėjus įžvelgė juodą, pilvo tvarstį subjaurojusią dėmę. Judesys sužalotą moterį privertė atsipeikėti. Priblokšta, apsvaigusi ji pasimuistė ant žaliūko rankų. Tuomet suriko ir plaštaka užvožė jam per skruostą.

— Ei!.. — krioktelėjo augalotasis vyrukas, išvengdamas antro smūgio.

Seihana ėmė nuožmiai spiegti nesuprantamu anglų kalbos ir azijietiškos tarmės mišiniu.

— Nutildykit ją, — įspėjo tėvas, pašnairavęs į tamsų mišką.

Kovalskis bandė jai užspausti burną, bet moteris vos nenukando jam piršto.

— Kalės vaikas!

Sužeistosios siautulys tik stiprėjo.

Priėjusi arčiau, Grėjaus motina kažko paieškojo didesnėje savo rankinėje.

— Galiu suleisti dar vieną morfijaus dozę.

Pirsas pakratė galvą.

— Palauk. — „Gildijos“ agentė prarado labai daug kraujo, todėl jis baiminosi, kad morfijus pakurstys alsavimo sutrikimus. Antroji dozė galėjo Seihaną pražudyti, o jam tebereikėjo atsakymų. Grėjus ištiesė ranką link motinos. — Uostomąją druską. — Prisiminė, kaip Kovalskis minėjo ją esant vaistinėlėje.

Ponia Pirs linktelėjo, vieną užsitęsusią sekundę naršė rankinės turinį, kol pagaliau sugraibė dvi kapsules. Stvėręs jas, sūnus žengė prie Kovalskio. Sargybinio skruostą vagojo ilgas kruvinas įdrėskimas.

— Jėzau Kristau, kaip nors ją apraminkite!

Grėjus čiupo moterį už plaukų, privertė ją išriesti kaklą ir po šnervėmis pakišo kapsulę. Seihana perkreipė galvą, ėmė dar stipriau trankytis, tačiau nuo viršutinės lūpos kapsulės jis nenuleido. Paklaikę riksmai užleido vietą žiaukčiojimui.

Aukštyn pakėlusi ranką mėgino nustumti komandorą, tačiau jis nepasidavė.

— Užteks... — iškosėjo Seihana ir įsikibo Grėjui į riešą.

Sužeistosios pirštai pasirodė stebėtinai stiprūs. Pirsas patraukė kapsulę šalin.

— Leiskit man atsikvėpti. Pastatykit ant žemės.

Grėjus kinktelėjo Kovalskiui. Antrąsyk kartoti žaliūkui nereikėjo. Jis nuleido Seihaną, prilaikydamas ją už pažasties. Moteris pervertino savo jėgas. Kojos sulinko, ir ji pakibo ant pečiuitojo vyriškio rankų.

Suvirpėjusi apsidairė. Jos akyse Grėjus įskaitė sąmyšį, pasislėpusį už sopulių ir morfijaus, kurie negailestingai tarpusavyje grūmėsi. Po akimirkos Seihana nukreipė žvilgsnį į jį.

— Aš... obeliskas... — su nerimu iškošė.

Grėjui įgriso klausytis apie prakeiktą obeliską.

— Juo pasirūpinsime vėliau. Reliktas suskilo, kai tu nulėkei nuo motociklo. Palikau jį prie namų.

Žodžiai jai, regis, sukėlė stipresnį skausmą negu šautinė žaizda. Galbūt jiems pasisekė, ir Naseras, užuot persekiojęs bėglius, nutarė paieškoti obelisko.

Nugirdusi pokalbį, link jųdviejų pajudėjo motina.

— Jūs šnekate apie sutrukusį juodą stulpelį? — ji patapšnojo per didesnę rankinę. — Aš prigriebiau tą daiktą, kai grįžau į namus pasiimti tvarsčių. Man jis atrodė senas ir vertingas.

Seihana su palengvėjimu užsimerkė, linktelėjimu pritarė abiem spėjimams. Pailsusi nukorę galvą.

— Ačiū Dievui.

— Kuo jis toks svarbus? — paklausė Grėjus.

— Tuo, kad galėtų... turbūt galėtų išgelbėti pasaulį. Jei tik mes nepavėlavome.

Pirsas pažiūrėjo į motinos rankinę, atsisuko į Seihaną.

— Apie ką, velniai griebtų, tu kalbi?

Ji vangiai pamojo ranka. Aiškiai buvo matyti, kad netrukus vėl atsijungs.

— Tai... pernelyg sudėtinga. Man reikalinga tavo pagalba... viena... nieko nenuveiksiu... privalome nešdintis.

Praradusi sąmonę, moteris smakru įsirėmė į krūtinę. Kovalskis neleido Seihanai susmukti, nes stovėjo prie jos prisispaudęs šonu.

Grėjus jautė pagundą jai po nosimi pakišti kitą uostomosios druskos kapsulę, tačiau jis būgštavo pernelyg sužeistąją išvarginsiąs.

Motina, atrodo, mąstė panašiai. Ji pakreipė galvą į taką.

— Vargu ar ligoninė labai toli.

Pirsas įsispoksojo į tamsų keliuką, nudrikusį kitapus tiltelio. Štai dar viena priežastis, kodėl jis vairavo „Tenderberdą“ į šiaurę ir brovėsi pro atžalyną. Tiesiog paklausė gimdytojos pasiūlymo. Už Gloverio-Arčibold parko plytėjo Džordžtauno universiteto teritorija. Prie pat miško stūksojo mokymosi įstaigos ligoninė, kur darbavosi ne vienas buvęs motinos studentas.

Jei tik pavyktų slapta ten nusigauti...

Bet gal kelionės tikslas per daug akivaizdus?

Parkų sistema turėjo tūkstantį išėjimų, tačiau Naseras žinojo, jog bėgliams draugiją palaikė rimtai sužeista moteris, kurią būtina tučtuojau perduoti medikų globai.

Grėjus suvokė, kad rizika yra milžiniška, tačiau jos išvengti niekaip negalėjo.

Jis atminė Nasero akis, tam šunsnukiui pasiteiravus apie obeliską. Godžios, negailestingos. Egiptietis patikėjo tvirtinimais, esą reliktas paliktas prie tėvų namų — vien todėl, jog pats Grėjus tuo neabejojo. Bet kas jam svarbiau: surasti obeliską ar atkeršyti?

Komandoras Pirsas nužvelgė negausų bendražygių būrelį.

Nuo atsakymo priklausė jų gyvybės.

02 valandos 21 minutė

Po pusvalandžio Peinteris įniko žirglioti išilgai savo kabineto, prie ausies prisitvirtinęs ausinę su mikrofonu.

— Visi negyvi?

Už nugaros plazminis ekranas rodė tiesiogiai transliuojamą gaisro vaizdą — liepsnojo trys namai ir dalis gretimo parko. Dėl sausringos vasaros miškas virto prakurais. Aptvertoje zonoje knibždėjo ugniagesių automobiliai ir avarinių tarnybų personalas. Palydovines antenas jau kėlė televizijos kanalų furgonai. Padangėse ratus suko policijos sraigtasparnis, prožektoriaus spinduliais raižydamas aplinkines vietoves.

Tačiau paieška prasidėjo per vėlai.

Tarp nuolaužų nepavyko aptikti nei „Ti-berdo“, kurį prie konspiracinio namo atvairavo Grėjus, nei pagrobto medikų furgono. Nuodugnesniems tyrimams trukdė siaučianti ugnis.

Vienintelė patikima žinia buvo velniškai prasta. Medikus, kurie turėjo evakuoti sužeistą „Gildijos“ agentę, rado apleistame lauke. Kiekvieną pakirto šūvis į galvą. Dabar ant rašomojo stalo gulėjo keturi segtuvai. Jis susmuko krėsle. Lyg būtų maža nemalonumų, iki aušros teks susisiekti su keturiomis šeimomis ir joms pranešti baisias naujienas.

Pro tarpdurį įriedėjo Branto, Peinterio sekretoriaus, vežimėlis.

— Atleiskit, sere.

Direktorius linktelėjo jo pusėn.

— Trečia linija skambina daktaras Maknaitas. Kalbėsite telefonu ar per ekraną?

Peinteris nykščiu dūrė į liepsnas, šėlstančias monitoriuje.

— Gaisrų prisižiūrėjau užtektinai. Verčiau perduokite Šono vaizdą.

Nuo ausies jis nusiplėšė ausinuką su mikrofonu. Laisvų rankų įranga naudojosi taip dažnai, kad ją galbūt derėjo implantuotis. Atsigręžus į ekraną, nelaimės vietą pakeitė viršininko veidas.

Šonas Maknaitas įkūrė pačią „Sigmą“, bet dabar, gavęs aukštesnes pareigas, vadovavo PGPRA. Peinteris pabandė su juo užmegzti ryšį, vos tiktai sužinojo, kad į Grėjaus gyvenimą įsiveržė Seihana. Norėjo tiek patarimo, tiek jo, kaip profesionalo, nuomonės. Poreikį kreiptis į Maknaitą nulėmė ir dar viena ramybės neduodanti priežastis.

— Taigi „Gildija“ vėl beldžiasi į mūsų duris, — tarė Šonas, pirštais perbraukdamas žilstančius, raudonus plaukus. Sprendžiant iš sutaršytos šukuosenos, jį prikėlė tiesiai iš lovos. Tačiau balti marškiniai atrodė išlyginti ir gulėjo kaip nulieti. Ant krėslo ranktūrio kybojo tamsiai mėlynas švarkas šviesiais ruoželiais. PGPRA direktorius buvo pasirengęs ilgai dienai.

— Spėju, kad ne vien beldžiasi, — pastebėjo Peinteris. — Naujausi duomenys byloja, jog ji veikiausiai jau prasmuko pro tarpdurį. — Jis paplekšnojo į aplanką, padėtą ant stalo. — Jūs gi skaitėte žvalgybinę informaciją.

Šonas atsakė linktelėjimu.

— „Gildija“ aiškiai žinojo apie konspiracinę mūsų būstinę. Žinojo ir tai, kad Grėjus ten keliavo drauge su jų agente dezertyre. Mūsų struktūrose dirba informatorius.

— Deja, būtent tokia prielaida peršasi.

Peinteris palingavo galva. Jei spėjimas teisingas, padariniai bus pragaištingi. Kartą „Gildija“ sugebėjo savo agentą infiltruoti į „Sigmą“, bet pastarosios direktorius galėjo prisiekti, jog dabar organizacija visiškai švari. Kai šnipą pavyko demaskuoti, Peinteris sulygino kontorą su žemėmis ir iš naujo ją atstatė, pasirūpindamas šimtais saugiklių bei atsakomosiomis priemonėmis.

Tačiau pastangos nuėjo perniek.

Jeigu informacija nutekėdavo iki šiol, abejonių kils dėl paties „Sigmos“ pamato. O tai savo ruožtu grėsė organizacijos išformavimu. J. V. žvalgybos tarnybos, dirbančios krašto saugumo departamente, jau ruošėsi atlikti vidaus patikrinimą, išlaidų ir gautos naudos analizę, susijusią su pagrindinės „Sigmos“ vadovybės struktūra.

Bet blogiausia, kad slaptos agentūros veikla pareikalaudavo ir artimų žmonių gyvybių.

Apie jas priminė keturi segtuvai, sudėti ant rašomojo stalo.

Šonas pratęsė:

— Teroristų samdinių tinklas vargina ne vien mūsų skyrių. Prieš du mėnesius MI6 sunaikino kuopelę, kuri infiltravosi į slaptą britų aviacinį-kosminį projektą, vykdytą netoliese Glazgo. Kol pasisekė demaskuoti teroristus, tenykštė žvalgyba prarado penkis agentus. „Gildija“ yra visur ir niekur. NSA ir ČZV niekaip nesugeba susekti, kas jai vadovauja — kam tenka užimti vietinio Osamos bin Ladeno postą. Apie jų lyderį arba pagrindinius žaidėjus praktiškai nieko nenutuokiame. Nė neįsivaizduojame, ar toji organizacija išties pasivadinusi „Gildija“. Taip ją praminė karininkas iš Specialiosios oro tarnybos, kuris jau miręs. Tačiau vardas tapo populiarus tarp įvairių kuopelių. Iš pradžių joms gal ir kėlė juoką, bet vėliau prilipo. Štai, kiek mažai žinome apie jų tinklą.

Jis padarė reikšmingą pauzę.

Peinteris suprato užuominą.

— Ir dabar mums tarnauja jų šnipas.

Šonas atsiduso.

— Mes daugelį metų mėginame įsitvirtinti „Gildijoje“. Esu pasiūlęs keletą scenarijų. Bet nieko nėra veiksmingiau, nei sučiupti elitinę agentę. Privalome pasirūpinti jos apsauga.

— O teroristai mums kliudys. Savo ketinimus pademonstravo kuo puikiausiai. Siekdami ją pribaigti, netgi ryžosi paaukoti „Sigmoje“ infiltruotą šnipą. Pasirinko brangiai kainuojančią išeitį. Užduotį patikėjo geriausiam, sunkiausiai pagaunamam agentui. Dar vienam iš elitinių jų pajėgų.

— Vaizdo medžiagą, kurioje užfiksuotas tas žmogus, aš mačiau. Ir skaičiau jo bylą — Šonas susiraukė.

Dosjė vartė ir Peinteris. Skerdikas iš Kalkutos. Tikroji kilmė nežinoma. Kokioms struktūroms išties priklausė, taip pat neaišku. Būdamas maišyto kraujo, praeityje dėjosi indu, pakistaniečiu, irakiečiu, egiptiečiu ir Libijos gyventoju. Galima sakyti, įkūnijo vyrišką Seihanos kopiją.

— Vieną kabliuką turime, — pratarė Peinteris. — Per vaizdo transliaciją nugirdome pavardę. Naseras. Nieko konkrečiau nesužinojome.

Šonas atsainiai numojo ranka.

— Slapyvardžių jis nestokoja, kaip ir aukų. Kruvinus pėdsakus paliko visame pasaulyje. Daugiausia Šiaurės Afrikoje, Vidurio ir Artimuosiuose Rytuose. Nors pastaruoju metu veiklos zoną išplėtė ir į šiaurinę Viduržemio jūros teritoriją. Graikijoje pasmaugė archeologą. Italijoje nužudė muziejaus prižiūrėtoją.

Peinteris sutelkė dėmesį į ekraną.

— Italijoje? Kur tiksliai?

— Venecijoje. Prižiūrėtoją rado nušautą kunigaikščio rūmų požemiuose. Stebėjimo kameros nufilmavo Naserą — kad ir kokia būtų jo pavardė — gretimoje turgaus aikštėje.

„Sigmos“ direktorius pasikrapštė smakrą su tokia energija, kad skausmingai pritrynė barzdaplaukius.

— Visai neseniai iš Vatikano skambino monsinjoras Verona. Smulkmenos įtrauktos į žvalgybinės informacijos ataskaitą. Egzistuoja didelė tikimybė, jog maždaug tuo metu Italijoje Seihana irgi bandė kažką nuveikti.

Šonas lėtai prisimerkė.

— Įdomu. Šitą sutapimą reikėtų patyrinėti išsamiau. Abu žudikai bastėsi po Italiją. Paskui persikėlė čia. Vienas gainiojasi kitą. Pora geriausių „Gildijos“ specialistų. Neaišku, kas čia vyksta, bet Naseras mažų mažiausiai įstūmė Seihaną mums į glėbį.

Veikiau į Grėjaus glėbį, — mintyse paprieštaravo Peinteris.

— Moterį privalome suimti. Tučtuojau. Nė už ką nevalia prarasti tokio šanso.

„Sigmos“ direktorius suprato, kokia rimta susiklostė padėtis, bet jis žinojo, kaip mąstė komandoras. Savo paranojiškumu prilygti Peinteriui galėjo nebent Grėjus.

— Sere, komandoras Pirsas slapstosi. Pakliuvęs į pasalą prie konspiracinės būstinės, be abejo, įtars, kaip ir mes, jog iš „Sigmos“ nuteka informacija. Jis susiras slaptavietę, kurioje tūnos kartu su Seihana, kol nuspręs, kad pavojus nė vienam nebegresia.

— Taip ilgai laukti negalime. Tik ne dabar, kai juos medžioja skerdikas iš Kalkutos.

— Ką gi man daryti?

— Komandorą Pirsą kartu su „Gildijos“ agente būtina nedelsiant rasti. Neturėdamas kitos išeities, privalau išplėsti paiešką, susisiekti su vietine teisėsauga ir FTB. Jau įsakiau perkratyti visas ligonines bei gydymo įstaigas. Neleiskime jam pasislėpti.

— Sere, būtų geriau, jeigu Pirsui suteiktume šiokią tokią veikimo laisvę. Skirdami jam tiek dėmesio, atkreiptume Nasero dėmesį.

— Jei taip, pasistengsime prigriebti du „Gildijos“ agentus.

Peinteris nepajėgė nuslėpti sukrėtimo.

— Grėjus taps masalu?

PGPRA vadovas į jį spoksojo tylėdamas. Nuo Šono povyzos sklido atšiaurumas. „Sigmos“ direktorius vėl nukreipė akis į tvarkingai išlygintus marškinius bei švarką, pakabintą ant ranktūrio. Ūmai suvokė, kad šiąnakt su daktaru Manknaitu kalbėjo ne pirmas.

— Sprendimą priėmė Vidaus reikalų ministerija. Jį pasirašė prezidentas. Įsakymas atšauktas nebus. — Šonas prabilo griežčiau. — Grėjų ir „Gildijos“ agentę reikia sulaikyti bet kokiomis priemonėmis.

Peinteris nesumąstė, kaip atsikirsti. Tiesiog nerado žodžių. Pasaulyje įsigalėjo nauja tvarka. Jis lėtai palinksėjo, sutikdamas bendradarbiauti.

Bet širdyje žinojo, kad Grėjus lengvai nepasiduos.

Komandoras, kurį persekios priešai ir saviškiai, gali pasirodyti sunkiai įveikiamas riešutėlis.

Jis nulįs į gilų pogrindį.

03 valandos 04 minutės

— Vestibiulyje mačiau „Starbaks“ kavinę, — sumurmėjo Kovalskis. — Gal ji veikia netgi dabar? Kas nors išgertų kavos puodelį?

— Mes liksime vietoje, — nukirto Grėjus.

Žaliukas krestelėjo galvą.

— Ką jūs sakote! Po velnių, aš tik pajuokavau.

Nepaisydamas jo, Grėjus toliau tyrinėjo suskilusį obeliską. Visi būrėsi ankštame dantisto priimamajame. Prie jo alkūnės įjungta lempa nušvietė kambarėlį, dekoruotą standartiniu stiliumi: senais, prieš mėnesį išleistais žurnalais, eilinėmis akvarelėmis, anemiško fikuso vazonu ir tamsiu, ant sienos pritvirtintu televizoriumi.

Prieš keturiasdešimt minučių bėgliai miško takeliu išsigavo iš Gloverio-Arčibold parko. Jis baigėsi ties gatve, už kurios atsivėrė Džordžtauno universiteto teritorija. Tokiu paros metu aplinkui automobiliai nevažinėjo. Jie nulėkė per kelią, nėrė tarp dviejų prieblandos apgaubtų mokslinių tyrimų pastatų ir pasiekė dantų gydymo fligelį, už kurio ryškiai apšviesta stūksojo pati ligoninė. Toliau eiti nedrįso — baiminosi išnirti į atvirą, nutviekstą erdvę.

Todėl suderino kitokį veiksmų planą.

Kitapus dantisto priimamojo Kovalskis tyliai nusikeikė ir ant krūtinės sunėrė rankas, aiškiai nuobodžiaudamas, bet vis dar įsitempęs. Jie laukė žinių.

— Velniai griebtų, ko taip ilgai, — suniurnėjo žaliūkas.

Grėjus sužinojo, kad anksčiau bendražygis tarnavo J. V. kariniame jūrų laivyne. „Sigma“ jį užverbavo po Brazilijoje surengtos operacijos, prie kurios vyrukas prisidėjo. Darbavosi ne agentu, suprantama, paprasčiausiai tarnavo ten, kur reikėjo papildomos fizinės jėgos. Kovalskis bandė parodyti po misijos likusius randus, tačiau Grėjus atsisakė žiūrėti. Tas vyrukas nežinojo, kada užsičiaupti. Nieko keisto, kad jį paskyrė budėti sargyboje. Vienui vieną.

Deja, nesibaigiantys Kovalskio komentarai pasiekė kitas, anaiptol ne kurčias ausis.

Ant trijų kėdžių, prie tolimosios sienos, užsimerkęs, bet nemiegodamas gulėjo tėvas. Jam aiškiai prireikė nemažai pastangų, siekiant, kad gili, kaktoje įsirėžusi raukšlė neišsilygintų.

— Taigi tu esi kažkoks mokslininkas-šnipas, — anksčiau tarstelėjo vyresnysis Pirsas. — Nenuostabu...

Grėjus iki šiol nenumanė, ką tėvas norėjo tuo pasakyti, bet dabar neturėjo laiko spėlionėmis kvaršinti galvos. Kuo greičiau pavyks aplopyti Seihaną ir ją patraukti toliau nuo gimdytojų... tuo visiems bus geriau.

Jis nesiliovė akimis varstęs obeliską. Pavartė stulpelį delne, žvilgsniu zonduodamas kiekvieną paviršių. Juodame, senoviniais laikais nukaltame akmenyje netrūko įdubimų bei įrėžių, bet jokių išskirtinių žymių Grėjus neįžiūrėjo. Reliktas atrodė egiptietiškas, tačiau archeologijos srityje jam stigo kompetencijos. Kas žino, gal tokią prielaidą nulėmė egiptietiškas nenusisekėlio žudiko akcentas?

Tiesa, viena obelisko ypatybė nebuvo natūralios prigimties.

Jis įsispigino į apatinę nuoskalos dalį, iš kurios kyšojo sidabrinis strypelis, storio sulig mažyliu pirštu. Palietė šį suprasdamas, jog teišvydo ledkalnio viršūnę. Obeliske kažkas glūdėjo. Atidžiau įsižiūrėjęs į lūžgalį, akmenyje pastebėjo seną, iš išorės nematomą glaisto siūlę. Stulpelį sudarė du meistriškai sulipdyti, kažką savyje slepiantys marmuro luitai. Knyga panašiai paverčiama ginklo arba kokių vertybių slėptuve, iš jos išpjaunant puslapius.

Grėjus prisiminė Seihanos žodžius.

...galėtų... turbūt galėtų išgelbėti pasaulį. Jei tik mes nepavėlavome.

Kad ir ką moteris turėjo omenyje, į savo planus žvelgė taip rimtai, kad ryžosi jį susirasti, išduoti „Gildiją“.

Pirsui reikėjo atsakymų.

Jo dėmesį patraukė durų girgždesys. Į dantisto priimamąjį įsmuko motina, kuri nuo veido nusiplėšė chirurgo kaukę.

Grėjus atsistojo.

— Jai velniškai pasisekė, — tarė motina. — Mes sustabdėme kraujavimą ir prijungėme antrą kraujo maišelį. Mikio nuomone, sužeistoji pasveiks. Netrukus baigs ją rengti.

Mikis, arba daktaras Maiklas Korinas, kadaise dirbo ponios Pirs padėjėju, bet vėliau, iš esmės dėl Grėjaus motinos rekomendacijos, įstojo į medicinos koledžą. Tuodu palaikė tokius gerus savitarpio santykius ir taip pasitikėjo vienas kitu, kad ji galėjo vidurnaktį paskambinti Mikiui bei susitarti dėl slapto pasimatymo dantų gydymo įstaigoje, iškilusioje greta ligoninės. Po patikrinimo ultragarsu jie sulaukė gerų naujienų — šiąnakt pirmą kartą. Kulka nepervėrė Seihanos pilvo ertmės. Perskrodė kūną visai šalia dubens kaulų.

— Kada galėsime iš čia keliauti? — paklausė Grėjus.

— Pasak Mikio, sužeistajai reikėtų pailsėti mažiausiai kelias valandas.

— Tiek laiko mes neturime.

— Taip jam ir pasakiau.

— Ar ji atgavusi sąmonę?

Motina linktelėjo.

— Gyviau reaguoti į aplinką ėmė po pirmosios kraujo dozės. Mikis suleido jai antibiotikų ir analgetikų. Toji moteris jau bando sėstis.

— Tuomet mums metas nešdintis. — Grėjus prasispraudė pro motiną. Jis stebėjo tyrimus ultragarsu, tačiau buvo priverstas pasišalinti, kai daktaras Korinas įniko lopyti žaizdą. Jokie protestai nepadėjo, nes gydytojas tiesiog nesileido perkalbamas.

Grėjus nenorėjo palikti Seihanos vienos, todėl iš kabineto išėjo pasiėmęs obeliską. Be savo relikto „Gildijos“ agentė niekur nespruks.

Rankoje laikydamas abi akmeninio stulpelio dalis, jis žengė pro tarpdurį. Motina nusekė iš paskos. Grėjus priartėjo prie pirmojo iš dantistų kabinetų ir vos nesusidūrė su daktaru Korinu, kuris išniro į koridorių. Ūgiu jaunas gydytojas beveik nenusileido komandorui Pirsui, bet vaikino plaukai buvo smėlio spalvos, o liesas kūnas panėšėjo į skeletą. Ties smakru juodavo dailiai pakirptos barzdelės linija. Rūsčiai susiraukęs, daktaras Korinas galva kinktelėjo į kabinetą.

— Ji nusiplėšė kateterį, pareikalavo jus iškviesti. Ir atnešti ultravioletinį šviestuvą. — Jaunuolis pamojo į užpakalinę koridoriaus dalį. — Mano brolis juo naudojasi dėdamas kompozicines helio plombas.

Grėjus pro atvirą tarpdurį įžengė į kabinetą.

Seihana sėdėjo nusigręžusi paciento krėsle, iki liemens nuoga, per galvą mėgindama užsitraukti pasiskolintus marškinėlius su „Redskins“ užrašu. Ties jos kojomis kėpsojo sterilizuojančio binto šūsnelė. Nors Grėjus tematė pliką nugarą, nuo pastangų buvo įsitempęs kiekvienas jos kūno raumuo. Seihana pasviro ir turėjo įsiremti į ranktūrį.

Prie jos pripuolė Grėjaus motina.

— Leiskit padėti. Jums nederėtų rengtis pačiai.

— Aš susitvarkysiu, — atšovė moteris. Pakėlė ranką, mėgindama nuvyti pagalbininkę, tačiau iš skausmo krūptelėjo ir sušvokštė.

— Užteks ginčytis, panele.

Ponia Pirs, prisiartinusi prie krėslo, užtempė marškinėlius virš apnuogintų moters krūtų bei sutvarstyto pilvo. Seihana apsisuko ir išvydo netoli durų stovintį Grėjų. Sutrikusi apniuko. Bet ne todėl, kad ją pamatė pusnuogę. Paprasčiausiai nepakęsdavo rodyti silpnumo.

Iš skausmo perkreiptu veidu ji lėtai atsistojo. Nugara įsirėmė į atloštą krėslą ir užsisagstę strėnas aptempusias kelnes.

— Aš privalau pasišnekėti su jūsų sūnumi, — kreipėsi į Grėjaus gimdytoją kimiu, reikliu balsu.

Motina pašnairavo į savo atžalą. Tas palinksėjo.

— Pažiūrėsiu, kaip laikosi tėvas, — šaltai tarė ji ir išėjo iš kabineto.

Likę vieni du, kurį laiką Grėjus su Seihana dėbsojo vienas į kitą. Abu tylėjo, naudojosi pauze, kad įvertintų priešininką.

Tarpduryje išdygo daktaras Korinas, delne spausdamas šviestuvą.

— Nieko geresnio neturime.

— Tiks. — Moteris mėgino ištiesti pirštus, bet tie sudrebėjo.

Grėjus paėmė lempą, kita ranka laikydamas suskilusio obelisko dalis.

— Mums prireiks minutės.

— Supratau. — Daktaras Korinas, pajutęs kabinete tvyrančią įtampą, nukumėjo įkandin Grėjaus motinos.

Seihana nė akimirkai neatplėšė akių nuo jo veido.

— Komandore Pirsai, atleisk, kad rizikavau tavo tėvų gyvybėmis. Aš nuvertinau Naserą. — Ji atsargiai palietė žaizdą dengiantį tvarstį. Prabilo gaižesniu balsu: — Antrąkart taip nesuklysiu. Maniau, jog nuo jo atsiplėšiau Europoje.

— Bet neatsiplėšei, — nukirto Grėjus.

Moteris prisimerkė.

— Teisingai. Nes „Sigmos“ vadovybė susikompromitavusi. „Gildija“ pasinaudojo savais šaltiniais, kad mane susektų ir demaskuotų. Dėl to nederėtų kaltinti vien manęs.

Grėjus nesumąstė, kaip paprieštarauti.

Seihana palietė kaktą tarsi kažką užmiršusi, bet Pirsas įtarė, kad ji viso labo vilkina laiką svarstydama, ką pasakyti ir ką nutylėti.

— Tu veikiausiai turi tūkstantį klausimų, — sumurmėjo moteris.

— Tiktai vieną. Kas, velniai griebtų, čia vyksta?

Ji kilstelėjo kairįjį antakį. Keistai pažįstamas gestas priminė bendrą jųdviejų praeitį.

— Jei išties nori sužinoti, pradėkime nuo šito... — Seihana pakreipė galvą į obeliską. — Padėk jį ant instrumentų stalo.

Nekantraudamas išgirsti atsakymus, Grėjus pakluso ir nuleido nuoskalą ant horizontalaus paviršiaus.

— Lempą... — pridūrė ji.

Po sekundės kitos, įjungęs prietaisą, Grėjus pasilenkė, įdėmiai nužvelgė eilutes simbolių, tviskančių ant visų keturių juodo akmeninio stulpo šonų.

Ženklai nepriminė jokių hieroglifų ar runų, kurias jam teko regėti. Pirsas pažiūrėjo į Seihaną. — Ultravioletinėje šviesoje ryškiai žėrėjo jos akių baltymai.

— Tai angelų raštas, — paaiškino moteris. — Tiksliau, arkangelų kalba.

Grėjus skeptiškai suraukė kaktą.

— Žinau, skamba beprotiškai, — pridūrė ji. — Bet rašmenų kilmės pėdsakai veda į ankstyvosios krikščionybės laikus ir senovinį hebrajų misticizmą. Jeigu tau knieti sužinoti daugiau...

— Apsieisime be smulkmenų. Būtų mieliau išgirsti, ką turėjai galvoje sakydama, kad obeliskas galėtų išgelbėti pasaulį.

Seihana atsilošė, nukreipė žvilgsnį šalin, po akimirkos vėl į jį įsistebeilijo.

— Grėjau, man reikalinga tavo pagalba. Privalau juos sustabdyti, bet viena nepajėgsiu.

— Ko nepajėgsi?

— Pasipriešinti „Gildijai“. Jie stengiasi... — moters akyse vėl blykstelėjo baimė.

Grėjaus kaktoje įsispaudė gilesnės raukšlelės. Kai jiedu pirmąsyk susidūrė, virš Fort Detriko Seihana mėgino išsprogdinti bombą su juodligės bacilomis. Atsižvelgiant į beširdiškumą, kurį „Gildijos“ agentė demonstravo anuomet, kas gi ją galėjo išgąsdinti?

— Aš tau padėjau praeityje, — išmetė ji kaltės kortą.

— Nes mudu stengėmės įveikti bendrą priešą, — atkirto Grėjus. — O tau norėjosi išsaugoti sveiką kailį.

— Būtent to siekiu ir dabar. Mudu privalome suvienyti jėgas, kad nugalėtume bendrą priešą. Šįkart pavojus kilo ne vien mano gyvybei. Labai tikėtina, jog pražus šimtai milijonų. Katastrofa jau prasidėjo. Sėklos pasodintos.

Ji kryptelėjo galva į rašmenis, žvilgančius ant obelisko.

— Tai, kas pristabdo „Gildiją“, užšifruota šitame galvosūkyje. Vilties neprarasime, jeigu jį išspręsime pirmieji. Bet aš nesu visagalė — padariau, ką valiojau. Man reikia, kad į minklę kas nors pažiūrėtų kitomis akimis. Man reikia daugiau išmanančio žmogaus.

— Ir tu tikies, jog mudu atliksime užduotį, kurios neįveikė milžiniškus išteklius turinti „Gildija“? Jei prisidėtų „Sigma“...

— Tokiu atveju „Gildija“ pasiektų pergalę. Tarp jūsų įsiskverbė šnipas. Viską, ką sužinotų „Sigma“, perimtų maniškiai.

Ji teisi. Tokia padėtis, švelniai tariant, kėlė nerimą.

— Žodžiu, reikalo imsimės tik dviese?

— Ne, trise... jeigu jis sutiks bendradarbiauti.

— Kas?

— Angelų ir archeologijos srityse man pagarbą kelia vienintelis asmuo.

Grėjus kaipmat sumojo, apie ką ji kalba.

— Vigoras.

— Taip. Monsinjorui Veronai palikau užuominą, kad jis galėtų pradėti gilintis į paslaptį. Jeigu prisijungsi, tyrimus pratęsime drauge. — Seihana palietė obeliską, ir atskeltoji dalis suvirpėjo. — Žengsime pirmyn angelų taku.

— Kur jis veda?

Moteris vėl papurtė galvą. Palengvinti jam gyvenimo nesiruošė.

— Pasakysiu, kai iš čia ištrūksime. Tad verčiau judinkimės. Kuo ilgiau kiurksosime šitoje vietoje, tuo labiau rizikuosime pakliūti priešams į nagus.

Seihana ištiesė ranką link obelisko, bet Grėjus pasirodė besąs mitresnis. Stvėrė stambesnę juodojo stulpelio dalį, kurią iškėlė virš galvos. Jo kantrybė išseko.

— Jei tau maga, gali sunaikinti, bet nieko daugiau iš manęs neišgirsi, — perspėjo moteris. — Prašneksiu tik tada, kai atsidursime saugioje vietoje, ir tu sutiksi padėti.

Jos žodžius Grėjus nuleido negirdomis.

— Spėju, kad užrašo kopijas turi. Gal net nuotraukas.

— Netgi kelias.

— Puiku.

Jis atsivedėjęs šveitė obeliską į grindis. Akmuo sutrupėjo į gabalus ir išsibarstė ant linoleumo. Iš nuostabos Seihana aiktelėjo, tuo parodydama, kad ji neturėjo nė menkiausio supratimo, kas glūdėjo juodajame stulpelyje.

— Ką... ką tu padarei?

Grėjus pasilenkė, prasklaidė skeveldras, tarp jų sužvejojo sidabrinį luitą ir atsitiesė. Rankoje gniaužė tai, ką savyje slėpė obeliskas. Priblokštas trumpam prarado amą.

Pirštais spaudė sidabrinį kryžių.

Atpažinusi reliktą, Seihana išplėtė akis. Mėšlungiškai, nepaisydama skausmo, pasislinko arčiau.

— Negali būti! Tu jį radai!

— Ką?

— Brolio Agryro kryžių. — Moteris pridūrė tylesniu, tūžmingu balsu: — Aš jį turėjau visą laiką.

— Kas toks brolis Agryras?

— Dominikonų vienuolis, Antonijus Agryras. Marko Polo nuodėmklausys.

Marko Polo?

Pavargęs nuo mįslių ir nutylėjimų, Grėjus griežtai paklausė:

— Seihana, kokia velniava čia vyksta?

Ji pamojo į krėslą, ant kurio buvo numetusi odinę, apdraskytą savo striukę.

— Mums metas nešdintis.

Kai pašnekovė žengė link kėdės, Grėjus užstojo kelią.

Nuleidusi smakrą, Seihana jį pervėrė atšiauriu žvilgsniu.

— Verčiau apsispręsk. Daug laiko neturiu. — Ji pamėgino nustumti Grėjų, bet tas griebė moterį už bicepso.

— O kas man sutrukdys tave įduoti „Sigmai“?

Seihana išsivadavo iš jo gniaužtų. Šviežiai perpiltas kraujas plūstelėjo jai į veidą, kurį perkreipė įniršis.

— Velniai rautų, Grėjau, pats gerai žinai, kad jei pakliūsiu į „Gildijos“ rankas, man galas. Vėlgi, jeigu mane sugaus tavo valdžia, atsidursiu kažkur toli, už devynių užraktų, ir niekaip nepajėgsiu užbėgti nelaimei už akių. Štai kodėl atėjau pas tave. Tiek to, sudarykime sandėrį. Padėk man, įtikink Vigorą, kad jis prisidėtų prie mūsų, ir aš išduosiu informatoriaus, kuris įsisukęs į „Sigmą“, pavardę. Jei tau neužtenka gelbėti gyvybes... na, pro „Sigmos“ duris jau braunasi vilkai. Gal tu ir nežinai, tačiau tam tikros galios baudžiasi jus iškastruoti bei nurašyti. Dabar, kai į jūsų gretas įsiskverbė kitas šnipas — antras šnipas, — „Sigmą“ nušluos nuo žemės paviršiaus. Amžiams.

Grėjus pajuto svyruojąs. Jis išties girdėjo panašius gandus, kuriuos pakurstė NSA ir PGPRA planuojamas vidaus auditas. Bet atminė ir kitokią Seihaną, palinkusią virš jo, į veidą atstačiusią pistoleto vamzdį. Per pirmąjį jųdviejų susitikimą šita moteris mėgino jį nužudyti. Kiek galima ja pasitikėti?

Dvejones nutraukė iš priimamojo atsklidęs šūksnis.

— Komandore Pirsai! Ateikit pažiūrėti!

Žaliūkui užbliovus, Grėjus panosėje nusikeikė. Nejau Kovalskis nenutuokė, ką reiškė žodis „slaptas“?

Jis pažvelgė į nuožmiai liepsnojančias Seihanos akis. Nors dabar „Gildijos“ agentė siuto, Grėjus neužmiršo, kas pasigirdo jos balse, kai moteris sruvo krauju prie jo tėvų namų.

Siaubas.

Nuo kėdės griebęs odinę striukę, padavė ją Seihanai.

— Kol kas elgsimės tavo nuožiūra. Tik tiek ir tepažadu.

Pašnekovė linktelėjo.

— Komandore!

Grėjus palingavo galva ir žengė iš kabineto. Priimamajame kažkas pagarsino televizorių. Jis paspartino žingsnį. Prieš išnirdamas iš koridoriaus nukryžiuotąjį, kurį spaudė delne, įsikišo į kišenę.

Visus rado nukreipusius akis į televizorių. Grėjus atkreipė dėmesį į gerai pažįstamą „CNN svarbiausių žinių“ emblemą. Ekrane, greta liepsnojančio miško, degė trys namai.

— ...veikiausiai tyčinis padegimas, — kalbėjo žurnalistas. — Kartojame, policija ieško Greisono Pirso. Gyvenančio Vašingtone.

Ekrano kamputyje pasirodė uniformuoto, piktą žvilgsnį nutaisiusio, lūpų kampučius niūriai nusvarinusio Grėjaus veidas. Fotografuotas tada, kai jį įkalino Livenvorte. Nuotrauka ne itin žavi. Pirsas atrodė kaip nuožmus nusikaltėlis.

Tėvas suniurzgė:

— Regis, praeitis ką tik krimstelėjo tau į pasturgalį.

Grėjus sutelkė dėmesį į pranešimą.

— Kol kas, policijos teigimu, buvusiu desantininku pareigūnai tiktai domisi. Nori jį apklausti ir prašo visų, žinančių, kur rasti šitą žmogų, nedelsiant susisiekti su teisėsaugos atstovais.

Kovalskis pastvėrė nuotolinio valdymo pultelį ir išjungė garsą.

Daktaras Korinas nuo kitų pasitraukė atbulas.

— Atsižvelgiant į naujienas, man derėtų pranešti...

Žaliūkas nukreipė pultelį į dantistą.

— Daktarėli, kritęs į balą, sausas neliksi. Jus apkaltins bendrininkavimu. Verčiau tylėkite, antraip teks atsisveikinti su mediko laipsniu.

Išblyškęs daktaras Korinas atšlijo dar per žingsnį.

Grėjaus motina padrąsinamai spūstelėjo jo ranką.

— Kokie niekai. — Ji nudelbė pečiuitąjį sargybinį rūsčiu žvilgsniu. — Liaukitės jį gąsdinęs.

Kovalskis pagūžčiojo.

— Kažkas stengiasi mus išspirti į dienos šviesą, — pratarė Grėjus.

— Nesąmonės, — užprotestavo motina. — Toje slaptavietėje aš kalbėjau su direktoriumi Krou. Jis žino, kad mes pakliuvome į pasalą. Tuomet kodėl leidžia plisti prasimanymams?

Iš užnugario atsklido balsas:

— Nes jiems reikia manęs. — Kambaryje išdygo Seihana, ant pečių jau užsimetusi striukę. — Valdžia nenori, kad išslysčiau jai tarp pirštų.

Grėjus atsigręžė į kitus.

— Jos tiesa. Kilpa veržiama vis stipriau. Mes privalome pasišalinti.

Komandoro žodžius patvirtino ponios Pirs apibartas Kovalskis. Nužygiavęs prie langelio, jis vogčiomis pažiūrėjo pro žaliuzes.

— Bičiuliai, sulaukėme draugijos.

Prie jo priartėjęs Grėjus įbedė akis pro langą, už kurio atsivėrė vaizdas į pagrindinį ligoninės pastatą ir greitosios pagalbos automobilių aikštelę. Akiratyje pasirodė keturi policijos automobiliai įjungtais, nebyliai tvyksinčiais švyturėliais. Vietos valdžia ėmė naršyti gydymo įstaigas.

— Daktare Korinai, — atsisukęs į buvusį motinos asistentą tarė jis, — jūs daug mums padėjote, bet, deja, man teks paprašyti dar kelių paslaugų. Ar galite mano tėvus apgyvendinti kokioje saugioje vietoje?

— Grėjau... — išsižiojo motina.

— Mama, nesiginčyk. — Jis nenuleido akių nuo mediko.

Korinas lėtai linktelėjo.

— Aš nuomoju kelis butus. Vienas jų, prie Diuponto rato, jau apstatytas baldais, bet kol kas tuščias. Jūsų tėvų niekas ten neieškos.

Variantas visai neblogas.

— Ir... tėti, mama... niekam neskambinkit, nesinaudokite kreditinėmis kortelėmis. — Grėjus atsigręžė į Kovalskį. — Ar galėsi juos prižiūrėti?

Aiškiai nusivylęs, žaliūkas apniuko.

— Ir vėl prakeiktos sargybinio pareigos.

Grėjus jau ruošėsi jam įsakyti, tačiau motina aplenkė sūnų:

— Mes patys savimi pasirūpinsime. Seihanos būklė tebėra prasta. Papildomos poros rankų labiau reikės tau negu mums.

— O daugiabutį kiaurą parą prižiūri apsauga, — pernelyg energingai įsiterpė daktaras Korinas. — Žmonės, vaizdo kameros, pavojaus signalai.

Grėjus įtarė, jog medikui ne tiek rūpi jo tėvų saugumas, kiek maga neprileisti Kovalskio prie savo buto. Net ir dabar daktaras Korinas stengėsi laikytis atokiau nuo buvusio jūrų pėstininko.

Motina, žinoma, teisi. Seihana dar neatgavo jėgų, todėl žaliūko stiprybė pravers. Juk „Sigmoje“ jam patikėdavo užduotis, per kurias tekdavo pasitelkti fizinę galią.

Grėjaus išraiškoje kažką įskaitęs, Kovalskis patrynė delnais.

— Pats metas. Lai vakarėlis prasideda. Bet visų pirma privalome gauti ginklų.

— Ne, pirmiausia mums reikalingas automobilis. — Komandoras žvilgsnį vėl nukreipė į Maiklą Koriną.

Daktaras nedvejodamas išsitraukė raktų grandinėlę.

— Gydytojų aikštelė. 104-oji vieta. Baltas „Porše Kajen“.

Jis netvėrė džiaugsmu išsiskirdamas su kompanija.

Priešingai nuo kito žmogaus.

Motina stipriai apkabino sūnų ir sukuždėjo į ausį:

— Saugokis, Grėjau. — Vos girdimu balsu pridūrė: — Ir pernelyg ja nepasitikėk.

— Nesijaudink... — atsiliepė jis, pritardamas abiem raginimams.

— Motinos nerimauja visada.

Tebelaikydamas ją savo glėbyje, Grėjus pašnibždėjo paskutinį nurodymą, skirtą tik motinos ausims. Ji linktelėjo, paskutinį kartą suspaudė sūnų ir atšlijo.

Atsigrįžęs Grėjus pamatė ištiestą tėvo ranką. Tvirtai šią paspaudė. Būtent taip jiedu bendravo. Jokio glėbesčiavimosi. Vyresnysis Pirsas kilęs iš Teksaso. Nūnai jis kreipėsi į Kovalskį:

— Neleiskite jam krėsti kvailysčių.

— Pasistengsiu. — Žaliūko galva pakrypo durų pusėn. — Pasiruošę?

Prieš nusisukdamas tėvas spūstelėjo ir patapšnojo sūnaus petį. Artimiausias frazei „aš tave myliu“ atitikmuo sušildė Grėjų labiau, negu jis drįso sau pripažinti.

Atsisveikinęs su visais, komandoras Pirsas nebyliai išsivedė bendražygius laukan.

03 valandos 49 minutės

— Komandoro Pirso koordinatės iki šiol nežinomos, — per vidaus ryšio sistemą pranešė Brantas.

Peinteris sėdėjo už stalo. Naujienų stoka tiek nuliūdino, tiek suteikė palengvėjimą. Nespėjus jam išanalizuoti savo reakcijos, sekretorius pratęsė:

— Ką tik atvyko daktaras Dženingsas.

— Atsiųskite jį.

Daktaras Malkolmas Dženingsas, tyrimų ir technologijų skyriaus vadovas, paskambino prieš pusvalandį, nekantraudamas šnektelėti su direktoriumi akis į akį. Dėl krizės, kilusios konspiraciniame name, susitikimą teko atidėti. Netgi dabar Peinteris jam galėjo skirti tiktai penkias minutes.

Atsilapojo durys, ir į kambarį įlėkė Dženingsas jau iškėlęs ranką.

— Žinau... žinau, kad jūs užsiėmęs... bet mano reikalas neatidėliotinas.

Direktorius mostu jam pasiūlė įsitaisyti priešais stalą.

Buvęs patologas, kurio specializacija — teismo medicinos ekspertizės, prisėdo, tačiau išstypęs, įtampą spinduliuojantis jo kūnas liko svyruoti ant kėdės kraštelio. Rankoje jis glamžė segtuvą. Dženingsas, beveik šešiasdešimties vyriškis, „Sigmoje“ pradėjo dirbti gerokai anksčiau, negu Peinteris užėmė direktoriaus postą. Mokslininkas pasitaisė akinius; pusmėnulio formos lęšiai žvilgėjo melsvu atspalviu, padedančiu apsaugoti akis nuo įtampos, kurią sukelia nuolatinis spoksojimas į kompiuterio ekraną. Be to, jie papildė tamsų, alyvinį gymį ir žilstančius plaukus — Dženingsas atrodė, kaip tikras savo srities profesionalas. Dabar, po ilgos darbo nakties, patologas buvo nusikamavęs, nors akyse vis dar žiburiavo maniakiško jaudulio kibirkštys.

— Kiek suprantu, susitikti norėjote dėl duomenų, kuriuos Liza atsiuntė iš Kalėdų salos.

Atvykėlis linktelėjo ir atvertė aplanką. Stalo paviršiumi nustūmė dvi nuotraukas, pasibjaurėtinus vyriškų, rodos, gangrenuojančių kojų vaizdus.

— Peržiūrėjau ir toksikologo, ir bakteriologo pastebėjimus. Štai pacientas, kurio odos bakterijos netikėtai tapo mirtinai pavojingos bei ėmė naikinti minkštuosius jo kojų audinius. Nieko panašaus dar nesu regėjęs.

Peinteris žvilgsniu patyrinėjo nuotraukas, bet jokių klausimų pateikti nespėjo, nes daktaras pašokęs įniko žingsniais matuoti kabinetą.

— Aš žinau, kad nelaimę Indonezijoje iš pradžių priskyrėme menkos svarbos kategorijai. Galvojome, jog paprasčiausiai užteks surinkti informaciją. Bet po šių radinių į ją derėtų pažvelgti rimčiau. Tučtuojau. Pas jus atėjau asmeniškai norėdamas paprašyti, kad veiksmų planą koordinuotumėte kaip esant antro lygio pavojui.

Direktorius atsisėdo tiesiau. Tokia klasifikacija pareikalautų nemažai išteklių.

— Mums prireiks daugiau nei dviejų žvalgų, — pridūrė Dženingsas. — Noriu kuo greičiau ten išsiųsti visą medicinos ekspertų komplektą, net jeigu tektų pasitelkti į pagalbą karines pajėgas.

— Ar ne per daug skubate? Monkas su Liza susisieks su baze po... — Peinteris dirstelėjo į laikrodį, — ...šiek tiek mažiau nei po trijų valandų. Galėsime rengti strategiją, kai turėsime daugiau duomenų.

Dženingsas nusiėmė akinius, krumpliu pasitrynė akį.

— Jūs turbūt nesupratote. Jei pirminiai toksikologo spėjimai pasirodys teisingi, mums gresia ekologinė katastrofa, pakankamai galinga, kad sugebėtų pakeisti Žemės biosferą.

— Malkolmai, nemanote, jog šį reikalą pernelyg išpūtėte? Rezultatai tėra preliminarūs. Juos iš esmės sudaro prielaidos. — Peinteris pamojo į nuotraukas. — Galbūt mes susidūrėme su vienkartiniu toksinių medžiagų nutekėjimu.

— Net ir tokiu atveju rekomenduočiau subombarduoti salą ir keleriems metams užtverti aplinkinius vandenis. — Jis įsistebeilijo į direktorių. — Jei paaiškės, jog tenykštės bakterijos užkrečiamos, mirtinas pavojus iškils viso pasaulio aplinkai.

Peinteris tylėdamas žiopsojo į patologą. Dženingsas nepriklausė tiems, kurie kurstydavo bereikalingą paniką.

Daktaras tęsė:

— Aš surinkau būtinus duomenis ir glaustai juos apibendrinau. Perskaitęs susisiekite su manimi. Kuo greičiau, tuo geriau.

Dženingsas paliko segtuvą ant direktoriaus stalo. Sukdamasis link durų, pridėjo paskutinį perspėjimą.

— Neužmirškit... mes iki šiol tiksliai nežinome, kas pražudė dinozaurus.

Davęs peno maloniems apmąstymams, patologas išėjo iš kabineto.

Peinteris nudūrė akis į šlykščias nuotraukas. Širdyje meldėsi, jog Dženingsas būtų suklydęs. Dėl sambrūzdžio, kuris nedavė ramybės pastarąsias kelias valandas, Indonezijos salose susiklosčiusi padėtis beveik iškrito iš galvos.

Beveik.

Į sąmonę nuolat užklysdavo mintys apie Lizą.

Dabar primygtiniai patologo reikalavimai užžiebė naujas nerimo liepsnas. Peinteris stengėsi jas užgesinti. Nors artėjo rytas, Liza ryšio neužmezgė. Matyt, ten nenutiko nieko tokio, kas ją paskatintų nedelsiant susisiekti su Vašingtonu.

Ir vis dėlto...

„Sigmos“ direktorius bakstelėjo į vidaus ryšio mygtuką.

— Brantai, galite paskambinti į palydovinį Lizos telefoną?

— Klausau.

Peinteris atsivertė aplanką. Pradėjus skaityti ataskaitą, kūną nukratė šaltas siaubo šiurpulys.

Per garsiakalbį nuskambėjo sekretoriaus balsas:

— Direktoriau, mane jungia tiktai su balso paštu. Norėsite, kad palikčiau žinutę?

Pasukęs riešą, Peinteris žvilgtelėjo į laikrodį. Jiedu tarėsi susisiekti po kelių valandų. Liza veikiausiai užsivertusi darbais. Vis dėlto jam sunkiai sekėsi užgniaužti kylančią paniką.

— Tiesiog paprašykite daktarės Kamings kuo skubiau su manimi susiskambinti.

— Taip, sere.

— Beje, Brantai, pamėginkit užmegzti ryšį su kruizinio lainerio komutatoriumi.

Jis suprato, kad elgiasi paranojiškai. Nukreipė žvilgsnį atgal į aplanko turinį, bet nepajėgė sutelkti dėmesio.

— Sere... — po akimirkos nuskambėjo sekretoriaus balsas. — Operatorius, atsakingas už jūrų diapazoną, praneša, kad ryšys sutrikęs visame laive. Palydovinėms sistemoms perduodama per mažai informacijos. Naujo laivo programose vis dar pasitaiko klaidelių, kurias vietiniai stengiasi ištaisyti.

Penteris linktelėjo. „Jūrų valdovė“ plaukė į pirmą kelionę, kitaip vadinamą bandomuoju reisu, kai dėl iškilusios krizės ją rekvizavo medikai.

— Apie jokias rimtesnes problemas mums nepranešė, — užbaigė Brantas.

Direktorius atsiduso. Taigi jį išties apsėdo paranoja. Sveiką protą užtemdė jausmai Lizai. Vargu ar jam magėtų paskambinti bet kokiam kitam agentui, kuris dalyvautų misijoje.

Peinteris vėl susitelkė į ataskaitą.

Nieko Lizai nenutiks.

Jos saugumu pasirūpins Monkas.

6 EPIDEMIJA

Liepos 5 diena, 15 valandų 02 minutės

„Jūros valdovėje“

Kas, po šimts, čia vyksta?

Liza stovėjo šalia kitų trijų mokslininkų. Visus subūrė prezidentiniuose laivo apartamentuose. Uniformuotas liokajus pilstė gryną škotišką viskį į tulpės formos taureles, surikiuotas ant sidabrinio padėklo. Kadangi gerą viskį vertino Peinteris, ji atpažino butelio etiketę: retas, šešiasdešimt metų išlaikytas „Makalanas“. Liokajaus rankos drebėjo, dėl kol brangaus gėrimo lašeliai, nepataikę į tikslą, tiško į šalis.

Prastą patarnavimą, ko gero, nulėmė du kaukėti tipai, apsiginklavę šturmo karabinais. Jie sergėjo dvivėrės, į apartamentus vedančias duris. Kitapus kambario, už stiklinių, grindis su lubomis sujungusių durų, atsivėrė balkonas, pakankamai platus, kad jame tilptų miesto autobusas. Ten patruliavo dar vienas piratas.

Erdvią, prašmatnią patalpą dailino tiko spintelės, odiniai baldai ir miniatiūrinės vazų salelės. Iš nematomų garsiakalbių tyliai sklido Mocarto sonata. Mokslininkai spietėsi kambario viduryje. Jei ne visų veiduose atsispindintis siaubas, susidarytų įspūdis, tarsi jie būtų ką tik atėję į universitete surengtą kokteilių vakarėlį.

Šiek tiek anksčiau Liza su Henriu Barnhartu pakluso reikalavimui prisistatyti į laivo tiltelį. Ką dar jie galėjo padaryti? Nusigavę, kur buvo iškviesti, pamatė daktarą Lindholmą, kuris nuo šnervių šluostėsi kraują. Jam aiškiai kažkas užvožė per veidą. Netrukus pasirodė ir Bendžaminas Mileris, infekcinių ligų ekspertas.

Juos pasitiko gigantiška žmogysta, piratų vadas. Ūgiu bei raumenų gausa jis nenusileido bet kuriam gynėjui iš amerikietiško futbolo komandos, rankos buvo stambios ir atrodė grėsmingai. Kūną dengė chaki spalvos uniforma, žalsvai dėmėtų kelnių galus milžinas susikišo į juodus aulinius. Kaukės jis neturėjo. Šlapio purvo spalvos plaukai styrojo trumpai pakirpti. Oda žvilgėjo nelyginant bronza, kairiąją veido pusę puošė žaliai juoda tatuiruotė — maorišką raštą, žinomą „moko“ vardu, sudarė sūkurėliai ir banguotos linijos.

Jis atginė mokslininkus į šitą kambarį, liepė jiems, atskirtiems nuo visų, laukti.

Galimybė apleisti tiltelį Lizą pradžiugino. Viršutinėje laivo dalyje turbūt vyko nuožmūs mūšiai, sprendžiant iš kulkomis suvarpytų langų ir įrangos. Be to, grindis bjaurojo kraujo dryžis, bylojantis, jog iš tiltelio kažkas neseniai ištempė lavoną.

Liza nustebo, kai, atsidūrusi prezidentiniuose apartamentuose, pamatė dar vieną į piratų tinklą pakliuvusį belaisvį.

Greta liokajaus stypsojo ir taureles nuo padėklo rinko kruizinio lainerio savininkas. Džinsus bei sportinius regbininko marškinėlius dėvintis Raideris Blantas priminė jauną Šoną Konerį, kurio plaukus išblukino saulė.

Jis ėmė dalinti viskio taureles.

— Mums pravers truputis „Makalano“ karščio, — tarė papsėdamas rūkstantį cigarą. — Bent jau padės aprimti. Jei ne... ką gi, mažų mažiausiai ištuštinsime geriausias mano atsargas, kol jų neaptiko tie prakeikti šunsnukiai.

Kaip ir dauguma, Liza žinojo Raiderio istoriją. Vos keturiasdešimt aštuonerių australas praturtėjo tuomet, kai visi kraustėsi iš proto dėl silicio, parašęs šifruotą programą, kuri į kompiuterius persiųsdavo autorinėmis teisėmis apsaugotus duomenis. Vėliau pelną investavo į nepaprastai sėkmingas avantiūras, susijusias su nekilnojamuoju turtu ir kita komercine veikla, įskaitant kruizinius reisus. Būdamas užkietėjęs viengungis, jis pagarsėjo ir ekscentriškais pomėgiais: plaukiojo didžiųjų baltųjų banginių draugijoje, atokiuose pasaulio kalnuose su slidėmis šokinėjo iš sraigtasparnių, prie kojų prisirišęs gumą strykčiojo nuo Kvala Lumpūro ir Honkongo dangoraižių. Tačiau žmonės jį gerbė ir dėl dosnumo, nes Raideris, puoselėdamas filantropinius tikslus, įkūrė galybę bendrų įmonių.

Todėl nenuostabu, kad, kilus ekologinei katastrofai, gelbėtojams jis užleido savo laivą. Nors dabar dėl savo kilnaus gesto tikriausiai gailėjosi.

Raideris ištiesė viskio porciją Lizai. Moteris papurtė galvą.

— Neįsižeiskit, merguže, — sumurmėjo jis nenuleisdamas rankos, — bet kas žino, kada mes vėl sulauksime tokios progos?

Ji paėmė taurelę vien tam, kad laivo savininku atsikratytų. Cigaro dūmai graužė akis. Liza nurijo lašelį gintarinio skysčio. Gerkle nuslydo liepsnos, maloniai įkaitinusios skrandį. Pro lūpas ištrūko šiltas oro dvelktelėjimas. Gėrimas iš tikrųjų pagelbėjo nurimti.

Išdalinęs taureles, milijardierius sudribo artimiausiame krėsle. Alkūnes įrėmė į kelius ir dūmydamas cigarą tūžmingai nužvelgė ginkluotus sargybinius.

Greta Lizos mindžikuojantis Henris galiausiai balsu ištarė klausimą, kuris kamavo juos visus.

— Ko piratai iš mūsų nori?

— Mes tapome įkaitais, — sušnarpštė Lindholmas paraudusiais, po smūgio į veidą mėlynėmis nusidažančiais paakiais. Jis pašnairavo į sėdintį Blantą.

— Galbūt seras Raideris, — pritarė Henris, milijardieriui suteiktą riterio titulą minėdamas pakuždomis. — Bet kam reikalingi mes? Bendra mūsų vertė nė neprilygtų to žmogaus kišenpinigiams.

Liza nuo veido nuvaikė cigaro dūmus.

— Jie aiškiai norėjo suburti visus pagrindinius mokslininkus. Tik iš kur sužinojo, ką kviesti?

— Sąrašą galėjo įsigyti iš įgulos, — gaižiai pastebėjo Lindholmas ir vėl vogčiomis pažvairavo į Raiderį. — Kažkas iš jo žmonių neabejotinai susidėjo su plėšikais.

Tai nugirdęs milijardierius suniurnėjo:

— Jei kada nors sužinosiu, kas tie išdavikai, pakarsiu juos ant rėjos skersinio.

— Minutėlę... jeigu jiems prisireikė vyriausiųjų mokslininkų, kodėl nepašaukė daktaro Grafo? — paklausė Bendžaminas Franklinas, kalbėdamas apie okeanologą, kuris drauge su Monku išplaukė į salą rinkti pavyzdžių. Jis atsigręžė į Lizą. — Arba jūsų partnerio, daktaro Kokalio? Kodėl iškvietė tiktai mus?

Mileriui sriūbtelėjus iš taurelės, stiprus viskis privertė jį suraukti nosį. Oksfordo universitetą baigęs bakteriologas buvo gana patrauklus vyras tankiais kaštonų spalvos plaukais, žaliomis akimis. Ūgis tesiekė penkias pėdas, tačiau dėl kuprelės ir polinkio į pečius įtraukti galvą (tokia laikysena turbūt susiformavo per dešimtmečius, kuriuos jis praleido palinkęs virš mikroskopo), mokslininkas atrodė žemesnis.

— Daktaras Mileris teisus, — sutiko Henris. — Kodėl negirdėjome jų pavardžių?

— Matyt, sumauti išperos žinojo, jog tųdviejų nėra laive, — pratarė Lindholmas.

— O gal juos jau sugavo. — Mileris į moterį nukreipė atsiprašantį žvilgsnį. — Arba nužudė.

Lizos krūtinėje išsikerojo baimė. Ji vylėsi, kad Monkas išsisuko iš spąstų, gal netgi dabar kvietė pagalbą, tačiau pernelyg tuo netikėjo. Partneris vėlavo grįžti į „Jūrų valdovę“ dar prieš antpuolį.

Henris palingavo galvą, vienu mauku ištuštino taurelę ir ją nuleido.

— Kas jiems nutiko, spėlioti neverta. Bet jei užpuolikai žinojo, jog mūsų kolegos išplaukę į salą, peršasi išvada, kad piratai ne šiaip siekė paimti įkaitus.

— Ko dar jie galėtų norėti? — nesuprato Mileris.

Artėjančio sraigtasparnio ūžesys juos privertė nukreipti akis į atviras balkono duris. Gerklingas skraidyklės kriokimas tikrai nepriklausė smulkiam „Eurokopteriui“, pagelbėjusiam užpuolikams jūros mūšyje. Mokslininkai sutartinai pajudėjo tarpdurio kryptimi. Raideris pakilo nuo krėslo, piktai išpūtė dūmą iš prie jų prisijungė.

Nuo jūros padvelkė vėjelis, atnešęs druskos kvapą ir aitroką, vos užuodžiamą chemikalų tvaiką, kuris užsiliko po toksinių medžiagų išsiliejimo arba tiesiog atsklido nuo vandenyje degančios alyvos. Netoliese teberūko ant šono pasviręs, pusiau nugrimzdęs Australijos pakrantės sargybos kateris, kurį prakiurdė raketsvaidžio užtaisas.

Virš laivo į akiratį įsiveržė pilkas, akivaizdžiai kariškas malūnsparnis su dviem — priekiniu ir užpakaliniu — sraigtais. Pakrypęs, plakdamas dūmų sruogas, jis nuriaumojo link pajūrio miestelio, nūnai vietomis liepsnojančio. Galop apsisukęs — matyt, po sėkmingos žvalgybos, — nurūko atgal prie lainerio ir pradingo iš akių. Variklio maurojimas bylojo, kad sraigtasparnis nutūpė aikštelėje, įrengtoje viršutinėje laivo dalyje.

Menčių tratėjimas sulėtėjo ir nutyko.

Kai įsivyravo tyla, Liza išgirdo prislopintą gausmą, kurį bemat atpažino. Padus pakuteno silpna vibracija.

— Mes judame, — išsižiojo Henris.

Raideris nusikeikė, iš dantų nepaleisdamas cigaro.

Liza suprato, kad kolega teisus. Labai lėtai, tarytum laikrodžio rodyklės, degančio miesto vaizdas ėmė slinkti į šoną.

— Jie pasuko laivą į atvirą jūrą, — pratarė Mileris.

Lindholmas prie krūtinės sugniaužė kumštį.

Siaubas užvaldė ir Lizą. Išblėso bet koks saugumo jausmas, kurį suteikė žinojimas, kad greta plyti sausuma. Ji įniko alsuoti tankiau, bet plaučiams vis vien pritrūko oro. Kas nors, aišku, būtinai sužinos apie pagrobimą ir atskris ištirti incidentą. Tiesą sakant, po trijų valandų ji privalėjo susisiekti su Peinteriu. Jeigu nepaskambins...

Milžiniškas kruizinis laineris, grumdamasis su inercija, padidino tempą, ir sala pamažu nutolo.

Ji pažvelgė į savo laikrodį, atsigręžė į Raiderį.

— Pone Blantai, kokiu greičiu gali plaukti jūsų laivas?

„Jūrų valdovės“ savininkas į peleninę sumaigė cigaro nuorūką.

— „Heilso“ trofėjus už sparčiausią transatlantinę kelionę priklauso kruiziniam laineriui, kurio greitis siekia keturiasdešimt mazgų per valandą. Velniškas tempas.

— O „Valdovės“? — neatlyžo ji.

Raideris patapšnojo į pertvaros sienelę.

— Laivyno pasididžiavimas. Vokiečių pagaminti varikliai, vienasluoksnis korpusas... ji pajėgi išvystyti keturiasdešimt septynis mazgus.

Liza mintyse atliko skaičiavimus. Jeigu per tris valandas neužmegs ryšio su „Sigma“, kada Peinteris pradės nerimauti? Po keturių, penkių valandų? Moteris palingavo galva. Ne, jis nelauks nė minutės ilgiau.

— Trys valandos, — sumurmėjo panosėje. Galbūt vis tiek per daug? Ji pažiūrėjo į Raiderį. — Ar čia yra žemėlapis?

Milijardierius pamojo ranka, rodydamas kelią.

— Gaublys. Bibliotekos nišoje.

Jis nuvedė moterį į atitvertą kambario dalį, kurios sienas dengė tiko lentynos. Viduryje nišos ant pakylos riogsojo medinis gaublys. Liza pasviro virš pasaulio rutulio, pasuko jį taip, kad matytų Indonezijos salas. Vėl paskaičiavo laiką, pirštais išmatavo atstumą.

— Po trijų valandų mes pasimesime Indonezijos salų grandinėje.

Sritis, kurioje dominavo Java bei Sumatra, įkūnijo atolų ir salelių raizginį. Jų skaičius didesnis nei aštuoniolika tūkstančių, o bendras užimamas plotas prilygo žemyninei Jungtinių Amerikos Valstijų teritorijai. Atokiau nuo pagrindinių Džakartos bei Singapūro miestų regione vyravo akmens amžiaus lygio technologijos. Kai kuriose išorinėse salose iki šiol egzistavo kanibalizmas. Norint paslėpti kruizinį lainerį, tinkamesnės vietos nesurasi...

— Nejau jie tikisi pavogti visą laivą? — sušuko Lindholmas, įkandin kitų priartėjęs prie bibliotekos. — O kaip palydovinės kameros? Argi įmanoma pradanginti tokį stambų objektą kaip laivas?

— Nenuvertinkit mūsų įkalintoju, — perspėjo Henris. — Iš pradžių kas nors privalo žinoti, kad mūsų reikia ieškoti.

Jis, suprantama, teisus. Atsižvelgiant į žaibišką antpuolio eigą ir pagrindinių įgulos narių sąmokslą, akivaizdu, jog pagrobimas buvo planuojamas ne vieną savaitę. Kažkas sužinojo, kas vyksta Kalėdų saloje, daug anksčiau už likusį pasaulį. Liza prisiminė pacientą iš izoliatoriaus, nepažįstamąjį, kurio kūną ėdė bakterijos. Jį rado klaidžiojantį saloje prieš penkias savaites.

Negi lainerio pagrobėjai gavo informaciją taip seniai?

Mokslininkų dėmesį patraukė prie dvivėrių apartamentų durų kilęs sambrūzdis. Į kambarį įžengė du vyrai. Priekyje žirgliojo veidą išsitatuiravęs piratų vadas.

Maorių karį apėjo aukštas, anksčiau nematytas individas. Nusitraukęs plačiabrylę panamą, perleido ją moteriai, išnirusiai iš už tatuiruoto pirato peties. Pirmyn žygiuojantis atėjūnas atrodė, lyg būtų susiruošęs į pobūvį sode. Jis vilkėjo dailų, laisvą, lininį švarką, prie kurio priderino lazdelę; ant apykaklės žaismingai krito ilgi, žilstelėję plaukai. Iš tamsaus gymio ir arti viena kitos įspraustų akių Liza nusprendė, kad vyriškis — indų arba pakistaniečių kilmės.

Nepažįstamasis patraukė link grupelės, į grindis dunksėdamas lazdele. Ne todėl, kad turėjo pasiramstyti. Jis tiesiog puikavosi prieš žiūrovus. Akys spinduliavo džiūgavimą, kuris atrodė visai ne vietoje.

— Namaste, — induistiškai pasisveikino žmogus ir nežymiai linktelėjo galva. — Ačiū, jog visi prie manęs prisijungėte.

Sustojęs vyriškis pastebėjo „Jūrų valdovės“ savininką.

— Sere Raideri, esu labai dėkingas už jūsų svetingumą ir galimybę pasinaudoti šiuo nuostabiu laivu. Mes pasistengsime jį sugrąžinti neapgadintą.

Milijardierius nutvilkė atėjūną rūsčiu, vertinančiu žvilgsniu.

Tamsiaodis pasisuko ir kreipėsi į mokslininkus.

— Dabar, kai mes susiruošėme siekti didžių tikslų, privalau pasakyti, kad man ypatingai malonu viename kambaryje matyti iškiliausius Pasaulinės sveikatos organizacijos ekspertus.

Lizai nepraslydo pro akis tai, jog Henris nepatikliai ir podraug apimtas sąmyšio suraukė antakius.

Galų gale nepažįstamasis nukreipė akis į moterį.

— Ir, žinoma, nevalia užmiršti mūsų kolegos iš slaptos žvalgybos tarnybos. Priklausote „Sigmos“ pajėgoms, tiesa?

Priblokšta, netekusi žado, Liza tegalėjo spoksoti į žmogų. Iš kur jis?..

Vyriškis elegantiškai, bet anaiptol ne šaipydamasis, palenkė galvą jos pusėn.

— Gaila, kad prie mūsų neprisidėjo jūsų partneris. Atrodo, vargšui nutiko nelaimė, kai bandėme jį atgabenti į laivą. Jei neklystu, jis pakliuvo į vietinių krabų žnyples. Smulkmenų nežinome. Per paieškas praradome keletą savo vyrų. Gyvas grįžo tiktai vienas.

Monkas...

Raideris Blantas guosdamas palietė jos petį. Atsigręžė į nepažįstamąjį.

— Kas, po velnių, jūs toks?

— O taip, atleiskite. — Vyriškis pakėlė ranką ir oficialiai prisistatė: — Daktaras Devešas Patandžalis. Mokslinės srities vadovas. Specializuojuosi biotechnologijose. Dirbu „Gildijai“.

Nors Lizą slėgė sielvartas, ji pajuto, kaip į paširdžius įsismelkė šaltis. Iš Peinterio ne sykį girdėjo apie „Gildiją“... ir kraujo klanus, kurios teroristų organizacija po savęs palikdavo.

Devešas lazdele pastukseno į grindis tuo parodydamas, jog pokalbis baigtas.

— Deja, pažintims švaistyti laiko negalime. Iki rytojaus ryto, kai pasieksime uostą, privalome atlikti daug darbų.

— Kokių? — apimta širdgėlos išspaudė Liza.

Jis kilstelėjo vieną antakį.

— Brangioji, mes privalome bendromis jėgomis išgelbėti pasaulį.

15 valandų 45 minutės

Monkas delnu užspaudė vyruko burną. Kitos plaštakos protezo pirštais sugniaužė gerklę, tiesiai po žandikauliais, neleisdamas kraujui per miego arteriją patekti į smegenis. Auka kurį laiką dar muistėsi, bet plikagalvio pirštai buvo tokie stiprūs, kad be vargo galėjo traiškyti graikinius riešutus. Palaukęs, kol mataruojančios žmogaus kojos suglebs, nuleido jį ant grindų.

Ir nutempė į ankštą įrangos sandėliuką.

Po kojomis suvibravo denis, ausis pasiekė variklių gausmas. Monkas atsitiesė. Laivas judėjo. Jis spėjo įsmukti į „Jūrų valdovę“ pačiu laiku.

Kai sprogo vandens motociklas, į laivą Monkas pateko ropšdamasis inkaro grandine, tolimojoje laivo pusėje. Deguonies balionais atsikratė ir leido jiems nugrimzti į įlankos dugną. Tas taškas, pro kurį jis įsibrovė į lainerį, buvo praktiškai nesaugojamas, nes didžiumos sargybinių dėmesys krypo į krantą. Nuo grandinės peršokęs ant vienos iš kybančių gelbėjimosi valčių, plikis užsikabarojo aukštyn ir nusirideno ant viršutinio denio. Nedelsdamas nėrė į slėptuvę.

Atsargų sandėlyje laukė gal ketvirtį valandos, kol pro šalį vienui vienas praėjo piratas, rankose laikantis „H&K“ šturmo karabiną. Nūnai sargybinis kūpsojo tame pačiame sandėliuke. Monkas atsisegė naro kostiumą, nuo vyruko nutraukė palaidas kelnes ir marškinius. Mitriai persirengė, deja, nepajėgė įsprausti kojų į pasisavintus batus.

Apavas per ankštas.

Neturėdamas, iš ko rinktis, jis išbėgo basas, bet, laimei, ne plikomis rankomis.

Susikaupti padėjo ginklo svoris.

Koridoriuje Monkas šaliku apvyniojo veidą kaip kiti piratai. Iš Valstijų pakeliui į salas jis spėjo įsiminti visą laivo planą. Dabar skubriu žingsniu nupėdino palei dešinįjį lainerio bortą. Ties laiptais susidūrė su dviem galvažudžiais, bet pro juos paprasčiausiai prasibrovė apsimetęs, jog niršta ir kažkur skuba.

Vienas iš sargybinių suriko ir pabandė užstoti kelią. Monkas kalbos nesuprato, tačiau iš tono susigaudę, jog tipelis jį iškeikė. Ginklo mostelėjimu parodė išgirdęs burnojimą, bet nė nestabtelėjo.

Monkas sparčiai nudrožė pirmyn.

Jiedu su Liza apsigyveno gretimose kajutėse. Vienoje iš jų plikagalvis nusprendė partnerės pasidairyti. Keliaujant teko apeiti porą sudribusių, iš nugaros pašautų žmonių. Ją būtinai reikėjo surasti.

Jis ėmė skaičiuoti kajutes. Už vienerių durų išgirdo riksmą, tačiau nesustojo, kol nusigavo iki jiems paskirtų kabinų.

Trūktelėjus už savo kajutės durų rankenos, paaiškėjo, kad jos užrakintos. Elektroninę rakto kortelę Monkas paliko kuprinėje, į paplūdimį išstumtame „Zodiake“. Žengė prie Lizos kambario, bet rutulio formos rankenėlė nepajudėjo iš vietos. Užtat kitapus slenksčio kažkas sukruto.

Liza, be abejo.

Ačiū Dievui...

Plastikiniu krumpliu jis švelniai pabeldė į duris ir prie šių kone priglaudė lūpas.

— Liza... čia aš.

Žmogus kajutėje nutarė pažiūrėti, kas kalba, nes akutė aptemo. Monkas atšlijo, nuo veido nuleido šaliką. Po akimirkos subrazdėjo grandinėlė ir spragtelėjo įleistinės spynos mechanizmas.

Jis vėl užsitraukė kaukę, pasižvalgė po koridorių.

— Greičiau, — sušnypštė.

Durys atsilapojo į kambario pusę.

Atsigręžęs į tarpdurį Monkas žengė į priekį.

— Liza, mes privalome... — jis kaipmat suvokė apsirikęs ir pakėlė ginklą.

Čia ne Liza.

Ryškiai nušviestoje kabinoje, perpus pasislėpęs už durų, gūžėsi jaunuolio siluetas.

— Prašau... meldžiu, nešaukite.

Monkas, tebespausdamas karabiną atstatytu vamzdžiu, nužvelgė kajutę. Kažkas kambaryje rausėsi: stalčiai riogsojo ištraukti ir apversti, spintos stovėjo tuščios. Staiga jis pastebėjo dar vieną patalpoje esantį žmogų — tiksliau, negyvėlį, gulintį veidu į lovą. Vieną iš piratų. Į patalynę įsisunkęs kraujo klanas liudijo, kad jam perrėžė gerklę.

Išplėsdamas akis, Monkas pažiūrėjo į įsibrovėlį.

— Kas tu?

Vaikinas ranka pamojo į kambarį.

— Atėjau čia, norėdamas surasti daktarę Kamings. Nežinojau, kur dar jos ieškoti.

Plikgalvis atpažino jaunąjį sanitarą, Lizos pagalbininką. Bet vardo neatminė.

— Aš Džespalas, sere... Džesis, — sumurmėjo vyrukas, perpratęs kas atėjūnui neduoda ramybės.

Nuleidęs ginklą, Monkas linktelėjo ir smuko vidun.

— Kur Liza?

— Nežinau. Dirbau pirmosios pagalbos skyriuje, kai nuaidėjo sprogimai — tirtėdamas visu kūnu, mažne apimtas šoko, paaiškino Džesis. — Keturi įgulos nariai ėmė šaudyti ligoninės sektoriuje. Aš leidausi tekinas. Daktarė Kamings buvo išėjusi pasišnekėti su toksikologu. Meldžiau Višnu, kad ji bėgtų į savo kajutę.

Jaunuolis atsisuko į apdergtą gultą ir skubiai nusigręžė.

— Pirmosios pagalbos skyriuje daktarė Kamings paliko savo rankinę. Aš ją pasigriebiau. Susiradau raktą. Bet kambaryje manęs laukė šitas vyras. Jis įsiuto pamatęs, kad atėjo ne daktarė. Privertė mane atsiklaupti. Išsitraukė raciją.

Džesis pirštu dūrė į raciją, gulinčią ant grindų.

— Kas nutiko jo gerklei? — pasidomėjo Monkas.

— Negalėjau leisti, kad apie mane jis praneštų kitiems. O daktarės Kamings rankinėje aptikau ne vien rakto kortelę. — Už pamušalo jaunuolis sužvejojo skalpelį.

Monkas spūstelėjo jo žastą.

— Džesi, tu pasielgei teisingai.

Vaikinas susmuko ant kito gulto.

— Girdėjau, kaip per laivo garsiakalbius jie kvietė kai kuriuos mokslininkus. Įskaitant ir daktarę Kamings.

— Kur jiems liepė ateiti?

— Į tiltelį.

— Įsakymą pakartojo?

Sekundę kitą Džesis žvelgė į jį tylėdamas, galiausiai pakratė galvą.

Vadinasi, Liza pakluso...

Dabar Monkas turėjo kelionės tikslą.

Jis priartėjo prie durų, skiriančių dvi kajutes, nūnai plačiai atvertų. Dirstelėjęs į savo kambarį pamatė, kad šio būklė ne ką geresnė. Kažkas iš kabinos išnešė asmeninę jo įrangą. Kartu su palydoviniu telefonu. Monkas dėl visa ko panaršė visus kampus, bet nieko nepešė.

O lavono apžiūra pateikė netikėtumą. Tamsūs buvo tiktai pirato veidas bei rankos. Likusi kūno dalis pasirodė besanti balta it sniegas, pamarginta strazdanėlėmis. Tai ne vietinių salų gyventojas, o užsimaskavęs samdinys.

Kas gi čia vyksta?

Monkas nusigavo į priešingą kajutės dalį ir nuo grindų pastvėrė sportinius batelius.

Jais apaudamas plikas kojas, kreipėsi į Džesį:

— Mums negalima čia likti. Kas nors ateis ieškoti šitos miegančios gražuolės. Tau paieškosime kitos slėptuvės.

— O kaipgi jūs?

— Keliausiu pasidairyti Lizos.

— Tuomet aš — su jumis. — Džesis atsistojo truputį virpėdamas.

Jaunuolis per galvą ėmė traukti marškinėlius — aiškiai ketino užsimaskuoti kaip piratas. Monkas galėjo suskaičiuoti vyruko šonkaulius, bet įtarė, kad jis, nors ir liesas, raumenų nestokojo. Juk įveikė dvigubai stambesnį galvažudį.

Vis dėlto...

— Verčiau eisiu vienas, — tvirtai pareiškė Monkas.

Pagaliau išsivadavęs iš marškinėlių, jaunasis sanitaras kažką sumurmėjo.

— Ką?

Vaikinas jį apdovanojo irzliu žvilgsniu.

— Aš treniravausi džiudžitsu ir karatė mokyklose. Turiu po juodą abiejų kovos menų diržą.

— Man nusispjaut, net jeigu esi indų Džekis Čanas. Su manimi tu neisi.

Beldimas į duris privertė juos krūptelėti. Iš koridoriaus atsklido šūksnis. Atėjūnas, regis, kažko klausė. Monkas nesuprato nė žodžio. Prieš save jis atstatė ginklą. Ruošėsi pasinaudoti kitokiomis bendravimo priemonėmis.

Džesis praslydo pro plikį, tuo pat metu žemyn pastūmė karabino vamzdį. Sanitaras dirgliai suriko, malajų kalba tarstelėjo repliką. Po kelių frazių, kuriomis apsikeitė vyrai, nepažįstamasis, akivaizdžiai patenkintas atsakymu, nužygiavo savo keliu.

Jaunuolis atsigręžė į Monką, pakėlė antakį.

— Gerai jau, gerai, tu gali praversti, — pripažino plikagalvis „Sigmos“ agentas.

16 valandų 20 minučių

Liza stypsojo šalia kitų mokslininkų bei Raiderio Blanto. Grėsmingai laikydami ginklus, piratai juos suvarę į pirmgalio denį. Nusileidimo aikštelėje tupėjo masyvus, lynais pritvirtintas sraigtasparnis. Prie atvirų liukų energingai plušėjo vyrai, iš triumo iškraunantys sunkias dėžes. Ant kai kurių moteris įžiūrėjo pavadinimus ir korporacijų emblemas: „SINBIO- TIK“, „VELSO MOKSLINIAI TYRIMAI“ „GENOKORP“. Ant vieno dangčio puikavosi trafaretiniai Amerikos vėliava ir raidės JAVAILTI — J. V. armijos infekcinių ligų tyrimų institutas.

Medicininė įranga.

Dėžės pranyko lifto ryklėje.

Lizos ir Henrio Barnharto žvilgsniai susikirto. Toksikologas taip pat atkreipė dėmesį į užrašus. Viena ranka išsiblaškęs pasikasė barzdotą smakrą. Jo lūpas įrėmino gilios raukšlės. Mileris bei Lindholmas tiesiog stovėjo apsiblaususiomis akimis, o Raideris Blantas, siaučiant vėjo gūsiams, pabandė prisidegti dar vieną cigarą.

Daktaras Devešas Patandžalis, nėręs po sraigtasparnio mentėmis, asmeniškai prižiūrėjo galutinį iškrovimo etapą. Paslaptingų žodžių apie pasaulio gelbėjimą taip ir nepaaiškino. Paprasčiausiai įsakė mokslininkų ketvertuką atvesti čia, į priešakinę laivo dalį.

Maorių kilmės piratų vadas, stypsantis truputį atokiau, rankose ginklų negniaužė, tačiau jo delnas buvo nuleistas ant masyvaus, iš dėklo kyšančio pistoleto. Prisimerkęs milžinas stebėjo pirmagalyje vykstančius darbus, tarsi snaiperis, nužvelgiantis kovos lauką. Liza neabejojo, kad pro jo akis neprasprūsdavo niekas, įskaitant ir jauną moterį, daktarui Devešui Patandžaliui palaikančią draugiją.

Ji išliko paslaptinga, liežuvį laikė už dantų ir nė sykio nepakeitė šaltos, į kaukę panašios išraiškos. Moteris stovėjo priešakiniame denyje suglaudusi juodus, blizgančius batus, ties juosmeniu sunėrusi rankas, visa savo povyza, kaip priderėjo, rodydama nuolankumą. Jos veidas buvo neįskaitomas, tačiau maorio dėmesį prikaustė kūno forma ir išlinkiai.

Liza nugirdo jos vardą, kai daktaras Patandžalis pasišalino iš prezidentinių apartamentų. Surina. „Gildijos“ atstovas prieš išeidamas pakštelėjo jai į skruostą. Į bučinį Surina sureagavo be menkiausių emocijų. Maišyto indiško kraujo moteris vilkėjo sarį, pasiūtą iš blankiai oranžinio bei rožinio šilko. Per nugarą driekėsi ilga, kaip anglis juoda kasa. Išpinti plaukai nuo grindų neabejotinai brauktų dulkes. Apie jos kilmę bylojo viduryje kaktos raudonuojantis taškelis, tradicinis bindi. Bet, sprendžiant iš odos, — šviesesnės nei Devešo Patandžalio gymis, blizgančio tiko atspalvio, — kraujo ryšiai moters giminę siejo ir su Europa.

Kas ji tokia — Devešo sesuo, žmona ar tik bendražygė, — Liza nenutuokė. Tačiau Surinos tylėjimas atrodė grėsmingas, ir tokį įspūdį sustiprino iš akių sklindanti žvarba. Be to, kairioji ranka slypėjo juodoje pirštinėje, tokioje aptemptoje, kad sunkiai sekėsi įžiūrėti, odinė ji ar guminė. Savo galūnę moteris tarytum buvo panardinusi į juodą rašalą.

Ant krūtinės sukryžiavusi rankas Liza nusisuko į šoną ir žvilgsniu paieškojo tolstančių Kalėdų salos kontūrų. Nors laivas iš vietos pajudėjo visai neseniai, sausumos plotai susitraukė iki žalio, padūmavusio silueto, nuo kurio į dangų vingiavo dūmų gijos. Tik įdomu, kas tą signalą išvys? Jeigu ji arba Monkas nesusisieks su „Sigma“, Peinterį, žinoma, užvaldys įtarimai. Šiuo metu Liza dėjo visas viltis į paranojišką jo būdą.

Tiesą sakant, ji buvo tikra, kad į netikėtą įvykių eigą Peinteris būtinai sureaguos.

Ūžtelėjus pasatams, sustiprėjo gūsiai. Lizos akis patraukė virš galvos plevenančios žuvėdros. Jei tik ji galėtų taip lengvai nuskristi...

Šūksnis moterį privertė atsigręžti į sraigtasparnį.

Du vyrai slaugytojų apdarais iš triumo ištraukė neštuvus. Išsilankstę kojelės, užsifiksavo ratukai. Devešas apžiūrėjo prie gulto pritvirtintą pacientą. Aplink šį kaip papuolė kėpsojo nešiojami kontroliniai įrengimai. Žmogaus figūrą dengė plastikinis, deguonies pripildytas gaubtas. Iš krūtinės linkių Liza spėjo, kad ant neštuvų išsitiesusi moteris. Veido bruožus slėpė respiratorius ir vamzdelių bei laidų raizgyne.

Devešui pamojus lazdele, porelė sanitarų ratuotą gultą nuvairavo liftų kryptimi. Juos lydėjo medicininės įrangos vilkstinė.

Galų gale daktaras Patandžalis žengė prie kalinių.

— Laboratorijas ir gydymui skirtus kambarius paruošime per artimiausią valandą. Laimei, daktarė Kamings su partneriu malonėjo atsigabenti prietaisų, kurie nepasiekiami netgi man. Kas galėjo žinoti, kad jūsų Gynybos departamente tyrimų ir technologijų skyrius taip ištobulino nešiojamą elektronų mikroskopą? Kartu su elektroforezės aparatu bei įtaisu, nustatančiu proteinų seką? Nuostabu, jog tokie instrumentai pateko į mūsų rankas.

Jis lazdele pastukseno į denį.

— Eime. Parodysiu jums, kas iš tikrųjų mus užpuolė.

Liza nusekė paskui kitus. Šiuo momentu ginklų nereikėjo, kad moteris paklustų nurodymui. Paslapčių susikaupė su kaupu, ir jai magėjo gauti atsakymus, suprasti, kodėl šturmu buvo paimta „Jūrų valdovė“ ir ką reiškė Devešo replika.

Brangioji, mes privalome bendromis jėgomis išgelbėti pasaulį.

Jie nusileido per tris denius. Pakeliui Liza regėjo žmones, įsisiautusius į apsauginius kombinezonus, triūsiančius apatiniuose koridoriuose, nardančius aitriuose dezinfekcinių purškalų debesyse.

Devešas kulniavo link priešakinio laivo sektoriaus, kol atsidūrė erdvioje, apvalioje aikštelėje, už kurios driekėsi prabangiau įrengtos kajutės. Vieną iš didesnių vietinių apartamentų Monkas pavertė laboratorija. Devešas savo ruožtu rekvizavo visus likusius.

Nėręs po izoliacinės medžiagos širma, jis mostu pakvietė mokslininkus į centrinę, šurmulio sklidiną darbo vietą.

— Štai ir atėjome.

— Dvi dešimtys vyrų laužtuvais atidarinėjo dėžes, iš jų graibė įpakavimo šiaudus bei polistirolą, traukė medicininę ir laboratorinę, į plastiką įvyniotą įrangą. Vienas iš darbininkų ant denio išvertė Petri lėkšteles, naudojamas bakterijų auginimui. Atsivėrė durys, vedančios į Monko laboratoriją. Kitapus slenksčio Liza pastebėjo vyruką su segtuvu, surašantį „Sigmos“ įrengimus.

Devešas mokslininkus palydėjo iki gretimos kajutės. Per nuskaitymo įtaisą brūkštelėjo rakto kortele ir pastūmė duris.

Atsisukęs kreipėsi į tatuiruotą samdinių vadeivą:

— Rakao, prašau nuvesti daktarą Milerį į bakteriologinį skyrių. — Jis tarė mokslininkui: — Daktare Mileri, mes sau leidome praplėsti bakteriologinį sektorių. Pristatėme naujus laboratorinius inkubatorius, anaerobines kultūrų auginimo terpes, kraujo kultūrų plokšteles. Norėčiau, kad bendradarbiautumėte su daktare Eloiza Šenier, virusologė iš mano komandos, ir drauge užbaigtumėte komplektuoti infekcinių ligų laboratoriją.

Maoris pamojo vienam iš savo vyrų, kad šis nuvestų Milerį. Bakteriologas pažvelgė į kitus kalinius. Su jais išsiskirti nė kiek netroško, tačiau į nugarą įbestas ginklo vamzdis atėmė bet kokį norą protestuoti.

Kai Mileris nupėdino koridoriumi, Devešas linktelėjo jų grupelei.

— Rakao, gal asmeniškai palydėtum serą Raiderį ir daktarą Lindholmą į radisto kajutę? Netrukus prie jūsų prisijungsime.

— Taip, sere. — Toks sprendimas tatuiruotajam nepatiko, ir pora ištartų žodžių nuskambėjo perspėjamai. Lizą su Henriu jis apdovanojo įtariu žvilgsniu.

— Nieko mums nenutiks. — Devešas plačiau pravėrė duris, palenkė galvą, jaunajai indei siūlydamas įeiti į kambarį. — Esu tikras, jog daktarė Kamings ir daktaras Barnhartas mielai manęs išklausytų. Nuo mūsų nė per žingsnį nesitrauks Surina.

Taip paraginti Liza su Henriu žengė per slenkstį.

Devešas nusekė iš paskos, bet darydamas duris sustojo ir vėl atsigręžė į maorį.

— Beje, Rakao, padaryk man paslaugą ir suburk vaikus. Tuos, kuriuos pats išrinkau. Būsiu labai dėkingas.

Prieš užsitrenkiant durims, Liza pastebėjo, kad maorio veidas iš pykčio pajuodo. Neiššifruojamą žemėlapį primenanti tatuiruotė, rodės, tapo ryškesnė.

Kai spyna spragtelėjo, Devešas nudrožė prie rašomojo stalo, Tiksliau, dviejų sujungtų, nes vieną jų, atplėštą nuo grindų, perkėlė iš kitos kajutės. Ant abiejų stalų dunksojo trys skystųjų kristalų ekranai ir du stacionarūs „HP“ kompiuteriai. Kambarį papildė tik šioji technologinė įranga. Likusią patalpos dalį užėmė patogūs tiko minkštasuoliai, pastatyti priešais duris, vedančias į aptvertą atviro denio ruožą, ir balkoną, kurį dengė užuolaidos.

Surina žengė prie sofos, sulenkė kelius bei pritūpė ant ranktūrio. Nors judesys iš pažiūros išdavė savotišką apsimestinį kuklumą, moteris, Lizos nuomone, spinduliavo galią ir grėsmę: susitelkusiu žvilgsniu, elegantiška geišos savitvarda, bet, svarbiausia, pora prie kulkšnių prisegtų durklų dėklų, kurie pasirodė akiratyje, kai ji atsisėdo.

Liza nusigręžė. Už stalo pamatė miegamąjį. Šalia lovos stovėjo pora didžiulių lagaminų-skrynių. Matyt, gretimame kambaryje apsistojo pats Devešas Patandžalis. Bet kodėl savo mantą jis atsigabeno čia?

Devešas bedė pirštu į kelis klavišus, ir „snūduriuojantys“ kompiuteriai atgijo. Blausią kajutę apšvietė trys ryškiai nušvitę monitoriai.

— Daktare Barnhartai... arba Henri, jeigu jūs nieko prieš...

Toksikologas viso labo gūžtelėjo.

„Gildijos“ atstovas tęsė:

— Henri, dėl savo prielaidos apie tikrąjį toksinės miglos keliamą pavojų jūs vertas pagyrimo. Mūsų mokslininkams prisireikė savaičių, kol jie išsiaiškino tai, ką jūs įžvelgėte greičiau nei per dvidešimt keturias valandas.

Lizos kūną nukratė žvarbukas. Savaičių. Taigi įkalintojai žinojo, kas gresia salai, kur kas anksčiau, negu įsismarkavo krizė. Bet kuo čia dėta „Gildija“?

— Suprantama, mes neketinome paskleisti panikos ir laukti, kol žinia apie nelaimę pasieks Vašingtoną. Todėl teko paspartinti numatytą įvykių eigą... ir mažumėlę paimprovizuoti. Pavyzdžiui, išnaudoti jūsiškius mokslinius talentus, suvienyti juos su mūsiškiais. Kaip tarėme, taip ir padarėme. Dabar privalėsime darbuotis spėriai, jei nenorime, kad išblėstų viltis.

— Apie kokią viltį jūs kalbate? — galiausiai prasižiojo Liza.

— Tuojau parodysiu, brangioji. — Devešas patapšnojo per kėdę, kviesdamas ją atsisėsti.

Moteris liko stovėti, bet jis, barškindamas kompiuterio klaviatūrą, regis, neįsižeidė. Viduriniame monitoriuje įsijungė vaizdo įrašas. Ekrane pasirodė per mikroskopą nufilmuotos, iš virbo formos bakterijų sudarytos grandinėlės.

— Ką jūs žinote apie juodligę? — dirstelėjęs atgal pasiteiravo Devešas.

Išgirdus klausimą, Lizą nutvilkė šaltis.

Vietoj jos atsakė Henris:

— Bacillus antracis. Dažniausiai infekuoja atrajojančius galvijus. Karves, ožkas, avis. Bet sporos gali apkrėsti ir žmones. Liga paprastai baigiasi mirtimi.

Vertinimas nuskambėjo nešališkai, be jokių emocijų. Bet Liza pastebėjo, kokie įsitempę toksikologo pečiai.

Devešas pritardamas linktelėjo.

— Bacillus atmainos aptinkamos dirvoje, visame pasaulyje. Šiaip jau jos nekenksmingos. Dabar jūs matote vieną iš gerybinių organizmų Bacillus cereus.

Ekrane vaizdas pakito, ir žiūrovai išvydo vieną stambiu planu rodomą bakteriją. Strypo pavidalo, turinčią membranines sieneles. Be to, jos viduryje buvo aiškiai matyti ląstelės DNR gijos.

— Kaip ir kiti šitos rūšies nariai, bakterija randama visuose planetos kraštuose. Gyvuoja sau laiminga, minta mikroorganizmais ir maistingosiomis medžiagos. Kenkia nebent ameboms. Užtat jos sesuo, Bacillus antracis... — Devešas klavišo spustelėjimu perskėlė kadrą į dvi dalis — šalia pirmosios bakterijos nušvito antroji, iš išvaizdos tapati gerybinei.

— Jūs regite juodligės sukėlėją, — tęsė jis — Vieną iš pavojingiausių bakterijų pasaulyje. Genetiniu kodu niekuo nesiskiriančią nuo taikingos, soduose tarpstančios sesutės. — Devešas bedė pirštu į DNR užraitus, paryškintus ląstelėse. — Genai praktiškai identiški. Tad kodėl viena žudo, o kita išlieka nekenksminga?

Jis per petį pažvelgė į Lizą ir Henrį.

Moteris papurtė galvą. Toksikologas nutylėjo.

Devešas linktelėjo, tarsi tokio santūrumo būtų tikėjęsis. Vėl atsigręžė į monitorių ir nuspaudęs klavišą padidino juodligės bakterijos vaizdą. Ekrane išaugo DNR masė. Ląstelės citoplazmoje, atokiau nuo pagrindinio DNR raizginio, pleveno du tobulos formos genetinės medžiagos žiedeliai, nelyginant dvi į žmones spoksančios akutės.

— Plazmidės, — įvardino juos Henris.

Liza suraukė antakius mėgindama atminti, ką mokėsi per parengiamuosius medicinos kursus. Kiek ji žinojo, plazmidėmis vadinosi apskritos DNR gijos, atsiskyrusios nuo pagrindinės chromosominės DNR. Laisvai plūduriuojantys genetinės medžiagos trupinėliai įkūnijo specifinę bakterijos savybę. Jų vaidmenį iki šiol sunkiai sekėsi perprasti.

Devešas pratęsė:

— Štai šios dvi plazmidės, pX01 ir pX02, eilinę Bacillus rūšį paverčia superžudike. Pašalinkime tuodu žiedelius, ir juodligė transformuosis į nepiktybinį organizmą, su pasitenkinimu gyvuojantį bet kuriame sode. Bet jei plazmidėmis papildysime draugišką Bacillus, toji virs galvažudžiu.

Galų gale Devešas atsisuko į porelę.

— Taigi aš jūsų klausiu, iš kur atsirado pašalinės, mirtinos dalelės?

Prieš savo norą suintriguota Liza atsakė:

— Negi baterijos negali dalytis plazmidėmis tiesiogiai vienos su kitomis?

— Gali, žinoma. Tik aš turėjau omenyje, kaip svetima genetinė medžiaga įsiskverbė į bakterijas iš pat pradžių? Kas jos pirminis šaltinis?

Sukrutęs Henris palinko arčiau ekranų.

— Evoliucinė plazmidžių kilmė išlieka paslaptis, bet, pasak naujausių teorijų, jos buvo įgytos iš virusų. Konkrečiau kalbant, iš bakteriofagų kategorijos virusų, kurie užkrečia tiktai bakterijas.

— Būtent! — jų grobikas nusigręžė į ekraną. — Anot hipotezių, kadaise, tolimoje praeityje, taikingai Bacillus virusinis bakteriofagas suleido porą mirtinų plazmidžių ir biosferoje sukūrė naują monstrą — ramioji, soduose besiveisianti mažylė tapo žudike.

Devešas energingai subarbeno per klaviatūrą, ištrindamas vaizdą.

— Ir juodligė nėra vienintelė taip paveikta bakterija. Pavyzdžiui, Yersinia pestis, kuri atsakinga už juodąjį marą... jos virulentiškumą sustiprina plazmidė.

Įsisąmoninus, kur pašnekovas suka, Lizą nukratė šiurpas. Paskaitos apie transformuotis gebančias bakterijas priminė laive suguldytus pacientus. Mergaitę, patyrusią priepuolius dėl acto bakterijų; moterį, dėl jogurto bakterijų susirgusią cholerine dizenterija; nepažįstamąjį, kurio odos bakterija rijo kojas...

— Norite pasakyti, jog tokia įvykių eiga kartojasi? — sumurmėjo ji. — Kalbate apie panašius užkratų plitimus?

Devešas linktelėjo.

— Teisingai. Kažkas išniro iš jūros gelmių, ir tas kažkas visas bakterijas valioja paversti mirtinomis.

Liza mintyse išgirdo Henrį, pasakojusi apie bakterijų dominavimą, apie žmonių organizmus, kurių devyniasdešimt procentų sudarė svetimkūniai. Nežmogiškos ląstelės. Jeigu toji armija surengs maištą...

Devešas tęsė:

— Ištyrę genetinę juodligės ir kitų toksiškų bakterijų struktūrą, mikrobiologai spėjo, kad egzistuoja senovinė virusų padermė, įkvėpusi gyvybę maro užkratų pirmtakams. Mokslininkai netgi sumąstė vardą tam, kuris draugą paverčia priešu: pavadino Judo paderme.

Henris veikiausiai kažką įskaitė Devešo akyse, galbūt pastebėjo, kaip sužibo jo akys, pastebėjo susijaudinimą. Toksikologas atsitiesė:

— Regis, jums pavyko izoliuoti epidemijos sukėlėją. Judo padermę. Antraip jūsų čia nebūtų.

— Gryna tiesa.

Devešas nuspaudė du klavišus. Bakterijos užleido vietą ekrane besisukančiai figūrai. Elektronų mikrografu išgautas vaizdas žvilgėjo sidabriniais atspalviais, dėl ko monitoriuje regimas organizmas atrodė labiau mechaninės negu biologinės prigimties. Geometrinę formą, ikosaedrą, sudarė dvidešimt lygiakraščių trikampėlių. Iš kiekvieno kampo driekėsi ploni siūleliai, kurių galuose styrojo spygliukai, galintys sukibti su kitais paviršiais arba juos perverti kiaurai.

Tokių atvaizdų Liza prisižiūrėjo medicinos koledže.

Virusas.

— Aptikome jį toksinių medžiagų antplūdyje, melsvabakterės pavyzdyje. Nepiktybinę, fosforescuojančią jūros bakteriją Judo padermė pavertė nuodus spjaudančiu, žmogaus kūną ėdančiu žudiku. Kai debesis toksinų vėjas nupūtė į sausumą, salos bakterijos pamažu ėmė transformuotis į monstrus.

— Pacientų laukia tas pats, — pridūrė Henris. — Žmonės sukiršinami su savo organizmais.

Devešas patapšnojo į ekraną.

— Nuožmiausias gyvybės naikintojas, gebantis klajoti po planetos biosferą, visas bakterijas pakeisti mirtinais organizmais. Neutroninė gamtos bomba, virusinis sprogimas, potencialiai galintis Žemėje sunaikinti aukštesnes gyvybės formas ir palikti tiktai toksinę mirtinų bakterijų košę. Jeigu laiku neįsikišime... na, žinodami, kokia katastrofa užgriuvo Kalėdų salos dalį, kurią nugairino pasatai, puikiai suprasite, kas gresia pasauliui.

— Ir jei užkratas pasklis... — Henris išblyško. — Mes jo niekaip nesustabdysime.

„Gildijos“ atstovas galiausiai atsistojo, pasiėmė lazdelę.

— Galbūt. Organizmą vos pradėjome analizuoti. Gera žinia ta, jog virusas, kaip išsiaiškinome, nėra ilgaamžis ir žmonių ląstelių neinfekuoja. Tiktai bakterijas. Todėl tiesioginės grėsmės mums nekelia. Jis įsibrauna į bakterinę ląstelę, pasinaudoja ja, kad prigamintų gausybę savo kopijų, ir aukoje palieka toksines plazmidės. Už ląstelės ribų virusas yra lengvai pažeidžiamas. Jį be vargo pragaišintų paprastos dezinfekcinės priemonės ir atbaidytų elementari higiena.

Liza atminė žmonių būrelius, kurie traukė koridoriais, skendėdami dezinfekcinių medžiagų debesyse. Jie sterilizavo laivą.

— Deja, paveiktos viruso, bakterijos tampa žudikėmis. Naujos pabaisos dalinasi ir dauginasi, užtvindydamos mikrobų pasaulį, amžiams suteršdamos biosferą anksčiau nematytomis gyvybės formomis.

Susinervinęs Henris prie kaktos prispaudė delną.

— Jei virusai ištrūks į visos planetos biosferą... pasaulį vienu metu užpuls tūkstantis naujų ligų. Maras, keičiantis savo pavidalą mitriau, nei mes įstengsime reaguoti. Su tokiais pavojais Žemė susidurs pirmą kartą.

— Nebūtinai, — paslaptingai paprieštaravo Devešas.

Henris įsmeigė akis į jų įkalintoją.

— Mano darbdaviai tiki — ir aš jiems pritariu, — kad Judo padermės epidemija pratrūko anaiptol ne pirmą sykį. Iš istorinių šaltinių galima spręsti, jog šis regionas jau buvo nuo jos nukentėjęs. Beveik prieš tūkstantmetį. — Jis prabilo tyliau, mąsliai sukuždėjo: — Pasakojimuose netrūko keistų ir nerimą keliančių tvirtinimų.

— Apie kokius istorinius šaltinius jūs kalbate? — pasitikslino Liza.

Devešas numojo ranka.

— Nesvarbu. Istoriniais pėdsakais seka kiti. Mes privalome sutelkti dėmesį į savo tikslą. Misija laive susijusi su dabartimi, o ne praeitimi. Mano darbdaviai organizavo salos evakuaciją, pasirūpino, kad kruizinis pono Blanto laineris padarytų lankstą ir atplauktų čia. Apkrėstuosius reikėjo suburti į vieną vietą. Sulaukėme retos progos patyrinėti, kaip liga vystosi. Išnagrinėti epidemiologinius, patologinius aspektus, fiziologinius poveikius. Bandomųjų turime pilną laivą.

Liza atšlijo per žingsnį, nepajėgdama nuslėpti siaubo.

— Daktare Kamings, kaip matau, jūs pasibjaurėjusi, — tarė Devešas, įsirėmęs į lazdelę. — Dabar suprantate, kodėl „Gildijai“ teko žaibiškai griebtis veiksmų. Per akistatą su tokiu virulentišku organizmu rankų grąžyti nevalia. Užmirškite politiškai korektiškus atsakus į užkrato puolimą. Būtina veikti nieko nedelsiant ir daryti sunkius sprendimus. Pavyzdžiui, jūsų pačių vyriausybė Taskigyje leido žmonėms užsikrėsti sifiliu ir numirti, o mokslininkai bešališkai fiksavo jų kančias, progresuojančius simptomus ir neišvengiamas mirtis. Argi ne taip? Jei norime išgyventi, privalome elgtis žiauriai bei šaltai. Nes, patikėkit manimi, mes stojome į karą dėl žmonijos išlikimo.

Sukrėsta Liza nesumąstė, kaip atsikirsti.

Savo žodį tarė Henris, bet pasakė visiškai ne tai, ką moteris tikėjosi išgirsti.

— Jis teisus.

Liza dėbtelėjo į toksikologą.

Henris neatplėšė akių nuo mikroskopinio Judo padermės atvaizdo.

— Tas žudikas pajėgus pragaišinti planetą. Jis jau ištrūkęs į laisvę. Pamenate, kaip sparčiai paukščių gripas aplėkė pasaulį? Mums liko kokia savaitė. Gal tik kelios dienos. Jei nerasime būdo, kaip infekciją sustabdyti, nuo Žemės paviršiaus ji nušluos visą gyvybę ar bent aukštesnes gyvybės formas.

— Džiaugiuosi, kad mudviejų nuomonės sutampa. — Devešas palenkė galvą Henrio pusėn, nukreipė žvilgsnį į Lizos akis. — Tikiuosi, apvaizda nušvies ir daktarę Kamings, kai ji sužinos, kokį vaidmenį atliks mūsų misijoje.

Moteris susiraukė, nes pastaba nuskambėjo gluminančiai.

Devešas pajudėjo durų linkme.

— Bet iš pradžių prisijunkime prie mūsų draugų, kurie svečiuojasi radisto kajutėje. Mums derėtų užgesinti šiokius tokius gaisrus.

07 valandos 02 minutės

Vašingtonas, Kolumbijos apygarda

Peinteris spoksojo į tris plazminius ekranus, per kuriuos žinias transliavo „Fox“ kanalas, CNN ir NBS. Visos naujienų tarnybos rodė reportažus apie sprogimą netoli Džordžtauno.

— Taigi viskas gerai, — tarė Peinteris, stovėdamas už rašomojo stalo, prie ausies tvirčiau prispaudęs ausinuką su mikrofonu. Lizos balsą, sklindantį iš kitos pasaulio pusės, vos girdėjo. — Tu išgąsdinai Dženingsą iš tyrimų ir technologijų skyriaus. Jam netgi magėjo salą apmėtyti bombomis.

— Atleisk dėl netikro pavojaus, — atsiprašė Liza. — Į laboratoriją viso labo prasiskverbė užkratas. Nieko baisaus neatsitiko... jei, žinoma, neskaitytume to, kad laivas užgrūstas nudegusiais pacientais. Pagal pirminius mūsų spėjimus, žmonės nukentėjo dėl sužydėjusių melsvadumblių. Vietinius vandenis jie teršia jau daugelį metų — išspjauna debesis nuodingų medžiagų, naikina paplūdimius. Dabartinis protrūkis, galima sakyti, pats stipriausias. Problemas išspręsime per artimiausią dieną kitą, ir tuomet mudu su Monku parsigausime namo.

— Pirma gera naujiena, kurią šiandien išgirdau, — pasakė Peinteris. Žvilgsniu nuolat šaudė į plazminius, ant sienų pritvirtintus ekranus. Miške, už konspiracinio namo, jau pavyko nuslopinti liepsnų šėlsmą. Iš ugniagesių automobilių, sustatytų palei degančių medžių liniją, fontanais tryško vandens srautai.

Liza sušnabždėjo jam į ausį:

— Žinau, jog tu užsiėmęs. Paskambinsiu po dvylikos valandų, tiksliai pagal grafiką.

— Puiku. Prigulk pamiegoti. Tenykščiai saulėlydžiai turbūt nuostabūs.

— Taip. Kaip... kaip norėčiau, kad galėtum jais pasigrožėti drauge su manimi.

— Aš taip pat. Bet tu grįši netrukus. O dabar privalau užgesinti gaisrą savo kieme.

Rytinė žinių laida demonstravo iš reporterių sraigtasparnio filmuojamus apanglėjusius pastato griuvėsius. Direktorius jau girdėjo apie pradėtą tyčinio padegimo tyrimą. Kieme pastebėtos padangų žymės atvedė iki apleisto „Tanderberdo“, to paties, kuriuo prieš kelias valandas scenoje pasirodė Grėjus. Užuot sprukęs gatvėmis, automobilį jis nuvairavo į miško tankmę. Bet kur patraukė vėliau? Komandoras Pirsas kartu su tėvais ir sužeistąja „Gildijos“ agente pranyko kaip į vandenį.

Kurgi jūs pasislėpėte?

— Man irgi nestinga darbo, — pareiškė Liza.

— Gal tau ko reikia?

— Ne...

Jos balse Peinteris išgirdo dvejonę.

— Liza? Kas yra?

— Nieko, — nukirto moteris. — Turbūt pavargau. Juk žinai, kaip jaučiuosi tokiomis mėnesio dienomis.

Brantas, sekretorius, įvažiavo į kabinetą, rankoje spausdamas šūsnį faksogramų. Direktorius atkreipė dėmesį į adresą, užrašytą ant viršutinės. Vašingtono policijos valdybos. Jis sulaukė eilinės ataskaitos apie paieškas vietinėse ligoninėse. Iš Branto paėmęs lapus, jau skaitydamas pirmąją pranešimo eilutę, Peinteris ją paragino:

— Tuomet atsipūsk. Rūpinkis savimi ir tepkis kremu nuo saulės. Jei pernelyg įdegsi, greta tavęs atrodysiu kaip vaiduoklis.

— Dėl manęs nesijaudink. — Lizos balsas prityko iki vos girdimo kuždesio. Palydovinį ryšį slopino trikdžiai. Tačiau Peinteris pajuto, kad ji nusivylusi. Jis taip pat ilgėjosi Lizos.

— Neilgai trukus pasimatysime, — užbaigė. — Pasišnekėsime po pusdienio. Verčiau pamiegok.

Ryšys nutrūko. Nusiėmęs ausinuką su mikrofonu, Peinteris įrenginį padėjo ant stalo. Priešais save, pagal svarbą, išdėstė ataskaitas. Iš pradžių jas peržiūrės, paskui susieks su Dženingsu ir perduos gerą žinią.

Pavyko išvengti bent jau vienos katastrofos.

18 valandų 13 minučių

Jūroje

Moteris nuleido telefoną. Krūtinėje įnirtingai plakė širdis. Pokalbį teko baigti, kai Devešas Pantadžalis davė ženklą. Jis stovėjo modernia ryšių įranga aprūpinto kambarėlio tarpduryje, abu delnus įrėmęs į lazdelę.

Akivaizdžiai nusivylęs lingavo galva.

Lizai nudiegė paširdžius. Negi „Gildijos“ atstovas perprato jos siekius? Atšlijus nuo radisto ir pakilus nuo sėdynės, sargybinis ją griebė už alkūnės.

— Daktare Kamings, jums tereikėjo laikytis scenarijaus, — susierzinimo sklidinu balsu tarstelėjo Devešas. — Mano prašymas buvo elementarus. Negana to, aš smulkmeniškai išdėsčiau pasekmes.

Užvaldyta panikos, Liza sustabarėjo.

— Aš... aš dariau, ką liepėte. Tiksliai įvykdžiau jūsų nurodymus. Peinteris įsitikinęs, kad laive nieko nenutiko. Kaip ir norėjote.

— Taip. Visa laimė. Bet negalvokit, kad nepastebėjau slapto konteksto — jūsų mėginimo subtiliai jį įspėti.

O Dieve... Per pokalbį ji nusprendė rizikuoti. Kaip Devešas galėjo žinoti...

— Aš nesuprantu.

— „Juk žinai, kaip jaučiuosi tokiomis mėnesio dienomis“, — pacitavo jis ir apsisukęs nužingsniavo link durų, vedančių į koridorių. — Daktare Kamings, jūsų mėnesinių ciklas užsibaigė prieš dešimt dienų.

Lizą perliejo ledinis šaltis.

— Mes turime nuodugnią jūsų dosjė. Kurią aš įdėmiai perskaičiau. O mano atmintis yra eidetinė. Fotografinė. Kitąsyk siūlyčiau mano žinių nenuvertinti.

Sargybinis ją nutempė tarpdurio kryptimi. Moteris klupčiodama sekė jam iš paskos.

Liza suvokė, kad elgėsi idiotiškai bandydama slapta, nors ir labai subtiliai, perspėti Peinterį.

Ką aš padariau?

Koridoriuje stovėjo kiti pagrindiniai belaisviai: daktaras Lindholmas, Raideris Blantas bei australas kapitonas iškruvinta chaki spalvos uniforma. Visiems teko susisiekti su saviškiais ir pranešti, kad atokioje saloje padėtis kontroliuojama. Paklusdami nurodytam veiksmų planui jie suteikė pagrobėjams papildomo laiko — galimybę kaip reikiant atitolti nuo Kalėdų salos, kol kas nors perpras, į kokią bėdą pakliuvo „Jūrų valdovė“.

Liza išvydo ir vaikus, susigūžusius užpakalinėje koridoriaus dalyje. Iš viso keturis. Berniukus ir mergaites. Nuo šešerių iki dešimties metų. Kiekvienas priskirtas suaugusiajam, pasiųstam į radisto kajutę. Mažylių gyvybė priklausė nuo belaisvių bendradarbiavimo. Lizos įkaitė buvo aštuonmetė mergytė įkypomis, bet išplėstomis akimis, kuri persigandusi tupėjo ant grindų ir prie krūtinės spaudė kelius. Pora metų vyresnis brolis laikė ją apglėbęs per pečius.

Maoris, samdinių vadeiva, žengė prie vaiko, iš dėklo išsitraukęs pistoletą.

Devešas prisijungė prie grupelės, į šoną įrėmė kumštį.

— Aš visus įspėjau, jog sulauksite pasekmių, jeigu reikšmingai nukrypsite nuo scenarijaus ar regsite kokią gudrybę. Kadangi daktarė Kamings suklydo pirmą kartą, būsiu jai atlaidus.

— Prašau... — išlemeno Liza. Mintis, kad ant jos rankų kris vaiko kraujas, kėlė siaubą. Radisto kajutėje moteris veikė instinktyviai. Bet manevras pasirodė besąs kvailas.

Gręždamas ją žvilgsniu, Devešas pareiškė:

— Daktare Kamings, vietoj mergaitės mirs kitas vaikas. Auką leisiu jums išrinkti pačiai.

Liza prarado amą.

— Aš nesu žiaurus. Tiesiog praktiškas. Šitą pamoką kiekvienas privalote įsisavinti. — Jis pamojo belaisvei. — Rinkitės vaiką.

Ji pakratė galvą.

— Negaliu...

— Rinkitės, antraip liepsiu sušaudyti visus. Įsidėkite į galvas: mes turime per daug darbų, todėl nepakęsime net menkiausio nepaklusnumo.

Sulaukęs ženklo iš tatuiruoto vado, sargybinis ją stumtelėjo į priekį.

— Pasirinkite vaiką, daktare Kamings.

Įsistebeilijusi į keturių vaikų veidus, Liza nurijo ašaras. Nė vienas nekalbėjo angliškai, bet, matyt, kažką įžvelgė amerikietės išraiškoje, įskaitė kančią, kuri dar labiau juos pašiurpino. Mažieji imtiniai vėl pratrūko verkti, stipriau prisispaudė vieni prie kitų.

Liza maldingas akis įbedė į Devešą.

— Prašau, daktare Patandžali... juk suklydau aš. Nubauskite mane.

— Kiek suprantu, būtent taip ir elgiuosi. — Jis abejingai žiūrėjo į moterį. — Rinkitės.

Ji nužvelgė vaikų ketvertuką. Nei mergytės, nei šios brolio pasmerkti myriop negalėjo. Bet kitos išeities nebuvo. Liza pakėlė drebančią ranką ir bedė pirštu į kitą berniuką, vyriausią iš būrelio, maždaug dešimties metų.

Viešpatie, atleisk man.

— Puiku. Rakao, atlik savo pareigą.

Maoris priartėjo prie nurodyto vaiko, kuris viltingai kilstelėjo baimės perkreiptą veidą.

Pro Lizos lūpas ištrūko dejonė. Ji per žingsnį pajudėjo pirmyn, mėgindama išsižadėti sprendimo. Sargybinis tvirčiau suspaudė kalinės alkūnę. Moteris jautė, kaip dreba kojos — galų gale sielvartas bei siaubas pakirto pakinklius, ir ji suklupo.

Piratų vadas nukreipė pistoleto vamzdį į berniuko galvą.

— Ne... — sušvokštė Liza.

Jis nuspaudė gaiduką... tačiau vamzdis ugnies pliūpsnio neišspjovė. Ankštoje erdvėje veriamai spragtelėjo tuščias ginklo cilindras.

Rakao nuleido pistoletą.

Įsivyravus tylai, kitapus koridoriaus pasigirdo gargaliavimas. Atsisukusi Liza spėjo pamatyti, kaip daktaras Lindholmas sukniumba ant kelių, tokia pačia poza, kaip ir ji. Iš nuostabos bei skausmo jo akys suapvalėjo. Delnai spaudė gerklę. Tarp pirštų veržėsi kraujas.

Mediko užnugaryje stovinti Devešo bendražygė, Surina, pasitraukė atbula, tarytum būtų atnešusi arbatos puodelį ir nūnai ketinusi pasišalinti. Rankose ji nieko nelaikė, bet Liza neabejojo, kad moteris perpjovė daktarui gerklę ir žaibiškai paslėpė durklą.

Lindholmas pasviro, krūtine teškės ant kilimo. Aplink jį, įsigerdamas į brangų audinį, išplito kraujo klanas. Viena ranka mėšlungiškai suvirpčiojo ir aprimo.

— Močkrušys... — iškošė Raideris, šalin nusukdamas akmeninį veidą.

Devešas žengė prie Lizos.

— K-kodėl? — nustėrusi, persmelkta šalčio, sulemeno ji.

— Kaip minėjau, daktare Kamings, aš pastebiu viską. Įskaitant ir daktaro Lindholmo įgūdžius. Kitaip tariant, jų stoką, jei kalbėtume apie tyrimus bei darbą lauko sąlygomis. Svarbiausia, kad jis užmezgė ryšį su PSO būstine, nuramino saviškius ir jų neprileido prie mūsų. Visais kitais atžvilgiais iš jo menka nauda. Užtat daktaro mirtis pravertė kaip demonstracija. Tai yra ne vien parodė, kiek kainuoja nepaklusnumas. — Devešas į ją įsmeigė atšiaurų žvilgsnį. — Tikiuosi, daktare Kamings, tą kainą jūs atminsite.

Neatplėšdama akių nuo kraujo balos, Liza lėtai linktelėjo.

— Nuostabu. — Jis atsigręžė į kitus. — Be kita ko, daktaro mirtis visiems taps gera pamoka. Privalote įsisąmoninti, kokia rimta mūsų padėtis. Kiekvieno gyvybė priklausys nuo jo arba jos naudingumo. Štai kaip paprasta. Dirbkite arba mirkite. Primygtinai raginčiau kolegoms papasakoti, kas čia įvyko, kad ateityje nebereikėtų parodomųjų bausmių.

Devešas suplojo delnais.

— Ką gi, užmirškime nemalonias akimirkas ir imkimės veiklos. — Jis pamojo maoriui. — Rakao, nuvesk juos į darbo vietas. Daktarę Kamings pas pacientą palydėsiu asmeniškai.

Dėkle slėpdamas pistoletą, samdinių vadas išskirstė savo vyrus. Devešas su Liza nupėdino koridoriumi, tolyn nuo likusiųjų. Ji praėjo pro vaikų gretą. Sukrėstus mažylius piratai ruošėsi vesti atgal į priežiūros centrą.

Pavymui Lizos ir daktaro Patandžalio sekanti Surina sustojo šalia brolio ir sesers, pasilenkė prie mergytės, kuri vis dar gūžėsi berniuko glėbyje. Indė ištiesė delną, spragtelėjo pirštais, ir rankoje, lyg iš niekur, atsirado į popierėlį įvyniotas saldainis. Skanėstą ji pasiūlė iš baimės šiurpstančiai mergaitei, bet šioji dar tvirčiau prisiglaudė prie broliuko. Pastarasis, kur kas praktiškesnis, stvėrė saldumyną tarsi išgriebdamas masalą iš pelėkautų.

Surinai išsitiesiant, elegantiškai suraibuliavo šilkinis, siuvinėtas jos apdaras. Moteris palytėjo mergaitės skruostą ir vaiko ašaromis suvilgė pirštų galiukus. Galbūt ta pačia ranka perrėžė Lindholmui gerklę, — spėjo Liza. Kad ir kaip ten būtų, Surinos veidas išliko bejausmis.

Nusigręžusi Liza patraukė įkandin Devešo.

„Gildijos“ atstovas ją nuvedė iki paskutinės šiame laivo lygyje esančios kajutės ir atrakino duris. Eiliniai apartamentai... Svetainę užgriozdė sumontuoti įrengimai. Nekreipdamas į juos dėmesio, Devešas nužygiavo į gretimą miegamąjį.

Kai jis smuko pro tarpdurį, kitame kambaryje amerikietė įžiūrėjo pažįstamą, ant lovos išsitiesusią, po apsauginiu gaubtu gulinčią figūrą: moterį, apraizgytą kontrolinių prietaisų laidais, šviesiais, tačiau labai trumpai nukirptais plaukais. Liza pamatė ir ratuotus neštuvus, ant kurių pacientę atvežė iš sraigtasparnio. Jos bruožus tebeslėpė visą veidą dengianti deguonies kaukė.

Du vyrai, pacientę atgabenę sanitarai, buvo bebaigią tvirtinti laidelius, nuo moters tįstančius link artimiausio duomenis fiksuojančio bloko. Liza juos aprėpė vienu žvilgsniu: elektroencefalografas, elektrokardiografas, ultragarsinė sistema. Nuo krūtinės driekėsi centrinė, prie lašelinės prijungta žarnelė. Vienas prižiūrėtojas pataisė nukarusį šlapimo kateterį.

Devešas mostelėjo į pacientę.

— Leiskite jums pristatyti daktarę Siuzaną Tunis, jūrų biologę iš Kvinslendo. Vieną pirmųjų žmonių, susidūrusių su toksinių melsvabakterių protrūkiu. Kiek žinau, kitą jau matėte. Kalbu apie poną Nepažįstamąjį, paguldytą izoliatoriuje.

Moteris tebestovėjo šalia durų nesuvokdama, kodėl ją čia atvedė, po daktaro Lindholmo žmogžudystės neatsikračiusi sąstingio. Net jeigu į šitą kambarį perkeltas vienas iš pirmųjų nelaimėlių, nukentėjusių nuo Judo padermės, kuo ji čia dėta? Juk Liza — ne virusologė ir ne bakteriologe.

— Nesuprantu, — sumišusi prisipažino. — Laive pilna labiau už mane kvalifikuotų medikų.

Pašnekovas atsainiai numojo ranka.

— Terapinėmis priemonėmis pasirūpins mūsų technikai.

Liza susiraukė.

— Tuomet kodėl...

— Daktare Kamings, jūs puikiai išmanote fiziologiją. Turite didelį praktinių tyrimų stažą. Bet svarbiausia, praeityje, pasitarnaudama „Sigmai“, įrodėte, jog nestokojate sumanumo. Mums prireiks novatoriško jūsų požiūrio ir patirties. Jūs gilinsitės tik į šitos ligonės atvejį, padėsite asmeniškai man.

— Kodėl tiktai į jos?

— Nes pacientė gali pateikti atsakymus į svarbiausius klausimus, kurie mus kamuoja. — Devešas pažiūrėjo į gulinčią moterį ir prisimerkė, pirmąsyk išduodamas savo nerimą. — Siekiant įminti joje slypinčią mįslę, mums teks nukreipti žvilgsnius į gilesnę istorinę praeitį, į Marko Polo laikus, į jo klajones po vietinius vandenis... ir atskleisti dar svarbesnę paslaptį.

— Marko Polo? Keliautojo?

Devešas vėl pamojo.

— Kaip sakiau, tais pėdsakais seka kita „Gildijos“ atšaka. — Jis linktelėjo ligonės pusėn. — O visi mūsų darbai, tyrimai ir neišvengiamos aukos suksis tik apie šią moterį.

— Aš vis vien nesuprantu. Kuo ji tokia reikšminga?

„Gildijos“ atstovas prabilo tylesniu balsu.

— Moteris... na, ji keičiasi. Kaip bakterijos. Jos organizme auga Judo padermė.

— Bet jūs minėjote, kad virusas nepajėgus užkrėsti žmogiškų ląstelių.

— Teisingai. Jis užsiima kitkuo.

— Kuo?

Devešas atsigręžė į Lizą.

— Išgyvena inkubacinį periodą.

INKUBACINIS PERIODAS

7 NEPAPASAKOTA ISTORIJA

Liepos 6 diena, 06 valandos 41 minutė

Stambulas

Greičiau nei per parą Grėjus aplėkė pusę planetos ir atsidūrė kitame pasaulyje. Iš minaretų, priklausančių begalei Stambulo mečečių, muedzinai kvietė musulmonus į rytinę maldą. Tekant saulei, nuo pastatų krito ilgi šešėliai, o švytėjimas nutvieskė miesto kupolus ir smailes.

Nuo stogo, iš restorano, kuriame jam drauge su Seihana ir Kovalskiu teko laukti, atsivėrė panoraminis vaizdas. Nė vienas iš trijulės neatrodė pakiliai nusiteikęs. Dėl įtampos bei laiko juostų pokyčio jie jautėsi pervargę. Tačiau skaudulį, pulsuojantį už Grėjaus akių, nulėmė jo paties rūpesčiai. Privalėdamas slapstytis tiek nuo samdomų žudikų, tiek nuo savo valdžios, komandoras ėmė abejoti, ar pasielgė išmintingai, kai nusprendė susidėti su dabartine partnere.

Ir dar tas keistas iškvietimas į Stambulą. Kodėl? Kažkokia nesąmonė. Bent kartą suglumusi buvo ir Seihana. Į mažutį turkiškos arbatos puodelį auksiniais apvadais ji įvarvino medaus. Padavėjas, užsimetęs tradicinę, mėlynomis ir auksinėmis gijomis išsiuvinėtą liemenę, pasiūlė Grėjui vėl pripildyti jo puoduką.

Pirsas pakratė galvą, kuri nuo kofeino jau spengė.

Į Kovalskį padavėjas nesikreipė, nes žaliūkas, dėvintis džinsus, juodus trumparankovius marškinėlius ir ilgą pilką apsiaustą, į arbatą nė nežiūrėjo. Iš karto griebė desertą: delne spaudė atšaldytą, vynuogių degtinės — rakes — pripildytą stiklą.

— Skonis kaip saldymedžio ir asfalto, — pakomentavo jis perkreipęs lūpą, bet tai nesutrukdė į gerklę susiversti dviejų porcijų. Be to, Kovalskis atrado švedišką stalą, nuo kurio nušlavė duoną, alyvas, agurkėlius, sūrį ir pustuzinį kietai virtų kiaušinių.

Grėjui apetitą atėmė nerimą keliančios mintys bei galvą užkimšę klausimai.

Atsistojęs jis nubraukė prie neaukštos sienelės, supančios stogo terasą, bet iš po skėčio stengėsi neišlįsti. Stambulą, teroristų židinį, nuolat stebėjo palydovai. Grėjus nejučia ėmė spėlioti, ar tik šiuo momentu kokioje nors žvalgybinėje agentūroje jo bruožų netikrina veido atpažinimo programa.

Galbūt „Sigma“ arba „Gildija“ jau lipa ant kulnų?

Prie komandoro prisijungusi Seihana nuleido puodelį ant plytelėmis išklotos atbrailos. Ji miegojo per visą skrydį, pusiausėda gulėdama pirmosios klasės fotelyje. Pailsėjus veido blyškumas priblėso, nors moteris iki šiol vaikščiojo šlubčiodama, saugodama sužeistąją savo kūno dalį. Lėktuve ji persirengė laisvesniais drabužiais — užsitraukė chaki spalvos kelnes, įsisupo į lengvą, vėjo plaikstomą, tamsiai žydrą palaidinukę, tačiau tebeavėjo juodus „Versace“ motociklininko aulinius.

— Kodėl, tavo manymu, monsinjoras Verona mus pakvietė čia? — paklausė ji. — Į Stambulą?

Atsigręždamas Grėjus šonu įsirėmė į sienelę.

— Ką? Atgavai kalbos dovaną?

Ji irzliai ir perdėtai užvertė akis. Nuo tada, kai Džordžtaune bėgliai pasišalino iš daktaro kabineto, Seihana nieko daugiau neaiškino. Kita vertus, ir laiko neturėjo. „Gildijos“ agentė sugaišino juos tiktai trumpam, vieną sykį paskambinusi telefonu. Į Vatikaną. Grėjus klausėsi pokalbio. Rodos, jos skambučio Vigoras tikėjosi ir nė kiek nenustebo sužinojęs, kad Seihanai draugiją palaiko komandoras Pirsas.

— Naujienos sklinda greitai, — paaiškino monsinjoras. — Jūsų ieško Interpolas, Europolas, visi, kas netingi. Kiek suprantu, Seihana, Vėjų bokšte man žinutę palikote jūs.

— Užrašą radote?

— Taip.

— Ir atpažinote rašmenis.

— Be abejo.

Seihanai akivaizdžiai palengvėjo.

— Tokiu atveju nešvaistykime tuščiai laiko. Pavojus gresia daugybei gyvybių. Jei pasitelksite savo išteklius, nustatysite, ką...

— Užrašą aš išsiverčiau, — valdingai ją nutraukė Vigoras. — Ir perpratau, ką juo norėta pasakyti. Jeigu jums knieti sužinoti daugiau, abudu atvykite į Stambulą. Susitiksime „Ararato“ viešbutyje. Septintą ryto. Ant stogo įrengtame restorane.

Po skambučio Seihana veikiai suorganizavo padirbtus dokumentus ir pasirūpino skrydžiu. Grėjų užtikrino, esą apie jos kontaktus „Gildija“ nežino.

— Tam tikri žmonės man buvo skolingi paslaugas, — paaiškino moteris.

Seihana atsisuko krūptelėdama, priversdama jį grįžti į realybę. Alkūne užkliudė arbatos puodelį, kurį Grėjus spėjo pastverti spėriau, nei jis nuskriejo į gatvę. Jos akyse, įbestose į puoduką, atsispindėjo šioks toks nerimas. Matyt, dėl atidumo stokos, visiškai nebūdingos „Gildijos“ agentei.

Bet po akimirkos Seihanos žvilgsnis vėl įgavo atšiaurumo.

— Nepyk, jog tau suteikiau per mažai informacijos, — prabilo ji. — Kai tiktai prisistatys monsinjoras Verona, viską papasakosiu. — Moteris galva kinktelėjo jo pusėn. — O kaipgi tu? Ar pasistūmėjai į priekį šifruodamas obelisko rašmenis?

Grėjus tik patraukė pečiais, leisdamas jai manyti, kad jis kažką atskleidė.

Seihana padėbsojo į į vyriškį, galiausiai atsiduso.

— Tiek to, — sumurmėjo ir grįžo prie staliuko.

Savo bendražygiui ji parūpino nuotraukas ir angelų rašto kopiją. Pakeliui į Stambulą Grėjus bandė išmąstyti, kas užšifruota tose eilutėse, tačiau darbui kliudė per daug neapibrėžtų faktorių. Jam reikėjo papildomų duomenų. Šiaip ar taip, Grėjus įtarė perkandęs užrašo prasmę: suskaidykite obeliską, ir viduje rasite lobį.

Būtent taip ir atsitiko.

Sidabrinį nukryžiuotąjį jis pasikabino po kaklu, iš pradžių radinį įdėmiai apžiūrėję. Kryžius atrodė senas ir nudilęs. Net ir tyrinėjant objektą didinamuoju stiklu, nepavyko įžvelgti jokių rašmenų ar užuominų, kurios patvirtintų beprotišką Seihanos teiginį, neva kadaise jis priklausė Marko Polo, pasaulį išmaišiusio keliautojo, nuodėmklausiui.

Likęs vienas prie turėklų, Grėjus įsistebeilijo į miestą. Bruzdesio nestigo net ir ankstyvą rytą. Apačioje su lengvaisiais automobiliais ir pėsčiaisiais varžėsi autobusai. Signalų bliovimas baudėsi užgožti veriančius gatvės prekeivių riksmus ir nuolatinį sulig aušra pakilusių turistų šurmulį.

Jis apsidairė po artimiausias apylinkes, akimis ieškodamas bet kokios galimos grėsmės ženklų ar įtartinų individų. Ar Naserą pasisekė išmušti iš vėžių? Seihana tuo neabejojo, nes dabar bėglius nuo persekiotojų skyrė pusė pasaulio. Bet Grėjus neketino prarasti budrumo. „Ararato“ kieme, po rytinių maldų, nuo karoliukais išpuoštų kilimėlių pašoko ir į viešbutį grįžo du vyrai. Vestibiulio fontane, į nieką nekreipdamas dėmesio, taškėsi vaikas.

Patenkintas Grėjus savo žvilgsniui leido pakilti aukščiau. „Araratas“ stovėjo seniausio Stambulo rajono, Sultanahmeto, centre. Nuo susipynusių gatvelių iki pat jūros nelyginant salos kilo senovinės struktūros. Tiesiai priešais viešbutį į padanges stiebėsi didingi Mėlynosios mečetės kupolai. Tolėliau, toje pačioje gatvėje, pusę masyvaus, bizantinio stiliaus soboro dengė juodi pastoliai — susidarė įspūdis, tarytum geležies konstrukcijos būtų siekusios statinį praryti, sulyginti jį su žemėmis. Už pastolių, tarp kiemelių bei sodų, dunksojo Sultonų rūmai.

Žiūrėdamas į didžius architektūrinius šedevrus, akmeninius istorijos monumentus, Grėjus jautė slegiančią amžių naštą. Pirštais išsiblaškęs palietė po kaklu kybantį kryžių. Štai dar vienas antikvarinis pavyzdys, kurio kilmė istorine prasme buvo itin reikšminga. Bet kas jį sieja su Seihanos minėta pasauliui iškilusia grėsme? Kuo čia dėtas nukryžiuotasis, priklausęs Marko Polo dvasininkui?

— Ei, Ali Baba, — užnugaryje šūktelėjo Kovalskis. — Atnešk dar vieną stiklą to saldymedžio gėralo.

Grėjus susiturėjo neišspaudęs dejonės.

— Jis vadinamas rakė, — paskelbė balsas, kokiu šneka valdingi dėstytojai.

Komandoras atsigręžė. Nuo laiptatakio, nugrimzdusio šešėliuose, į terasą žengė pažįstamas, ilgai lauktas žmogus. Monsinjoras Vigoras Verona turkiškai kreipėsi į padavėją. Kalbėjo mandagiu, atsiprašančiu tonu.

— Bir sise raki lūften.6

Padavėjas nusišypsojęs palinksėjo ir dingo svečiams iš akių.

Vigoras prisiartino prie staliuko. Jo kaklo nepuošė kunigo apykaklė, todėl Grėjus padarė išvadą, kad monsinjoras keliavo inkognito. Nusikratęs dvasininko atributo, jis atjaunėjo dešimtmečiu. Tiesa, šešiasdešimtmečiui vyriškiui žvitrią išvaizdą galėjo suteikti eilinė apranga: mėlyni džinsai, žygeivio batai, juodi marškiniai paraitotomis rankovėmis. Negana to, Vigoras nešėsi nutrintą, ant peties užmestą kuprinę. Atrodė pasiruošęs užkopti į Ararato kalną, kurio vardu buvo pavadintas viešbutis, arba leistis į Nojaus laivo paieškas.

Visai įmanoma, jog kitados monsinjoras išties dalyvavo tokioje ekspedicijoje.

Prieš tapdamas Vatikano archyvų prefektu, Šventajam sostui jis tarnavo archeologu, tiriančiu biblines vietoves. Tokia padėtis suteikė galimybę užimti ir kitokias pareigas. Šnipo. Archeologo priedanga leido Vigorui klajoti po platų pasaulį, rinkti atitinkamą informaciją ir ją persiųsti Vatikanui.

Praeityje jis buvo ištiesęs pagalbos ranką ir „Sigmai“.

Regis, profesinės Vigoro patirties vėl prisireiks.

Monsinjoras atsidūsėjęs prisėdo. Grįžęs padavėjas priešais atvykėlį nuleido garuojantį arbatos puodelį.

— Terekktirler,7 — padėkojo Vigoras.

Kai padavėjas nudrožė šalin, Kovalskis atsisėdo tiesiau, pro tuščią stiklą žiopsodamas į siuvinėtos liemenės nugarą. Po sekundės kitos nukorę pečius, tyliai paburnojo dėl prasto aptarnavimo.

— Komandore Pirsai, Seihana, — pradėjo Vigoras, — dėkui, kad išpildėte mano prašymą. Jūrų pėstininke Kovalski... malonu su jumis susipažinti.

Artimiausias kelias minutes jie keitėsi mandagybėmis. Monsinjoras užsikirsdamas paminėjo dukterėčią Reičelę, dėl ko Grėjus irgi pasijuto nesmagiai. Juodu su Reičele išsiskyrė abipusiu sutarimu, bet jaunajai giminaitei Vigoras iki šiol puoselėjo labai globėjiškus jausmus. Aišku, leitenantei, tarnaujančiai Italijos karabinierių gretose, užtarėjų nereikėjo. Jos karjera klostėsi puikiai, valdžia netgi pakėlė atlyginimą.

Grėjus apsidžiaugė, kai į pokalbį įsiterpė Seihana.

— Monsinjore Verona, kodėl mus iškvietėte į Stambulą?

Vigoras rankos kilstelėjimu paprašė tylos, paragavo arbatos ir puodelį atsargiai padėjo ant stalo.

— Netrukus sužinosite. Bet iš pradžių susitarkime dėl dviejų dalykų. Pirma, kad ir kur veda siūlo galas, aš keliausiu su jumis. — Grėjų jis apdovanojo nepermaldaujamu žvilgsniu, galop atsigręžė į Seihaną. — Antra, kas ne mažiau svarbu, norėčiau sužinoti, kaip visa tai susiję su garsiuoju venecijiečiu Marku Polu?

„Gildijos“ agentė nustebo.

— Iš kur jūs... juk Marko Polo jums neminėjau.

Nespėjus Vigorui atsiliepti, sugrįžo padavėjas. Kovalskis viltingai pakėlė akis, kurios suapvalėjo, kai priešais jūrų pėstininką ant stalo išdygo pilnas rakės butelis.

— Užsakiau jums pusę litro, — paaiškino Vigoras.

Žaliūkas ištiesė ranką ir bičiuliškai suspaudė monsinjoro dilbį.

— Padre, įtraukiu jus į savo draugų sąrašą.

Grėjus atsisuko į Seihaną.

— Na, gal pasakysi, kaip visa tai susiję su Marku Polu?

Vidurnaktis

Vašingtonas, Kolumbijos apygarda

Juodas „BMW“ sedanas iš Diuponto rato išsuko į tamsesnes gatves. Prospekte, abipus kurio vešėjo guobos, priešakiniai ksenono žibintai išrėžė melsvą taką. Platus, daugiabučių įrėmintas kelias atrodė kaip miestą vagojantis tarpeklis. Šis nė iš tolo nepriminė siaurų slėnių, nusidriekusių Nasero gimtinėje, kur bastėsi vien ožkos, kur olos bei tuneliai afganams klajokliams atstojo namus. Tačiau savo namais jis negalėjo vadinti net ir tų kraštų. Tėvas atsisveikino su Kairu, kai Naserui buvo aštuoneri, patraukė į Afganistaną, išvaduotą iš rusų pajėgų, prisijungė prie žmonių, išpažįstančių tikrąjį, niekuo nesuterštą islamą. Į naują šalį atsitempė ir jaunesnius Nasero brolį bei seserį. Tie neturėjo, iš ko rinktis. Kelionės išvakarėse mokykliniu vyriausiojo sūnaus šaliku tėvas pasmaugė jų motiną, kuri nenorėjo apleisti Egipto ir amžiams pasislėpti po parandža. Ji nelaikė liežuvio už dantų, pasiskundė ne tiems žmonėms.

Tėvas vaikus privertė nuolankiai atsiklaupti ir stebėti, kaip jis baudžia motiną — kaip išsprogsta jos akys, o pro lūpas virsta papurtęs liežuvis.

Pamoką Naseras gerai įsisavino.

Prarasti šaltakraujiškumo nevalia. Jokiomis aplinkybėmis.

Nuo ksenono žibintų nudrikusios šviesos juostos pakrypo už pastato kampo. Keleivio vietoje įsitaisęs Naseras pamojo į vidurį kvartalo.

— Sustok ten.

Vairuotojas, kuriam po nenusisekusio pagrobimo aptvarstė sulaužytą nosį, nuvairavo sedaną prie šaligatvio. Naseras atsisuko į užpakalinę sėdynę, kur viena prie kitos spaudėsi dvi figūros.

Juodai apsirengusi Anišena kone susiliejo su odiniu automobilio salonu. Dėl gobtuvo, užsmaukto ant viršugalvio ražienų, bendražygė panėšėjo į vienuolę. Tamsoje skaisčiai spindėjo jos akys. Moteris intymiai sviro prie vyruko, viena ranka apglėbusi jo pečius.

Belaisvis užkimšta burna nesiliovė inkštęs. Ant vienos veido pusės ir gerklės juodavo kraujas. Surištose, tarp kelių įspraustose rankose jis tebegniaužė savo ausį. Mediko pavardę Naseras aptiko „Rolodekse“, kompiuterinėje kartotekos programoje.

— Čia ta vieta?

Jaunas vyriškis energingu galvos kinkavimu patvirtino, kad adresas teisingas, ir kietai užsimerkė.

„Gildijos“ agentas žvilgsniu patyrinėjo daugiaaukščio vestibiulį. Už stalo budėjo naktinis sargas. Virš neperšaunamų stiklinių durų kyšojo apsaugos kamera. Saugumu pasirūpinta. Naseras nykščiu patrynė elektroninį, keleivio maloniai perleistą raktą.

Jis užtruko kiaurą dieną, kol susekė amerikiečio ir „Gildijos“ išdavikės pėdsakus. Vakar Takoma Parke išnaršė bungalą. Garaže tepamatė sugadintą Seihanos motociklą. Obelisko — nė padujų, neskaitant egiptietiško marmuro nuoskalos, atrastos ant įvažiavimo tako.

Bet užklydus į patį namą, Alachas jam parodė palankumą.

Kompiuterio darbalaukyje Naseras aptiko „Rolodekso“ programą.

Ir į kartoteką įrašytas keliolikos gydytojų pavardes.

Teko sugaišti likusią dienos dalį, kol pavyko surasti jiems reikalingą žmogų.

Jis nusisuko.

— Ačiū, daktare Korinai, kad man padėjote rasti tinkamą poveikio priemonę.

Naserui nė nereikėjo linktelėti Anišenai. Moters ašmenys smigo tarp belaisvio šonkaulių ir perskrodė širdį. MOSSAD agentų metodo ją išmokė Naseras, kuris pats juo naudojosi tik vieną kartą.

Kai tėvas klūpėdamas meldėsi.

Tik įvykdė teisingumą, neturintį nieko bendra su vaiko kerštu.

Jis atlapojo sedano dureles. Savo tėvui jautėsi skolingas — bent jau už pamoką, kurios sulaukė aštuonmetis berniukas, atsiklaupęs priešais smaugiamą motiną.

Šiąnakt tokia pamoka jam pravers.

Prarasti šaltakraujiškumo nevalia. Jokiomis aplinkybėmis.

Išlipęs laukan, Naseras atidarė užpakalines duris. Anišena nusirangė nuo sėdynės, sučežėdama prašmatniu, itališko dizaino, iš veršiuko odos pasiūtu švarkeliu, kuris dengė tamsius zomšinius drabužius, puikiai derančius, prie jo „Armani“ kostiumo. Moteris nesusitepė nė lašeliu kraujo — švarus darbas liudijo, kokias profesines aukštumas ji pasiekusi. Naseras apkabino bendražygę per juosmenį ir užtrenkė dureles.

Anišena prie jo prigludo.

— Naktis tik prasideda, — šnipštelėjo su pasitenkinimu atsidusdama.

Egiptietis ją prisitraukė arčiau. Dabar abu priminė įsimylėjėlius, po vėlyvos vakarienės grįžtančius namo.

Vasaros naktis buvo tvanki ir drėgna, bet daugiabučio vestibiulyje veikė oro kondicionierius. Per spyną perbraukus elektroniniu daktaro Korino raktu-kortele, paradinės durys šiugždėdamos atsivėrė. Nuo savo stalo galvą pakėlė sargas.

Palinksėjęs jo pusėn, Naseras nužingsniavo link artimiausio lifto. Anišena skambiai sukrizeno, įniko burkuoti mylimajam į ausį, aiškiai nekantraudama parsigauti namo. Moters ranka nuslydo prie „Gloko“, kyšančio iš jo dėklo, rankenos.

Dėl visa ko...

Tačiau sargas viso labo atsakė kinktelėjimu, išmurmėjo „labas vakaras“ ir sutelkė dėmesį į savo žurnalą.

Naseras sustojo prie lifto, palingavo galva. Kaip tipiška. Amerikoje apsauga nieko neverta, nes dirba tiktai dėl akių.

Jis nuspaudė lifto mygtuką.

Neilgai trukus jiedu jau stovėjo priešais 512 numeriu pažymėtą butą. Ta pačia kortele Naseras perbraukė durų užraktą. Raudona indikatoriaus lemputė pažaliavo.

Egiptietis pažvelgė į Anišeną. Jos akyse įžiūrėjo kibirkštis, kurias pakurstė ne taip seniai pralietas kraujas.

— Mums reikalingas bent vienas gyvas, — įspėjo.

Moteris nutaisė apsimestinai rūgščią miną ir išsitraukė ginklą.

Vienu pirštu Naseras pastūmė rankeną žemyn. Ant gerai suteptų vyrių nė nesugirgždėjusios prasivėrė durys. Jis pirmas žengė per slenkstį, įsmuko į marmuru išklotą prieškambarį. Nuo miegamojo pusės sklido šviesa.

„Gildijos“ agentas sustojo neišniręs iš už durų.

Primerkė akį.

Apartamentuose viešpatavo keista ramybė. Aplinkui buvo per tylu. Toliau eiti nereikėjo. Jis sulaikė kvapą neabejodamas, jog butas tuščias.

Vis dėlto mostu liepė Anišenai pasidairyti po kambarius. Pats nuslinko priešinga kryptimi. Ganveik abudu išžvalgė kiekvieną apartamentų kampą, patikrino netgi sienines spintas.

Nė gyvos dvasios.

Anišena stabtelėjo didžiajame miegamajame, šalia tvarkingai apklotos lovos, ant kurios iš pažiūros niekas negulėjo.

— Daktaras mums melavo. — Jos balse pasigirdo susierzinimas, atmieštas pagarbos gaidele. — Jų čia nėra.

Pagrindiniame vonios kambaryje Naseras atsiklaupė ant vieno kelio, nes po vyšniniu tualetiniu staliuku kai ką pastebėjo.

Jis pastvėrė radinį.

Rankoje laikė raudoną pagal receptą išduodamų vaistų buteliuką. Tuščią.

Ant etiketės perskaitė paciento vardą ir pavardę. Džeksonas Pirsas.

— Jie čia buvo, — tūžmingai suniurnėjo ir atsitiesė.

Daktaras Korinas nemelavo. Tiksliau, pats tikėjo sakąs tiesą.

— Persikraustė kitur, — pridūrė Naseras, išeidamas iš vonios kambario.

Kumštyje sugniaužė piliulių indelį, pasistengė nuslopinti įniršį. Komandoras Pirsas vėl jį apmovė. Iš pradžių prigavo dėl obelisko, dabar gudraudamas apsaugojo tėvus.

— Ką darysime? — paklausė Anišena.

Jis iškėlė tuščią buteliuką.

Beliko vienintelė galimybė.

07 valandos 30 minučių

Stambulas

— Visų pirma, — prabilo Seihana, — ką jūs žinote apie Marką Polą?

Ji paslėpė akis po melsvai tamsintais akinių stiklais. Saulė patekėjo gana aukštai, todėl ant stogo įrengtame restorane tarpusavyje sumišo šešėliai ir spiginančiai ryškūs šviesos ruožai. Visi keturi persikėlė prie atokesnio kampinio staliuko, virš kurio styrojo skėtis.

Moters balse Grėjus išgirdo dvejonę... ir galbūt užuominą į palengvėjimą. Ji plėšėsi tarp troškimo kontroliuoti informacijos srautą ir sunkiai įveikiamo noro atsikratyti žinių naštos.

— Polas buvo keliautojas, gyvenęs tryliktame amžiuje, — atsiliepė Grėjus. Apie tą žmogų truputį pasiskaitę skrisdamas į Turkiją. — Kartu su tėvu ir dėde du dešimtmečius praleido Kinijoje, kaip garbingas mongolų imperatoriaus Kublaichano svečias. 1295-aisiais grįžo į Italiją ir apie savo klajones išklojo prancūzų rašytojui Rustičelui, kuris visus pasakojimus kruopščiai užfiksavo.

Marko knyga „Pasaulio aprašymas“ akimoju išpopuliarėjo Europoje, užliejo žemyną fantastiškomis istorijomis: apie milžiniškas, tuštutėles Persijos dykumas, žmonių knibždėte knibždančius Kinijos miestus, atokius, nuogų stabmeldžių ir žynių kraštus, kanibalų bei keisčiausių žvėrių pilnas salas. Knyga sužadino Europos vaizduotę. Plaukdamas į Naująjį Pasaulį, vieną egzempliorių gabenosi net Kristupas Kolumbas.

— Bet kaip jis susijęs su nūdienos įvykiais? — užbaigė Grėjus.

— Visais atžvilgiais, — atsakė Seihana, apžvelgdama stalą.

Vigoras gurkšnojo arbatą. Kovalskis, sulenkęs alkūnę, į kumštį įrėmė ausį. Nors jis iš pirmo žvilgsnio nuobodžiavo, Grėjus pastebėjo, kaip žaliūkas šaudo akimis, tyrinėja pašnekovus, įsidėmi jų reakcijas. Matyt, pečiuitasis jūrų pėstininkas savyje slėpė iki galo neatskleistus išminties klodus. Terasoje straksintiems žvirbliams Kovalskis atsainiai nušveitė pyragaičio trupinėlius.

Seihana tęsė:

— Marko Polo istorijos nėra tokios aiškios, kaip galvoja dauguma žmonių. Originalus jo knygos tekstas neegzistuoja. Tiktai kopijų kopijos. Dėl vertimų ir perleidimų atsirado daug neatitikimų.

— Taip, aš skaičiau, — tarė Grėjus, siekdamas ją paskubinti. — Skirtumų tokia galybė, jog kai kas abejoja, ar Markas Polas išvis kada gyveno. Gal viso labo užgimė prancūzų rašytojo vaizduotėje.

— Jis gyveno, — užtikrino Seihana.

Vigoras pritardamas linktelėjo.

— Apie kaltinimus Markui Polui girdėjau ir aš. Turiu omenyje reikšmingas spragas, paliktas Kinijos aprašyme. — Monsinjoras prie lūpų pakėlė puodelį. — Nepaminėta nei Tolimųjų Rytų aistra arbatai — gėrimui, kuris anuomet Europoje buvo nežinomas, nei pėdų surišimas arba valgomųjų lazdelių naudojimas. Markas netgi nemini Didžiosios kinų sienos. Aplaidumas, suprantama, bado akis ir atrodo įtartinas. Tačiau nemažai kitų dalykų Markas nupasakojo teisingai: savitą porceliano gamybą, anglies deginimą, netgi popierinius pinigus.

Monsinjoro balsas skambėjo visiškai užtikrintai. Galbūt Vigoras, kaip italas, paprasčiausiai didžiavosi venecijiečiu, bet Grėjus jautė, kad jo įsitikinimą pakurstė dar kažkas.

— Kad ir kaip ten būtų, kuo čia dėti mes? — įsiterpė komandoras.

— Visuose Polo knygos leidiniuose buvo praleista dar viena svarbi istorija, — paaiškino Seihana, — nutikusi tada, kai jis plaukė namo į Italiją. Kublaichanas pavedė Polams lydėti mongolų princesę Kokačin į Persiją, pas jos sužadėtinį. Tokios svarbios misijos vykdytojams imperatorius paskyrė keturiolika milžiniškų galerų ir daugiau nei šešis šimtus vyrų. Tačiau Persijos uostą pasiekė tiktai du laivai ir aštuoniolika žmonių.

— Kas atsitiko likusiems? — susniaukrojo Kovalskis.

— Markas Polas niekam apie tai neprasitarė. Savo garsiosios knygos įžangoje Rustičelas užuominomis lyg ir užsimena, jog Pietryčių Azijos salose įvyko kažkokia tragedija, tačiau istorijos neužrašė. Net ir gulėdamas mirties patale, Markas Polas apie ją neprasižiojo.

— Ar tai tiesa? — paklausė Grėjus.

— Šios paslapties taip niekas ir neatskleidė, — atsiliepė Vigoras. — Didžiuma istorikų spėja, kad laivyną užpuolė liga arba piratai. Viena aišku: Marko laivai tarp Indonezijos salų dreifavo penkis mėnesius, po kurių chano flotilė drastiškai sumažėjo.

— Taigi, — reikšmingai prabilo Seihana, — tokia dramatiška kelionės dalis neįtraukta į Polo knygą. Kodėl tą istoriją jis nusinešė į kapus?

Grėjus atsakymo nežinojo, tačiau paslaptis sužadino erzinantį nerimą. Jis pamažu ėmė suvokti, kur pėdsakai galėtų nuvesti.

Vigoro veidas irgi apniuko.

— Jūs žinote, kas nutiko tarp tų salų, ar ne?

Moteris linktelėjo, patvirtindama jo spėjimą.

— Pirmasis „Pasaulio aprašymo“ tiražas išleistas prancūziškai. Bet tuo metu, kai jis gyveno, užgimė judėjimas atkurti knygas itališkai, kurio pradininkas buvo Polo bendraamžininkas.

— Dantė Aligjeris, — pridėjo Vigoras.

Grėjus nukreipė akis į monsinjorą.

Vigoras paaiškino:

— Dantės „Dieviškoji komedija“, įskaitant garsųjį „Pragarą“, tapo pirmosiomis itališkai parašytomis knygomis. Prancūzai netgi praminė italų kalbą Za langue de Dante.

Seihana kinktelėjo galva.

— Šios revoliucijos Markas negalėjo ignoruoti. Anot istorinių šaltinių, prancūzišką „Pasaulio aprašymo“ leidinį jis išvertė į gimtąją italų. Kad ją įvertintų tautiečiai. Bet dirbdamas vieną egzempliorių pasigamino specialiai sau. Toje vienintelėje knygoje pagaliau atskleidė, kokio likimo sulaukė chano laivynas. Užrašė paskutinę istoriją.

— Neįmanoma, — sumurmėjo Vigoras. — Argi tokią knygą būtų pavykę taip ilgai slėpti? Kur ją laikė?

— Iš pradžių Polų šeimos valdose. Galop perkėlė į saugesnę vietą. — Seihana pažiūrėjo į Vigorą.

— Negi jūs šnekate apie...

— Į užsienį Polai išplaukė popiežiaus Grigaliaus X įsakymu. Kai kas teigia, esą Marko tėvas bei dėdė buvo pirmieji Vatikano šnipai, ir į Kiniją juos išsiuntė kaip dvigubus agentus, kurie privalėjo gauti žinių apie mongolų pajėgas. Štai tikrieji agentūros, kurioje jūs, monsinjore, pats tarnavote, įkūrėjai.

Vigoras atsilošė į kėdės atkaltę paskendęs savo mintyse.

— Slaptas dienoraštis dūlėjo archyvuose, — burbtelėjo.

— Pasimetęs, niekur neužregistruotas. Kaip eilinis Marko knygos leidimas, bent jau žiūrint pašaliečių akimis. Jį reikėjo nuodugniai perskaityti, norint atrasti papildomą, beveik tomelio pabaigoje įtrauktą skyrių.

— Ir „Gildija“ jį užvaldė? — paklausė Grėjus. — Sužinojo kažką svarbaus?

Seihana linktelėjo.

Komandoras susiraukė.

— Bet kaip „Gildija“ sugebėjo slaptą tekstą pasigrobti?

Nusiėmusi akinius, moteris jį pervėrė piktu, kaltinančiu žvilgsniu.

— Grėjau, tu pats jį atidavei.

07 valandos 18 minučių

Vigoras matė, jog „Sigmos“ agentas pritrenktas.

— Ką, po velnių, tu skiedi? — sušvokštė Grėjus.

Be to, monsinjoras pastebėjo šaltą pasitenkinimo blyksnį, kuriuo sužibo smaragdinės samdomos žudikės akys. Galimybė įgelti pašnekovams ją savotiškai džiugino. Vis dėlto iš nutįsusio Seihanos veido ir pablyškusių skruostų Vigoras spėjo, kad ji išsigandusi.

— Kalti mes visi, — pridūrė moteris, atsigręždama į monsinjorą.

Vigoras susilaikė nuo audringų reakcijų. Į šitą žaidimą veltis nesiruošė. Buvo per senas, kad jo kraujas taip lengvai užvirtų... ir numanė, apie ką Seihana kalba.

— Ant grindų jūs nupiešėte drakono ordino simbolį. Iš pradžių galvojau, jog norėjote mane perspėti, paskatinti ištirti angelų rašmenis.

Ji pakinkavo galvą, monsinjoro akyse jau įskaičiusi supratimą.

— Bet iš tiesų siekėte šio to daugiau, — tęsė Vigoras atminęs žmogų, kuris anksčiau vadovavo Vatikano archyvams: daktarą Albertą Menardį, išdaviką, slapta dirbusį imperatoriškajam Drakono ordinui. Per savo tarnybos laikotarpį tas žmogus iš archyvų pavogė gausybę svarbių tekstų, pervežė šiuos į Šveicarijos pilį ir paslėpė privačioje bibliotekoje. Grėjus, Seihana ir Vigoras padėjo jį demaskuoti, sunaikinti Drakono ordino sektą. Paaiškėjo, kad prakeiktoji, kruvina istorija pagarsėjusi pilis priklausė Veronų šeimai.

— Alberto biblioteka, — išsižiojo Vigoras. — Pilyje. Po viso pralieto kraujo, kai užsibaigė košmaras ir policija mus įleido į tas valdas, biblioteką radome visiškai tuščią. Išgaravusią.

— Kodėl man nepranešėte? — nustebo Grėjus.

Monsinjoras atsiduso.

— Manėme, jog čia nagus prikišo vietiniai vagys... arba korumpuoti italų karabinieriai. Išdaviko bibliotekoje netrūko neįkainojamų antikvarinių vertybių. Ir paslaptingų žinių, kuriomis Albertas taip domėjosi.

Nors buvusį prefektą Vigoras niekino, jis suvokė, kad Albertas Menardis buvo savotiškas genijus, negana to, žinantis visas archyvo, kurio vyriausiuoju sergėtoju išdirbo trisdešimt metų, paslaptis. Intriguojantį atradimą, Marko „Pasaulio aprašymą“ su slaptu papildomu skyriumi, jis neabejotinai priglaudė po savo sparneliu.

Bet ką būtent senasis prefektas perskaitė? Kas jį paskatino nudžiauti leidinį? Kas patraukė „Gildijos“ dėmesį?

Vigoras įsispoksojo į moterį.

— Biblioteką ištuštino ne eiliniai ilgapirščiai, ar ne? Jūs „Gildijai“ pranešėte apie tenykščius lobius.

Nuskambėjus kaltinimui, Seihana nė nepajėgė krūptelėti.

— Neturėjau kitos išeities. Prieš dvejus metus, kai judviem pagelbėjau, biblioteka man išpirko gyvybę. Aš nenutuokiau, kokia siaubinga informacija slypėjo knygose.

Per jųdviejų pokalbį Grėjus nepratarė nė žodžio, tik prisimerkęs juos stebėjo. Vigoras kone matė, kaip jo galvoje sukasi sraigteliai bei spragsi minčių eigą pakeičiantys jungikliai. Kaip ir Albertas, komandoras Pirsas pasižymėjo unikalia mąstysena, gebėjimu iš skirtingų, lyg ir nesugretinamų, fragmentų sulipdyti naują visumą. Nieko keisto, kad Seihana į jį kreipėsi pagalbos.

Grėjus jai linktelėjo.

— Seihana, tu skaitei tekstą. Istoriją, kurioje Markas Polas iškloja visą tiesą apie kelionę namo.

Tarsi atsakydama moteris atgal pastūmė kėdę, pasilenkė ir atsegė kairįjį batą. Iš vidinės kišenėlės išgriebė tris sulankstytus lapus.

— Kai pradėjau įtarti, kokie tikrieji „Gildijos“ kėslai, išverstą skyrių nusikopijavau.

Vigoras su Grėjum pasislinko arčiau, petys į petį, ketindami drauge ištirti puslapius. Virš abiejų vyrų palinko plačiapetis jūrų pėstininkas, kurio kvapas atsidavė rakės anyžiais.

Monsinjoras permetė akimis pavadinimą ir pirmąsias eilutes.

LXII skyrius

NEPAPASAKOTA ISTORIJA: UŽDRAUSTAS ŽEMĖLAPIS

Nuo tada, kai paskutiniam prieglobsčiui tarėme sudiev, praėjo mėnuo, tad mums reikėjo susirasti upę, idant pasipildytume gėlo vandens atsargas ir pataisytume du laivus. Iki kranto nukakome nedidelėmis valtimis; pasijutome priblokšti veizdėdami į gausybę paukščių ir storų vijoklių tankmę. Mums trūko ir sūdytos mėsos bei vaisių. Į sausumą išlipome su palyda — keturiasdešimt dviem didžiojo chano vyrais, ginkluotais ietimis ir lankais. Pasirūpinti apsauga ragino sveikas protas, nes aplinkinėse salose gyveno stabmeldžiai, kurie rijo kitų žmonių kūnus.

Atpažinęs archaišką „Pasaulio aprašymo“ stilių ir moduliaciją, Vigoras skaitė toliau. Nejau tie žodžiai iš tikrųjų priklausė Marko Polo rankai? Jei taip, šį skyrių teko regėti vos vienam kitam išrinktajam. Monsinjoras, kuriam vertimas didelio pasitikėjimo nekėlė, geidavo pamatyti pirminį šaltinį — dar labiau jam norėjosi ištirti originalią tarmę, savotiškai suartėti su garsiuoju keliautoju.

Vigoro žvilgsnis tebeslinko eilutėmis:

Ties upes vingiu vienas iš chano vyrų sušuko ir parode į smailę, kylančią iš slėnio, už daugel mylių, miško gūdumoje. Mes išvydome ne viršukalnę, o didingo statinio Špilių; netrukus pastebėjome ir kitus bokštus, perpus apsigaubusius ūkanų tumulais. Dešimt dienų, kurias skyrėme laivų remontui, būtume praleidę dykai, be to, chano vyrams norėjosi pamedžioti paukščių ir žvėrių, idant turėtume šviežienos, tad nusprendėme leistis į žygį, ištirti žemėlapiuose nepažymėtą kraštą, surasti slėpiningus milžiniškų pastatų kūrėjus.

Įveikęs pirmąjį puslapį, paprastame atpasakojime Vigoras įžvelgė akivaizdžios grėsmės užuominas. Marko žodžiais tariant, „miške nuščiuvo paukščiai ir žvėrys“. Kartu su medžiotojais keliautojas skverbėsi į džiunglių gelmes, eidamas taku, kurį „išmynę didžių, į kalnus panašių bokštų statytojai“.

Galiausiai, artėjant sutemoms, Marko būrys pasiekė akmeninį miestą.

Iš miško išnirome į didį miestą, kupiną smailių, ant kurių vietiniai išraižė stabų veidus. Kokius šėtoniškus kerus pasitelkė čiabuviai, taip ir nesužinojau, bet Viešpats maloningai jiems atkeršijo užleisdamas marą, sunaikindamas miestą ir jį supančios girios dalį. Pirmasis mūsų pamatytas lavonas buvo nuogos mergaitės. Ant jos kūno, suirusio iki kaulų, ropojo juodos, stambios skruzdelės. Kad ir kur pažvelgsi, į akis krito begalės palaikų. Išžudytųjų skaičius buvo didesnis nei keletas šimtų, bet giltinė neapsiribojo vien žmonių nuodėmėmis. Ant žemės gulėjo iš dausų nukritę paukščiai. Aplinkui brinksojo persikreipusios žvėrių gaišenos. Medžiuose kabėjo storos negyvos gyvatės.

Mes atsidūrėme Mirusiųjų mieste. Išsigandę maro, panūdome kuo skubiau grįžti į pakrantę, bet mūsų žygį stebėjo svetimos akys. Jie išlindo iš miško gelmes: pliki čiabuvių kūnai atrodė ne ką sveikesni negu tų, kurie tysojo aikštėse, ant akmeninių laiptų arba plūduriavo žaliuose griovių mauruose. Pūvančių galūnių žaizdose įžiūrėjome žalią mėsą. Odą bjaurojo papurtę randai ir šunvotės. Didžiumos pilvai buvo išsipūtę bei nukarę. Opos šlapiavo, iš jų tekėjo glitėsiai. Vieni žmones klūpčiojo apakę, kiti nagais draskėsi kūną. Šitą kraštą tarytum užgriuvo tūkstantis marų, ištisas legionas.

Iš po medžių lapijos išsiūbavo galybe jų, prašiepusių dantis nelyginant laukiniai žvėrys. Kai kurie nešėsi nupjautas rankas ir kojas. Prisiekiu Dievu, kurs mane saugo, dauguma tų galūnių buvo apgraužtos.

Nors tekanti ryto saulė vis labiau kaitino, Vigorą perliejo šaltis. Stingdamas iš siaubo jis skaitė, kaip Marko būrys spruko į miesto gilumą, kur bandė pasislėpti nuo kraugeriškos armijos. Venecijietis smulkmeniškai aprašė skerdynes ir kanibalizmo atvejus. Atslinkus sutemoms, drauge su bendražygiais jis įsmuko į vieną iš aukštų pastatų, nusėtą vingrių gyvačių bei seniai mirusių karalių raižiniais. Grupelė pasiruošė lemiamoms grumtynėms, visi buvo tikri, kad pasiligoję kanibalai, kurių vis daugiau plūdo į miestą, juos nugalabys.

Grėjus beveik negirdimai murmėjo panosėje skaitydamas paskutinį puslapį, bet aiškiai netikėdamas savo akimis.

Kai saule nusileido, išblėso ir mūsų viltys. Kiekvienas savaip pasimeldė dausoms. Chano vyrai pakūrė šakalius ir pelenais išsitepė veidus. Aš tegalėjau kreiptis į nuodėmklausį. Brolis Agryras priklupo šalia manęs, pakuždomis ėmė melstis, prašydamas Viešpaties priimti mūsų sielas. Kristaus kančios kryžiumi patepė mano kaktą. Tais pačiais pelenais, kuriais išsitrynė chano žmonės. Pažvelgęs į jų veidus nusistebėjau: nejau per tokius siaubingus išmėginimus mes pasirodome besą vienodi? Pagonys ir krikščionys. Galų gale kurių iš mūsų maldų buvo išklausyta? Kieno maldos į maro židinį pritraukė gėrybę — gąsdinančią, mus išgelbėjusią gerybę?

Šioje vietoje tekstas nutrūko.

Grėjus apvertė lapą su viltimi, kad atras tęsinį.

Kovalskis atsilošė ir prie diskusijos apie istorinius įvykius prisidėjo vieninteliu pastebėjimu.

— Per mažai sekso, — susniaukrojo, kumščiu pabandė prislopinti riaugtelėjimą, bet nesėkmingai.

Susiraukęs Grėjus pirštu pabarbeno į trečiąjį puslapį.

— Čia... paminėtas brolis Agryras.

Vigoras, irgi atkreipęs dėmesį į akivaizdžią klaidą, energingai palinksėjo. Aišku kaip dieną, jog tekstas suklastotas.

— Į rytus Polų nelydėjo jokie dvasininkai, — balsu paskelbė. — Pasak Venecijos dokumentų, kartu su Polais išplaukė du dominikonų vienuoliai, atstovavę Šventajam sostui, bet abu grįžo po kelių dienų.

Seihana čiupo pirmąjį puslapį ir vėl jį išlankstė.

— Kaip ir slaptojo skyriaus atveju, Markas ištrynė vienuolį iš savo kronikų. Iš tiesų Polams draugiją palaikė trys dominikonai. Po vieną kiekvienam keliautojui, kaip buvo įprasta tais laikais.

Vigoras sumojo, kad ji teisi. Toks paprotys iš tikrųjų egzistavo.

— Namo spruko tik du broliai, — tęsė Seihana. — Faktus apie trečiąjį stengėsi nuslėpti... iki šiol.

Grėjus pasislinko atgal, vienu timptelėjimu nuo kaklo nusitraukė grandinėlę ir sidabrinį nukryžiuotąjį padėjo ant stalo.

— Tu tvirtini, jog čia — brolio Agryro kryžius? Paminėtas istorijoje?

Moteris jam atsakė ryžtingu žvilgsniu.

Sulaukęs netikėtų naujienų, Vigoras iš nuostabos prarado žadą. Jis apžiūrėjo kryžių — be jokių puošmenų, su elementariai pavaizduota nukryžiuotojo figūra. Daiktas atrodė senas. Nejau tai tiesa? Monsinjoras švelniai jį paėmė nuo stalo ir pavartė delne. Jei kryžius išties priklausė broliui Agryrui, galima sakyti, kad jie sulaukė rimtų įrodymų, patvirtinančių šiurpius Marko žodžius.

Pagaliau Vigoras atgavo balsą.

— Nieko nesuprantu... kodėl brolį Agryrą išmetė iš istorijos?

Seihana surinko išsklaidytus lapus.

— Mes nežinome, — paprastai atsakė. — Likusius knygos puslapius kažkas išplėšė ir pakeitė netikru, kurį įrišo į apvadą. Bet iš naujo puslapio kokybės aišku, kad jis atspausdintas šimtmečiais vėliau negu visa knyga.

Keistybė privertė Vigorą susiraukti.

— Kas parašyta naujajame puslapyje?

— Pačiai jo skaityti neteko, bet man minėjo, jog ten pilna padrikų svaičiojimų, papildytų užuominomis į angelus ir citatomis iš biblijos. Polų istorija rašytoją neabejotinai pašiurpino. Bet svarbiausia, jog tame puslapyje smulkmeniškai pasakojama apie Marko ranka nubraižytą, į knygą įtrauktą žemėlapį... kuriame įsikūnijo blogis.

— Kas gi jam nutiko?

— Nors ir persigandę, teksto redaktoriai nedrįso visiškai sunaikinti žemėlapio. Todėl klastotojas su būreliu pagalbininkų jį perrašė pasitelkę apsaugą ir palaiminimą garantuojantį šifrą.

— Paslėpė angelų rašmenyse, — susigaudę Grėjus.

— Bet kas įterpė puslapį? — paklausė Vigoras.

Seihana patraukė pečiais.

— Autorius nepasirašė, tačiau puslapyje apstu paminėjimų, liudijančių, kad keturioliktame amžiuje, po Juodojo maro šėlsmo, Polų palikuoniai slaptąją Marko knygą perleido popiežiui. Galbūt šeima išsigando, kad Mirusiųjų miestą užpuolęs maras ruošiasi sunaikinti likusį pasaulį? Būtent tuo metu knygą perkėlė į archyvus.

— Įdomu, — tarė Vigoras. — Jeigu jūs teisi, šioji informacija veikiausiai paaiškintų, kodėl nuo tų laikų išnyko visi Polų šeimos pėdsakai. Iš San Lorenco bažnyčios, kur palaidotas Markas Polas, dingo netgi jo kūnas. Rodos, lyg kažkas metodiškai bandė ištrinti Polus. Ar kam nors pavyko datuoti naująjį puslapį?

Moteris sukinkavo galva.

— Jis parašytas šešiolikto amžiaus pradžioje.

Monsinjoras prisimerkė.

— Mm-hmm... tada, kai Italiją siaubė dar viena buboninio maro banga.

— Būtent, — patvirtino Seihana. — Ir tada, kai vokietis Johanas Tritemijus išrado angelų raštą. Nors jis pats tikino, neva tie simboliai atsirado anksčiau, nei Žemėje užgimė žmogus.

Vigoras linktelėjo. Šio rašto kilmę jis tyrė. Tritemijus neabejojo, kad naudojantis angeliška abėcėle — kurią sužinoti padeda gilios meditacijos, — galima užmegzti ryšį su dangiškuoju angelų choru. Maža to, vokietis mėgėjiškai domėjosi kriptografija ir slaptais kodais. Buvo manoma, jog garsusis jo traktatas „Stenografija“ — okultinės prigimties, bet iš tiesų veikalą sudarė sudėtingas angelologijos bei šifravimo mišinys.

— Taigi, jei anais laikais norėjai paslėpti žemėlapį, tariamai įkūnijantį blogį, jį reikėjo užšifruoti angelų rašmenimis, kurie sergėja nuo pavojų.

— Tokia ir „Gildijos“ nuomonė. Suklastotame puslapyje radome užuominų, nurodančių, kur galėtų slypėti žemėlapis. Paaiškėjo, kad jis išraižytas egiptietiškame obeliske ir nugrūstas į Vatikane esantį Grigaliaus muziejų. Deja, obeliskas pranyko laiko tėkmėje. Jo ieškodami mudu su Naseru įsivėlėme į katės ir pelės žaidimą. Bet aš laimėjau. Nudžioviau reliktą jam iš panosės.

Moters balse Vigoras išgirdo kartėliu atmieštą pasididžiavimą. Jis suraukė antakius ir įdėmiai nužvelgė pašnekovų veidus.

— Apie kokį obeliską jūs kalbate?

07 valandos 42 minutės

Grėjus glaustai išklojo apie egiptietišką obeliską, kurio viduje slypėjo vienuolio kryžius, ir papasakojo apie šifruotą, fosforescuojantį užrašą.

— Štai tekstas. — Jis įteikė kopiją monsinjorui.

Vigoras peržvelgė angeliškų rašmenų kratinį ir palingavo galva.

— Aš nieko nesupratu.

— Nenuostabu, — įsiterpė Seihana. — Padrikame, prie Marko teksto pridėtame laiške yra nuoroda į žemėlapio raktą. Būdą, kuris pagelbės atskleisti paslaptį. Raktas išskaidytas į tris dalis. Pirmoji buvo susijusi su įrašu, išraižytu kambarėlyje, į kurį prieš daugelį amžių kažkas nukišo knygą su papildomu skyriumi.

— Vėjų bokštas, — tarstelėjo Vigoras. — Puiki slėptuvė. Anais laikais bokštą tiktai statė. Jame turėjo įsikurti Vatikano observatorija.

— Pasak suklastoto puslapio, — tęsė Seihana, — kiekvienas raktas ves prie kito. Todėl iš pradžių privalome įminti pirmąją mįslę. Išversti Vatikane rastą angelų raštą. — Ji atsigręžė į Vigorą. — Sakėte, kad jums pavyko. Tikrai?

Monsinjoras jau žiojosi, bet Grėjus nuleido ranką ant jo peties, nenorėdamas Seihanai atversti visų kortų. Lai užantyje lieka bent vienas tūzas.

— Visų pirma paaiškink, kodėl čia įsivėlė „Gildija“, — pareiškė komandoras. — Kam taviškiams prisireikė atsekti istorinius Marko Polo pėdsakus?

Moteris sudvejojo. Giliai įkvėpė, tik neaišku, kam ruošėsi — ketino pameluoti ar sakyti tiesą. Tačiau prabilusi patvirtino stiprėjančią Grėjaus baimę.

— Mes įsitikinę, kad Marko aprašyta liga vėl ištrūko į laisvę. Bakterijos kažkaip atsiskyrė nuo jo galerų, kurios nuskendo tarp Indonezijos salų. Kiti „Gildijos“ nariai jau nusigavę į vietą ir pasirengę užsiimti moksliniais tyrimais. Mudviem su Naseru nurodyta pasigilinti į istorinius šaltinius. Kaip įprasta „Gildijoje“, dešinioji ranka neturėtų numanyti, kuo užsiima kairioji.

Grėjus puikiai žinojo, kad „Gildija“ suskaldyta į kuopeles, kaip ir dauguma teroristų organizacijų.

— Bet aš nugvelbiau šiokią tokią informaciją, — pridūrė pašnekovė. — Atskleidžiau tos ligos prigimtį, išsiaiškinau, kad ji gebėtų visiems laikams pakeisti biosferą.

Seihana papasakojo, kaip „Gildija“ atrado Judo paderme pavadintą virusą, kuris visas bakterijas valiojo paversti žudikėmis.

Ji pacitavo Marko tekstą.

— „Tūkstantis marų. Ištisas legionas.“ Štai kas užgriuvo Indoneziją. Bet aš pažįstu „Gildiją“ ir nujaučiu, kokie jos planai. Įsigiję bei savo reikmėms pajungę patogeną, žmonės iš mano organizacijos viliasi sukurti naujus bakteriologinius bioginklus, apsirūpinti neišsenkamu jų šaltiniu, kurį atstos virusas.

Seihanai smulkmeniškai dėstant apie ligų sukėlėją, Grėjus taip suspaudė stalo kraštą, kad jam įsiskaudėjo krumplius. Kūną sukaustė siaubas. Jis nespėjo nieko pasakyti, nes atsikrenkštęs prakalbo Vigoras:

— Bet jei „Gildijos“ mokslininkai siekia ištirti virusą, kurių galų jūs sekate istoriniais Marko Polo pėdsakais? Kam išvis reikalingos tos paieškos?

Šįsyk eilutę iš Marko teksto pacitavo Grėjus:

— „Pritraukė gėrybę — gąsdinančią, mus išgelbėjusią gėrybę.“ Panašu į vaistus, ar ne?

Seihana linktelėjo.

— Markas išgyveno ir savo istoriją aprašyti galėjo. Netgi „Gildija“ nedrįstų nuo grandinės paleisti virusą, neturėdama kokių nors priemonių, kuriomis jį suvaldytų.

— Bent jau norėtų atrasti jo šaltinį, — pridėjo Grėjus.

Vigoras nukreipė žvilgsnį į miestą. Tekančios saulės fone jo veidas atrodė kaip nutapytas.

— O kur dar neatsakyti klausimai? Kokio likimo sulaukė brolis Agryras? Kas išgąsdino pontifikatą?

Bet Grėjui rūpėjo kitas, jam gerokai svarbesnis klausimas.

— Kokiame būtent Indonezijos regione pratrūko epidemija?

— Atokioje saloje, kuri, laimei, neturi daug gyventojų.

— Kalėdų saloje, — patikslino Grėjus.

Iš nuostabos Seihana išpūtė akis. Kuo ne patvirtinimas?

Grėjus atsistūmė nuo stalo. Visi į jį pažiūrėjo. Tirti ligos proveržio į Kalėdų salą išplaukė Monkas su Liza. Bet tuodu nė neįsivaizdavo, su kuo susidurs... ir nenutuokė, kad virusu domisi „Gildija“. Jis ėmė alsuoti tankiau. Žinią būtina pranešti Peinteriui. Bet jei į „Sigmą“ įsibrovė šnipas, galbūt, paskelbus apie pavojų, draugams kils dar didesnė grėsmė ir jie taps gyvais taikiniais?

Reikia daugiau informacijos.

— Kaip toli į priekį pažengusi „Gildijos“ operacija Indonezijoje?

— Nežinau. Man ir taip teko verstis per galvą, kol surinkau šituos duomenis.

— Seihana... — sugriežė dantimis Grėjus.

Moteris nerimastingai prisimerkė. Įsiaudrinęs komandoras kone patikėjo, kad ji kalba nuoširdžiai.

— Aš... garbės žodis, nežinau. Kodėl klausi? Kas atsitiko?

Grėjus giliai atsiduso ir nudrožė prie turėklų. Norėjo kelias sekundes pamąstyti bei įsisavinti naujienas, kad šios susidėliotų galvoje.

Nūnai abejonių nekilo tik dėl vieno.

Jis privalėjo susisiekti su Vašingtonu.

01 valanda 04 minutės

Vašingtonas, Kolumbijos apygarda

Harieta Pirs iš visų jėgų stengėsi nuraminti vyrą. Sekėsi nekaip, nes jis užsirakino viešbučio tualete. Prie perkirstos lūpos moteris prispaudė šaltą, drėgną skudurėlį.

— Džekai! Atidaryk duris!

Jis prabudo prieš dvi valandas apimtas sąmyšio, nesiorientavo, kur esąs. Su tokia vyro būkle Harieta susidūrė ne pirmą sykį. Saulėlydžio sindromas. Būdingas sergantiems Alzhaimerio liga. Kai nusileisdavo saulė, ir pažįstama aplinka nugrimzdavo į tamsą, pacientas stipriai sudirgdavo.

Dabar padėtis dar prastesnė. Jie toli nuo namų.

Negana to, beveik per dvidešimt keturias valandas jie kraustėsi du kartus. Iš pradžių įsikūrė daktaro Korino bute, vėliau apsistojo čia, „Fenikso parko“ viešbutyje. Bet Grėjus kalbėjo primygtinai, kai pašnibždomis atsisveikino ir pateikė vien tik jos ausims skirtus nurodymus. Liepė pasišalinti iš Korino apartamentų, vos tik daktaras juo paliks vienus, važiuoti į priešingą miesto pusę, susirasti viešbutį, užsiregistruoti išgalvotomis pavardėmis ir už kambarį sumokėti grynaisiais.

Prisakė imtis papildomų atsargumo priemonių.

Tačiau dėl persikėlimų pablogėjo Džeko sveikata. Tegetrolio, stabilizuojančio nuotaikos svyravimus, jis negėrė ištisą dieną. Visai neseniai užsibaigė propranololio, kuris reguliavo kraujo spaudimą ir slopino nerimą, atsargos.

Todėl nieko keisto, jog Džekas atsibudo vidury nakties užvaldytas panikos, praradęs orientaciją. Taip prastai nesijautė jau daugelį mėnesių.

Harietą prižadino šūksniai ir griausmingi žingsnių dunksėjimai. Ji pati nepastebėjo, kaip užsnūdo sėdėdama krėsle, priešais televizorių, per kurį rodė „Fox News“ kanalą. Garsą pritildė, bet ne tiek, kad negirdėtų Grėjaus vardo, jeigu žurnalistai vėl jį būtų paminėję.

Vyro staugimas išblaškė miegus, ir Harieta nulėkė į miegamąjį. Kvailiau pasielgti negalėjo. Įsiaudrinusio paciento taip užklupti nedera. Džekas atžagaria ranka tvojo žmonai per burną. Pakilus kraujo spaudimui, prireikė pusės minutės, kol vyras ją atpažino.

Suvokęs, ką iškrėtė, jis smuko į vonios kambarį. Dabar iš ten atsklido kūkčiojimas. Štai kodėl Džekas užsirakino.

Vyrai iš Pirsų giminės neverkdavo.

— Džekai, atidaryk duris. Viskas gerai. Aš paskambinau į artimiausią vaistinę. Nesijaudink.

Harieta žinojo, kad mėgindama gauti receptinių vaistų ji rizikavo. Bet vyro vežti į ligoninę negalėjo, o negydoma demencija tiktai stiprės. To betrūko, jog dėl riksmų jie užsitrauktų viešbučio administratoriaus rūstybę! Kas bus, jeigu jis iškvies policiją?

Neturėdama kitos išeities, raukydamasi iš skausmo, kuris po smūgio varstė dantis, moteris apsisprendė. Telefonų knygoje susirado visą parą veikiančios, į namus prekes pristatančios vaistinės telefoną ir užsakė medikamentus. Kai šių sulauks, o vyras, išgėręs vaistus, aprims, ji išsiregistruos iš „Fenikso parko“ ir apsistos kitame viešbutyje.

Už nugaros suzirzė durų skambutis.

Ačiū Dievui.

— Džekai, atvyko vaistinės pasiuntinukas. Tuojau grįšiu.

Nėrusi iš miegamojo ji pripuolė prie durų. Jau siekė rankenos, bet paskutinę akimirką sustingo. Sekundę pastovėjo nejudėdama, galop pasilenkė ir prisispaudė prie akutės, pro kurią atsivėrė išgaubtas koridoriaus vaizdas. Harieta pamatė moterį juodais, trumpai pakirptais plaukais, baltu švarkeliu, ant kurio atvarto puikavosi vaistinės emblema. Rankoje ji laikė baltą popierinį maišelį su prisegtu kvitu.

Atėjūne trumpam pranyko iš akiračio. Vėl suzvimbė durų skambutis. Dirstelėjusi į savo laikrodį, pasiuntinė ėmė kulniuoti šalin.

— Minutėlę! — sušuko Harieta.

— „Gulbės“ vaistinė, — atsiliepė moteris.

Neprarasdama budrumo, Harieta žengė prie telefono, padėto ant prieškambario staliuko. Pakėlusi akis į veidrodį atkreipė dėmesį į savo veidą — į ją žiūrėjo nusikamavusi moteris, tarsi žvakė, iš kurios beliko aptirpęs galiukas. Bedus pirštu į mygtuką, apartamentų gyventoją sujungiantį su viešbučio vestibiuliu, ragelyje kaipmat nuskambėjo balsas:

— „Fenikso parko“ registratūra.

— Jums skambina iš 334 kambario. Noriu pasitikslinti dėl vaistinės pasiuntinės.

— Taip, mem. Aš ją patikrinau prieš tris minutes. Iškilo nesklandumų?

— Ne. Aš tik norėjau...

Iš miegamojo atsklido trenksmas, kurį lydėjo keiksmų srautas. Džekas pagaliau atidarė vonios kambario duris.

Registratorius paklausė:

— Mem, ar galėčiau dar kuo padėti?

— Ne. Ačiū. — Ji nuleido ragelį.

— Harieta! — tūžmingame vyro riksme buvo girdėti ir sielvarto gaida.

— Aš čia, Džekai.

Vėl atgijo durų skambutis.

Nuovargio iškankinta Harieta atšovė skląstį. Širdyje vylėsi, jog vyras išgers piliules nepurkštaudamas. Ji pravėrė duris.

Pasiuntinė pakėlė galvą šypsodamasi, tačiau jos išraiška šilumos nespinduliavo — tiktai nuožmų pasitenkinimą. Ją atpažinusi Harieta suakmenėjo. Ta pati moteris juos užpuolė konspiraciniame name. Nespėjus Grėjaus motinai pajudėti, atėjūne spyriu atlapojo duris. Šios kraštas kirto Harietai į petį, ir ji susverdėjusi nukrito ant kietų plytelių. Smūgį pabandė sušvelninti ištiesdama ranką, tačiau tuo nieko gero nepasiekė — prislėgtas kūno triokštelėjo riešas. Ranką perliejo skausmo liepsnos.

Ji sušvokštė ir pamėgino nusiridenti į šoną.

Iš miegamojo vienomis glaudėmis išsvyravo Džekas.

— Harieta?..

Vis dar apsvaigęs jis per ilgai užtruko, kol įvertino padėtį.

Moteris žengė per slenkstį, į Džeką nukreipė storavamzdį pistoletą.

— Štai tavo vaistai.

— Ne, — sulemeno Harieta.

Atėjūne nuspaudė gaiduką. Ginklas išspjovė spragsintį elektros pliūpsnį. Kažkas prašvilpė palei Grėjaus motiną, įkandin savęs tempdamas laidą. Užtaisas smigo į nuogą Džeko krūtinę, nuo kurios pasipylė mėlynos, blausiame kambaryje aiškiai matomos kibirkštys.

„Taser“ elektrošokas.

Springdamas jis sumataravo rankomis ir drebės ant nugaros.

Pargriuvęs nebepajudėjo.

Įsivyravusioje bežadėje tyloje iš pritildyto televizoriaus atsklido „Fox News“ laidos vedėjo šnabždesys:

— Kolumbijos apygardos policija tebeieško Greisono Pirso, kuris, kaip įtariama, susijęs su tyčiniu gyvenamojo namo padegimu ir sprogdinimais.

08 valandos 32 minutės

Stambulas

Parimęs ant stogo turėklų Grėjus laužė galvą, kaip saugiai perduoti žinią į Vašingtoną. Pranešti apie pavojus, iškilusius Kalėdų saloje. Reikia veikti apdairiai ir rasti būdą, kuris padėtų susisiekti tiktai su Peinteriu. Bet kas žino, galbūt „Gildija“ geba kontroliuoti visas ryšio priemones?

Už jo nugaros prabilo prie staliuko tebesėdinti Seihana. Bet ji kreipėsi ne į Grėjų.

— Monsinjore, jūs taip ir nepaaiškinote, kodėl mus iškvietėte į Stambulą. Ką tik tvirtinote perpratęs angelų rašto prasmę.

Vigoras nuo peties nusitraukė ir ant kelių pasidėjo kuprinę. Iš vidaus iškrapštęs užrašų knygelę, ją atvertė ant stalo. Puslapyje juodavo angliniu pieštuku pabraižyti angelų rašmenys.

— Štai ką radau ant Vėjų bokšto grindų, — pratarė. — Kiekviena šios abėcėlės raidė skamba kaip tam tikras žodis. Pasak angeliško rašto kūrėjo, Tritemijaus, atitinkamos jų sekos padeda susisiekti su konkrečiu angelu.

— Lyg skambinant tarptautiniu ryšiu, — kitapus stalo sumurmėjo Kovalskis. Linktelėjęs Vigoras atvertė kitą puslapį.

— Aš sužymėjau raidžių pavadinimus.

Grėjus palingavo galva neįžvelgdamas jokios struktūros. Monsinjoras sužvejojo šratinuką, pabraukė pirmąją kiekvieno žodžio raidę ir jas balsu perskaitė:

— A. I. G. A. H.

— Čia kažkokio angelo vardas? — pasiteiravo Kovalskis.

— Vardas, bet ne angelo, — atsakė Vigoras. — Jūsų žiniai, Tritemijus sukūrė abėcėlę remdamasis hebrajų kalba — jo nuomone, žydų raidėse slypi galia. Net ir nūdien kabalą praktikuojantys žmonės tiki, kad hebrajų raidyno formose bei išlinkiuose glūdi dieviška išmintis. Tritemijaus teigimu, jo angelų raštas geriausiai išgrynino ivritą.

Grėjus pasviro arčiau stalo, pamažu suvokdamas Vigoro minčių eigą.

— O hebrajų raštą skaitome priešingai negu anglų. Iš dešinės į kairę.

Seihana, pirštu braukdama per popieriaus lapelį, perskaitė atbulai.

— H. A. G. I. A.

— Hagia, — pakartojo Vigoras, — kas graikiškai reiškia „dieviška“.

Komandoras prisimerkė ir staiga išplėtė akis, įsisąmoninęs žodžio prasmę.

Na, žinoma.

— Kas yra? — paklausė Seihana.

Nesumodamas, apie ką jie kalba, Kovalskis pasikasė ražienas, styrančias ant viršugalvio.

Vigoras pakilo nuo kėdės ir mostu kitus paragino atsistoti. Privedė juos prie turėklų, nuo kurių atsivėrė vaizdas į miestą.

— Namo Markas keliavo per Stambulą, anuomet vadintą Konstantinopoliu. Šioje vietoje iš Azijos jis pagaliau persikėlė į Europą, nes miestas įkūnija reikšmingą kryžkelę.

Monsinjoras pamojo į vieną iš senovinių monumentų. Grėjus jau anksčiau buvo jį pastebėjęs — milžinišką soborą plokščiais kupolais. Pastatas buvo restauruojamas, tad pusę jo dengė juodi pastoliai.

— Hagia Sophia, — įvardijo struktūrą Grėjus.

Vigoras linktelėjo.

— Kadaise didžiausia krikščionių bažnyčia pasaulyje. Pats Markas minėjo, koks įstabiai erdvus jos vidus. Kai kurie žmonės klysta manydami, jog Hagia Sophia reiškia „Šventoji Sofija“. Iš tiesų maldos namai vadinasi Dieviškos Išminties bažnyčia arba, kitaip tariant, Angeliškos Išminties.

— Štai kur mūsų tikslas! — paskelbė Seihana. — Pirmasis raktas, be abejo, paslėptas ten. — Ji nusisuko.

— Neskubėkit, panele, — perspėjo Vigoras.

Monsinjoras grįžo prie savo kuprinės, iš kurios ištraukė į medžiagos atraižą įvyniotą objektą. Švelniai padėjęs jį ant stalo, praskleidė audinio sluoksnius. Paaiškėjo, kad jie dengė plokščią, blausią aukso plytelę. Iš pažiūros labai seną. Vienam jos gale žiojėjo skylė, paviršių nuklojo kursyvinis raštas.

— Ne angeliškas, — tarė Vigoras pastebėjęs, kad Grėjus atkreipė dėmesį į rašmenis. — Mongoliškas. Čia parašyta: „Amžinųjų dausų galios lai palaimina chano vardą. Težūsta visi, kurie Jam neparodys pagarbos.“

— Nesuprantu. — Grėjaus kaktą išvagojo raukšlelės. — Šitas daiktas priklausė Markui Polui? Kas čia?

— Kiniškai jis vadinasi paitzu. Mongoliškai — gerege.

Trijulė nudelbė Vigorą nenuovokiais žvilgsniais.

Monsinjoras pakreipė galvą į objektą.

— Nūdienos kalba šnekant, jūs regite itin svarbių asmenų pasą, kurį turintis klajūnas visuose Kublaichano valdomuose kraštuose galėdavo pareikalauti žirgų, atsargų, vyrų, laivų... praktiškai bet ko. Atsisakiusius suteikti pagalbą bausdavo mirtimi. Tokius pasus chanas dovanodavo tik jam tarnaujantiems, į kelionę susiruošusiems ambasadoriams.

— Gražumėlis, — švilptelėjo Kovalskis. Tiesa, iš blizgančių žaliūko akių Grėjus įtarė, kad jį labiau sužavėjo auksas negu istorija.

— Ir Polai vieną jų gavo? — pasitikslino Seihana.

— Netgi tris. Juos įteikė kiekvienam Polui. Markui, jo tėvui bei dėdei. Žinot, atmenu juokingą ir garsų pasakojimą, susijusį su tais pasais. Kai Polai grįžo į Veneciją, kalbama, kad jų neatpažino. Trijulė parsigavo namo pervargusi, atplaukė tik vienu laivu. Atrodė ne geriau už vargetas. Niekas netikėjo juos esant seniai pražuvusiais keliauninkais. Tačiau išlipę į krantą jie perpjovė savo drabužių siūles, ir iš užančių pasipylė lobynas smaragdų, rubinų, safyrų, sidabro. Įskaitant paitzu, kuriuos liudininkai smulkmeniškai apibūdino. Bet vėliau auksiniai pasai kažkur prapuolė. Visi trys.

— Jų tiek pat, kiek ir žemėlapio raktų, — tarstelėjo Grėjus.

— Kur jį radote? — paklausė Seihana. — Viename iš Vatikano muziejų?

— Ne. — Vigoras pabaksnojo į atverstos užrašų knygelės puslapį su angelų rašmenimis. — Padedant draugui, paitzu aptikau slėptuvėje, po marmurine plytele, ant kurios buvo išraižyti šie simboliai.

Kaip vienuolio kryžius, — sumojo Grėjus. — Įkalintas akmenyje.

Moteris tyliai nusikeikė. Vėlgi trofėjus visą laiką buvo jos panosėje.

Monsinjoras pratęsė:

— Aš esu tikras, kad mes regime vieną iš Polams dovanotų paitzu. — Jis nužvelgė pašnekovus. — Ir neabejoju, jog tai — pirmasis raktas.

— Taigi užuominos, vedančios link Hagia Sophia... — pradėjo Grėjus.

— Rodo į antrą raktą, — užbaigė Vigoras. — Dar du pražuvę pasai — dar du raktai, kurių mums trūksta.

— Kodėl jūs toks įsitikinęs? — pasiteiravo Seihana.

Vigoras apvertė auksinį luitą. Kitoje pusėje visi pamatė dailiai išrėžtą simbolį. Angelišką raidę.

— Štai pirmasis raktas. — Monsinjoras pirštu pastukseno į ženklą. Grėjus suvokė, kad jis teisus. Nukreipė akis į impozantišką soborą. Hagia Sophia. Antrasis raktas, aišku, paslėptas ten, bet kiek laiko reikės, kol pavyks išnaršyti gigantišką struktūrą? Jie tarsi dairysis auksinės adatos šieno kupetoje ir galbūt užtruks ne vieną dieną.

Vigoras, matyt, susigaudę, kas jį nervina.

— Į soborą jau pasiunčiau savo žmogų. Meno istoriką iš Vatikano, kuris Vėjų bokšte man pagelbėjo įminti angeliškų rašmenų galvosūkį.

Komandoras kinktelėjo galva. Kol tyrinėjo simbolį ant luito, niekaip nepajėgė užgniaužti giliai į širdį įsiskverbusio nerimo. Dėl savo draugų Monko ir Lizos. Kurie jau papuolė į bėdą. Jeigu su Vašingtonu nepasisektų užmegzti saugaus ryšio, jis, ko gero, bičiuliams galėtų pagelbėti kitaip: užbėgti „Gildijai“ už akių, pirmas atskleisdamas paslaptį.

Rasdamas Mirusiųjų miestą. Vaistus.

Greičiau už „Gildiją“.

Grėjus, nukreipęs akis saulėtekio pusėn, prisiminė, kaip Vigoras pareiškė, esą Marko kelionėje Stambulas įkūnijo kryžkelę. Tiesą sakant, nuo pat savo įkūrimo senovinis miestas tapo geografinio pasaulio sankirta. Šiaurėje tyvuliavo Juodoji jūra, pietuose — Viduržemio. Tarp jų plytėjo Bosforo sąsiauris, vienas iš esminių prekybinių ir jūrinių kelių. Bet istoriniu aspektu kur kas svarbiau, kad Stambulas driekėsi per du žemynus. Vaizdžiai tariant, viena koja stovėjo Europoje, kita rėmėsi į Aziją.

Toks pat palyginimas tinka ir kalbant apie miesto vietą laiko tėkmėje.

Viena koja dabartyje, kita — praeityje.

Pasmerktas amžiams būti kryžkelėse.

Kaip ir jis pats.

Mintis nutraukė netoliese suskambėjęs mobilusis. Vigoras išžvejojo telefoną iš kuprinės kišenėlės. Patyrinėjęs skambinančiojo numerį, susiraukė.

— Kolumbijos apygardos kodas, — pratarė.

— Turbūt direktorius Krou, — įspėjo Grėjus. — Nieko jam nepasakokit. Kalbėkit kuo trumpiau, kad žvalgyba nenustatytų mūsų koordinačių. Kai baigsit šnekėti, mums teks atsikratyti mobiliojo elemento, nes galima susekti ir jį.

Vigoras užvertė akis pasibaisėjęs paranojiška komandoro mąstysena, tada atšovė telefono dangtelį.

— Pronto,8 — prabilo ir kelias akimirkas pasiklausė. Raukšlės, įsispaudusios jo kaktoje, pagilėjo. — Chi parla?9 — pastebimai sudirgęs pasiteiravo. Atsakymas jį akivaizdžiai pribloškė. Pasisukęs monsinjoras ištiesė telefoną Grėjui.

— Čia direktorius Krou? — tylutėliai pasitikslino tas.

Vigoras papurtė galvą.

— Verčiau atsiliepkite.

Komandoras priglaudė mobilųjį prie ausies.

— Alio?

Nuskambėjusį balsą jis bemat atpažino. Egiptietiškas akcentas. Nasero žodžiai ištirpdė visą ore tvyrančią kaitrą.

— Jūsų motina ir tėvas — mano rankose.

8 PIRMASIS PACIENTAS

Liepos 6 diena, 12 valandų 42 minutės

„Jūrų valdovėje“

Ir tai vadinasi gelbėjimo akcija...

Stovėdamas lifto kabinoje, vidurinėje laivo dalyje, Monkas stengėsi ant delno nulaikyti padėklą. Šturmo karabiną buvo užsimetęs ant kito peties. Per garsiakalbius skambėjo akustinė „ABBA“ dainos versija. Kelionė iš ankštų lainerio kambuzų į viršutinį denį užtruko pakankamai ilgai, kad jis imtų niūniuoti melodiją, kol pasiekė reikiamą aukštą.

O, Viešpatie...

Durys pagaliau prasiskyrė, leisdamos Monkui ištrūkti. Jis nukėblino koridoriumi, link sargybinių, stypsančių abipus dvivėrių durų. Panosėje murmėjo malajiškus žodžius, mėgindamas kuo aiškiau juos ištarti. Džesis nugvelbė dažų ir jais išdažė bendražygio veidą bei rankas, todėl dabar iš pirmo žvilgsnio plikagalvis nesiskyrė nuo kitų piratų. Monkas užsimaskavo panašiai kaip Lizos kabinoje nužudytas tipas, kurį jis apdairiai išvertė už borto.

Kai nematai, tai ir galvos neskauda.

Maskuotę papildė skraistė, pridengusi apatinę veido dalį. Savo vaidmenį jam norėjosi atlikti tobulai.

Susilieti su vietiniais.

Vakar visą dieną Džesis mokė Monką dažniausiai vartojamų malajiškų — oficialios čionykščių piratų kalbos — frazių. Nelaimei, plikis jų įsiminė per mažai, kad išmelstų Lizą sergėjančių apsaugininkų jį praleisti. Jiedu su jaunuoju sanitaru pasižvalgė po laivą ir išsiaiškino, jog mokslininkus kartu su pagalbininkais suginė į vieną aukštą. O likę medikai tebeslaugė ligonius visuose deniuose.

Užpuolikai turbūt sužinojo, kad Lizai nestinga patirties fiziologijos srityje, nes ją atskyrė nuo kitų gydytojų, uždarė moksliniame sektoriuje, izoliavo neįveikiama apsaugos užtvara. Sargybinių pareigos, regis, atiteko elitinėms piratų pajėgoms, kurioms vadovavo tatuiruotas maoris, vardu Rakao. Prie radistų kajutės taip pat budėjo ginkluoti vyrai. Malajiškai sklandžiai šnekantis Džesis visa tai sužinojo įsisukęs į piratų gretas.

Monkas savo ruožtu jaunuoliui tegalėjo pagelbėti fizine jėga. Net jeigu nuspręstų suvaidinti Džoną Veiną10 ir užgriūti mokslininkų sektorių, kaip jis pabėgtų drauge su Liza? Ir kur? Laineris tebeplaukė visu greičiu, tad jiems tektų šokti už borto. Bet tokį planą sunku pavadinti išmintingu.

Truputį anksčiau, rytą, iš atviro denio Monkas žvilgsniu patyrinėjo vandenį. „Jūrų valdovė“ prasmego tarp Indonezijos salų, pasimetė mažesnių atolų ir tūkstančių džiunglėmis apžėlusių, į dangų smingančių uolų labirinte. Net jeigu jie paspruks iš laivo ir nusigaus į vieną iš tų salų, persekiotojai lengvai bėglius ras.

O kur dar tigriniai rykliai, pro kuriuos iš pradžių reikėtų prasibrauti?

Taigi Monkas buvo priverstas laukti palankios progos.

Bet iki tol galima nuveikti šį tą naudingo.

Kaip dabar.

Patiekti pietus.

Sumanymas atrodė neblogas. Jam būtina kaip nors susisiekti su Liza. Pranešti, kad ji ne viena. Bet dar svarbiau kas kita: jiems reikės darbuotis išvien, kai Monkas pasiruoš griebtis veiksmų. Neturėdamas galimybės su partnere užmegzti tiesioginio ryšio, jis nutarė pasiieškoti tarpininko.

Priartėjęs prie dvivėrių durų, porelei sargybinių Monkas atkišo padėklą ir išvogravo žodžius, tolygius malajiškai frazei „pietų metas“.

Vienas iš piratų apsisuko, karabino drūtgaliu pabeldė į duris. Po kelių sekundžių šias atidarė kambaryje budintis sargybinis. Išvydęs Monką, mostu liepė jam įeiti į prezidentinius laivo apartamentus.

Už slenksčio atvykėlį pasitiko frakuotas liokajus su visomis savo regalijomis. Jis bandė perimti padėklą, tačiau Monkas, kaip priderėjo piratui, iškošė malajišką „Hahrrrr“ atitikmenį, tuomet pečiu grubiai vyriškį pastūmė. Liokajus kluptelėjo atbulas ir sumataravo rankomis, dėl ko sulaukė prie durų stovinčio sargybinio prunkštelėjimo.

Monkas įžengė į svetainę. Pro atvirą balkoną nuo šezlongo vilnijantys dūmeliai parodė, kur ieškoti jam reikalingo žmogaus.

Raideris Blantas vienomis maudymosi kelnaitėmis ir chalatu sėdėjo ties kulkšnimis sukryžiavęs kojas. Šviesūs milijardieriaus plaukai styrojo kuokštais. Jis rūkė storą pigų cigarą ir stebeilijosi į stačiašlaites, pro šalį lėtai slenkančias salas. Išsigelbėjimas buvo taip arti... ir podraug taip toli. Tarsi prisiderindami prie niaurios nuotaikos, virš horizonto pakibo tamsūs debesys.

Kai Monkas prisiartino, Raideris nė nesiteikė į jį dirstelėti. Visi turtuoliai įpratę nepastebėti aptarnaujančio personalo. O gal milijardierius tiesiog demonstravo panieką pietus atnešusiam piratui. Liokajus paruošė staliuką.

Sudėliojo sidabrinius indus, krištolą ir dailiai išlygintas servetėles.

Gera būti karaliumi.

Monkas ant stalo nuleido padėklą, susilenkęs angliškai šnipštelėjo Raideriui į ausį.

— Nereaguokite. Aš esu Monkas Kokalis. Amerikos pasiuntinys.

Milijardierius viso labo stipriau išpūtė dūmą.

— Daktarės Kamings partneris, — atsidusdamas sukuždėjo. — Mes manėme, kad jūs žuvote. Piratai bandė jus sugauti...

Plikagalvis neturėjo laiko aiškinti.

— Aha... tarkim taip: juos surietė mirtina krabligės forma.

Balkono tarpduryje išdygo liokajus.

Raideris jam pamojo ir garsiai pareiškė:

— Ačiū, Piteri. Jūs laisvas.

Monkas nuo padėklo nukėlė karštas lėkštes ir kilstelėjo vieną sidabrinį dangtį, parodydamas dvi nedidukes, po juo slypinčias racijas.

— Papildomos porcijos jums ir Lizai. — Jis nuleido gaubtą, atidengė antrą lėkštę. — Ir, žinoma, desertas.

Du mažo kalibro pistoletai.

Vienas Raideriui, kitas Lizai.

Milijardieriaus akys suapvalėjo. Sprendžiant iš žvilgsnio, jis viską suprato.

— Kada?.. — paklausė.

— Veiksmus suderinsime per racijas. Šnekėsimės aštuntuoju kanalu. Piratai juo nesinaudoja. — Monkas su Džesiu visą dieną niekieno neužpelenguoti bendravo tuo bangų diapazonu. — Ar galite Lizai pristatyti raciją ir ginklą?

— Pasistengsiu, — atsakė Raideris, bet savo pažadą patvirtino ryžtingu galvos linktelėjimu.

Monkas atsitiesė. Ilgiau pasilikti apartamentuose nedrįso, kad sargybinių neapniktų įtarimai.

— Beje, po paskutiniu dangčiu rasite ryžių pudingą.

Pasukęs atgal į svetainę, Monkas nugirdo milijardieriaus burbėjimą:

— Kokia šlykštiena... ir kas sugalvojo į pudingą dėti ryžius?

Plikagalvis atsiduso. Turtuoliai laimingiausi jausdavosi tada, kai turėdavo dėl ko pasiskųsti. Jis nusigavo iki apartamentų durų ir išniro į koridorių. Vienas iš sargybinių malajiškai kažko paklausė.

Monkas įniko krapštytis nosį, apsimetė labai užsiėmęs, sumurmėjo, kas papuolė ant liežuvio galo. Lifto pusėn nužygiavo nelėtindamas žingsnio.

Laimei, kabinos niekas neišsikvietė, ir durys kaipmat prasiskyrė. Smukęs vidun jis išgirdo kitą „ABBA“ dainą.

Pro Monko lūpas ištrūko aimana.

Ties šonu spygtelėjo racija. „Sigmos“ agentas ją atsegė nuo diržo ir pakėlė prie lūpų.

— Kas yra?

— Susitikime kajutėje, — atsiliepė Džesis. — Kaip tik ten traukiu.

Jiedu susirado laisvą kambarėlį, kuris tapo operacijų štabu.

— Kas atsitiko?

— Išgirdau, kad kapitonas tikisi dar šiandien nuleisti inkarą. Varikliai veikia visu pajėgumu, nes piratai nori pasiekti sausumą prieš sutemstant.

Pasak orų pranešimų, Indonezijos salas užgriuvusi audra stiprėja iki taifūno. Todėl laivui teks ieškotis prieglobsčio.

— Pasimatysime kajutėje. — Plikagalvis nutraukė ryšį.

Prisisegęs raciją jis užsimerkė. Galbūt pagaliau šyptelėjo sėkmė? Mintyse Monkas apmetė veiksmų planą, instinktyviai, be garso tardamas „ABBA“ „Išbandyk laimę su manimi“ žodžius.

O daina visai nebloga.

13 valandų 02 minutės

Liza spoksojo į pacientę, aprengtą mėlyna ligoninės mantija, laidais bei žarnelėmis prijungtą prie įvairiausių kontrolinių įrengimų. Pora sanitarų lūkuriavo kitame kambaryje.

Ji paprašė leisti su ligone pabūti vienai.

Dabar stovėjo greta lovos, mėgindama užgniaužti kirbantį kaltės jausmą.

Statistinę pacientės informaciją Liza mokėjo mintinai: baltaodė, penkių pėdų ir keturių colių ūgio, sverianti 110 svarų11, blondinė, mėlynų akių, ant kairiojo šono turinti randą, kuris liko po apendikso pašalinimo. Radiografas parodė seną sugijusį kairiojo dilbio lūžį. „Gildijos“ surinkti biografiniai duomenis netgi atskleidė sužalojimo priežastį: jaunystėje važinėdamasi riedlente susidūrė su spraga, atsivėrusia šaligatvio krašte.

Liza įsiminė ir kraujo tyrimo rezultatus: patikrino kepenų enzimus, deguonies koncentraciją kraujyje, kreatininą, tulžies rūgštį, kraujo kūnelių kiekį. Ji turėjo paskutinės šlapimo analizės bei fekalijų kultūrų duomenis.

Vienoje pusėje ant padėklo gulėjo tvarkingai išdėlioti apžiūros instrumentai: otoskopas, oftalmoskopas, stetoskopas, endoskopas. Ant kito staliuko kėpsojo vakar spausdintos, tarsi armonikos sulankstytos elektrokardiogramos bei elektroencefalogramos juostos. Liza įdėmiai ištyrė kiekvieną jų colį. Vakar nuodugniai susipažino su pacientės ligos istorija ir „Gildijos“ bakteriologų bei virusologų išvadomis.

Ligonė netysojo ištikta komos. Būseną veikiau derėjo vadinti katatoniniu stuporu. Moteris demonstravo išskirtinį cerea flexibilitis arba vaškinį lankstumą ir panėšėjo į manekeną. Jei pakrutindavai galūnę, toji išlikdavo naujoje padėtyje. Netgi skausmingose... kurias Liza pati išmėgino.

Nūnai apie pacientės kūną ji žinojo viską.

Pervargusi trumpam suakmenėjo, idant atidžiau ištirtų ligonę.

Ne instrumentais, ne bandymais, o empatiniu požiūriu.

Norėjo pamatyti moterį, slypinčią už testų rezultatų.

Daktarė Siuzana Tunis buvo puikiai vertinama, į karjeros aukštumas kopianti mokslininkė. Ji netgi susirado svajonių vyrą. Neskaitant penkerių santuokos metų, gyveno panašiai kaip Liza. Bet dabar jos likimas priminė mūsų gyvybių, lūkesčių, vilčių bei svajų trapumą.

Liza ištiesė pirštinėtą ranką ir spūstelėjo moters delną, prigludusį prie plono apkloto.

Jokios reakcijos.

Kitame kambaryje, atsivėrus apartamentų durims, sukruto sanitarai. Pasigirdo daktaro Devešo Patandžalio balsas. „Gildijos“ mokslininkų vadas įžengė į kajutę.

Ji paleido Siuzanos pirštus. Pakreipė galvą ir tarpduryje išvydo atėjūną. Nuolatinė palydovė, Surina, prisėdo gretimame kambaryje, ant kelių grakščiai sudėjusi rankas. Tobula bendražygė... mirtinai pavojinga.

Devešas, stabtelėjęs prie durų, parimo ant savo lazdelės.

— Kaip matau, šįryt jūs atlikote išsamų pirmojo paciento tyrimą.

Liza tiesiog sunėrė rankas ant krūtinės. Bendraudamas su ja, svarbiomis temomis Devešas prakalbo pirmą kartą. Daugiau laiko praleisdavo su Henriu toksikologijos laboratorijoje ir su Milerių, plušančiu infekcinių ligų sektoriuje.

— Bendrą vertingosios pacientės vaizdą jūs susidarėte. Ką apie ją papasakosite?

Nors vyriškis šypsojosi, balsas nuskambėjo grėsmingai.

Ji atminė šaltą Lindholmo žmogžudystę. Devešas tesiekė belaisvius pamokyti: būkite naudingi. Šiuo momentu iš pašnekovės tikėjosi išgirsti kokių nors rezultatų ar įžvalgų, kurios neatėjo į galvą kitiems mokslininkams. Liza nujautė, kad ji ne atsitiktinai tiek daug laiko su paciente praleido viena. Įkalintojas ją atskyrė nuo aplinkinių įtakos. Norėjo sulaukti unikalios, nešališkos nuomonės.

Tačiau Liza niekaip negalėjo užmiršti, ką Devešas sakė aiškindamas, kuo virusas užsiima moters organizme. Išgyvena inkubacinį periodą.

Priartėjusi prie pacientės, Liza atvertė jos dilbį. Ligos istorijoje skaitė, kad galūnes anksčiau dengė šunvotės ir kruvini išbėrimai. Bet dabar odos nebjaurojo jokios dėmelės. Rodos, inkubatoriuje virusas ne vien veisėsi.

— Judo padermė ligonę gydo, — pratarė Liza suvokdama, jog Devešas ketina ją išbandyti. — Tiksliau, virusas netikėtai ėmė naikinti bakterijų pakitimus. Dėl kažkokios nesuprantamos priežasties mirtinoms bakterijoms grąžina pradinę, gerybinę būseną.

Jis linktelėjo.

— Šalina plazmidės, kuriomis pats aprūpino bakterijas. Bet kodėl?

Liza papurtė galvą. Atsakymo ji nežinojo. Bent jau nebuvo garantuota.

Devešas šyptelėjo, ir jo veide nušvito keistai šilta, draugiška išraiška.

— Mes taip pat suglumę.

— Bet aš turiu hipotezę.

— Tikrai? — jo balse pasigirdo nuostabos gaida.

Moteris pažvelgė įkalintojui į akis.

— Fizine prasme pacientė sveiksta, tačiau man kyla klausimas, kodėl ji tebėra katatonijos būsenos. Tokį stuporą nulemia tiktai galvos trauma, smegenų kraujagyslių, metabolizmo pažeidimai, reakcija į vaistus arba encefalitas.

Ji pabrėžė paskutinę priežastį.

Encefalitas.

Smegenų uždegimas.

— Tam tikrų analizių duomenų neradau nė vienoje ataskaitoje, — tęsė Liza. — Lumbalinės punkcijos ir stuburo smegenų skysčio. Spėju, kad juos atlikote, ir skysčius ištyrėte.

Devešas vėl palinksėjo.

— Bahut salti. Labai gerai. Jūs teisi.

— Ir smegenų skystyje aptikote Judo padermę.

Liza sulaukė dar vieno kinktelėjimo.

— Minėjote, kad virusas paveikia tiktai bakterijas, kurias paverčia mirtinomis bjaurybėmis, bet neįstengia tiesiogiai įsibrauti į žmogaus ląsteles. Tačiau tai nereiškia, jog virusas negali laisvai plūduriuoti smegenų skystyje. Štai ką turėjote omenyje sakydamas, kad jis išgyvena inkubacinį periodą. Judo padermė tūno jos galvoje.

Devešas pritardamas atsiduso.

— Būtent ten virusui, regis, knieti patekti.

— Vadinasi, permainas užfiksavote ir kituose pacientuose.

— Taip, visose aukose... kitaip tariant, tose, kurios išgyveno pirminį bakterijų antpuolį.

Jis pamojo į kompiuterį, stūksantį kambario kampe, pats įniko maigyti klavišus ir privertė ekranus parodyti įvairius vaizdus.

Kol Devešas darbavosi, Liza tebekalbėjo žingsniuodama ties lovos kojūgaliu.

— Šiaip sau blogų organizmų nėra. Netgi tarp virusų. Judo padermė apnuodija bakterijas tikslingai. Atsižvelgiant į platų apdorojamų bakterijų spektrą, atsitiktinumui čia ne vieta. Todėl aš savęs paklausiau: ko savo veiksmais virusas siekia?

Smakro kryptelėjimu Devešas paragino ją tęsti. Tačiau mokslininkės išvadose naujienų akivaizdžiai neišgirdo. Jis nesiliovė Lizos tikrinęs.

Moteris įsispigino į pacientę.

— Taigi kokios naudos virusas mėgina išpešti? Na, jis patenka į uždraustą teritoriją: žmogaus smegenis. Daktaras Barnhartas minėjo, kad mūsų kūnai devyniomis dešimtimis procentų sudaryti iš nežmogiškų, bakterijų ląstelių. Viena iš kelių vietų, į kurias nepajėgia prasismelkti virusinės ar bakterinės infekcijos, yra kaukolė. Smegenys apsaugotos nuo užkratų ir išlieka sterilios. Mūsų organizmai sukūrė beveik neįveikiamą kraujo ir smegenų užtvarą. Filtrą, praleidžiantį tiktai kraujo perneštą deguonį ir maistingąsias medžiagas.

— Ir jei kažkas užsigeistų prasmukti į smegenis... — pasufleravo Devešas.

— Norint nugriauti kraujo ir smegenų kliūtį, tektų surengti visuotinį antpuolį. Pavyzdžiui, prieš mus nuteikti bakterijas, susilpninti kūnus taip, jog virusas praslystų pro užtvarą ir nusigautų į smegenų skystį. Būtent tokį biologinį pranašumą pasiekė Judo padermė, kai apnuodijo bakterijas.

— Jūs mane stulbinate, — prisipažino Devešas. — Žinojau, kad palikau jus gyvą ne veltui.

Komplimentas Lizos nepradžiugino, nes ji puikiai išgirdo užslėptą grėsmę.

— Pagrindinis klausimas yra kodėl, — pratęsė „Gildijos“ atstovas. — Kodėl virusui maga prasiskverbti į mūsų galvas?

— Seka kepeninės siurbikės pavyzdžiu.

Pastaba nuskambėjo taip keistai ir ne vietoje, jog moteris į save prikaustė Devešo dėmesį.

— Pakartokite?

— Kepeninės siurbikės byloja apie gamtos pasiryžimą. Dauguma plokščiųjų kirmėlių per savo gyvenimo ciklą turi tris šeimininkus. Žmogiškosios peri kiaušinėlius, kurie iš kūno išskiriami kartu su fekalijomis. Šiomis, nutekėjusiomis į kanalizaciją ar vandentakius, minta sraigės. Iš kiaušinėlių išsiperėjusios kirmėlės prasiskverbia laukan iš sraigės kiauto ir ieško kito šeimininko: pro šalį plaukiančios žuvies. Toji pakliūna į tinklą, ir ją vėliau suvalgo žmogus, kurio organizme kirmėlė nukeliauja į kepenis, užauga į siurbikę bei gyvena sau laiminga per amžių amžius.

— Kur jūs sukate?

— Judo padermė elgiasi panašiai. Ypač, jei lygintume su lancetine siurbike. Dicrocoelium dendriticum. Ji taip pat turi tris šeimininkus: galviją, sraigę, skruzdėlę. Bet labiausiai intriguoja tai, ką organizmas veikia skruzdėles stadijoje.

— Ir ką gi?

— Atsidūrusi skruzdėlėje, siurbike kontroliuoja vabzdžio nervų centrus, pakeičia jo elgseną. Jei konkrečiau, saulei leidžiantis priverčia užsiropšti ant žolės stiebelio, į šį įsikibti žiomenimis ir laukti, kol suės besiganantis galvijas. Iki aušros išlikusi gyva skruzdė grįžta namo — bet kitą vakarą procedūrą pakartoja. Lancetinė siurbike tiesiogine prasme vairuoja vabzdį tarytum savo automobiliuką.

— Jūsų nuomone, virusas elgiasi taip pat? — pasitikslino Devešas.

— Bent iš dalies. Aš tik norėjau atkreipti jūsų dėmesį, kokia klastinga geba būti gamta, ieškodama naujų teritorijų, kurias jai knieti išnaudoti. O sterilios smegenys neabejotinai įkūnija nepaliestą zoną. Gamta bandys ją eksploatuoti kaip skruzdėlės, kurią valdo siurbike, atveju.

— Nuostabu. Jūsų požiūris vertas išsamesnio nagrinėjimo. Deja, šioje medaus statinėje gali būti šaukštas deguto. — Devešas atsigręžė į kompiuterį. Jis įjungė „Quicktime“ programos ekraną, į kurį kėlės vaizdo medžiaga. — Kaip minėjau, virusas skverbiasi į visų pacientų, išgyvenusių pirminį bakterijų antpuolį, stuburo smegenų skystį. Štai kas nutinka, kai jis pasiekia tikslą.

„Gildijos“ atstovas paspaudė mygtuką.

Ekranėlyje atgijo tylūs kadrai. Du vyrai, vilkintys baltus chalatus, bandė diržais surišti nuogą, plikai nuskustą, įnirtingai besiraitantį žmogų, nuo kurio kaukolės bei krūtinės driekėsi elektrodai. Jis grūmėsi prašiepęs dantis, trykšdamas putomis. Nors aiškiai buvo pasiligojęs, nusėtas opomis ir juodais furunkulais, pacientas įstengė iš pančių išvaduoti vieną ranką, nagais subraižyti įkalintoją, išsiriesti ir suleisti dantis į to paties žmogaus dilbį.

Filmuota medžiaga užsibaigė.

Devešas išjungė monitorių.

— Maniakiškai reaguoti ėmė ir kiti, šiek tiek anksčiau viruso paveikti pacientai.

— Mes, ko gero, susidūrėme su kitokiu katatonijos pavidalu. Katatoninis stuporas tėra viena jos forma. — Liza linktelėjo į tysančią moterį. — Bet egzistuoja ir priešinga, veidrodinė reakcija: katatoninis sujaudinimas, kuriam būdingas drastiškas hiperaktyvumas, veidą darkančios grimasos, gyvuliškas kauksmas, psichozės paveikto žmogaus smurtavimas.

Pakilęs nuo kėdės, Devešas taip pat atsigręžė į ligonės gultą.

— Dvi vienos monetos pusės, — sumurmėjo, įdėmiai žvelgdamas į pacientę.

— Tas žmogus iš vaizdo įrašo... kas jis toks? — paklausė Liza. Iš fono spėjo, kad filmuota ne kruiziniame laineryje.

Devešas liūdnai palenkė galvą lovos pusėn.

— Jos vyras.

Naujiena privertė Lizą įsitempti ir nukreipti akis į moterį, sustingusią ant gulto. Jos vyras...

— Porelę virusas pakirto vienu metu. Juos radome jachtoje, užplaukusioje ant rifo, netoli Kalėdų salos. Jūsiškis „neatpažintas“ pacientas, kurio kūną naikina bakterijos, tikriausiai išplaukė į krantą. Šiuodu aptikome laive, pernelyg nusilpusius, kad sugebėtų pajudėti. Merdinčius.

Štai kaip „Gildija“ sužinojo apie Judo padermę.

Devešas kryptelėjo smakru į moterį.

— Natūralu, kad mums iškilo klausimas: kodėl jos vyras pratrūko šizofreniškai siautėti, o mūsų pacientė pati gydosi išorines žaizdas ir guli nugrimzdusi į ramios katatonijos būseną? Mūsų manymu, sužinoję atsakymą, veikiausiai rastume vaistus.

Liza nutylėjo. Ji nebuvo kvaila. Kad ir ką tvirtino Devešas, „Gildijos“ operaciją nulėmė anaiptol ne altruistinės priežastys. Teroristai siekė įsigyti vaistus, bet pasaulio gelbėti nesiruošė. Ketino pasinaudoti virusu, bet iš pradžių jį turėjo perprasti. Sukurti kokį nors priešnuodį. Šiuo atžvilgiu, Lizos ir „Gildijos“ tikslai sutapo. Antidotas reikalingas. Vienintelis klausimas: kaip jį atrasti be „Gildijos“ žinios?

Devešas apsisuko ant kulno ir pajudėjo link durų.

— Daktare Kamings, jūs demonstruojate stebėtiną pažangą ir nusipelnote pagyrimo. Bet rytoj išauš nauja diena, ir mums reikės, kad vėl pasistūmėtumėte į priekį. — Jis atsigręžė pakėlęs antakį. — Supratote?

Liza linktelėjo.

— Puikumėlis. — Devešas vėl sustingo. — Beje, garbusis lainerio savininkas, seras Raideris Blantas, visus pakvietė į savo apartamentus pasivaišinti kokteiliais. Surengsime šiokią tokią šventę.

— Kam ji skirta?

— Mes norėtume maloniai jus priimti savo namuose, — paaiškino Devešas. — Beveik iki jų nukakome.

Minėti tokio įvykio jai nebuvo ūpo.

— Aš turiu daug darbo.

— Nesąmonės. Jūs vakarėlyje dalyvausite. Pasisėdėjimas ilgai netruks, be to, galėsite atgauti jėgas. Nutarta. Jus palydės Rakao. Tik prašyčiau prideramai apsirengti.

Devešas išėjo. Jam pavymui nusekė Surina.

Kai tuodu pradingo, Liza palingavo galva ir atsisuko į gultą.

Pažiūrėjo į daktarę Siuzaną Tunis.

— Užjaučiu, — išlemeno.

Dėl moters sutuoktinio ir visų ateities žadamų nemalonumų.

Liza prisiminė, kaip visai neseniai nusprendė, kad jos ir pacientės gyvenimai klostėsi daugmaž panašiai. Mintyse išvydo Siuzanos vyrą — šėlstantį, išsprogusiomis akimis. Pagalvojo apie savo mylimą žmogų, rankomis apsivijo pečius ir kokį tūkstantąjį kartą panorėjo persikelti namo, kur jos laukė Peinteris.

Šįryt vėl su juo kalbėjosi. Per eilinį, iš anksto numatytą ryšio seansą. Gudrauti nebemėgino, tiesiog pranešė, kad viskas gerai. Tačiau iš radisto kajutės Lizą ištempė paplūdusią ašaromis.

Kaip ji troško atsidurti Peinterio glėbyje.

Bet noras išsipildys vieninteliu atveju.

Jeigu Liza pasirodys besanti naudinga.

Žengusi prie instrumentų staliuko, ji stvėrė oftalmoskopą. Prieš pobūvį reikėjo ištirti vieną nukrypimą, kurio neatskleidė Devešui.

Iš pažiūros visiškai neįmanomą nukrypimą.

02 valandos 02 minutės

Vašingtonas, Kolumbijos apygarda

Atsiliko žingsniu.

Peinteris nusileido į „Fenikso parko“ vestibiulį, vienu sykiu įveikdamas po du laiptelius. Jis pernelyg nekantravo, kad lauktų lifto. Viršutiniame aukšte „Sigmos“ ekspertų komanda tebenaršė 334 numeriu pažymėtus apartamentus. Direktorius paliko du FTB agentus ginčytis su vietinės teisėsaugos atstovais.

Ėstis dėl jurisdikcijos.

Tikra beprotybė.

Tiesą sakant, Peinteris abejojo, ar pavyks rasti reikšmingų įrodymų.

Prieš valandą jį, snaudžiantį „Sigmos“ poilsio kambaryje, prižadino skambutis. Vienas iš agentų galiausiai pataikė į dešimtuką. Gavo informacijos apie receptinių vaistų užsakymą. Socialinio draudimo numeris paliudijo, kad medikamentai skirti komandoro Pirso tėvui. Nuo tada, kai Grėjus su kompanija spruko iš susprogdinto konspiracinio namo, sėkmė nusišypsojo pirmą kartą. Į NSA sekimo sistemą Peinteris įtraukė visus Grėjaus slapyvardžius ir tėvų pavardes.

Greitojo reagavimo būrį direktorius nusiuntė į vaistinę, pats prisijungė prie grupės, kuri išvažiavo recepte nurodytu adresu. Į „Fenikso parko“ viešbutį. Vaistinė patvirtino sulaukusi užsakymo, tačiau pranešė, kad pasiuntinys negrįžo. Mėgino paskambinti į jo mobilųjį, bet nesėkmingai. Netgi bandė susisiekti su viešbutyje apsistojusiais užsakovais, deja, kambaryje niekas nekėlė ragelio.

Atvykęs į „Fenikso parką“, Peinteris kaipmat suprato kodėl. Apartamentai buvo apleisti. Kad ir kas juose įsikūrė, tie žmonės išsinešdino. Registratūros žurnale svečiai prisistatė Fredu ir Džindžer Rodžersais. Anot registratoriaus, pagyvenusi porelė atvažiavo be jokios palydos ir sumokėjo grynaisiais. Grėjus tėvams draugijos nepalaikė. Jis nė už ką nepadarytų tokios grubios klaidos — suprastų, kad skambinti į vaistinę pernelyg pavojinga.

Tad kodėl tėvai taip rizikavo? Harietai sveiko proto nestigo. Matyt, stverti telefono ragelį ją paskatino žūtbūtinė reikmė. Bet kodėl tuodu nepalaukė ir pabėgo iš viešbučio? Gal paprasčiausiai siekė sumėtyti pėdas? Persekiotojus nukreipti klaidingais pėdsakais?

Ne, Peinteris žinojo, kad Grėjus taip tėvų neišnaudotų. Lieptų jiems kur nors anonimiškai slapstytis. Tik tiek. Čia kažkas atsitiko. Nė vienas iš personalo nematė, kaip pagyvenusi pora išsmuko iš viešbučio.

O kur dar pražuvęs pasiuntinys.

„Sigmos“ direktorius pastūmė laiptinės duris, vedančias į vestibiulį.

Jam kinktelėjo naktį budėjęs, šiuo metu rankas grąžantis administratorius.

— Aš pasirūpinau, kad jums pristatytų fojė kameros nufilmuotą medžiagą.

Peinterį nuvedė į administratoriaus kabinetą. Ant dokumentų spintelės dunksojo televizorius su įmontuotu vaizdo grotuvu.

— Įjunkite įrašą, — paprašė Peinteris ir dirstelėjęs į laikrodį pridūrė: — Parodykite, kas buvo prieš valandą.

Administratorius prasuko juostą į priekį, sustabdė ją ties nurodytu momentu. Tuščiame vestibiulyje jie teišvydo moterį, kuri sėdėjo už stalo ir tikrino kažkokius dokumentus.

— Luiza. — Naktinis budėtojas pabaksnojo į ekraną. — Įvykiai ją gerokai sukrėtė.

Komentarą nuleidęs negirdomis, „Sigmos“ direktorius pasviro arčiau televizoriaus.

Fojė durys atsivėrė ir link registratūros atžygiavo figūra baltu chalatu. Viešbučio darbuotojai parodžiusi tapatybės kortelę, ji numygo liftų kryptimi.

Luiza palenkė galvą virš savo popierių.

— Ar registratorė matė, kaip pasiuntinys išėjo?

— Galėčiau paklausti...

Peinteris sustabdė juostą, kai figūra pasitaisė chalatą.

Moteris.

Ne vyrukas, išvežiojantis vaistus.

Vaizdo įraše, nors ir grūdėtame, jis aiškiai įžiūrėjo azijietiškus bruožus. Peinteris ją atpažino. Regėjo moterį prie konspiracinio namo, kur ją nufilmavo apsaugos kameros.

Viena iš Nasero komandos.

Peinteris spūstelėjo „Išmetimo“ mygtuką ir čiupo juostą. Apsisuko taip žaibiškai, kad išgąsdintas administratorius žengė atatupstas. Pakėlęs kasetę, „Sigmos“ direktorius griežtai tarė:

— Apie ją niekam nė žodžio. — Vyruką pervėrė valdingu žvilgsniu. Buvo nekaip nusiteikęs, todėl be vargo nutaisė grėsmingą išraišką. — Nei policijai. Nei FTB.

Administratorius energingai sulinksėjo.

Peinteris nėrė pro tarpdurį sugniaužęs kumštį, geisdamas kur nors juo trinktelėti.

Iš visų jėgų.

Jis suprato, kas čia įvyko.

Naseras pagrobė Grėjaus tėvus.

Tiesiai jiems iš panosės.

Šunsnukis aplenkė „Sigmą“ vos keliomis minutėmis. Ir dėl pralaimėjimo šitose konkrečiose lenktynėse Peinteris negalėjo kaltinti jokio šnipo. Nesėkmės priežastis slypėjo kitur. Biurokratijoje. Žinia, jog Seihana priklausė teroristams, sukėlė aliarmą, todėl dabar visi vieni kitiems lipo ant kojų pirštų. Prakeiktoje virtuvėje prisigrūdo per daug virėjų... kurie veikė užrištomis akimis.

Priešingai nuo Nasero.

Peinteriui kiaurą dieną teko grumtis su kliūtimis. Didžiuma jų atsirado dėl įvairiausių žinybų poreikio biurokratiškai aiškintis pavaldumo klausimus. Vyriausybei panūdus ištirti „Sigmos“ veiklą, kitos agentūros vandenyje pajuto kraują. Tiems, kurie įstengs prigriebti persimetėlę iš „Gildijos“, tarp smulkmės nardančią stambią žuvį, beveik bus garantuotas dalinis saugumas. Tad nuoširdų skirtingų struktūrų bendradarbiavimą pakeitė atsainiai teikiama pagalba.

Jeigu Peinteris tebepuoselėjo viltį suardyti Nasero planus, jam reikėjo nusikratyti pančiais, kurie sukaustė rankas. Ir tai padaryti įmanoma vieninteliu būdu. „Sigmos“ direktorius išsitraukė mobilųjį. Velniop diplomatiją.

Jis nuspaudė greitojo rinkimo mygtuką, leidžiantį užmegzti ryšį su štabu.

Į skambutį atsiliepė sekretorius.

— Brantai, tučtuojau mane sujunkite su PGPRA direktoriumi Maknaitu. Saugia linija.

— Klausau, sere. Beje, pats ketinau jums skambinti. Ryšių tarnyba nugirdo keistas naujienas. Apie Kalėdų salą.

Peinteriui prireikė akimirkos, kol jis sugromuliavo žinią.

— Kas atsitiko? — paklausė atgavęs kvapą, sustojęs prie sukamųjų viešbučio durų.

— Smulkmenos gana padrikos. Bet, regis, kruizinį lainerį, į kurį evakavo salos gyventojus, pagrobė.

— Ką? — aiktelėjo jis.

— Vienas iš PSO mokslininkų pabėgo. Pasinaudojęs trumpųjų bangų racija, susisiekė su praplaukiančiu tanklaiviu.

— Liza ir Monkas...

— Apie juos naujienų neturime, bet informacija tebeplūsta.

— Netrukus atvyksiu.

Jausdamas, kaip krūtinėje daužosi širdis, jis įsikišo telefoną į kišenę ir pastūmė sukamąsias duris. Į veidą tvoskusio karščio neprislopino net lauke tvyranti vėsa.

Liza...

Peinteris mintyse atgamino paskutinį jųdviejų pokalbį. Sprendžiant iš balso, jis buvo pavargusi, galbūt dėl miego stokos truputį įsitempusi. Negi ją vertė skambinti į Vašingtoną?

Ne, čia kažkas ne taip.

Kas gi drįstų grobti visą kruizinį lainerį? Juk užpuolikai niekaip neįstengtų pranykti be pėdsakų. Ypač dabar, palydovinės žvalgybos epochoje.

Tokios apimties laivo niekur nepaslėpsi.

15 valandų 48 minutės

„Jūrų valdovėje“

Monkas išsižiojo vėpsodamas į atsivėrusį vaizdą.

Jėzau Kristau...

Jis stovėjo vienas, prie dešiniojo borto lūkuriavo Džesio. Priešais iškilo miglos šydu apsigaubusi sala. Iš vandenyno stiebėsi statmenos uolos dantytomis keteromis. Jokio paplūdimio matyti nebuvo, galimybė susirasti saugų prieglobstį atrodė niekinė. Toji vieta, apaugusi vijokliais bei džiunglėmis, priminė senovinę, akmeninę karūną.

Grėsmingą išvaizdą sustiprino apšvietimas, kurį pakeitė juodos padangės. Kol kas audra lainerio nepasivijo. Tolumoje, iš žemai pakibusių debesų, tamsiais stulpais pliaupė ir suputojusį vandenyną čaižė liūtis. Pakilęs vėjas taršė vėliavas bei gūsiais pliekė kūną.

Viena ranka įsikibęs į turėklus, Monkas stebėjo, kaip vėtros šuoruose sulingavo masyvi gelbėjimosi valtis, lainerio stabilizatoriams tapusi papildomu vargu.

Ką, velniai rautų, kapitonas sau galvojo?

Greitis sumažėjo, tačiau „Jūrų valdovė“ tebeslinko tiesiai į nesvetingą salą. Tiksliau, ne ką malonesnės išvaizdos nei šimtas kitų, kurias jie apiplaukė. Kuo ypatinga šita?

Kaip visada išradingas, sklandžia malajų kalba bendraujantis Džesis šiokios tokios informacijos išgavo iš laivo koko, gimusio ir užaugusio vietiniame regione. Sala vadinosi Pusat, arba Bamba. Anot koko, čionykščių kraštų vengė visos valtys. Gimdama iš šitos bambos tariamai ištrūko raganų karalienė Rangda, o jos gimtinę tebesergėjo demonai — siaubūnai, kurie pakildavo iš gelmių ir nieko neįtariančius vargšus nusitempdavo į vandenų karaliją.

Džesis turėjo alternatyvų paaiškinimą: Labiau tikėtina, kad žmones skandina pavojingi rifai bei klastingos sroves.

O gal visai kas kita?

Akiratyje, tarytum išnirę iš stačios salos sienos, pasirodė trys greitaeigiai kateriai. Mėlyni, žemi, pailgai kiliais.

Ir vėl piratai.

Nenuostabu, kad niekas čia neatklysta, — pagalvojo Monkas. — Negyvėliai istorijų neporina.

Kai pro šalį pralėkė vyrai, kažką šaukiantys malajiškai, jis apsidairė, įtempęs ausis pabandė suprasti žodžius. Galop žvilgtelėjo į rankinį laikrodį. Kur prapuolė Džesis? Šioks toks vertimas dabar praverstų.

Monkas įbedė akis į sausumos plotus.

Iš tarptautinių ataskaitų žinojo, kad prie Indonezijos salų pilna slaptų įlankų, ištisi šimtai. Indonezijos grandinę sudarė aštuoniolika tūkstančių salų. Oficialiai tik šešiuose tūkstančiuose gyveno žmonės. Likę dvylika tūkstančių puikiai tiko slaptavietėms.

Jam bežiūrint, trijulė katerių atūžė prie lainerio, tuomet išsisklaidė, staigiai pasukdami į šonus ir išspjaudami vandens čiurkšles. Nūnai pora sekė įkandin „Jūrų valdovės“, trečias plaukė tiesiai priešais. Jie traukė salos pusėn, lėtai pukšėjo purslotose vilnyse.

Palydovai.

Mažieji laiveliai didžiajam broliui rodė kelią į saugų prieglobstį.

Kai sala priartėjo, uolų sienoje Monkas įžvelgė gilų plyšį, pakrypusį tokiu kampu, kad jį buvo nelengva pastebėti. Spraga atrodė per siaura kruiziniam laineriui — lygiai taip pat sėkmingai kupranugaris galėtų pralįsti pro adatos skylutę. Bet kažkas, žinoma, atliko reikalingus apskaičiavimus, palygino ertmės išmatavimus su laivo apimtimis.

„Jūrų valdovė“ įgrūdo pirmagalį tarp dviejų juodų, akmeninių sienų. Likusiai jos daliai teko stumtis iš paskos. Kairysis bortas sudžeržgė, nubrozdintas į uolą, ir virptelėjo. Monkas atšoko atbulas, kai jo pusėje uolienos iškyša nugremžė dvi gelbėjimosi valtis, ir sutraiškyti jų korpusai nuoplaišomis pasipylė į vandenį.

Girgždėti ėmė visas laineris.

Monkas sulaikė kvapą. Laimei, toli skverbtis nereikėjo. Spraga praplatėjo, ir „Jūrų valdovė“ išslydo į atvirą, erdvią lagūną, dydžio sulig mažučiu ežeru.

Jis grįžo prie turėklų iš išplėtęs akis apsižvalgė.

Kad mane kur skradžiai. Nieko keista, kad ši vieta pavadinta „bamba“.

Salą iš tiesų atstojo senas ugnikalnis su vandens telkiniu, tyvuliuojančiu jo centre. Dantytos, visą sausumos plotą supančios sienos įkūnijo salos karūną. Iš vidinės pusės uolos nebuvo tokios stačios — ant jų šlaitų vešėjo džiunglės, kurias paįvairino sidabrinės krioklių gijos ir smėlėti paplūdimiai. Tolimojoje plačios lagūnos pusėje netrūko statinių, nuklotų palmių lapais bei apkaltų nusklembtomis lentomis. Iš miestelio styrojo dvi dešimtys medinių prieplaukų ir akmeninių molų. Keletas į krantą išvilktų valčių buvo remontuojamos, kitos paprasčiausiai kėpsojo rūdydamos.

Piratų namai namučiai.

Pasitikti kruizinio lainerio atbirbė daugiau katerių.

Monkas nujautė, kad vietiniai nesiruošė prekiauti pigiais papuošalais.

Nukreipęs žvilgsnį į viršų, jis atkreipė dėmesį, jog lagūnoje dienos šviesa priblėso. Tarsi virš salos vėtra būtų netikėtai atginusi audros debesis.

Bet debesys čia niekuo dėti.

Kažkam teko kaip reikiant privargti, — dingtelėjo Monkui, spoksančiam aukštyn.

Virš ugnikalnio plytėjo milžiniškas tinklas, sudurstytas dalimis iš įvairių atraižų, matyt, regztas prieš dešimtmečius, gal net amžius. Pagrindiniuose sektoriuose, nuo vienos viršukalnės iki kitos, driekėsi plieniniai kabeliai ir grotinės sistemos, bet kitus rajonus dengė kur kas senesni virvių bei raiščių raizginiai, vietomis netgi suvyta žolė ir nendrės. Visa konstrukcija gaubė lagūną nelyginant tinklinis stogas. Inžinerijos šedevrą maskavo lapai, vijokliai ir šakos. Žiūrint iš viršaus, vandens telkinys buvo nematomas, todėl galėjo susidaryti įspūdis, kad salą apklojo vientisos džiunglės.

Dabar nuo pašalinių akių gigantiškas tinklas slėpė pagrobtą „Jūrų valdovę“.

Nieko gero.

Variklių gausmas nutilo, ir laivas ėmė dreifuoti. Kai piratai į vandenį nusviedė inkarus, Monkas išgirdo dunkstelėjimą bei pajuto vibraciją.

Jo žvilgsnį patraukė sujudimas pirmagalyje.

Monkas nupėdino pirmyn patikrinti, kas ten atsitiko. Tuo tarpu kiti piratai lėkė palei jį atvirai džiūgaudami, mostaguodami šturmo karabinais.

— Gerų naujienų tikėtis neverta, — sumurmėjo plikagalvis.

Jis sustojo per saugų atstumą nuo laivo priešakio, kuriame, aplink baseiną ir karštas vonias, spietėsi minia. Iš garsiakalbių griaudėjo Bahamų salų muzika, pagerbianti Bobą Marlį ir rastafariškus jo ritmus. Didžiuma rankose laikė alaus, viskio arba degtinės butelius, ir gėrimų įvairovė kuo puikiausiai atspindėjo samdinių bei vietinių piratų mišinį. Rodos, denyje jie rengė sugrįžtuvių pokylį.

Negana to, prasimanė žaidimų.

Visų dėmesys krypo į dešinįjį bortą. Aukštai pakelti kumščiai grūmojo karabinais, aplinkui skambėjo drąsinantys šūksniai. Virš turėklų kyšojo nuo baseino nuplėštas tramplinas. Priešais žiūrovus kažkas atitempė vyriškį už nugaros surištomis rankomis, iškruvinta nosimi, perskelta lūpa.

Pasislinkęs į šoną, Monkas įžvelgė virš minios iškilusį jo veidą.

O, ne...

Džesis desperatiškai vogravo malajų kalba, bet jo žodžiams piratai išliko kurti. Grasinant ginklu, jį privertė persiropšti per turėklus ir užlipti ant tramplino. Regis, piratų daugumą sudarė fundamentalistai, griežtai besilaikantys tradicijų.

Jaunasis sanitaras susvyravo ant lentos; vamzdžių dūriai vaikiną nuginė iki jos galo.

Monkas žengė jo linkme.

Tačiau jaunuolį užstojo piratų masė. Ir kuo nelaimėliui būtų galima padėti? Juk nepradėsi šūviais skintis kelio. Toks išsišokimas pražudytų juos abu.

Vis dėlto plikio ranka savaime nuslydo prie ginklo.

Et, nederėjo vaikio painioti į šiuos reikalus. Monkas pernelyg rėmėsi Džesiu, per daug iš jo prašė. Prieš pusvalandį vyrukas patraukė ieškoti čionykščio regiono jūrlapio. Kažkas neabejotinai turėjo vietinių kraštų žemėlapį ar bent mokėjo jį pabraižyti. Atsargas piratai pildydavo, suprantama, kažkur netoliese. Monkas perspėjo bendražygį neprarasti atsargumo, bet Džesis nuskuodė šalin kibirkščiuojančiomis akimis.

Ir štai į kokią bėdą papuolė.

Vaikinas paskutinį kartą suspigo, kūliavirsčia nuskriejo nuo lentos ir teškės į vandenį. Monkas pribėgo prie turėklų drauge su dauguma piratų, kurie grūdosi petys į petį, švilpė, džiaugsmingai šūkavo bei keikėsi. Nemažai jų tarpusavyje lažinosi.

„Sigmos“ agentas atsipūtė, kai Džesis švokšdamas, įnirtingai plakdamas kojomis, ant nugaros išniro į paviršių. Pora piratų, stovinčių arčiau pirmagalio, nukreipė ginklus į besikapanojančią auką.

O, Dieve...

Virš lagūnos pakibęs tinklas veiksmingai slopino džiunglių garsus, tad šūviai pokštelėjo itin griausmingai.

Kulkos ištaškė purslus.

Ties Džesio kulnais.

Vėl nuskambėjo juokas.

Vaikis, įnikęs muistytis energingiau, nutolo nuo laivo.

Bet pasiekti krantą jam nelemta.

Vienas iš mėlynųjų greitaeigių katerių pasuko tiesiai link pavidalo, kuris kepurnėjosi vandenyje, lyg ketindamas jį perplaukti. Tačiau paskutinę sekundė nėrė į šoną, užliedamas Džesį kilvaterio vilnimis.

Jaunuolis nusispjovė labiau supykęs nei išsigandęs.

Tysodamas ant nugaros jis ėmė karpyti kojomis it žirklėmis, už nugaros supančiotomis rankomis naudojosi kaip vairu. Liesam, bet raumeningam vaikinui netrūko fizinių jėgų.

Tačiau kateris buvo mitresnis.

Jis vėl apsisuko pasirengęs antram raundui.

Užpakalinėje motorlaivio dalyje kvatojantis galvažudys prie peties prispaudė šturmo karabiną, nusitaikė ir, kateriui šovus tarp lainerio bei aukos, kulkomis išvarpė vandenį.

Monkas susigūžė įsitikinęs, kad šįsyk Džesis tikrai neišgyveno.

Greitaeigė valtis nušvilpė šalin.

O, štai ir Džesis! Springdamas, kosėdamas jis supliuškeno kojomis. Vienas kitas piratas džiugiai suūkčiojo.

Plikagalvis „Sigmos“ agentas taip gniaužė turėklus, kad, rodės, tuojau juos nulauš. Sumauti avigalviai žaidė su Džesiu, mėgavosi kankinimais.

Monkas nieko negalėjo padaryti, tačiau nusigręžti taip pat nepajėgė. Spaudžiamų pirštų krumpliai pabalo, iš įniršio įkaitęs veidas švytėjo raudoniu, kuris greičiausiai buvo matyti net per rudą grimo sluoksnį.

Dėl visko kaltas aš...

Jaunuolis, pakrypęs ant šono, žvilgsniu matavo atstumą, skiriantį jį nuo paplūdimio. Greitaeigis kateris apsuko ratą ir pajudėjo atgal. Virš lagūnos nuvilnijo juokas.

Džesis įniko plaukti sparčiau. Staiga, kojomis atsispyręs nuo smėlėto dugno, jis šastelėjo virš vandens. Puolė bėgti, suklupo, vėl nuklampojo kranto pusėn. Galiausiai atsidūrė seklumoje, iš kurios išbrido aukštai kilnodamas kojas. Paplūdimyje leidosi tekinas į džiunglių tankmę.

Pirmyn, Džesi...

Kateris praurzgė pro šalį. Karabinų išspjauti šūviai sutaršė smėlį, išdraskė lapus. Vaikinas galvotrūkčiais nėrė į mišką. Jo rankos vis dar buvo surištos už nugaros.

Laineryje pasigirdo linksmi šūksniai, kuriuos papildė nusivylusiųjų dejonės.

Pinigai pakeitė rankas.

Bet didžiuma tebekrizeno, tarsi būtų išgirdę tik jiems vieniems suprantamą pokštą.

Monkas alkūne stuktelėjo kaimynui.

— Apa?12 — paklausė.

Piratų gaują sudarė vietiniai ir svetimšaliai samdiniai, todėl niekas nekreipė dėmesio į žargoniškai sniaukrojamą malajų kalbą. Ne kiekvienas ja šnekėjo taip sklandžiai kaip čiabuviai.

Greta plikio stypsantis ponas stokojo ne vieno danties, bet mielai parodė, kiek jam dar liko, išsišiepdamas iki ausų. Pirštu dūrė į krantą, tik aukščiau paplūdimio. Netoli artimiausios viršukalnes vėjas kedeno dūmų sruogas. Kažkas ten įsikūrė stovyklavietę.

— Pemakan daging manusia13, — tarė piratas.

Tau irgi linkiu nusprogti, bičiuli.

Matydamas, kad jis suglumo, švarpliadantis nusišypsojo dar plačiau — pademonstravo pūvančius protinius dantis, — ir pabandė paaiškinti kitaip:

— Kanibals.

Monkas išpūtė akis. Šį malajišką žodį puikiai suprato ir be vertimo. Jis nukreipė žvilgsnį į paplūdimį, dirstelėjo į dūmus. Vietiniame krašte sugyveno piratai ir kanibalų gentis. Kaip ir visi malonūs, namo grįžtantys svečiai, salos prižiūrėtojams galvažudžiai atgabeno gardų kąsnį.

Tiesiogine prasme.

Šalia stovintis piratas tebeburbuliavo mojuodamas į vandenį. Iš viso žodžių srauto Monkas suvokė vos vieną kitą.

— ...pasiseks... naktį... blogai. — Vyrukas sulenkė pirštus kaip žvėries nagus, gestu parodė kažką čiumpąs ir nusitempiąs. — Iblis. — Malajiškas keiksmažodis. Monkas jį girdėjo galybę kartų, bet dabar buvo tikras, kad piratas vartojo žodį tikrąja reikšme.

Demonas.

— Raksasa iblis,14 — pakartojo švarpliadantis, vėl kažką suvapėjo ir tiradą užbaigė kuždesiu: — Rangda. — Jo šypsena virto skausminga grimasa.

Monkas susiraukė, pasviręs virš turėklų įsispigino į vandenį. Prisiminė Džesio perpasakotas bobučių pasakėles. Balio gyventojai Rangda vadino raganų karalienę, kurios demonai knibždėjo aplinkiniuose vandenyse.

— Naktį... — malajiškai suburbėjo pašnekovas ir bedė pirštu į lagūną. — Amat, amat buruk. — Labai, labai blogai.

„Sigmos“ agentas atsiduso. Nuostabu. Sunerimęs pažvelgė į mišką, kur pradingo Džesis.

Demonai ir kanibalai.

Kas toliau? Atostogos egzotiškame, prašmatniame „Klab Med“ kurorte?

9 HAGIA SOPHIA

Liepos 6 diena, 09 valandos 32 minutės

Stambulas

Nors ant stogo įrengtą restoraną nutvieskė saulės spinduliai, Grėjus klausėsi grasinimų jausdamas, kaip tie ištirpdo ryto šilumą.

— Jei tiksliai nevykdysite mano nurodymų, nužudysiu jūsų tėvus.

Jis taip suspaudė Vigoro mobilųjį, jog aparatas sutraškėjo.

— Jeigu jiems kas nors nutiks...

— Būtinai. Pažadu. Atsiųsiu juos dalimis. Paštu. Per keletą mėnesių.

Sprendžiant iš egiptiečio tono, savo pažadą jis tęsės. Grėjus atsigręžė į bendražygius mėgindamas susikaupti, įvertinti padėtį.

— Aš sužinosiu, jei bandysite užmegzti ryšį su „Sigma“, — bejausmiu balsu tęsė Naseras. — Ir jus nubausiu. Motinos krauju.

Komandoro gerklė susitraukė į mazgą.

— Šunsnuki... aš privalau įsitikinti, kad jie gyvi... nenukentėję.

Naseras nė nesivargino atsiliepti. Grėjus išgirdo šiugždesį, prislopintai tariamus žodžius ir pagaliau motinos balsą.

— Grėjau, — dūsaudama sušvokštė ji. — Atleisk. Tavo tėvas.... jam reikėjo vaistų. — Sakinys užsibaigė kūkčiojimu.

Iš įtūžio ir širdgraužos jo kūną nukratė drebulys.

— Tiek to. Kaip jautiesi? O tėtis?

— Mes... gerai... Grėjau...

Vėl prabilo Naseras, iš jos rankų išplėšęs telefoną.

— Paliksiu porelę savo kolegės Anišenos globai. Judu matėtės Kolumbijos apygardoje, prie konspiracinio būsto.

Grėjus mintyse išvydo euroazijietiškų bruožų moterį baltai dažytais, trumpai kirptais plaukais, pasipuošusią tatuiruotėmis.

Azijietė Anė.

— Aš prisijungsiu prie jūsų, — pratęsė Naseras. — Nusileisiu Turkijoje lygiai devynioliktą valandą. Iš savo vietos niekur nejudėkite.

Komandoras pažiūrėjo į laikrodį. Liko šiek tiek daugiau nei devynios valandos.

— Mano žmonės supa Sultanahmetą. Nemėginkite gudrauti. Mes sekėme monsinjoro Veronos mobilųjį nuo tada, kai jis išskrido iš Italijos.

Netikėtai pasišalindamas iš Vatikano, Vigoras privertė teroristus paskelbti visuotinį pavojų. Dėl parodyto aplaidumo, ko gero, derėjo perpykti, tačiau Grėjus žinojo, kad paranojiškumo lygiu monsinjoras gerokai jam nusileido. Kaip ir dauguma žmonių. Maža to, šiuo metu bet kokį apmaudą užgožė kaltės jausmas.

Jis paliko tėvus vienus.

— Dabar kalbėsiuos su Seihana, — tarė Naseras.

Grėjus mostu pakvietė „Gildijos“ agentę. Ji žengė artyn ir ištiesė ranką link telefono, tačiau komandoras aparato nepaleido. Gestu parodė, kad egiptiečio klausysis abu.

Kai jiedu suglaudė galvas, kone prisispausdami ausimis, Seihana prabilo:

— Amenai, — kreipėsi į Naserą vardu, — ko norėjai?

— Kekše... už savo išdavystę kentėsi taip...

— Aha, pritalžysi mano šunį ir suspardysi katę. Aš supratau, branguti. — Moters atodūsis pakuteno Grėjaus sprandą. — Deja, mums teks atsisveikinti. Kai tu prisistatysi į Stambulą, manęs jau seniai čia nebus.

Įsitempęs Pirsas nežymiai į ją pasisuko. Ramindama jį, Seihana pakėlė delną ir krestelėjo galvą. Sprukti nesiruošė.

— Mano vyrai jus jau apsupo, — įspėjo egiptietis. — Jei bėgsi, jie suvarys kulką tau į tarpuakį.

— Kaip pasakysi. Kai baigsime šnekučiuotis, aš išsmuksiu iš prakeikto soboro. — Seihana reikšmingai pašnairavo į Grėjų ir per sienelę pamojo į Hagia Sophia. — Mes vis vien nieko doro nenuveikėme. Hagia Sophia viduje per daug sumautų freskų. Perleidžiu bažnyčią tau, mažuli. Mudu nebepasimatysime.

Grėjus suraukė antakius. Ji melavo. Bet kodėl?

Naseras patylėjo, po akimirkos vėl prakalbo, bet dabar ledinį jo toną sutirpdė įsiūtis.

— Tu neįveiksi daugiau nei dešimt žingsnių! Mes stebime visus įėjimus į Hagia Sophia.

Moteris užvertė akis tuo parodydama, kad jos gudrybė išdegė.

— Nė kiek neabejoju, Amenai, — užbaigė ji. — Ciao, mažuli. Bučiuoju.

Seihana per žingsnį atsitraukė nuo telefono, prie lūpų priglaudė pirštą įspėdama komandorą, kad šis neprarastų atsargumo.

Grėjus nutarė sužaisti pagal jos taisykles.

— Ką tu jai pasakei? — suriko į mobilųjį. — Seihana pasičiupo ginklą ir išlėkė iš bažnyčios. Ką judu su ta kale rezgate?

Moteris linktelėjo kreivai vypsodama.

Kol Naseras tūžmingai keikėsi, Grėjus spėjo apmąstyti veiksmų planą. Nutaręs išnaudoti Seihanos suktybę, pasistengė užgniaužti kaltę ir pyktį. Jausmų antplūdis nepadės nei jam, nei tėvams.

Jųdviejų su Seihana žvilgsniai susikirto. „Gildija“ sugebėjo atsekti Vigoro telefoną, tačiau agentų naudojamas trianguliacijos metodas veikė anaiptol ne tobulai. Štai ką moteris mėgino išsiaiškinti, kai pareiškė esanti sobore. Priešai žinojo, kad jie bastosi kažkur senajame Stambulo rajone, bet tikslių koordinačių nustatyti nepajėgė.

Kol kas.

Grėjaus akys nukrypo virš gretimo parko, link gigantiško Hagia Sophia pavidalo. Pažiūrėjo į milžinišką plokščią kupolą, kurį supo keturi smailūs minaretai.

— Ką jūs veikiate bažnyčioje? — paklausė Naseras.

Komandoras pasvarstė, kiek jam atskleisti. Reikėjo kalbėti įtikimai, todėl teko išduoti dalį tiesos.

— Mes dairomės Marko Polo rakto. Monsinjoras Verona iššifravo Vatikane paliktą užrašą.

— Vadinasi, Seihana papasakojo, ko ieškome. — Vėl pasigirdo keiksmai. — Už tai, kad leidote jai pabėgti, parodysiu, kaip rimtai mes nusiteikę.

Užuomina nuskambėjo kaip grasinimas suluošinti jo tėvus.

— Seihana mums nebereikalinga, — skubiai įsiterpė Grėjus, bandydamas apsaugoti gimdytojus vieninteliu įmanomu būdu. — Aš turiu, ko tu nori. Angelišką šifrą, kurį radau obeliske. Jo kopiją išsaugojau.

Naseras atsiliepė ne iš karto. Turbūt užsimerkė apimtas palengvėjimo. Egiptiečiui labiau knietėjo gauti tekstą su angelų rašmenimis negu nubausti Seihaną.

— Puiku, komandore Pirsai. — Iš pašnekovo balso pranyko įtampos gaidos. — Toliau taip bendradarbiaukite, ir jūsų tėvas su motina sulauks ramios, orios senatvės.

Grėjus suvokė, kad jo pažadas ne tvirtesnis už pavasario ledą.

— Susitiksime sobore lygiai devynioliktą valandą, — paskelbė Naseras. — Jei norite, galite ten paieškoti Polo rakto. Bet visus išėjimus stebės mano snaiperiai.

Komandoras vos susilaikė pašaipiai nevyptelėjęs.

— Beje, nė negalvokite spęsti spąstų. Su Anišena tariausi susisiekti kas valandą. Jei pavėluosiu bent minutę, ji pradės pjaustyti jūsų motiną nuo kojų pirštų.

Ryšys nutrūko.

Grėjus užvožė mobiliojo dangtelį.

— Privalome nusigauti į Hagia Sophia. Greičiau nei „Gildijos“ žmonės tiksliai nustatys, kur esame.

Jie sparčiai ėmė rinktis daiktus.

Atsisukęs į moterį, Grėjus pastebėjo:

— Tu labai rizikavai.

Seihana patraukė pečiais.

— Klausyk, jei ketini išgyventi, nenuvertink „Gildijos“. Jai nestinga nei galios, nei sąjungininkų. Bet tuo pat metu nepervertink mano organizacijos. Tavo baimes ir tikėjimą jos visagalybe „Gildija“ būtinai išnaudos, kad sugniuždytų dvasią. Todėl susitelk, išlik apdairus, bet neprarask galvos.

— O jei būtum apsirikusi? — rūstokai suniurzgė Grėjus.

Ji pakreipė galvą ant šono.

— Bet neapsirikau.

Komandoras išpūtė orą pro šnerves, mėgindamas nuslėpti pyktį. Jeigu rizikingas manevras nebūtų pasiteisinęs, jo motinai su tėvu būtų smarkiai atsirūgę.

— Ir dar, — pridūrė Seihana, — man reikėjo rimtos dingsties iš čia pranykti, kai atvyks Naseras. Tave ir monsinjorą Vigorą jis paliks gyvus. Nes judu vertingi. Įkaitais laikydamas tavo motiną su tėvu, mūsų bičiulis galvos, kad būsi nuolankus kaip gerai prajodinėtas žirgas. Užtat mane nedvejodamas nušautų. Su sąlyga, žinoma, jog nuo manęs nenusigręžtų sėkmė. Gelbėdama kailį turėjau sumąstyti atitinkamą planą, kuris, negana to, leistų man veikti savo nuožiūra. Tik taip išsaugojau galimybę tau padėti.

Grėjus pagaliau sutramdė įniršį. Pavojus grėsė ne Seihanos tėvams. Lengva jai demonstruoti atsainumą ir rizikuoti. „Gildijos“ agentė apsisprendė šaltakraujiškai, veikė žaibiškai... o rezultatai išeis į naudą jiems visiems.

Vis dėlto...

Seihana pasisukusi mostelėjo.

— Ir man prireiks ano vyruko.

— Manęs? — nustebo Kovalskis.

— Kaip minėjau, Naseras nedelsdamas mane nupils. Greičiausiai ir Kovalskį.

— Kodėl? — žaliūko veidas ištįso. — Kuo aš jam prasikaltau, velniai griebtų?

— Tu nieko nevertas.

— Ei!

Į jo pasipiktinimą Seihana nekreipė nė menkiausio dėmesio.

— Turint ponus Pirsus, papildomi įkaitai Naserui nebūtini. Tu paprasčiausiai nesi jam vertingas.

Grėjus kilstelėjo ranką.

— Kas, jei Naseras jau žino, kad Kovalskis prisišliejęs prie mūsų?

Seihana jį nutvilkė dirgliu žvilgsnius.

Komandoras pamažu perprato, kur šuo pakastas.

Nepervertink „Gildijos „.

Susiraukęs Grėjus pasistengė nusikratyti požiūrio, kad „Gildija“ yra visagalė. Taip galvojant, pritrūks ryžto griebtis veiksmų. Jis nurimo, apsvarstė visus niuansus, pagaliau suprato esąs teisus.

— Tu keliausi su Seihana, — kreipėsi į Kovalskį.

— O aš jį kaip reikiant išnaudosiu. — Buvusiam jūrų pėstininkui moteris užplojo per paskuigalį.

— Bent kažkas mano, kad nesu niekam tikęs, — suniurnėjo Kovalskis, trindamas sėdimąją.

Pasigriebę savo daiktus, jie išėjo iš restorano. Seihana ir Grėjus traukė paskutiniai. „Gildijos“ agentei bandant išsiveržti į priekį, komandoras griebė ją už rankos.

— Ką ketini daryti? — paklausė, kai ant stogo jie liko vieni du. — Padėti?

— Nežinau. Kol kas.

Ji atlaikė Grėjaus žvilgsnį, bet nusigręžė akimirką per vėlai. Akivaizdžiai norėjo dar kažką pasakyti, tačiau stokojo drąsos. Dvejonės buvo matyti iš trūkčiojančio alsavimo ir nežymaus akių virpėjimo.

— Kas yra? — sunerimęs tyliai pasiteiravo jis.

Grėjaus parodytas švelnumas, regis, tik pakurstė jai norą atšlyti. Bet Seihana viso labo atsiduso.

— Atleisk... Grėjau... — vėl nusisuko, — ...tavo tėvai...

Moters akių spindesys bei elgsena išdavė nerimą. Ir savotišką kaltę. Kodėl? Kaltės jausmas byloja apie atsakomybę. Bet Grėjaus tėvų pagrobimą nulėmė atsitiktinumas. Tad kodėl Seihana atrodo prasikaltusi?

Mintyse jis perkratė įvairiausias galimybes, atgamino pastaruosius pokalbius. Su Naseru, su Seihana. Kas jai rūpėjo...

Staiga komandoras susigaudę.

Prieš minutę kitą ji kone atskleidė tiesą.

Nepervertink „Gildijos“.

Jis stipriau sugniaužė moters ranką, prispaudė prie sienos, greta tarpdurio. Pasviro taip arti, kad jųdviejų lūpos praktiškai lietėsi.

— O, Dieve... „Sigmoje“ nėra jokio sumauto šnipo. Ir nebuvo.

Seihana mikčiodama bandė aiškintis, bet Grėjus jai neleido.

— Naseras įspėjo, kad neskambinčiau į „Sigmą“, netgi pagrūmojo. Kodėl? Juk numanė, jog žinau apie šnipą. Kam išvis reikėjo grasinti? — komandoras papurtė moterį. — Tik todėl, kad šnipas neegzistuoja.

Ji krūptelėjo, kelias akimirkas pasimuistė, mėgindama nusikratyti Grėjaus ranka, tačiau tas suvarė pirštus mažne iki kaulų.

— Kada ketinai man pasakyti? — tūžmingai paklausė.

Galop Seihana atgavo balsą — piktą, neatsiprašantį, bet su pasiteisinimo gaidomis.

— Tada, kai viskas būtų pasibaigę. — Irzliai atsidūsėjusi pridūrė: — Bet kai prigriebė tavo tėvus, ilgiau saugoti paslapties negalėjau... tik ne tuo atveju, jei liko vilties juos išgelbėti. Aš nesu tokia beširdė.

Moteris bandė nusigręžti, tačiau Grėjus neatplėšė žvilgsnio nuo jos akių.

— Bet jeigu šnipo nėra, kaip Naseras sužinojo apie konspiracinį namą? Kaip jam pavyko surengti pasalą?

— Aš truputį apsiskaičiavau. — Seihanos akyse blykstelėjo siuto kibirkštys. — Nieko daugiau iš manęs neišgirsi. Tau teks patikėti, kad veikiau garbingai.

— Patikėti tavimi? — pašaipiai suprunkštė Grėjus.

Ji vos pastebimai nuleido smakrą tik taip parodydama, jog dėl replikos įsižeidė.

Tačiau komandoras nesiruošė atlyžti.

— Jei „Sigma“ iš pat pradžių man būtų suteikusi pagalbą...

Seihanos veidas įgavo šaltumo.

— Tu įklimptum, o mane užrakintų kalėjime. Švaistytume laiką sudėję rankas. Aš norėjau, kad mudu išspruktume drauge, ir kuo greičiau. Todėl leidau tikėti, ko pats prisigalvojai.

Grėjus įdėmiai stebeilijosi į jos veidą, ieškodamas kokios mikroišraiškos, priešingos, apie melą liudijančios emocijos šmėkštelėjimo, bet nieko neįžvelgė. Moteris į jį dėbsojo ryžtingai ir provokuojamai. Netgi nebandė nuslėpti, jog šį tą nutylėjo.

Jis rūsčiai susiraukė, mintyse save iškoneveikė, kad Seihanos akivaizdoje prarado budrumą.

— Man derėtų Naserui leisti tave nušauti.

— O kas tave prižiūrės? Gal Kovalskis? Tokiu atveju verčiau būtum vienas. Bet tu, po velnių, turi mane. Tad gal liaukimės malę liežuviais. Savo reikalus išspręsime vėliau, nes jei ginčysimės, laiko paskambinti „Sigmai“ liks vis mažiau.

Ji kryptelėjo galva link durų.

— Viešbučio vestibiulyje rasi telefoną. Štai dar viena priežastis, kodėl norėjau, kad Naseras galvotų mus esant kitur. Kertu lažybų, jog visus viešuosius telefonus, įrengtus sobore ir šio prieigose, jis jau seka. Iš vestibiulio skambinti saugu. Bent iš dalies. Ir tu privalėsi kalbėti trumpai. Mums senka laiko atsargos.

Grėjus pastūmė ją į šoną.

Vėlgi Seihanos veide sušmėžavo įskaudinta išraiška.

Lai užsigauna.

Žinodamas, jog į „Sigmą“ šnipas neprasiskverbė, jis iš karto būtų susisiekęs su Peinteriu. Pasirūpinęs, kad motiną su tėvu perkeltų į saugią vietą.

Matyt, Seihana susigaudę, kodėl komandoras niršta, nes nusišluostė veidą ir švelnesniu, nuilsusiu balsu pratarė:

— Aš irgi galvojau, kad jiems pavojus negresia. Garbės žodis.

Grėjui magėjo atsikirsti, bet žodžiai užstrigo gerklėje. Amą atėmė pyktis ir, kas dar svarbiau, supratimas, jog negalima visos savo kaltės primesti Seihanai.

Tiesos nepaneigsi.

Tėvus vienus paliko jis.

Ne kas kitas.

03 valandos 04 minutės

Vašingtonas, Kolumbijos apygarda

— Direktoriau Krou, saugia linija jums skambina iš Stambulo.

Nuo palydovų persiunčiamų vaizdų Peinteris nukreipė akis į ryšių skyriaus viršininką. Iš Stambulo?

Pastarąją valandą Peinteris praleido įtikinėdamas Nacionalinio tyrimų biuro ir Nacionalinio saugumo agentūros viršūnėles leisti savo nuožiūra pasinaudoti ECHELON, pasaulinio masto informacijos sekimo bei analizavimo sistema, ir sutelkti dėmesį į paieškas Kalėdų salos apylinkėse. Atokus, retai apgyvendintas regionas priklausė menkos rizikos kategorijai, todėl nuolatinės palydovinės priežiūros jam nereikėjo. Numojęs ranka į saviškius, Peinteris kreipėsi į Australijos jungtinės gynybos centrą, įkurtą Pain Gepo stotyje, ir tenykščius įkalbėjo savo palydovą nukreipti į minėtą teritoriją. Bet, kol bus įvykdyta užduotis, praeis dar keturiolika minučių.

— Tai komandoras Pirsas, sere. — Ryšių skyriaus vadovas atkišo telefono ragelį.

Direktorius pasisuko krėsle. Kokia čia velniava?

— Grėjau? — pastvėręs ragelį tarė, — kalba direktorius Krou. Kur jūs?

Balsą jis vos girdėjo.

— Sere, aš neturiu daug laiko, bet privalau perduoti daug informacijos.

— Aš klausau.

— Visų pirma, mano tėvus pagrobė „Gildijos“ agentas.

— Taip, Amenas Naseras. Jau surengėme visuotinę paiešką.

Grėjus nustebęs trumpam nutilo, bet po sekundės kitos pratęsė:

— Jums būtina susisiekti su Monku ir Liza. Indonezijoje jiems iškilo pavojus.

— Naujienos mus jau pasiekė. Šiuo momentu į Kalėdų salą bandau nukreipti palydovo kamerą. Gal užteks man pasakoti, ką žinau? Verčiau viską dėstykit nuo pradžių.

Komandoras giliai įkvėpė ir skubiai išklojo, kas įvyko nuo tada, kai į jo gyvenimą su trenksmu grįžo Seihana. Peinteris pateikė kelis klausimus, ir atskiros detalės ėmė lipti tarpusavyje kaip mozaikos dalelės. Laukdamas NSA atsakymo, jis pats suvokė keletą dalykų. Nujautė, kad prie incidento Kalėdų saloje prisidėjo „Gildija“. Kas dar galėtų turėti tiek išteklių, jog sugebėtų prigriebti visus salos gyventojus ir pranykti kaip į vandenį? Grėjus tik patvirtino spėjimą, paaiškino, kodėl taip atsitiko, netgi įvardijo priežastį.

Judo padermė.

Prieš valandą Peinteris pasikvietė daktarą Malkolmą Dženingsą atgal į tyrimų ir technologijų skyrių — išvertė tiesiai iš lovos. Iš pagrobimo vietos važiuodamas atgal į „Sigmos“ štabą, mintyse atgamino paskutinį pokalbį su Liza. Jai neabejotinai teko patirti spaudimą, todėl visi išsakyti Lizos tvirtinimai atrodė įtartini. Pavyzdžiui, teiginys, neva dėl pavojingos ligos ji apsiriko. Peinteris prisiminė, kaip Dženingsas panikavo bei tikino, esą grėsmė kils visai pasaulio aplinkai. O kur dar paskutinis, šiurpinantis daktaro perspėjimas: mes iki šiol tiksliai nežinome, kas pražudė dinozaurus.

Aišku kaip dieną, jog padėtis Kalėdų saloje „Gildiją“ kažkuo sudomino.

Direktorius netgi neatmetė prielaidos, kad netikėtas Seihanos pasirodymas ir Grėjaus išnykimas susiję su Indonezija. Dvi reikšmingos „Gildijos“ operacijos, surengtos vienu metu. Peinteris sutapimais netikėjo. Visa tai kažkas tarpusavyje siejo, bet jis pats niekaip nebūtų sujungęs palaidų galų.

— Markas Polas? — pasitikslino.

Grėjus užbaigė istoriją:

— „Gildija“ veikia dviem frontais. Mokslininkai tiria epidemijos protrūkį, ieško vaistų ir viruso šaltinio. Sykiu...

Peinteris jį nutraukė.

— Kita grupė seka istoriniais Marko pėdsakais, bet dairosi to paties: vaistų bei šaltinio.

Dabar viskas paaiškėjo, nors supratimas ir kėlė siaubą.

— O Naseras keliauja į Stambulą, — pridėjo Peinteris.

— Turbūt jau skrenda.

— Aš mobilizuosiu tenykštes pajėgas. Per artimiausias kelias valandas.

— Ne. Informacija nutekės „Gildijai“. Pasak Seihanos, Stambulas tapęs vienu iš pagrindinių teroristų veiklos židinių. Čia pilna jų kuopelių. Pastebėję sambrūzdį suvoks, kad mudu šnekėjomės. Mano tėvai... jūs negalite. Aš pats užsiimsiu Naseru.

— Grėjau, bet jūs labai rizikuojate. Į „Sigmą“ prasiskverbė jų informatorius. Aš pasistengsiu išsaugoti paslaptį, bet šnipas...

— Direktoriau, jokio šnipo nėra.

Peinteris sutriko. Jam prisireikė akimirkos, idant surikiuotų mintis ir įvertintų galimybes.

— Įsitikinęs? — po pauzės paklausė.

— Tiek, kad ant kortos statyčiau tėvų gyvybes.

„Sigmos“ direktorius sustingo tylėdamas. Grėjumi jis tikėjo. Susierzinimas, kilęs dėl būtinybės veltis į rietenas su įvairiomis agentūromis, išgaravo. Jeigu šnipas neegzistuoja...

Komandoro balsas prislopo.

— Rizikuoti ir ilgiau kalbėti nebegaliu. Privalau keliauti. Aš pabandysiu atsekti pėdsakus, pažiūrėsiu, kur jie veda.

Ragelyje įsivyravo tyla. Peinteris nusprendė, jog komandoras pakabino ragelį, bet po kelių sekundžių Grėjus vėl prabilo:

— Direktoriau, suraskite mano tėvus.

— Taip ir padarysiu. Garantuoju. Kai įvykdysiu užduotį, su Vigoru susisieks jo dukterėčia. Telefonas suskambės kelis kartus ir nutils. Taip pranešime, kad jūsų tėvams pavojus nebegresia.

— Ačiū, sere. — Ryšys nutrūko.

Peinteris atsilošė.

— Sere, — į jį kreipėsi ryšių skyriaus viršininkas. — Tiesioginė vaizdo transliacija prasidės po dviejų minučių.

10 valandų 15 minučių

Stambulas

Nors reikėjo skubėti, artėdamas prie vakarinio Hagia Sophia fasado Grėjus nejučia sulėtino žingsnį. Jį pribloškė soboro apimtys.

Vigoras pastebėjo, kaip komandoras perkreipė kaklą.

— Įspūdinga, ar ne?

Kas tiesa, tai tiesa.

Monumentalią bizantinę struktūrą daug kas manė esant aštuntuoju pasaulio stebuklu. Nuo soboro, dunksančio ant kalvos, kurios viršuje kadaise stovėjo Apolono šventykla, atsivėrė vaizdas į nuostabius, mėlynus Marmuro jūros tolius ir didžiąją dalį Stambulo. Labiausiai dėmesį traukė masyvus, bizantinio stiliaus kupolas, iškilęs per dvidešimt aukštų, ryto saulės spinduliuose švytintis nelyginant nublizgintas varis. Iš rytų bei vakarų jį rėmė žemesni puskupoliai, o aplinkui, tarytum karalienės patarnautojai, kyšojo papildomi skliautuoti stogai, išplėtę ir taip gigantišką pastatą.

Vigoras, dėstydamas istorijos pamoką, parodė į milžinišką skliautinį įėjimą, vedantį į Hagia Sophia.

— Imperatoriškosios durys. Būtent pro jas 537-aisiais įžengęs imperatorius Justinianas Didysis pašventino soborą ir paskelbė: „O, Saliamone, tave aš pranokau!“ Prie tų pačių durų sultonas Mechmedas II, osmanų valdovas, kuris išgrobstė Konstantinopolį, žemėmis pasibarstė galvą — taip pademonstravo savo nusižeminimą prieš įeidamas į bažnyčią. Statinys padarė sultonui tokį įspūdį, kad, užuot sugriovęs Hagia Sophia, ją pavertė mečete.

Monsinjoras mostu aprodė keturis kampuose stūksančius minaretų bokštus.

— Dabar šventovė tapusi muziejumi, — tarstelėjo Grėjus.

— Nuo 1935-ųjų, — patvirtino Vigoras ir dūrė pirštu į pastolius, dengiančius pietinę struktūros pusę. — Nuo tų laikų restauravimo darbai praktiškai nesibaigia. Ir ne vien iš išorės. Kai sultonas Mechmedas II bažnyčią transformavo į mečetę, visas krikščioniškas freskas jis liepė užtinkuoti, nes islamas draudžia vaizduoti žmones. Bet per pastaruosius dešimtmečius neįkainojamas bizantines freskas pamažu ir kruopščiai mėginama atkurti. Kartu norima išsaugoti ir senovinį, islamiškąjį penkiolikto, šešiolikto amžiaus meną — kvapą gniaužiančius, didžiulius plotus nuklojusius kaligrafijos pavyzdžius ir išpuoštas sakyklas. Bandant išlaikyti pusiausvyrą, Hagia Sophia restauratoriams į pagalbą teko pasitelkti specialistus iš įvairių archeologijos ir meno sričių. Įskaitant konsultantus iš Vatikano.

Vigoras jį per atvirą aikštę nusivedė link skliautuoto įėjimo, kurio kryptimi plūdo turistų srautas.

— Štai kodėl nusprendžiau, kad prie manęs galėtų prisidėti restauravimą išmanantis žmogus. Praeityje konsultavęs Hagia Sophia prižiūrėtojus.

Grėjus prisiminė, kaip monsinjoras minėjo, esą jis pasiuntė kažką ieškoti auksinės adatos bizantinėje šieno kupetoje.

Kai jiedu nusigavo iki durų, komandoras pamatė barzdotą milžiną, iškilusį tarpduryje, pristabdantį žmonių tėkmę. Jis stovėjo į šonus įrėmęs kumščius ir nuožmiai į visus dėbčiojo. Bet išvydęs Vigorą, pasisveikindamas kilstelėjo ranką.

Monsinjoras mostu jį nuginė į soboro gilumą.

Grėjus sekė pavymui. Šiuo momentu nekantravo ištrūkti iš gatvių. Kas žino, galbūt „Gildijos“ sekliai jau nustatė tikslias jų koordinates. Kol tėvai neatsidurs saugioje vietoje, jis nenorėjo Nasero erzinti. To betrūko, kad egiptietis suabejotų Seihanos gudrybe.

Įėjęs į bažnyčią, jis atsigręžė į aikštę. Nei Seihanos, nei Kovalskio neįžiūrėjo. Abi grupelės išsiskyrė pasišalinusios iš viešbučio. „Gildijos“ agentė nusipirko mobilųjį su apmokėta pokalbių kortele. Grėjus įsiminė numerį. Tik tokiu būdu galėjo su ja susisiekti.

— Komandore Grėjau Pirsai, čia mano artimas draugas Baltazaras Pinosas, — oficialiai pristatė Vigoras, — Grigaliaus universiteto Meno istorijos fakulteto dekanas.

Pirso delnas paskendo Baltazaro gniaužtuose. Naujojo pažįstamo ūgis siekė beveik septynias pėdas15.

Vigoras tęsė:

— Baltazaras pirmasis Vėjų bokšte aptiko Seihanos žinutę, bei padėjo man išversti angelų rašmenis. Be to, bičiuliaujasi su vietinio muziejaus direktoriumi.

— Vargu ar iš to pešime kokios naudos, — žemu baritonu subambėjo Baltazaras ir palydėjęs atvykėlius į pagrindinę soboro erdvę mostelėjo pirmyn. — Mums reikės išnaršyti nemažą plotą.

Jis atsitraukė į šoną.

Žvelgiant į priešais atsivėrusį reginį, Grėjui nukaro žandikauliai. Matydamas, kaip bendražygis sureagavo, monsinjoras patapšnojo jam per petį.

Priekyje plytėjo skliautuota, pritrenkiančių apimčių salė, iš dalies panaši į traukinių stotį. Viršuje, link centrinio pusrutulio, kilo arkos ir kupolai. Iš abiejų pusių, antrajame aukšte, stiebėsi kolonados. Bet didžiausią įspūdį darė ne akmeninės konstrukcijos, o šviesos žaismas. Skliautų apačioje, pro virtinę langų, plūdo saulės spinduliai, nutvieskiantys smaragdinį ir baltą marmurą, auksu inkrustuotas mozaikas. Tiesiog neįtikėtina, kad patalpa, kurios stogo nerėmė jokie papildomi stulpai, galėtų būti tokio tūrio.

Baimingos pagarbos sklidinoje tyloje Grėjus nusekė paskui du vyrus, žygiuojančius ilga nava.

Baimingos pagarbos sklidinoje tyloje Grėjus nusekė paskui du vyrus, žygiuojančius ilga nava.

Bažnyčios viduryje jis užvertė galvą ir pažvelgė į briaunotą, per dvidešimt aukštų nutolusį centrinį kupolą. Gruoblėtą paviršių puošė auksiniai ir purpuriniai raibuliuojantys rašmenys. Ties apatiniu pakraščiu pro keturiasdešimt langų veržėsi saulės šviesa, dėl ko atrodė, kad skliautas kabo viršuje.

— Jis tarsi pakibęs, — sumurmėjo Grėjus.

Arčiau jo žengė Baltazaras.

— Architektūrinė regėjimo apgaulė, — paaiškino meno istorikas ir dūrė pirštu aukštyn. — Matot tuos rumbus, lyg skėčio virbus, nutįsusius po stogu? Jie paskirsto kupolo masę aplink langus, iki išplatėjančio sferinio trikampio, kurio apačia remiasi į masyvias pamatines kolonas. Beje, pats stogas yra lengvesnis, nei atrodo iš pirmo žvilgsnio, nes jį surentė iš tuščiavidurių plytų, degintų Rodo saloje, iš tenykščio koryto molio. Tai iliuzijos šedevras. Akmuo, šviesa, oras...

Vigoras linktelėjo.

— Cituojant Marką Polą, tą didį vyrą irgi pakerėjo „menamas kupolo nesvarumas ir stulbinanti tiesioginių bei netiesioginių šviesos poveikių gausa“.

Aplinka išties užbūrė. Negana to, Grėjus keistai jautėsi žinodamas, kad jo vietoje kitados stovėjo Markas Polas. Abu vyrus, kuriuos skyrė daugelis amžių, vienijo susižavėjimas senovinės šventovės kūrėjais ir jiems puoselėjama pagarba.

Įspūdį gadino vienintelis trūkumas — palei vieną sieną, nuo marmurinių grindų iki kupolo viršaus iškilę juodi pastoliai.

Jie sugrąžino Grėjų į tikrovę. Komandoras dirstelėjo į laikrodį. Naseras atskris vakare. Pastangoms įspėti mįslę liko mažiau nei diena.

Jeigu jo planas suveiks...

Bet nuo ko pradėti?

To paties Vigoras paklausė savo draugo.

— Baltazarai, jau kalbėjotės su muziejaus personalu? Ar kas matė čia kažką panašaus į angeliškus rašmenis?

Augalotasis vyriškis pasikasęs barzdą atsiduso.

— Šnekėjausi ir su direktoriumi, ir su darbuotojais. Hagia Sophia direktorius pažįsta kiekvieną bažnyčios kampelį, nuo kriptų iki aukščiausio kupolo viršūnėlės. Jis tvirtina angelų raidžių niekur nepastebėjęs. Ir išsakė vieną mintį... kuri jums greičiausiai nepatiks.

— Kokią? — pasitikslino Vigoras.

Jei pamenate, kai Hagia Sophia pavertė mečete, ją visą ištinkavo. Visai įmanoma, jog tai, ko ieškome, glūdi po seno tinko coliais. Arba buvo užrašyta ant tinko, kurį restauratoriai jau nuvalė. — Baltazaras patrūkčiojo pečiais. — Todėl nenustebčiau, jei mes nieko nerastume.

Grėjus atsisakė tuo patikėti. Kol Vigoras su Baltazaru, aptardami reikalus, gilinosi į smulkmenas, jis nupėdino į šalį. Komandorui reikėjo pamąstyti. Paklusdamos instinktui, akys vėl nukrypo į laikrodį, tačiau dėl nerimo ir susierzinimo nė neužfiksavo laiko. Nuleidęs ranką Grėjus patraukė prie pastolių. Tėvų nė už ką nederėjo palikti vienų. Ausyse tebeskambėjo motinos žodžiai.

Atleisk. Tavo tėvas.... jam reikėjo vaistų.

Vyresniajam Pirsui, regis, kažkas atsitiko. Grėjus kažkodėl neatsižvelgė į jo ligą ir medikamentų poreikį. Gal specialiai neatkreipė dėmesio į šiuos faktorius, nes nenorėjo galvoti apie tikrąją tėvo būklę? Vienaip ar kitaip, dėl parodyto aplaidumo grėsmė kilo abiejų tėvų gyvybei.

Komandoras prisėdo sukryžiavęs kojas ir įsispoksojo į centrinį kupolą. Pasistengė, kad galvoje įsivyrautų tuštuma. Jaudulys, baimės, abejonės niekuo jam nepadės. Arba jiems. Į plaučius įtraukęs oro, Grėjus lėtai atsikvėpė. Turistų gausmas pamažu prislopo ir susiliejo su fonu.

Jis pabandė įsivaizduoti, kaip šventykla atrodė septynioliktame amžiuje. Mintyse vėl nudažė sienas, baltai užtinkavo auksines mozaikas. Meditacinį pratimą atliko susitelkęs, neskubėdamas. Senoji mečetė atgijo, bent jau jo sąmonėje. Grėjus išgirdo muedzinų šūksnius, iš minaretų sklindančius po visą Konstantinopolį. Regėjo maldininkus, kurie lankstėsi klūpėdami ant kilimėlių.

Kur tokioje vietoje galėtų būti paslėptas raktas? Kaip apieškoti pagrindinę, neapsakomai erdvią salę, nesuskaičiuojamą daugybę prieškambarių, galerijų, koplytėlių?

Grėjus mintyse iš įvairių kampų tyrinėjo bažnyčią tarsi trimatį kompiuterinį maketą. Podraug pirštu nejučia braukė grindis nuklojusias tinko dulkes. Galop pastebėjo, ką nupiešė: angelišką rašmenį, išraižytą ant auksinio Marko paso.

Jis įbedė žvilgsnį į raidę, nors galvoje tebesisuko architektūrinė Hagia Sophia struktūra.

— Soboras jau buvo paverstas mečete, — suniurnėjo ir pabaksnojo į keturis rutuliukus, kuriuos Vigoras pavadino „diakritiniais ženklais“.

Keturi apskritimai, keturi minaretai.

O jei simbolis ne vien atstoja pirmąjį šifruoto žemėlapio raktą? Galbūt jis pateikia užuominą, kur ieškoti antrojo? Kaip ten Seihana sakė? Vienas raktas veda prie kito?

Sąmonėje nubraižyta Hagia Sophia diagrama Grėjus užklojo raidę. Taip, kad minaretai atsidurtų virš diakritinių ženklų. Keturi apskritimai, keturi minaretai... Gal angeliškas rašmuo simbolizuoja soborą? Įkūnija primityvų žemėlapį, kurio pagrindiniuose taškuose sužymėti minaretai?

Jei taip, kur pradėti dairytis?

Dulkėse Grėjus nubrėžė punktyrinę liniją.

— „X“ nurodo konkrečią vietą, — murmtelėjo.

11 valandų 02 minutės

Vigoras pastebėjo, kad Grėjus rėplioja keturpėsčias netoli navos centro ir rankomis šluosto marmurines grindis.

Baltazaras, atkreipęs dėmesį į komandoro veiksmus, pakėlė antakį.

Abu vyrai prie jo priartėjo.

— Ką jūs darote? — paklausė meno istorikas. — Jei ketinate asmeniškai peržiūrėti visą grindų plotą, bažnyčioje pratūnosite ištisas savaites.

Grėjus prisėdo, įbedė akis į kupolą, tarytum mėgindamas įvertinti savo padėtį erdvėje, ir vėl įniko braukyti dulkių sluoksnius šalia pastolių.

— Jis turėtų būti kažkur čia.

— Kas? — paklausė monsinjoras.

Komandoras parodė ten, kur anksčiau sėdėjo. Vigoras nudrožė prie tos vietos, pažiūrėjo į linijas, kreivai brūkštelėtas dulkėse.

— Elementarus soboro žemėlapis, — paaiškino Grėjus. — Rodo, kur ieškoti kito rakto.

Vigoras numanė, kad bendražygis teisus. Ir vėl buvo nustebintas unikalaus Pirso gebėjimo mąstyti bei analizuoti. Šioji savybė truputį gąsdino.

Grėjus teberopojo tyrinėdamas konkretų grindų sektorių. Keli pro šalį einantys turistai jį apdovanojo keistais žvilgsniais.

Baltazaras sekė pavymui.

— Jūsų nuomone, angelų rašmenis kažkas išraižė marmure?

Petim užkliudęs juodus pastolius, Grėjus netikėtai sustingo. Pirštai nuslinko atgal prie lopinėlio, nuo kurio ką tik nuvalė dulkes. Jis pasilenkė ir pūstelėjo į plytelę.

— Ne angelų rašmenis, — tarė siekdamas savo apykaklės.

Vigoras drauge su Baltazaru priklupo aplink Grėjaus dėmesį patraukusią plytelę. Ištiesęs ranką, monsinjoras pirštų galiukais palietė marmurą. Grindyse užčiuopė vos pastebimus, nuo amžiaus ir turistų kojų sudūlėjusius kryžiaus kontūrus.

Grėjus nusiplėšė sidabrinį nukryžiuotąjį. Šį pabandė priderinti prie rėžinio plytelėje. Abiejų formos kuo puikiausiai sutapo.

— Jūs radote... — nutęsė Vigoras.

Baltazaras jau laikė rankoje mažutį guminį plaktuką, kurį nusitraukė nuo diržo. Kai juo atsargiai pabeldė į plytelę, Grėjus suraukė antakius.

— Būtent taip aptikome slėptuvę Vėjų bokšte, — paaiškino Vigoras. — Iš garsų stengėmės nuspėti, ar po grindimis nėra tuščių ertmių.

Meno istorikas skrupulingai išstukseno visą plytelę, bet jo kaktoje įsispaudusi raukšlė tiktai pagilėjo.

— Nieko, — galiausiai murmtelėjo.

— Tikrai? — paklausė Vigoras. — Raktas neabejotinai kažkur čia.

— Ne, — paprieštaravo Grėjus. Išsitiesęs ant nugaros įsispoksojo aukštyn. — Į ką žiūri Jėzus?

Monsinjoras nukreipė žvilgsnį į neryškią sidabrinę Kristaus figūrėlę, tuomet įsistebeilijo į viršų.

— Į kupolą, — atsakė komandoras. — Tą patį, kuris sužavėjo Marką Polą. Lyg ir nesvarų, nes jis sumūrytas iš tuščiavidurių plytų. Jei norėtumėte paslėpti kokį daiktą, kuris išliktų per amžių amžius...

Plačiai išsižiojęs, Vigoras atlošė galvą.

— Na, žinoma. Tik kurioje plytoje?

Baltazaras pakilo ant kojų.

— Man šovė mintis. — Jis nubėgo į užpakalinę pastato dalį, pakeliui alkūnėmis prastumdė grupelę vokiečių turistų.

Monsinjoras padėjo Grėjui atsistoti. Pastarasis čiupo kryžių ir vėl jį pasikabino po kaklo.

— Nuostabu, Grėjau.

— Mes dar neradome antrojo auksinio paitzu.

Vigoras žinojo, kad prieš išsiskirdamas su Seihana komandoras su ja akis į akį apsikeitė keliais žodeliais.

— Kam taip skubėti? Juk Naseras atvyks tiktai po kelių valandų. Kam išvis vargintis ir ieškoti antrojo rakto?

— Nes aš noriu pradžiuginti Naserą, — atšovė Grėjus. Jaunojo vyriškio akyse Vigoras įskaitė nerimą dėl tėvų. — Ir įrodyti, jog esame naudingi. Reikia, kad jis mus paliktų gyvus.

Monsinjoras įtarė kažkokią klastą, kurią bendražygis nutylėjo. Bet nespėjus apie ją paklausinėti, akiratyje išdygo ir prie jųdviejų pribėgo Baltazaras. Uždusęs atkišo nediduką instrumentą.

— Kadangi aplinkui verda statybos, pamaniau, jog kas nors turės lazerinį žymeklį. Jis praverčia dirbant tokiose erdviose patalpose.

Vigoro kolega atsiklaupė, ant kryžiaus raižinio nuleido lazerinį prietaisą ir jį įjungė. Iš pirmo žvilgsnio nieko neįvyko. Baltazaras virš instrumento šveitė žiupsnelį dulkių. Jos nusidažė tamsiai raudonu, žaižaruojančiu atspalviu.

— Veikia. — Jis pakreipė galvą. — Kažkam teks užsiropšti pastoliais ir pažiūrėti, kurią plytą nušvietė žymeklis.

Grėjus linktelėjo.

— Lipsiu aš.

Baltazaras kaltai apsidairė, tuomet įteikė jam kirstuką ir kūjelį.

— Prigriebiau ir juos. — Mostu paragino Grėjų kišti įrankius į užantį. — Elkitės apdairiai. Viršun kopti draudžiama, jei neturite specialaus meistro leidimo, kurį išduoda Turkijos vyriausybė. Direktorius leido vienam iš mūsų ten užsikarti. Truputį pafotografuoti. Bet sargybinis... — jis linktelėjo į ginkluotą, prie pastolių laiptelių stovinį apsaugininką. — Šiais laikais, kai teroristai niekaip nenurimsta, sargybiniai apmokyti pirmiausia šauti ir tik paskui klausinėti. Jeigu jie pamatys, kad kirstuku kalate stogą... — Baltazaras nuščiuvo.

— Mes ne vien šūvių privalome saugotis, — įspėjo Vigoras. — Jeigu mus pastebės, tai išspirs... arba iškvies policiją...

Grėjaus žvilgsnis bylojo, kad jis suprato, kur suko monsinjoras.

Žinia kaipmat pasieks Naserą.

— Pavojus gresia ne tik mūsų gyvybėms, — pridūrė Vigoras.

Kentės ir Grėjaus tėvai.

Komandoras Pirsas giliai atsiduso ir tylesniu balsu pratarė:

— Teks išblaškyti sargybos dėmesį.

11 valandų 48 minutės

Grėjus kopė palenkęs galvą, kad ja nestuktelėtų į žemai kybančius sutvirtinimo strypus. Pusiaukelėje iki stogo pasiekė lentomis apkaltą aikštelę ir nudūręs akis apačion pastebėjo Baltazarą. Aukštaūgio, stovinčio šalia muziejaus direktoriaus, bruožus vos įžiūrėjo. Persikreipęs Grėjus išvydo ir sargybinį, kuris atsitraukė nuo savo posto ir dabar stebeilijosi į laipteliais lipantį žmogų.

Visiems akylai stebint, jis vėl pajudėjo viršun. Neilgai trukus nusigavo iki langų, įstiklintų palei apatinį kupolo kraštą. Pro vieną įžvelgė Marmuro jūros lopinėlį. Atsidūrus aukščiau langų, įsivyravo prieblanda. Dar po kelių minučių Grėjus pagaliau užsikorė iki viršutinio lygmens, nuo kurio galėjo paliesti skliautuotą stogą. Tiksliau, turėjo rėplioti keturpėsčias, kad į jį netrinktelėtų viršugalviu.

Aplinkui, ant briaunuotų sienų, kaskadomis leidosi milžiniški islamiško rašto simboliai. Kupolo viršūnėje puikavosi įmantri, auksinė arabiškų raidžių spiralė, vingiuojanti sodraus purpuro fone.

Grėjus apžiūrėjo centrinę skliauto dalį. Kairėje pusėje mirguliavo dulkelės, kurias nušvietė lazerinis žymeklis. Jis pamatė savo tikslą — rubino tašką, tviskantį ant tamsiai purpurinio tinko. Gerai. Atspalvis pakankamai tamsus, kad iš apačios būtų sudėtinga įžvelgti stoge žiojinčią skylutę.

Bent jis taip vylėsi.

Norint priartėti prie reikiamos plytos, reikėjo judėti ropomis, nes skliautas leidosi žemyn. Pagaliau iki jos nusikapstęs, Grėjus pirštais perbraukė tinką. Jokių raižinių neužčiuopė. Nei angeliškų rašmenų, nei kitų žymių.

Jis susiraukė. O jei apsiriko?

Deja, sužinoti įmanoma vieninteliu būdu. Grėjus pamojavo virš lazerio, apšviesdamas ranką.

Davė ženklą.

Baltazaras pasilenkė, atsainiai pastvėrė lazerinį įtaisą ir šio spindulį nukreipė per visą erdvios navos ilgį.

Rodės, tarsi šviesa būtų smigusi į kažkokį gongą, nes kitame bažnyčios gale didingą tylą sudrumstė policijos švilpukas — šaižus garsas aidu atsklido nuo kiekvienos salės sienos. Po akimirkos nuskambėjo sąmyšio sklidini balsai.

Grėjus nukreipė akis klegesio kryptimi ir pamatė liepsnų pliūpsnį. Ugnį pakurstė greitosiomis padirbtas Molotovo kokteilis, kurio turinį sudarė mozaikoms valyti skirtas spiritas. Vigoras jį padegė šiukšliadėžėje.

Vėl pasigirdo šūksniai.

Pasisukęs taip, kad jo kūnas įsiterptų tarp sargybinio ir sudarkymui pasmerkto lubų lopinio, komandoras nuo diržo nusitraukė įrankius, kalto smaigaliu dūrė ten, kur prieš kelias sekundes raudonavo taškelis. Įsitempė ir akimirką palaukė antrojo švilpimo.

Vos tiktai garsas perskrodė bažnyčios erdvę, jis iš visų jėgų smogė plaktuku.

Atskilo tinko nuoplaiša — įtrūko ir sauso molio paviršius.

Plytos lūžena dunkstelėjo Grėjui į krūtinę ir atšoko. Ranka, kuria spaudė kirstuką, jis spėjo sugriebti skeveldrą anksčiau, nei toji nulėkė ant marmurinių grindų. Viduje susigūžęs, ją užsikišo už marškinių. Kaltu išskobė tuščiavidurės plytos angą, bet darbavosi atsargiai, kad nekliudytų išklibusių luitelių. Galų gale ištiesė pirštus ir apčiupinėjo vidinius ertmės paviršius — kažkodėl ne gruoblėtus, o glotnius it stiklas.

Kažkas ten slypėjo.

Jis iškrapštė radinį. Tikėjosi aptikti auksinį paitzu, tačiau rankoje spaudė varinį arba bronzinį, aštuonių colių ilgio, iš abiejų galų uždengtą vamzdelį. Tarytum cigaro laikiklį. Objektas pranyko užantyje.

Grėjus, metęs šnairą žvilgsnį, pastebėjo, kad ugnis šiukšliadėžėje jau užgesinta. Skubėdamas vėl įgrūdo ranką į skylę ir smiliumi kliudė kažkokį sunkų daiktą. Prireikė poros sekundžių, kol slaptavietėje jis sužvejojo antrąjį trofėjų: dar vieną auksinį paitzu.

Švarus pasas išslydo iš pirštų, pastolių skersiniais nubildėjo prie jo kojų. Metalas žvangtelėjo nelyginant varpas, kurio dūžį sustiprino kupolas. Nelaimei, garsas nuskardėjo tuo momentu, kai apačioje aprimo šurmulys.

Velniava...

Aidui slopstant, Grėjus čiupo auksinį pasą, kyštelėjo jį už marškinių. Girdėdamas šūksnius, ataidinčius viršun, pasirinko vienintelę galimą išeitį. Nuspyrė plaktuką nuo pastolių ir pats staugdamas, mostaguodamas rankomis, nėrė įkandin.

11 valandų 58 minutės

Prisišliejęs prie antrojo aukšto kolonados Vigoras stebėjo, kaip Grėjus it akmuo krenta žemyn.

O, ne...

Prieš minutę monsinjoras sušvilpė priešingoje bažnyčios pusėje ir uždegtą Molotovo kokteilį įmetė į šiukšliadėžę. Vos spėjo patraukti pirštus nuo liepsnų. Spruko šalin, antrąsyk papūtė į švilpuką ir jį įgrūdo į augalo vazoną. Savąją dvasininko apykaklę jau buvo nusisegęs, todėl dabar Vigorui tereikėjo atrodyti suglumusiam ir mažumėlę išsigandusiam. Į žmogų, antrajame aukšte sparčiai žingsniuojantį link navos, sargybiniai dėmesio neatkreipė.

Jis pasiekė centrinę šventovės dalį tuo metu, kai Grėjus suriko ir stačia galva nuskriejo nuo pastolių aukštybių. Vieni žiūrovai pribėgo arčiau, kiti išsilakstė į šonus. Į marmurines grindis griausmingai pokštelėjo plaktukas.

Viršuje Grėjus apsivertė kūlio, ištiesta ranka įsikibo į strypą ir visu kūnu tvojos į pastolių karkasą. Mataruojančiomis kojomis paieškojo, į ką įsispirti. Galiausiai radęs atramos tašką, nusirideno ant lentų. Jis išsitiesė ant nugaros, aiškiai mėgindamas atsigauti po kryčio.

Pastolių sargybinis sušuko nelaimėliui ir pamojo kitam apsaugininkui, kad šis laipteliais užsikartų patikrinti nukentėjusiojo būklę.

Dejuodamas, susiėmęs už kairiojo dilbio, Grėjus įniko raitytis.

Vigoras laiptais nusileido į pirmąjį aukštą, prisijungė prie Baltazaro bei muziejaus direktoriaus. Žmogus iš apsaugos padėjo Grėjui atsistoti. Komandoras, kurį iš dalies prilaikė sargybinis, atsargiai nusiropštė apačion.

Šlubčiojančio Grėjaus veidas pajuodo iš pykčio. Jis dūrė smiliumi į kūjelį, gautą iš Baltazaro.

— Ar jūsų darbininkai visada palieka įrankius kur papuola? — subliuvo nuožmiu, išgąsčio atmieštu balsu. — Kai čia kilo sambrūzdis, aš netyčia užkliuvau už prakeikto plaktuko! Mažai trūko, kad būčiau žuvęs!

Direktorius, liaunas vyriškis mažumėlę atsikišusiu pilvuku, pakėlė įrankį.

— Ak, sere, atleiskit. Koks aplaidumas.... Užtikrinu, jog šitą incidentą ištirsime. Jūsų ranka...

Grėjus ją spaudė prie krūtinės.

— Pasitempiau, galbūt išsinarinau. — Jis rūsčiai dėbtelėjo į direktorių.

— Policija jau važiuoja... dėl gaisro.

Komandoras ir Vigoras nerimastingai susižvalgė.

Jei Naseras sužinos, jog čia buvo atvykę policininkai...

Monsinjoras atsikrenkštė.

— Tą gaisrą neabejotinai sukėlė nerūpestingas turistas, į šiukšliadėžę nusviedęs neužgesintą nuorūką. O gal kas nors nusprendė iškrėsti pokštą.

Direktorius jo, regis, negirdėjo. Dudeno turkiškai, atsisukęs į vieną iš sargybinių.

Žodžių prasmę Vigoras perprato.

Padėtis subjuro.

— Ne, ne, — įsiterpė monsinjoras, griežtai pažiūrėjęs į Grėjų. — Esu tikras, kad mūsų studento į ligoninę gabenti nebūtina. Greitosios pagalbos nereikia.

Pirso akys suapvalėjo. Iš bažnyčios pasišalinti nevalia. Bandymas išblaškyti apsaugos dėmesį baigėsi tuo, kad jie vis giliau klimpo į bėdų liūną.

— Monsinjoras teisus. — Grėjus palankstė savo ranką. Vigorui pro akis nepraslydo jo krūptelėjimas. Komandoras išties susižeidė. — Tik truputį pasitempiau. Nieko baisaus.

— Ką jūs, tokia muziejaus tvarka. Jei kas nors susižaloja mūsų valdose, apsilankyti ligoninėje privaloma.

Vigoras matė, jog perkalbėti direktoriaus nepavyks.

Krenkštelėjęs į priekį žengė Baltazaras.

— Pasiūlymas išmintingas. Tik, kol lauksime, gal galėtume kur nors atsipūsti? Pavyzdžiui, jūsų kabinete?

— Žinoma. Niekas jums netrukdys. Aš pasikalbėsiu su policija ir jus iškviesiu, kai atvyks greitoji pagalba. Daktare Pinosai, nuoširdžiai jūsų atsiprašau. Praeityje mums negailėjote nei laiko, nei savo žinių, ir pažiūrėkite, kuo jums atsilyginau.

Baltazaras paplekšnojo jam per ranką.

— Hasanai, nesijaudinkite. Viskas gerai. Tik jaučiamės šiek tiek sudirgę. Kitąkart mano studentas atmins, kad pavojingame aukštyje reikia dairytis po kojomis.

Tolumoje sustūgo sirenos.

— Prašom eiti čia, — pakvietė direktorius.

Netrukus visi trys liko vieni pusrūsyje įrengtame, gana skurdžiai apstatytame Hasano kabinete. Ant užpakalinės sienos, virš apšnerkšto rašomojo stalo, kabėjo soboro planas. O virš plieninių, dokumentais užgrūstų spintelių, kybojo įrėminta nuotrauka paties Hasano Ahmeto, spaudžiančio ranką Turkijos prezidentui. Ant priešingos sienos švytėjo senovinis Vidurio Rytų žemėlapis.

Baltazaras spragtelėjo durų skląstį ir ėmė žingsniais matuoti kabinetą.

— Pusrūsyje apstu kambarių. Jūs galėtumėte kuriame nors pasislėpti, kai atvyks tas vyrukas Naseras. Hasanui pasakyčiau, kad judu tiesiog išėjote.

— Pažiūrėsim. — Vigoras susmuko ant kušetės, šalia Grėjaus, kuris masažavo savo petį. — Mes neturime daug laiko. Ką nors radote viršuje?

Komandoras tylėdamas atsisagstė apatinę marškinių dalį, iš užančio išgriebė aukso luitą ir bronzinį vamzdelį. Stipriau pakračius skvernus, ant grindų išvirto rusva molinė šukė. Grėjus pasilenkė, stvėrė ją ir padėjo ant stalo.

Vigoras jau sukosi, bet jo akį patraukė nuolaužos spalva. Monsinjoras paėmė rusvo molio gabalėlį į rankas.

— Dalis tuščiavidurės plytos, — gaižiai paaiškino Grėjus. — Nenorėjau jos ten palikti. Dievas mato, reikalai ir taip klostėsi prastai.

Skeveldrą Vigoras pavartė delne. Iš vienos pusės prie jos buvo prilipęs purpurinis tinkas, užtat kitoje pusėje molį dengė storas, tarsi dangus žydras glazūros sluoksnis. Kam, po galais, prisireikė glazūruoti vidinį tuščiavidurės plytos paviršių?

— Ar matėte kokius nors angeliškus rašmenis? — paklausė Vigoras grąžinęs šukę į vietą.

— Ne. Jokių užrašų, nieko neįprasto.

Baltazaras apvertė auksinį paitzu.

— Štai simbolis iš angeliško raidyno.

Monsinjoras pasviro arčiau. Kaip ir tikėjosi, ant luito išvydo angelų rašto raidę. Apibrėžtą nelygiu skrituliu.

— Antrasis raktas.

— O kas čia? — Baltazaras bakstelėjo į vamzdelį.

Vigoras jį pakėlė. Nykščio storio objekto nepuošė jokie pagražinimai. Ant paviršiaus tebuvo likusios senos kūjo žymės.

— Spėju, jog čia slypi rankraščio ritinėlis. — Jis apžiūrėjo vieną galą, užplombuotą plonyte bronzine moneta.

— Atidarykite. — tarė Grėjus.

Išgirdęs raginimą, Vigoras pasijuto nesmagiai. Kaip archeologas, baiminosi pakenkti tokiam senoviniam daiktui. Šį derėjo nufotografuoti, išmatuoti, įtraukti į katalogus.

Grėjus savo kišenėje sužvejojo lenktinį peiliuką. Atlaužė ašmenis ir juos atkišo monsinjorui.

— Laiko lieka vis mažiau.

Giliai įkvėpęs, Vigoras čiupo peilį. Nors jautė šiokį tokį sąžinės graužimą, smaigaliu ėmė krapštyti dangtelį. Tas lengvai atšoko, tarytum būtų nukaltas vakar. Pakreipus vamzdelį, ant raudonmedžio staliuko, kurį iš pradžių teko apvalyti nuo šiukšlių, išslydo baltos medžiagos rulonėlis.

— Rankraštis, — pastebėjo Grėjus.

Neliesdamas ritinio, Vigoras jį įvertino patirties nestokojančio specialisto žvilgsniu.

— Ne pergamentas, ne vaškinis popierius ir netgi ne papirusas.

— Kas gi tai? — paklausė Baltazaras.

Dabar monsinjoras labiausiai apgailestavo, jog neturi specialių pirštinių, kurias užsitraukęs galėtų praskleisti senąjį rankraštį. Neužmiršdamas, kad jo rankos ištepliotos žibalu, nuo direktoriaus stalo griebė pieštuką ir trintuku pakėlė medžiagos kraštelį.

Plonytė ir permatoma, ji lengvai atsivertė.

— Panašu į audinį, — tarė Grėjus.

— Čia šilkas. — Vigoras išvyniojo didesnę jo dalį, praskleidė ant stalo. — Išsiuvinėtas, — pridūrė baltame fone pastebėjęs dailius juodų gijų raizginius.

Tačiau rankdarbio autorius nesiekė sukurti paveikslo ar įmantraus rašto. Siūlelius išdėstė į rankraštinį tekstą, kuris nusidriekė per visą šilkinės atraižos ilgį.

Grėjus pakreipė galvą mėgindamas perskaityti žodžius, bet, jų nesupratus, komandoro tarpuakyje įsirėžė gili raukšlelė.

— Tai lingua lombardą, — paskelbė baimingą pagarbą spinduliuojantis Baltazaras.

Vigoras nepajėgė atplėšti akių nuo rašmenų.

— Itališka lombardų tarmė, kuria kalbama gimtajame Marko Polo krašte. — Monsinjoras ištiesė virpančią ranką ir išvertė pirmąją eilutę, per ją braukdamas pieštuko trintuku. — „Į mūsų maldas buvo atsakyta itin keistai“.

Jis pažiūrėjo į Grėjų. Amerikiečio akyse įžvelgė suvokimą.

— Likusi Marko istorija, — pastebėjo komandoras. — Tęsiasi nuo tos vietos, kur užsibaigia į „Gildijos“ knygą įterpta dalis.

— Dingę puslapiai, — sutiko Vigoras. — Tik išsiuvinėti šilke.

Akivaizdžiai įsitempęs, Grėjus pažvairavo į duris ir mostelėjo į šilkinį dienoraštį.

— Perskaitykite.

Vigoras pradėjo skaityti apie nuotykius, kuriuos patyrė Marko kompanija. Pirmoje dalyje jie įstrigo Mirusiųjų mieste, atsidūrė kanibalų apsuptyje. Nūnai monsinjoras vertė antrąją dalį — galimybė išvysti Marko Polo ranka rašytus žodžius privertė jo balsą virpėti.

Į mūsų maldas buvo atsakyta itin keistai. Štai kas nutiko:

Į Mirusiųjų miestą atslinko naktis. Iš savojo prieglobsčio matėme, kad grioviuose ir tvenkiniuose nušvito vanduo. Tokiu atgrasiu žvilgesiu paprastai nusidažo pelėsiai ir grybai. Jis nutvieskė košmariškas, lyg iš šėtono vidurių išverstas vaišes: merdintieji ėdė lavonus. Supratome, kad vilties išsigelbėti nebeliko. Koks angelas drįstų įžengti į Dievo prakeiktus kraštus?

Bet taip jau atsitiko, jog iš miško tankmės išniro trys figūros. Jų oda blizgėjo kaip griovių bei tvenkinių vanduo, o kanibalai išsisklaidė prieš atėjūnus, it ūžtelėjus stipresniam vėjo gūsiui, kurs gairina javų laukus. Visi trys žingsniavo per miestą skubėdami, tačiau turėjo aiškų tikslą. Kai jie pasiekė bokštą, pamatėme, kad keistieji vaiduokliai priklauso negyvėlius ryjančių žmonių genčiai. Vis dėlto jų oda tviskėjo palaiminta šviesa.

Užvaldyti didaus siaubo, chano vyrai numetė ginklus ir prie akmeninių grindų prispaudė veidus. Trijulė įžengė į mūsų prieglobstį, ramiai priartėjo.

Grėsmingai nesielgė. Veidai buvo sulysę, nualinti karstines, bet jie patys atrodė sveiki, priešingai negu po miestą išsibarstę broliai. Tiesa, savo išvaizda nepriminė nė vieno žmogaus, kokį man teko regėti. Švytėjimas tarsi prasiskverbė į kūnų gilumą, ir mes įžiūrėjome vidurius bei miglotas, plakančias širdis. Vienas iš trijulės užkliudė chano kareivį. Anas surikęs parkrito; toje vietoje, kur jį palietė, odą nusėjo juodos dėmelės ir iškilo pūslės.

Brolis Agryras priešais juos pakėlė kryžių; tačiau pirmasis iš trijų be baimes pajudėjo į priekį ir prisilietė prie dominikono nukryžiuotojo. Jis ištarė žodžius, kurių niekas nesuprato, bet iš drūčių gestų mums paaiškėjo, ko jie nori: kad atsigertume iš pusiau perskelto indiško riešuto16 kevalo.

Vienas iš chano žmonių keistąją kalbą išmanė pakankamai gerai, kad gebėtų ja bendrauti. Mums pasiūlė gėrybę. Šią suvartoję, apsisaugosime nuo čionykščio maro. Bet, Viešpatie, atleisk mums už kainą, kurią teko sumokėti, ir už tai, ką buvome priversti padaryti.

Tekstas nutrūko.

Vigoras atsilošė suirzęs.

— Čia dar ne pabaiga.

— Ji paslėpta su trečiuoju, paskutiniu raktu, — spėjo Grėjus.

Monsinjoras linktelėjęs patapšnojo į šilkinio dienoraščio atraižą.

— Net ir iš tokios ištraukos aišku, kodėl istorija išliko neatskleista.

— Kodėl gi?

— Dėl keistųjų vaiduoklių išvaizdos. Jie „tviskėjo palaiminta šviesa“. Tiesė pagalbos ranką.

— Panašu į angelus, — tarstelėjo Baltazaras.

— Pagonių angelus, — pabrėžė Vigoras. — Viduramžiais tokia sąvoka Vatikanui būtų nepriimtina. Ir nepamirškit, Marko istoriją padalinę žmonės taip pasielgė septynioliktame amžiuje, kai Italiją užgriuvo kita maro epidemija. Nors turinys ir trikdo, Vatikanas nedrįso sunaikinti pranešimo. Bažnyčioje atsirado mistikų, kurie, mėgindami išsaugoti bei paslėpti tekstą, jį suskaidė į tris dalis. Dabar mums svarbiau, kas dar liko nepapasakota?

— Atsakymą sužinosime aptikę trečiąjį raktą, — pareiškė Grėjus. — Bet kur jo ieškoti? Jokių angeliškų rašmenų neradome.

— Gal todėl, kad jie nematomi plika akimi, — kandžiai ištarė Vigoras.

Komandoras supratingai kinktelėjo galva. Apsisukęs panaršė savo kuprinę.

— Aš pasiėmiau UV žibintuvėlį. Tam atvejui, jei vėl susidurtume su žvilgančiais obeliskais.

Baltazaras pritemdė šviesą. Ultravioletiniais spinduliais Grėjus patikrino kiekvieną reliktą. Netgi nukreipė juos į molinės plytos lūženą.

— Nieko, — pagaliau pripažino.

Aklavietė.

12 valandų 43 minutės

Grėjus sudirgęs įsitempė nelyginant pianino styga. Žlugo bet kokios viltys įgyvendinti pradinį, nors ir rizikingą planą.

— Ilgiau laukti negalime, — galop pratarė dirstelėjęs į laikrodį. — Privalome pasislėpti. Surinkime tuos daiktus ir pasiieškokime slėptuvės.

Pastarąsias penkias minutes jie praleido laužydami galvas, stengdamiesi įžvelgti užuominas, vedančias prie trečiojo rakto. Vigoras vėl perskaitė tekstą, pabandė jame įžiūrėti užšifruotą prasmę. Baltazaras ištyrė auksinio paitzu paviršius. Visi sutarė, kad nelygus, angelišką raidę supantis apskritimas yra reikšmingas, tik nė vienas neįstengė atspėti, kuo būtent.

Atsidusęs Vigoras ėmė vynioti šilko ritinėlį.

— Atsakymas garantuotai slypi čia. Anot Seihanos, „Gildijos“ turimoje knygoje paminėta, kad vienas raktas parodys kelią prie kito. Vėliau reikės apmąstyti, kokios smulkmenos mes nepastebime.

Grėjus stvėrė paskutinę senieną: plytos luitą. Pirštu pabaksnojo į tinko sluoksnį.

— Galbūt kažkokia reikšmė suteiktą spalvai? Kodėl netikrą plytą nutinkavo tokiu atspalviu? Juk dažytojai galėjo jį rinktis iš visos kupolo paletės.

Į bronzinį vamzdelį kišdamas rankraštį Vigoras, rodės, negirdėjo, ką sako amerikietis. Vis dėlto monsinjoras murmtelėjo:

— Purpurinė yra karalių, arba dieviškumo, spalva.

Komandoras linktelėjo. Čiupęs kuprinę, į ją įmetė molinę skeveldrą. Nykščiu perbraukė mėlyną, kitą pusę dengiančią glazūrą. Prisiminė, kaip čiupinėjo vidinius, it stiklas glotnius plytos paviršius.

— Mėlyna, — sukuždėjo. — Mėlyna... karaliai...

Staiga jį aplankė apvaizda.

Na, žinoma.

Vigoras, kuriam į galvą atėjo ta pati mintis, atsitiesė.

— Mėlynoji princesė!

Baltazaras auksinį paitzu pastūmė Grėjui, kad šis objektą įdėtų į kuprinę.

— Jūs turite omenyje Kokačin? Jauną mongolę, keliavusią su Marku?

Monsinjoras linktelėjo.

— Ją taip praminė, nes tikrasis vardas verčiamas kaip „mėlynas dangus“.

— Bet kam prisireikė užuominos į princesę? — paklausė Grėjus.

— Grįžkime šiek tiek atgal. — Vigoras ėmė lenkti pirštus. — Pirmasis raktas slypėjo Vatikane, Italijoje, kur užsibaigė Marko klajonės. Tai vienas iš esminių etapų. Atsekant jo maršrutą atbuline eiga, kitas pagrindinis įvykis būtų viešnagė Stambule, kur Markas atsisveikino su Azija ir pagaliau atsidūrė Europoje.

— O jei atsektume dar toliau... — paragino Grėjus.

— Trečias svarbus etapas — toji vieta, kurioje Markas užbaigė Kublaichano patikėtą darbą. Kaip tik dėl jo ir leidosi į kelionę: turėjo Kokačin pristatyti į Persiją.

— Kur tiksliai Persijoje?

— Ormūze, — atsakė Baltazaras, — Pietų Irane. Ormūzo sala plyti Persijos įlankos žiotyse.

Grėjus nukreipė akis į stalą. Sala. Jis paėmė auksinį paitzu, pirštu apvedžiojo liniją, supančią angelišką simbolį.

— Gal čia apytikris salos žemėlapis?

— Patikrinkim. — Vigoras atsistojo ir žengė link senojo, apšviesto, ant sienos kabančio pasaulio žemėlapio.

Prie jo prisijungė ir Grėjus.

Monsinjoras parodė į mažutę salą Persijos įlankos apačioje, prie pat žemyninės Irano dalies. Apvalainos formos su atsikišimu, panašiu į ašarą. Kontūrais beveik sutampančią su linija, nubrėžta aplink auksinį simbolį.

— Radome. — Atgimus lūkesčiams, Grėjau alsavimas paspartėjo. — Dabar žinome, kur keliauti.

Ir jo planas dar galėjo išdegti.

— O kaipgi Naseras? — paklausė Vigoras.

— Aš jo nepamiršau. — Komandoras atsigręžė į bendražygį ir suspaudė jo petį. — Pirmasis raktas. Atiduokite jį Baltazarui.

Vigoras susiraukė.

— Kodėl?

— Jei įvykiai ims klostytis nepalankia linkme, negalime leisti, kad jis pakliūtų į Nasero rankas. Antrąjį raktą pateiksime kaip pirmąjį. Naseras nenutuokia apie paitzu, aptiktą Vatikane. — Grėjus įdėmiai nužvelgė pašnekovus. — Tikiuosi, apie jį niekam neprasitarėte?

Abu vyrai sutartinai papurtė galvas.

Gerai.

Tačiau raukšlė, vagojanti Vigoro kaktą, neišsilygino.

— Bet kai Naseras čia prisistatys, jis apieškos Baltazarą ir atras kitą auksinį raktą.

— Tik ne tuomet, jei Baltazaras bus pranykęs, — atsakė Grėjus. — Kaip Kovalskis. Abejoju, ar Naseras žino, jog į Turkiją atskridote kartu su kolega. Kodėl jis turėtų įtarti, kad jums draugiją palaikė istorijos fakulteto dekanas? Atsekęs mobiliojo signalus, tiesiog išsiaiškino vieną dalyką: jūs išvykote su manimi susitikti. Savo pranašumą pasistengsime išnaudoti. Suteiksime Baltazarui visas reikalingas žinias, su Seihana ir Kovalskiu išsiųsime jį į Ormūzą. Aplenkusi Naserą, trijulė pamėgins surasti paskutinį raktą. Kai tas šunsnukis pasirodys Stambule, mums teks kuo ilgiau jį sugaišinti. Bet vardan mano tėvų galų gale privalėsime nurodyti teisingą kelią.

— Ir tikėtis, jog Seihana jau bus aptikusi paskutinį raktą, — pridūrė Vigoras.

— Tada turėsime, dėl ko derėtis.

Tačiau komandoras žinojo, kad planas suveiks vieninteliu atveju.

Jei Peinteriui pavyks išvaduoti jo tėvus.

Ir su sąlyga, jog pats Grėjus kažkur siaubingai neapsiskaičiavo.

13 valandų 06 minutės

Seihana lūkuriavo viešbutyje, iškilusiame priešais vakarinį įėjimą į Hagia Sophia. Sėdėjo prie lango, penktame aukšte. Skruostą priglaudusi prie „H&K“ PSG-1 snaiperio šautuvo. Spoksodama pro teleskopinį taikiklį, nukreiptą į aikštę, kuri driekėsi priešais bažnyčią.

Ji matė, kaip atvažiavo ir gana greitai šalin nurūko policijos automobiliai.

Kas ten nutiko?

Už nugaros, išsitiesęs ant lovos, Kovalskis čiaumojo alyvuoges ir valė penkis pistoletus bei NATO pajėgose populiarų 5.56 milimetrų kalibro „A- 91“ šturmo karabiną.

Jiedu truputį apsipirko — įsigijo reikalingiausių dalykų.

Darbuodamasis Kovalskis švilpavo, ir tai vis labiau ją erzino. Bent tiek gerai, kad žaliūkas mokėjo elgtis su savo ginklais.

Pro penkto aukšto langą atsivėrė puikus vaizdas į gatvę, parką ir aikštę. Moteris stebėjo visus, perdėm susidomėjusius bažnyčia, nepanašius į fotoaparatais spragsinčius turistus. Ir dairėsi ženklų, bylojančių, jog kas nors galėjo atsitempti sunkiąją artileriją.

Kol kas, laimei, nieko neišvydo. Arba jos akys tapo nebe tokios pastabios kaip anksčiau.

Pro optinį taikiklį Seihana matė kiekvieną, kuris įžengdavo arba išeidavo pro vakarines imperatoriškąsias Hagia Sophia duris. Ji pareguliavo ryškumą, idant aiškiai įžvelgtų veidus. Stengėsi juos įsiminti, atsekti individus, kurie į soborą užsuks ir atgal išnirs ne vieną kartą, taip parodydami, jog kažko ieško.

Jai knietėjo nustatyti, kur ir kiek priešininkų išsidėstė.

Kas žino, gal prisireiks surengti antpuolį.

Iki šiol nieko nepastebėjo. Keista.

Kur Nasero žmonės? Jie turėtų jau supti šventovę tam tikrose pozicijose. Stambule „Gildijai“ netrūko nei lėšų, nei išteklių, ką įrodė jos sukauptas arsenalas. O gal Naseras veikė slaptai, pasitelkęs minimalų skaičių vyrų? Su minia kur kas lengviau susilieti vienam ar dviem negu pustuziniui.

Ne, Seihana negalėjo tuo patikėti.

— Kažkas čia ne taip, — sumurmėjo. Pro taikiklį regima panorama suvirpėjo.

Kokį žaidimą jis sumąstė?

Moteris vėl susitelkė į savo užduotį. Iš soboro, nė nemėgindamas slapstytis, plačiais žingsniais išžirgliojo aukštas vyriškis. Seihana į jį įbedė žvilgsnį, mintyse atgamino barzdotą veidą.

Taip kur kas geriau.

Vyro pavardės ji nežinojo, bet tą tipą buvo mačiusi prieš dvejus metus bendraujantį su Naseru, iš kurio gavo storą voką. Naseras nenutuokė, kad Seihana jį pasekė ir slaptą pasimatymą nufotografavo. Šūsnelę nežinomo agento nuotraukų pasidėjo Šveicarijos banko saugykloje. Juodai dienai.

Arba šviesiai kaip šiandien.

— Nenuostabu, jog Naserui nereikėjo pasitelkti visos armijos, — vėl sugriežė dantimis ji.

Šunkara pasirūpino, kad jo žmogus būtų Hagia Sophia viduje. Nieko gero tai nežadėjo. Jeigu barzdočius nešdinasi, vadinasi, sulaukė pamainos. Seihanai bežiūrint, jis sustojo aikštėje ir išsitraukė mobilųjį.

Turbūt ruošėsi paskambinti Naserui ir pranešti, kad bažnyčioje padėtis kontroliuojama.

Suzirzė jos telefonas.

Keista.

Ji sugraibė mobilųjį, nuspaudė sujungimo mygtuką ir pakėlė aparatą prie ausies.

— Ciao, — pasisveikino.

— Alio, — pasigirdo energija trykštantis balsas. — Aš privalau pašnekėti su moterimi, vardu Seihana. Man davė šitą telefono numerį, kad suorganizuočiau pasimatymą. Vienas monsinjoras ir amerikietis norėtų su jumis susitikti.

Jos kūną nukratė šiurpulys. Žvelgiant į figūrą, aiškiai buvo matyti, jog lūpos taria žodžius, skambančius ausyje.

— Čia Baltazaras Pinosas iš Vatikano, meno istorijos skyriaus.

Pagaliau Seihana sužinojo kas tas žmogus, kurį nuotraukoje įamžino drauge su Naseru. Baltazaras Pinosas. „Gildijos“ agentas. Ji iškvėpė pro nosį. Nasero parankinis ne šiaip budėjo bažnyčioje, o buvo, po velnių, įsisukęs į jų ratą.

Moteris mintyse sau vožtelėjo. „Gildijos“ šnipas darbavosi ne „Sigmoje“. Informacija nutekėdavo iš Vatikano.

— Alio? — mažumėlę sunerimęs pakartojo vyriškis.

Taikydamasi Seihana tvirčiau prilipo prie ginklo buožės.

Atėjo metas užkimšti protėkį.

— Ko vaiski... — sukuždėjo.

— Ką?

— Į ventiliatorių tuojau ištikš mėšlas.

— Pačiu laiku!

Seihana nuspaudė gaiduką.

10 BĖGANT NUO VILKO

Liepos 6 diena, 19 valandų 12 minučių

„Jūrų valdovėje“

Dėkui Dievui, pobūvis galiausiai pasibaigė.

Liza skubiai atsisegė karoliukais išsiuvinėtą mantiją, kuri gaubė juodą vakarinę suknelę. Šilkinio žavingo apdaro iš Veros Vang modelių namų ji nė už ką nebūtų įpirkusi, tačiau drabužius rado užtiestus ant gulto, kai grįžo į kajutę pasiruošti Raiderio Blanto vakarėliui. Piratai užsimanė atšvęsti sugrįžimą į savo prieglobstį.

Daktaras Devešas Patandžalis, matyt, asmeniškai išrinko suknelę iš prabangių parduotuvių, įkurtų prie atviro baseino. Vien dėl šios priežasties jai magėjo kuo greičiau atsikratyti apdarais. Liza nė kiek netroško dalyvauti pokylyje, bet Devešas atsisakymo nepriėmė. Todėl ji prisijungė prie kitų vadovaujančio personalo narių, sukviestų į Raiderio apartamentus.

Šampanas ir atšaldytas vynas tekėjo upeliais. Livrėjomis pasipuošę padavėjai nešiojo sidabrinius, užkandžiais nuklotus padėklus, ant švediško stalo netrūko indelių su ikrais, kuriuos supo skrebučių riekelės. Iš laivo orkestro išgyveno pakankamai muzikantų, kad galima būtų suburti styginių kvartetą. Leidžiantis saulei, grupelė tyliai griežė balkone, iš kur teko sprukti, kai ūžtelėjo vėjo šuorai ir pasipylė sunkūs, čaižantys lietaus lašai.

Audrai stiprėjant, danguje sudundėjo griaustinis. „Jūrų valdovė“ laiku pasislėpė ugnikalnio įduboje, tačiau naujienos apie taifūną ir galybė darbų, kuriais reikėjo užsiimti laivo personalui, veikiai nutraukė improvizuotą Raiderio vakarėlį.

Jis tetruko kelias valandas.

Džiaugdamasi, jog pokylis baigėsi, Liza išsirengė iki liemenėlės bei apatinių kelnaičių. Užsitempė džinsus, per galvą užsitraukė palaidinukę ir suglostė jos klostes. Basomis žengė prie rankinės, padėtos ant lovos — dar vienos daktaro Patandžalio dovanėlės, stačiakampio formos „Gucci“ rankinuko su sidabriniais kutais. Devešas netgi paliko etiketę su nurodyta kaina.

Daugiau nei šeši tūkstančiai dolerių.

Tiesa, daug vertingesnis buvo jo turinys. Per pobūvį Raideris paslapčia įteikė porą suvenyrų, kuriuos ji nedelsdama paslėpė rankinuke.

Nedidelę raciją ir pistoletą.

O kur dar naujienos, papildžiusios dovanas.

Monkas gyvas!

Ir jis laive!

Liza paskubomis užsikišo ginklą už džinsų juosmens, apdengė jį palaidinukės skvernu. Rankoje laikydama raciją, nužygiavo į kitą kambario pusę ir prie durų prispaudė ausį.

Koridoriuje nuolatinis sargybinis nestovėjo. Apsauga, atskyrusi visą sektorių, budėjo ties laiptais ir liftais. Devešas ją apgyvendino kajutėje, nuo pacientės, kuri drunijo ištikta katatonijos, nutolusioje vos per kelias duris.

Įsitikinusi, kad liko viena, Liza įjungė aštuntą racijos kanalą, prisitvirtino ausinę su mikrofonu ir spūstelėjo siųstuvo mygtuką.

— Monkai, ar girdi mane?

Ji sustingo lūkuriuodama.

Ausų būgnelį nutvilkė statiniai trikdžiai, kurie užleido vietą pažįstamam balsui.

— Liza? Ačiū Dievui! Raideris tau atidavė raciją. Ar ginklą gavai?

— Taip. — Jai nepaprastai knietėjo sužinoti, kaip partneris išgyveno, pasiklausyti visos istorijos, bet dabar tam nebuvo laiko. Reikėjo aptarti svarbesnius reikalus. — Raideris minėjo, jog turi kažkokį planą.

— Per skambiai pasakyta. Jį sudaro vos vienas punktas: raitom kulnus, jei norim išsigelbėti.

— Man tinka. Kada?

— Su Raideriu suderinsiu veiksmus per artimiausias kelias minutes. Spruksime lygiai dvidešimt pirmą valandą. Būk pasiruošusi. Nesiskirk su pistoletu. — Monkas glaustai nupasakojo, kaip ketina ją išvaduoti.

Liza suteikė papildomos informacijos, kuri galėtų jam pagelbėti, ir dirstelėjo į laikrodį. Mažiau nei dvi valandos.

— Gal dar ką nors perspėti apie pabėgimą? — paklausė ji.

Stojo ilga tylos pauzė.

— Ne. Atleisk. Jeigu tikimės išnešti sveikus kailius, privalome nešdintis kuo mažesne grupele. Mus pridengs audra. Ties dešiniuoju laivo bortu, angare, atrasime asmeninį Raiderio katerį. Iš tavo draugo Džesio gavau žemėlapį. Už trisdešimties jūrmylių pasieksime gyvenvietę. Belieka viltis, kad mums pavyks iki jos nusigauti ir perduoti pavojaus signalą.

— Ar Džesis keliaus su mumis?

Monkas patylėjo dar ilgiau.

Liza vėl numygo siųstuvo jungiklį.

— Monkai?

Ausį pervėrė atodūsis.

— Jie sučiupo Džesį. Išmetė už borto.

— Ką? — Liza mintyse išvydo besišypsantį jaunuolio veidą, prisiminė jo polinkį į kvailokus žodžių žaismus. — Jis... negyvas?

— Nežinau. Papasakosiu daugiau, kai susitiksime.

Širdį suspaudė sielvartas, nors vaikiną ji pažinojo viso labo kelias valandas. Grauždamasi nė nerado savyje jėgų atsiliepti.

— Lygiai dvidešimt pirmą valandą, — pakartojo Monkas. — Raciją nešiokis visur, tik taip, kad niekas jos nematytų. Aš su tavimi susisieksiu. Viskas, nutraukiu ryšį.

Nuo galvos nusiplėšusi ausinę su mikrofonu, Liza sugniaužė raciją abiem delnais. Tvirto plastiko pojūtis padėjo susikaupti. Taip, jie vėl šnektelės po kelių valandų.

Trenkė perkūnas.

Raciją jį įspraudė į kišenę, ten pat įgrūdo ir sulankstytą ausinuką. Atsikišusį gumulą paslėpė po palaidinukės kraštu.

Liza nukreipė akis į duris. Jeigu jau gelbėtis, tai ne tuščiomis rankomis. Pacientės kambaryje nestigo duomenų bei failų.

Ir ten stovėjo kompiuteris... aprūpintas įrašančiu DVD grotuvu.

Per vakarėlį ji kalbėjosi su Henriu bei daktaru Milerių. Pašnibždomis išsipasakojo, kaip Devešas su savo komanda renka įvairių toksinių, grėsmingiausių, Judo padermės paveiktų bakterijų pavyzdžius, perkelia juos į inkubacines kameras, esančias atokioje laboratorijoje, į kurią patekti galėjo tiktai grobikų virusologas.

— Man rodos, jie eksperimentuoja su virusu, — pareiškė savo nuomonę daktaras Mileris. — Juo apkrečia žinomus patogenus. Mačiau, kaip į draudžiamą laboratoriją nunešė krūvą užplombuotų mėginėlių su Bacillus anthracis ir Yersinia pestis etiketėmis.

Juodligės ir Juodojo maro bakterijas.

Henris spėjo, kad iš mirtinų patogenų Devešas mėgina išveisti superpadermę. Per visą pokalbį nutylėtas išliko vienas žodis — lainerio užpuolimą nulėmusi priežastis.

Bioterorizmas.

Liza pažiūrėjo į laikrodį ir žengė prie durų. Norint, kad pasaulis išsaugotų bent menkiausią galimybę įveikti daugybę maro bacilų, kurias kaupė bei daugino „Gildija“, iš pacientės reikėjo surinkti kiek įmanoma daugiau informacijos. Moters kūnas gijo savaime, visus audinius valydamas nuo toksinių bakterijų.

Kaip ir kodėl?

Ji žinojo, jog dėl Siuzanos Tunis daktaras Patandžalis neklydo.

Paciente gali pateikti atsakymus į svarbiausius klausimus.

Liza negalėjo pasišalinti neprigriebusi reikšmingų duomenų.

Išnaudoti progą būtina.

Tyliai pasukusi rankeną, moteris atvėrė duris ir įveikė penkis žingsnius, skiriančius jos kajutę nuo Siuzanos Tunis kambario. Priešakyje, į apvalųjį mokslininkų sektorių bei atgal, kursavo technikai. Iš radijo imtuvo sklido kantri stiliaus daina, bet vokalistas niūniavo kiniškai. Oras atsidavė dezinfekcinėmis medžiagomis ir visur įsigėrusiu žemių kvapu.

Liza žvilgsniu trumpam susikirto su ginkluotu sargybiniu, kuris, patruliuodamas centrinėje erdvėje, vaikštinėjo aplink tuščių dėžių krūsnis ir nenaudojamus įrengimus. Užnugaryje pasigirdo kitų budėtojų balsai.

Prie Siuzanos Tunis kajutės ji kilstelėjo raktą-kortelę, gautą iš Devešo, šia perbraukė spyną ir nėrė pro tarpdurį. Kaip įprastai kambaryje kiurksojo pora sanitarų. „Gildijos“ atstovas savo vertingosios pacientės niekada nepalikdavo be priežiūros.

Vienas iš vyrų sėdėjo svetainėje, ant lovos užsikėlęs kojas žiopsojo į stipriai pritildytą televizorių — per lainerio transliavimo stotį žiūrėjo kažkokį Holivudo filmą. Kitas stovėjo skaisčiai apšviestame miegamajame ir segtuvo puslapyje rašėsi organizmo būklės rodmenis, kuriuos reikėjo fiksuoti kas ketvirtį valandos.

— Norėčiau pabūti viena su paciente, — tarė Liza.

Stambus, plikai nusiskutęs, į chalatą įsisupęs vyriškis iš pažiūros atrodė lygiai taip pat kaip jo bendras. Liza porelei netgi suteikė vardus, mintyse juos vadino Dudučiu ir Tutučiu17.

Bet tuodu bent jau šnekėjo angliškai.

Sanitaras patrūkčiojo pečiais, įteikė jai lentelę su prisegtu popieriaus lapu ir nukulniavo į svetainę.

Už stiklinių balkono durų tvykstelėjo žaibas bei sugrumėjo griaustinis. Aplinkinis pasaulis — lagūna kartu su ja supančia miškinga sala, — trumpam išryškėjo ir sulig nuožmiu trenksmu vėl nugrimzdo į tamsą.

Pratrūko lyti dar smarkiau.

Veidą paslėpusi po kauke, užsitraukusi chirurgines pirštines, Liza priartėjo prie pacientės. Nuo instrumentų padėklo vėl stvėrė oftalmoskopą. Ligonės akyse buvo pastebėjusi keistą anomaliją, apie kurią Devešui neprasitarė. Prieš pabėgdama norėjo paskutinį sykį ją ištirti.

Liza smuko pro izoliacinio gaubto atvartą, pasviro virš gulto, piršto galiuku švelniai pakėlė kairįjį moters voką. Įjungė oftalmoskopo lemputę, sufokusavo spindulį. Palinko taip arti, kad su paciente bemaž susilietė nosimis, ir pradėjo vidinės akies fundoskopiją.

Išorinės tinklainės paviršiai — geltonosios dėmelės, regos nervo disko, kraujo kūnelių — lyg ir normalūs. Anomalija galėjo lengvai praslysti nepastebėta, nes ji nebuvo struktūrinė. Nekeisdama pozos, Liza išjungė oftalmoskopo švieselę ir tęsė tyrimą stebeilydamasi pro instrumento lęšį.

Užpakalinė akies obuolio dalis balzganai švyksojo. Audiniai keistai fosforescavo. Iš pradžių žvilgėti ėmė plotelis aplink regos nervo diską, ties kuriuo akį su smegenimis jungė pagrindinių nervų raizginys. Bet per pastarąsias kelias valandas švytėjimas išplito po visą tinklainės paviršių.

Ataskaitą apie pirmąsias ligos apraiškas ji skaitė — salos apylinkėse sužydėjo dumbliai, jūrą nublizgino fosforescuojančios melsvabakterės.

O dabar užsižiebė pacientės akys.

Pokyčiai, be abejo, kažkuo reikšmingi. Tik kuo?

Kiek anksčiau, padariusi netikėtą atradimą, Liza slapta atliko antrą lumbalinę punkciją. Norėjo išsiaiškinti, ar smegenų skystyje kas nors pasikeitė. Rezultatai jau turėjo būti perduoti į kompiuterį, kuris dunksojo kambario kampe.

Ji baigė apžiūrą, nusiplėšė kaukę bei pirštines ir pripuolė prie darbastalio. Laimei, iš kito kambario sanitaras negalėjo įžvelgti kompiuterinės įrangos.

Liza susirado laboratorinių bandymų meniu. Punkcijos rezultatai išties pasirodė atsiųsti. Moteris peržiūrėjo cheminę analizę. Proteino lygiai pakilę, bet šiaip didelių permainų nematyti. Ji įjungė mikroskopinio tyrimo duomenis. Išvydo aptiktos ir atpažintos bakterijos pavadinimą.

Melsvabakterė.

Įtarimai pasitvirtino.

Pro nusilpusią užtvarą Judo padermė prasiskverbė ir į smegenis pateko kartu su draugija. Toji savo ruožtu augo bei dauginosi.

Šiokią tokią informaciją Liza jau buvo susiradusi, nes panašių rezultatų tikėjosi. Melsvabakterės priklausė vienai iš seniausių bakterijų padermių. Tiesą sakant, garsėjo kaip seniausios pasaulyje žinomos fosilijos. Atsirado beveik prieš keturis milijardus metų, kartu su kitomis pirmosiomis gyvybės formomis. Negana to, pasižymėjo fotosintezės savybe kaip augalai ir maistingųjų medžiagų galėjo gauti iš saulės šviesos. Dauguma mokslininkų melsvabakteres netgi laikė nūdienos floros pirmtakėmis. Jos pajėgė lengvai prisitaikyti prie aplinkos ir išplito visose gamtos nišose: sūriame bei gėlame vandenyje, dirvožemyje, net ant plikų uolų.

Padedant Judo padermei, regis, prasmuko ir į žmogaus smegenis.

Švytinčios pacientės akys liudijo, jog melsvabakterės palei regos nervo apdangalą nusigavo iki akies, kur ir apsistojo.

Bet kodėl?

Iš mėginio pavyzdžio Liza suprato, jog technikai atliko papildomą mikroskopinį Judo viruso skenavimą. Netverdama smalsumu, ekrane įjungė atvaizdą ir antrąsyk išvydo tikrąjį monstrą: ikosaedro kiautą, kurio kiekviename kampe styrojo šakoti ūseliai.

Ji prisiminė savo žodžius.

Šiaip sau blogų organizmų nėra. Jie paprasčiausiai siekia išgyventi, veistis, tarpti.

Faile Liza aptiko nuorodas į pirmąsias viruso nuotraukas. Į darbalaukį įkėlė ir jas.

Senas ir naujas. Viens prie kito. Visiškai vienodi.

Moteris jau siekė išjungti failą, bet jos pirštas pakibo virš klavišo.

Ne...

Ranka ėmė virpėti.

Na, žinoma.

Už stiklo blykstelėjo akinantis žaibas. Po akimirkos nugriaudėjęs perkūnas privertė ją pašokti. Vibracija papurtė visą laivą. Subarškėjo balkono durys.

Žaibas trenkė stačiai virš lainerio, gal net jį nutvilkė.

Mirgėti ėmė kajutės lemputės. Liza akis kėlė aukštyn, kai jos išsijungė. Kambariuose pakibo tamsa.

Sanitarai nepatenkinti sušuko.

Liza atsistojo.

O-Die-ve.

Elektros tiekimas atsinaujino, ir šviesos užsižiebė. Bet dėl padidėjusios įtampos kompiuteris gailiai sucypė ir pokštelėjęs parūko dūmais. Kitame kambaryje, truputį paburbuliavęs, televizorius vėl ėmė rodyti filmą.

Pritrenkta Liza neįstengė pakrutėti iš vietos.

Ji tebespoksojo į pacientę, tysančią ant gulto. Per trumpą tamsos akimirką, žvilgsniu užkliudžiusi ligonę, padarė dar vieną atradimą. Negi anksčiau niekas čia nebuvo išjungęs lempų? O gal ji susidūrė su visiškai nauju reiškiniu?

Švytėjo ne vien moters akys.

Kai trumpam sutemo, paaiškėjo, jog švelnų fosforescencinį, ryškioje šviesoje nepastebimą, blizgesį skleidžia ir į plonytę mantiją įsuptos moters veidas bei galūnės.

Melsvabakterės išplito ne tik regos organuose, bet ir visur kitur.

Liza taip apstulbo, jog sekundę kitą neatkreipė dėmesio į vieną smulkmeną.

Pacientė prasimerkusi į ją žiūrėjo.

Krustelėjo sukepusios lūpos.

Žodžius veikiau pavyko įskaityti nei išgirsti.

— K-kas jūs?

20 valandų 12 minučių

Lipdamas laiptais iš apatinių denių, Monkas klausėsi racijos ausinės. Apačion buvo nusileidęs, nes norėjo patikrinti asmeninį Raiderio Blanto doką, kuriame milijardierius laikė savo katerį. Jo niekas nesergėjo. Retas kuris žinojo apie privatų angarą.

— Doko šliuzą atrakinsiu elektroniniu raktu, — pareiškė Raideris. — Pasprukęs nuo apsaugos, nulėksiu žemyn, į laivą pripilsiu degalų ir pasiruošiu išplaukti. Ar sugebėsite daktarę Kamings išvaduoti vienas pats?

— Taip, — atsakė Monkas į mikrofoną. — Kuo mažiau bruzdesio, tuo geriau.

— Ir jūs viską parengėte?

— Taip, mamyte. — Plikagalvis atsiduso. — Susitvarkysiu per pusvalandį. Kai duosiu signalą, jūs žinosite, ką daryti.

— Aišku. Nutraukiu ryšį.

Monkas užkopė į kitą laiptų aikštelę ir iš valytojo spintelės ištraukė antklodę, pagalvę bei drabužius, kuriuos čia paslėpė.

Ausinukas vėl sudūzgė.

— Monkai?

— Liza? — jis nukreipė žvilgsnį į laikrodį. Dar per anksti. Krūtinėje stipriau ėmė plakti širdis. — Kas atsitiko?

— Nieko. Tai yra ne visai. Mums reikės pakeisti planus. Turi atsirasti vietos dar vienam žmogui.

— Kam?

— Mano pacientei. Ji atsipeikėjo.

— Liza...

— Čia jos palikti nevalia — neatlyžo partnerė. — Kad ir kas vyksta moters organizme, permainos suteiks reikšmingos informacijos tiriant virusą. Negalime rizikuoti ir leisti „Gildijai“ su ja pabėgti, mums nespėjus sugrįžti.

Mintyse atlikdamas perskaičiavimus, Monkas įniko alsuoti sparčiau.

— Ar ji paslanki?

— Nusilpusi, bet judėti įstengs. Man taip rodos. Nieko daugiau nepasakysiu, nes kitame kambaryje sėdi sanitarai. Aš grįžau į savo kajutę, kad susisiekčiau su tavimi. Šiuo metu pacientė apsimeta, jog tebėra katatonijos būsenos.

— Ir tu įsitikinusi, kad ji labai svarbi?

— Garantuota.

Monkas pateikė dar kelis klausimus, sužinojo papildomas smulkmenas, tikslindamas pabėgimo planą. Galų gale Liza atsijungė.

— Raideri? — išsižiojo Monkas.

— Aš viską girdėjau, — tarė australas milijardierius. — Mano racija įjungta.

— Išplauksime truputį vėliau.

— Lyg pats nebūčiau susiprotėjęs, po velnių. Kada prisistatysite?

Plikagalvis „Sigmos“ agentas nuleido ginklo saugiklį.

— Ateisiu tuojau pat.

20 valandų 16 minučių

Liza grįžo į izoliatorių užsimetusi nertinį. Sanitarams nusiskundė, kad jai šalta. Pasinaudojo šia dingstimi, idant parsigautų į savo kambarį ir susisiektų su Monku.

Kai moteris įėjo į kajutę, Dudutis bei Tututis tebesėdėjo prilipę prie televizoriaus. Filme prasidėjo susišaudymo scena. Netrukus gyvenimas pamėgdžios meną.

Jei tik viskas klostysis pagal planą.

Ji nusigręžė ir žengė link miegamojo... bet prie tarpdurio krūptelėjusi pasitraukė atbula.

Ties lovos kojūgaliu, už nugaros sunėręs rankas, stovėjo daktaras Devešas Patandžalis. Priešais, po izoliaciniu gaubtu, gulėjo užsimerkusi, ramiai kvėpuojanti Siuzana.

Devešo neturėjo čia būti.

— O, daktare Kamings, — neatsisukdamas išsižiojo jis, — kaip sekasi mūsų pacientei?

20 valandų 17 minučių

Lifto durys dzingtelėjusios prasiskyrė prezidentinių apartamentų lygyje. Nuvargęs, suirzęs Monkas išniro į koridorių. Rankose laikė antklodžių šūsnį ir pagalvę.

Jis nudrožė link dviejų sargybinių, budinčių prie dvivėrių durų.

Vienas sėdėjo ant kėdės, kitas stypsojo nugara įsirėmęs į sieną. Pastarasis atšlijo.

— Dabar, — aiškiai į mikrofoną ištarė Monkas.

Davė signalą.

Už durų pasigirdo prislopintas šūvis — Raideris nudėjo apsaugininką, kuriam buvo liepta nesitraukti iš apartamentų.

Priblokštas stovintis sargybinis pasisuko į kambarių pusę.

Monkas nedelsdamas ant jo šoko. Užsimojo abiem rankomis, kuriose gniaužė po pistoletą. Vieną paslėpė tarp antklodžių, antro vamzdį laikė įbestą į pagalvę. Šią priplojo prie pirato nugaros ir spūstelėjo gaiduką, šūviu ištaškydamas stuburą. Sargybiniui smunkant, kitą kulką plikis paleido jam į galvą.

Nespėjus kūnui atsitrenkti į grindis, Monkas atsisuko į sėdintį žmogų ir pakėlė pistoletą, įgrūstą tarp apklotų.

Jis nuspaudė gaiduką... du sykius.

20 valandų 19 minučių

Liza peržengė slenkstį.

— Daktare Patandžali, džiaugiuosi jus matydama, — tarė pasistengdama užgniaužti kartėlį, kuris atmiešė melą. Jai reikėjo, jog tas tipas išsinešdintų. Juk Monkui užsiminė būsianti viena, neskaitant dviejų sanitarų.

Devešas atsigręžė.

Neva nusiplūkusi, jausdama, kaip dunksi širdis, Liza už ausies užmetė palaidą plaukų sruogą.

— Atėjau paimti lumbalinės punkcijos, kurią neseniai atlikau, rezultatus. Bet... — ji pamojo į kompiuterį. — Išaugusios įtampos neatlaikė centrinis procesorius.

— Kodėl kuriam nors iš sargybinių neliepėte jų atnešti iš daktaro Polumo laboratorijos?

— Ten nieko nėra. Aš tikėjausi, kad, jums įsakius, rezultatus man pristatytų nedelsiant.

— Žinoma. — Devešas atsiduso. — Kaip tik traukiau į savo kajutę. Susisieksiu su daktaru Polumu ir liepsiu jums atsiųsti kopiją iš standžiojo disko.

— Dėkui.

Devešas pajudėjo link durų, tačiau ant slenksčio sustojo ir pasuko galvą atgal.

Liza įsitempė.

— Per pobūvį atrodėte žavingai. Tiesiog švytėjote.

Ji sutelkė visas valios jėgas, kad išsaugotų bejausmę veido išraišką.

— A-ačiū.

Daktaras Patandžalis galiausiai pasišalino.

Nervingai virpčiodama, Liza pripuolė prie Siuzanos, pasviro ir sukuždėjo jai į ausį.

— Dabar atjungsiu visus laidus ir žarneles. Mes tave ištrauksime.

Pro krustelėjusias pacientės lūpas išsprūdo vos girdimas „ačiū“.

Sutelkusi dėmesį į lašelinės kateterį, Liza pamatė ašaros pėdsaką, nuo Siuzanos akies kampučio nutįsusį iki pagalvės. Kiek anksčiau tyliai nupasakojo, kokio likimo sulaukė jos vyras. Buvo skaičiusi autopsijos ataskaitą, kurią gavo iš Devešo.

Liza tvirčiau sugniaužė moters petį.

Visa laimė, jog Devešas nepastebėjo žvilgančių jos ašarų.

20 valandų 25 minutės

Lietaus čaižomas Monkas susikūprino ir nulėkė per išorinį, dešiniojo borto pusėje esantį denį, kurį nutvieskė vos keletas blausios šviesos šaltinių. Virš milžiniško tinklo, nusidriekusio per visą salą, plaukė juodi, drumsti debesų tumulai. Blyksintys žaibai priminė atšvaitus, kurie sklinda iš tolimos karo zonos. Perkūnas griaudėjo kone be pertraukų.

Po pirmojo pokalbio su Liza jis išžvalgė atitinkamą denio dalį ir paruošė viską, ko reikėjo. Tačiau antro diržų rinkinio parengti nespėjo. Moteris turės užtempti po vieną.

Siekiant įgyvendinti užduotį, teko pasitelkti papildomą fizinę jėgą.

Įkandin bildėjo Raideris, apsikarstęs piratų skarmalais, kaip ir Monkas.

Į milijardieriaus katerį jie pripils degalų vėliau.

— Čia! — užstaugė Monkas, mėgindamas perrėkti liūties ošimą ir šuorų ūžesį.

Palei jį barškėdamas nuslinko šezlongas. Vėjas stiprėjo. Pabėgti būtina per artimiausią valandą, kad pavyktų išvengti nuožmiausio taifūno šėlsmo.

Viršuje gūsiai purtė ir drebino pintą salos stogą.

Monkas nusigavo iki to taško, kuriame pritvirtino lyną su ugniagesių diržais, nudžiautais iš gelbėjimo įrangos saugyklos.

— Visa tai neškit prie turėklų! — mostelėjęs ranka sušuko, o pats pasviro virš borto ir įdėmiai pasidairė. Dėl korpuso išlinkio sunkiai sekėsi ką įžvelgti, bet dviem lygiais žemiau turėjo būti balkonas, vedantis į kajutę, kurioje Liza prižiūrėjo pacientę. Kaip tik šita vieta taps atsitraukimo keliu.

Tolėliau, tamsioje lagūnoje atsispindėjo viena kita lainerio švieselė; vanduo, kurį nuo tūžmingiausių vėtros gūsių apsaugojo aukštos ugnikalnio sienos, viso labo švelniai raibuliavo. Atsisukdamas į milijardierių, įlankoje Monkas pastebėjo dar kelis blyksnius. Ne atošvaistes, o ryškiai mėlynus ir purpurinius šviesos dūrius, regis, skrodžiančius gelmes.

Kas gi ten, po velnių?

Virš galvos dausas pervėręs žaibas smogė į stogo tinklą ir nušvietė lagūną. Užriaumojus griaustiniui, Monkas net pritūpė. Toje vietoje, kur trenkė žaibas, pasipylė kibirkštys, o plieniniais kabeliais nuvilnijo mėlyni energijos srautai, po savęs trumpam palikdami švento Elmo liepsneles. Visa struktūra turbūt įžeminta ir funkcionavo kaip gigantiškas žaibolaidis.

Prie jo prišokęs, ant peties lyno ritinį užsivertęs Raideris metė diržus kitapus turėklų. Nuleido juos kaip patyręs dokų monteris. Diržai pasiekė balkoną siūbuodami siautulingo vėjo gūsiuose.

— Aš ropšiuos apačion, — užbliovė Monkas jam į ausį. — Pasirūpinsiu saugumu kajutėje. Tuomet užsikarsiu atgal, ir mudu užtempsime moteris.

Raideris linktelėjo. Planą jau buvo girdėjęs. Plikagalvis pakartotinai išvardijo veiksmus, suteikdamas bendražygiui paskutinę progą apsikeisti su juo vietomis.

Milijardierius savanoriu nepasisiūlė.

Sumanus tipas. Nieko keisto, jog tapo turtuoliu.

Monkas įsikibo į šlapią trosą, persirito per turėklus, ir koja apsivijo lyną. Protezine ranka kontroliuodamas nusileidimo tempą čiuožė žemyn, kol kojomis pasiekė diržus.

Kurį laiką jis švytavo vėjyje pakibęs priešais atvirą balkoną. Nors užuolaidos buvo perpus užtrauktos, kambaryje plieskė ryški šviesa, ir Monkas kuo puikiausiai įžiūrėjo Lizą. Atplėšęs moterį nuo grindų, ranka apsikabinęs kaklą, ją prie balkono durų spaudė gremėzdiškas tarsi lokys individas.

O taip, įvykiai klostėsi tiesiog nuostabiai.

20 valandų 32 minutės

Liza, kurios kaklą apsivijo Dudučio ranka, stovėjo pasistiebusi ant pirštų galų. Piratas nosimi mažne lietėsi prie jos veido ir kriokė tikšdamas seilėmis:

— Kale, kokio velnio tampei lašelinės žarnas? — šnekėjo angliškai, bet pirmąjį žodį išstaugė su akivaizdžiu akcentu.

Ji pašalino Siuzanos kateterius — šlapimo, intraveninį, pagrindinį, — tenorėjo kuo greičiau parengti ligonę išvykai.

Deja, per televizorių rodomas filmas užsibaigė, ir Dudutis patraukė nusilengvinti. Eidamas palei tarpdurį pastebėjo, jog kažko trūksta.

Užnugaryje sėdintis brolis, Tututis, nužvelgė pacientę ir rusiškai suklegėjo. Liza nesuprato, ką jis sakė, tačiau iš tono buvo aišku, kad jai grėsė nemalonumai.

Labai rimti.

Vis dar įtrėkšta į balkono duris Liza pajuto, kaip į stiklą kažkas pabilsnojo.

Meldžiu, Viešpatie, lai ten būna Monkas.

Perkreipusi ranką, smiliumi vargais negalais atšovė skląstį.

Durys nuslydo į šoną, ir moteris išvirto laukan.

Nustebęs, dėl netikėto judesio praradęs pusiausvyrą, Dudutis priklupo ir ją paleido. Liza mėgino išsilaikyti ant kojų, bet pastangos baigėsi tuo, kad ji nugara tvojos į grindis.

Pro atvirą tarpdurį šovusi ranka stvėrė sanitarą už pakarpos ir trūktelėjo per slenkstį. Judesį lydėjo duslus šūvis bei slopstantis klyksmas.

Dudutis iškeliavo paplaukioti.

Tuo tarpu Tututis traukėsi link lovos kojūgalio, pirštais graibydamas perpetės dėklą, pernelyg pritrenktas, kad suriktų. Liza pabandė įsistverti į savo pistoletą, bet paaiškėjo, kad ant šaudyklės ji sudribo.

Prie durų išdygo kiaurai permirkęs Monkas, kurį iš už nugaros apšvietė žaibo tvyksnis. Pakeltoje rankoje plikagalvis laikė pistoletą. Šūvį, be abejo, išgirs koridoriuose budintys sargybiniai, tačiau kitos išeities jis neturėjo.

Staiga už Tutučio nugaros iškilo svyruojanti, ant gulto atsiklaupusi figūra.

Siuzana.

Moteris smogė skalpeliu piratui į sprandą ir šį pervėrė kiaurai. Užmiršęs pistoletą jis abiem delnais griebėsi už gerklės.

Monkas šastelėjo į priekį, čiupo Tututį už diržo ir nutempė prie balkono durų.

— Metas pasilabinti su broliuku.

Šįsyk nė nebuvo girdėti riksmo.

Grįžęs Monkas švariai nusišluostė rankas.

— Na, kas pasirengęs keliauti?

Kitas kelias minutes jiems teko suktis žaibiškai.

Liza pripuolė prie kajutės durų, skubiai užstūmė skląstį. Monkas nuo pacientės nuplėšė likusius laidelius — elektrokardiografo, elektroencefalografo, ultragarsinės sistemos, — išvadavo ją iš medicininės įrangos pančių.

Per galvą nusivilkusi nertinį, Liza padėjo Siuzanai juo apsirengti ir užsitraukti pižamines kelnes. Nors šiek tiek svyruojanti, daktarė Tunis išsaugojo daugiau fizinių jėgų, nei buvo galima tikėtis iš žmogaus, penkias savaitės praleidusio katatonijoje.

Galbūt viskuo kaltas adrenalinas, gal kas kita.

Šiaip ar taip, jie veikiai išniro iš kajutės — tiesiai į audros glėbį. Troso gale kadaravo diržai. Monkas juos pastvėrė ir atsigręžė į Siuzaną, bet iš nuostabos trumpam sustingo.

— Nieko prieš, jei paklausčiau, kodėl tavo draugė švyti tamsoje?

Moteris droviai patraukė rankovę žemyn. Liza jau anksčiau parodė, kaip pakito jos oda, miegamajame akimirkai išjungusi šviesas. Nūnai mostu nuginė Monką prie lyno.

— Apie tai pašnekėsime vėliau.

Plikis susiraukė, bet ėmė kopti aukštyn demonstruodamas, kokia galinga viršutinė jo kūno dalis ir protezinės plaštakos gniaužtai.

Liza pagelbėjo Siuzanai užsisegti diržus.

— Išsilaikysi? — pasitikslino.

— Privalau. — Pacientę nukratė šiurpulys.

Truputį pamanevravę, galop įsirėmę į turėklų statramstį, Monkas su Raideriu įniko ją tempti viršun.

Lūkuriuodama Liza žingsniais matavo balkoną.

Ausų būgnelius nutvilkė trankus beldimas, privertęs ją suakmenėti.

Garsas sklido iš kajutės.

Ji žengė per slenkstį ir išgirdo piktą riksmą.

Saukė daktaras Devešas Patandžalis.

Matyt, jis perbraukė spyną raktu-kortele, bet dėl užšauto skląsčio nepajėgė atidaryti durų. Vėl nuskambėjo dundesys.

Liza pajudėjo atbula. Nugara prisišliejusi prie turėklų, pakėlė akis į dangų.

Ore mataravo Siuzanos kojos. Jai padėjo persiristi per turėklus.

Iš už diržo iškrapščiusi pistoletą, Liza šūktelėjo:

— Greičiau! Kažkas ateina!

Žodžius užgožė vėjo gausmas ir perkūnija.

Kajutėje pasigirdo pokštelėjimas. Priešai laužėsi vidun. Nugriaudėjo karabinas. Kurtinamai kaip patranka. Ji sudrebėjo.

Iš viršaus atsklido šūksnis.

Šūvio trenksmas pasiekė ir Monko ausis.

Ne nuleisti, o nušveisti diržai atsitrenkė į jos petį. Nepaisydama dunkstelėjimo, Liza nėrė prie atviro balkono tarpdurio, aklinai užtraukė užuolaidas. Užtrenkė ir duris.

Lai jie atranda tuščią kambarį.

Gudrybę, žinoma, veikiai atskleis, bet gal pasiseks laimėti kelias sekundes. Ji šastelėjo atgal, pastvėrė diržus, skubiai šiuos užsisegė. Netikėtas, stiprus vėjo šuoras nugairino ranką, iš pirštų išmušė pistoletą. Ginklas nuskriejo į tamsą.

Po velnių...

Liza karštligiškai patimpčiojo diržus, užlipo ant turėklų ir atsispyrė.

Pajuto, kaip po pažastimis sutrūkčiojo šikšninės juostos — vyrai ėmė ją traukti į viršų.

Moteris tarsi švytuoklė nusiūbavo atgal prie balkono durų. Tuo momentu, kai kambaryje kažkas nuplėšė užuolaidas. Danguje blykstelėjo žaibas. Už stiklo pasirodė išplėstos Devešo akys, kuriose atsispindėjo nieko nesuvokiantis, į atskriejančią Lizą įbestas žvilgsnis.

Jis žengė atatupstas.

Savo šeimininko vietoje išdygo Surina, tevilkinti chalatą, išsipynusi ilgus juodus plaukus. Balkono duris ji nustūmė į šoną, kita ranka iš Devešo griebė lazdelę.

Atšvilpusi prie tarpdurio Liza pabandė jai įspirti, tačiau paskutinę akimirką Monkas su Raideriu timptelėjo bendražygę aukštyn, ir jos batų nosys perskrodė orą.

Diržai vėl nusklendė į priešingą pusę.

Surina šoko į balkoną; vėjas sutaršė jos plaukus į tūžmingą verpetą. Ji suspaudė Devešo lazdelę abiem rankomis, pasuko delnuose ir plačiai užsimojo. Blizgančios baltos medienos makštys nulėkė atgal į kajutę, ir dabar moters pirštai gniaužė ilgų, plieninių ašmenų, kurie slypėjo lazdelėje, rankeną.

Ji nukūrė prie balkono turėklų.

Dausas pervėręs žaibas nudažė špagą žydra liepsna.

Beginklė Liza siūbavo atgal link ašmenis iškėlusios Surinos.

20 valandų 46 minutės

Monkas nelaukė. Driokstelėjus pirmajam šūviui, suprato, jog Lizai prisireiks rimtesnės pagalbos, todėl plačiapetį australą paliko darbuotis vieną.

Jis ėmė leistis virve, kurios galas buvo pririštas prie gelbėjimosi rato, o tas įspraustas tarp dviejų turėklo stulpų. Proteziniais pirštai įsikibo į trosą lyg plieninėmis žnyplėmis, sveikąja ranka laikė pistoletą.

Plikagalvis atšoko nuo korpuso pakankamai toli, kad išvystų, kaip diržuose pakibusi Liza skrieja link moters, ginkluotos špaga. Jis nusitaikė ir iššovė.

Vėjo gūsis sudrebino pistoletą, ir kulka, prašvilpusi pro taikinį, mediniame balkono turėkle išskobė duobelę.

Bet šūvis pabaidė fechtuotoją, kuri mitriai pakrypo visu kūnu bei pasitraukė atbula.

Užkriokęs Raideris įniko dar energingiau traukti lyną.

Dėl adrenalino ir baimės įgavusi jėgų, Liza pati ėmė sliuogti trosu į viršų. Nūnai, užuot kybojusi diržuose, į juos įrėmė kojas — stovėjo virš balkono ertmės. Po akimirkos įsirėžė į korpusą ir nuo jo atšoko.

Padedant Raideriui, prie viršutinio denio priartėjo dar per tris pėdas.

Monkas paleido tris kulkas ištuštindamas apkabą, vildamasis, jog šūviais nuo balkono atbaidys priešininkus.

Jis suklydo.

Vėl pasirodžiusi fechtuotoja užsikorė ant turėklų tarytum gimnastė, liuoktelėjanti ant buomo. Ji pašoko užsimodama špaga.

Liza suriko.

20 valandų 47 minutės

Ašmenys nuslydo palei bato kulną, perpjovė džinsų klešnę ir kairiojoje blauzdoje paliko gilų rėžį. Tuomet ūžtelėjo žemyn, paklusdamos traukos jėgai.

Liza įsispoksojo sau tarp kojų. Nusileidusi ant balkono pagrindo, Surina mikliai smuko šalin. Nė nepažvelgė į viršų.

Raideris patraukė Lizą aukščiau.

Ji tapo nepasiekiama.

Įveikus korpuso išlinkį, balkonas pranyko iš akių. Abiem rankomis spausdama lyną, moteris sudrebėjo. Koja žliaugiantis kraujas tekėjo į batą.

Liza pamatė Monką, sliuogiantį atgal prie turėklų.

Po sekundės kitos kažkas įsikibo į jos pečius ir užtempė į denį. Liza sudribo tebevirpėdama. Akiratyje išdygo Raideris, nuo kaklo vyniojantis veidą dengusią, nusmukusią skarelę.

— Jums skaudės. — Jo balsas, rodės, sklido iš tolumos.

Milijardierius kaklaskare aprišo ir stipriai suveržė degančią Lizos blauzdą. Iš skausmo, perliejusio kūną, ji dūsuodama aiktelėjo. Tačiau agoniški sopuliai ištirpdė sukrėtimą.

Iš gilios šachtos, kurioje buvo prasmegę, grįžo garsai.

Raideris padėjo jai atsistoti.

— Mes privalome eiti. Tie išperos gali čia pasirodyti bet kurią akimirką.

Moteris linktelėjo.

— Taip... gerai... eime...

Šekspyro iškalbingumo jai pristigo, bet Raideris suprato. Jis parėmė Lizą petimi. Monkas pagelbėjo Siuzanai. Visus kiaurai permerkė lietus.

Ketvertukas nusiūbavo laivagalio kryptimi.

— Kur?.. — išspaudė Liza, šlubčiodama kaip galima greičiau.

— Iki mano katerio nenusigausime, — atsiliepė Raideris. — Jie saugos laiptus ir liftus.

Tarsi patvirtindami milijardieriaus žodžius, laivo gelmėse sustūgo pavojaus signalai, kurie netrukus išsprogo į atvirus denius.

Monkas pamojo žemyn.

— Keliausime į viešąjį tenderių doką, — tarė. — Prieš valandą, kai tikrinau, ar prie asmeninio jūsų angaro nebudi sargybiniai, pastebėjau vieną iš piratų greitaeigių. Prišvartuotą ir tuščią.

— Nuo tenderių doko mus skiria ne ką mažiau denių.

Laivo viduryje klibikščiuojančią grupelę Monkas nuginė prie turėklų.

— Pasirinksime tiesiausią kelią. — Jis dūrė pirštu apačion.

Perkreipusi galvą, Liza įžiūrėjo kyšantį tenderių doko galą, ties kuriuo lingavo mėlynas kateris su varikliu, įtaisytu už borto. Matyt, piratai juo kursuodavo tarp kaimelio ir lainerio.

Iš pirmo žvilgsnio motorlaivio niekas nesaugojo.

— Mes šoksime? — sunerimusi paklausė Siuzana.

Monkas kinktelėjo galva.

— Plaukti mokate?

— Juk aš esu jūrų biologė.

Lizą nukratė šiurpas. Vanduo tyvuliavo už kokių penkiasdešimties pėdų. Nuo laivo pirmgalio ataidėjo šūksniai. Monkas nukreipė akis į partnerės koją, tada pažiūrėjo jai veidą.

Moteris linktelėjo. Kitos išeities nebuvo.

— Nersime kartu, — pareiškė plikagalvis. — Vienas pliūkštelėjimas pritrauks mažiau dėmesio negu keturi.

Visi perlipo turėklus, įsikibo į juos, ruošdamiesi šuoliui.

Monkas pasviro toliausiai.

— Pasirengę?

Jam atsakė pritariantis kinkavimas galvomis.

Lizai susuko vidurius, virpulys nukratė kojas. Skausmas aptemdė akis, o vandenyje, rodės, tarsi elektros blyksniai ėmė tvyksčioti žvaigždutės.

Monkas suskaičiavo iki trijų, ir jie atsispyrė nuo borto.

Mostaguodama rankomis, idant išlaikytų pusiausvyrą, Liza šoko kojomis į priekį. Anksčiau ne sykį nardė nuo uolų. Bet dabar, kai smigo į vandenį, apėmė jausmas, kad ji nusileido ant kietai suplūktos žemės. Smūgis sudrebino visą kūną. Keliai sulinko... ir moteris paniro į šiltą gelmę. Tiek laiko žvarbus lietingame, vėjuotame lauke, ežeras prilygo karštai voniai.

Ji išskėtė rankas ir pamažu nustojo grimzti. Galop ėmė kilti aukštyn. Įniko plakti kojomis, grybšniais veržtis į viršų. Neilgai trukus išniro švokšdama. Aplinkui čeksėjo lietaus lašai. Ošė priešpriešiniai vėjo šuorai.

Vandenyje laikydamasi stačiomis Liza išvydo kitus tris. Monkas jau plaukė link katerio.

Į ją dirstelėjo Raideris, padedantis Siuzanai.

Liza mostu paragino jį irtis prie motorlaivio.

Batai bei permirkę drabužiai jai trukdė, tačiau moteris stengėsi nuo bendražygių neatsilikti.

Monkas, pirmas pasiekęs tikslą, užsliuogė ant katerio bortelio lyg į krantą išplaukiantis ruonis. Pritūpė ir įdėmiai nužvelgė tenderių doką.

Jokie šūksniai jo nepasitiko.

Laineryje tebežviegė sirenos. Visi, ko gero, braukė į viršutinį denį, kur paskutinį kartą buvo pastebėti bėgliai.

Į motorlaivį nusigavo ir Raideris su Siuzana.

Monkas padėjo porelei užsiropšti į laivą, Liza savo ruožtu įveikė atstumą, ją skiriantį nuo katerio. Jau siekė borto....

...kai kažkas tvojo į koją. Stipriai.

Išsigandusi moteris suspurdėjo. Įsmeigė akis į juodo ežero gilumą. Dar kažkas palietė šoną, po savęs palikdamas žalią dryžį, kuris tvykstelėjo ir užgeso.

Pečius sugriebė rankos.

Iš gerklės vos neištrūko riksmas. Liza nė nepajuto, kaip atsidūrė prie pat katerio korpuso. Aukštyn ją užvilko Raideris.

Liza išsitiesė ant denio. Į stuburą įsispaudė laive išmėtyti instrumentai. Šnerves pakuteno plaukus ištepliojusios alyvos kvapas. Bet ji nejudėjo. Tik giliai alsavo laukdama, kol sulėtės pulsas.

Už nugaros ūmai suburbuliavo variklis. Raideris nuplėšė švartfalus. Monkas kaip įmanydamas tyliau nuvairavo katerį nuo lainerio.

Atsisėdusi Liza pažvelgė į doką.

Iš laivo išniro ir ant lentų žengė miglotas pavidalas. Nors veidas slypėjo prieblandoje, ji įžiūrėjo tatuiruočių kontūrus. Rakao. Maorio vado taip lengvai neapgausi. Jis žinojo, jog pasitraukimo kelių ne tiek jau daug.

— Pirmyn, Monkai! — suriko Liza. — Visu greičiu!

Variklis sudrebėjo, iškosėjo vandens lašelius ir užriaumojo.

Ji pastebėjo, kaip Rakao iškėlė ranką. Prisiminė, kokiu milžinišku pistoletu piratas buvo apsiginklavęs.

— Pasilenkit! — vėl užstaugė.

Vamzdis išspjovė ugnies pliūpsnį. Sužvangėjo metalinis katerio šonas, kuriuo nuslydo kulka. Motorlaiviui didinant tempą, įkandin jo suputojo kilvateris.

Rakao vėl iššovė, bet netgi jis sumetė nieko nepešiąs, nes prie lūpų jau spaudė raciją.

Monko vairuojamas kateris nurūko nuo lainerio.

Iš už „Jūrų valdovės“ laivagalio išplaukė dar viena greitaeigė, gerokai nuo bėglių nutolusi valtis. Ja turbūt plaukė piratai, grįžtantys iš paplūdimio kaimelio. Staiga motorlaivis ėmė plaukti sparčiau, tiesiai link tenderių doko.

Akivaizdu, kad jį iškvietė Rakao, pasiruošęs leistis į medžioklę.

Tačiau jie kaip reikiant išsiveržė į priekį.

Tiksliau, turėjo nemenką pranašumą, kol variklis trenksmingai užkriokė, ir iš jo išsiveržė alyva dvokiantys dūmai. Katerį nupurtė vibracija, jis pastebimai sumažino greitį. Aukščiau sėdinti Liza apsisuko. Nužvelgė išbarstytus įrankius, dirstelėjo į tepaluotą pašluostę.

Šitas motorlaivis negalėjo kursuoti tarp kaimo ir lainerio — jį remontavo.

Variklis dar labiau parūko. Maurojimas susilpnėjo iki pukšėjimo.

Raideris nusikeikė, apėjo Lizą ir atidarė variklio gaubtą.

Laukan plūstelėjo dūmai.

Milijardieriaus veidą sudarkė grimasa.

— Šioji skardinė tuojau užvers kanopas.

Vos tik Rakao nuo tenderių doko nušoko į greitaeigį katerį, tas kaipmat nušvilpė bėglių kryptimi.

— Mes neturime iš ko rinktis, — pratarė Monkas sukdamas silpstančio motorlaivio vairą. Variklis suplerpė garsiau, ir laivas šiek tiek padidino greitį. — Privalome nusikapstyti į krantą. Ir tikėtis, kad paspruksime.

Liza nukreipė akis į paplūdimį, vėl atsigręžė į Rakao katerį.

Geriausiu atveju išsigelbėti pasiseks per plauką.

Iš greitaeigės valties Monkas pasistengė išspausti visas arklio galias. Priešakyje iškilo tamsus miškas. Laimei, jis atrodė pakankamai tankus, kad galėtų suteikti saugų prieglobstį.

Po pusės minutės variklis galutinai nukeipo.

— Plaukime! — riktelėjo Raideris.

Krantas plytėjo netoli. Arčiau nei už penkiasdešimties jardų.

— Apleiskime laivą, — sutiko Monkas. — Gelbėkime savo kailius.

Jie vėl šoko į ežerą. Liza nusispyrė batus ir nėrė pavymui. Link bėglių nenumaldomai artėjo riaumojantis Rakao kateris.

Tik atsidūrusi vandenyje ji prisiminė, kad visai neseniai kūną buvo kažkas užkabinęs. Prisiminė akimirką trukusią paniką. Bet dabar labiau gąsdino Rakao. Liza nardė visą gyvenimą, ir ją ne sykį snukiais baksnojo smalsūs rykliai.

Tačiau piratų vadas kėlė didesnį siaubą.

Moteris nusiyrė kranto pusėn.

Dirstelėjusi atgal, vandenyje pamatė keistus blyksnius.

Smaragdo, rubino, safyro atspalvių.

Gelmėje, rodės, žaižaravo liepsnelės.

Kurios slydo po vandeniu, nusitaikiusios į jų grupelę.

Staiga Liza susiprotėjo, kas ją buvo palietęs ir kas šiuo metu mitriai artėjo — gauja medžiotojų, tarpusavyje bendraujančių šviesos žybsniais, grobuonių Morzės abėcėle.

— Paskubėkit! — suspigo.

Pati ėmė irtis sparčiau.

Ne, išsigelbėti jiems nepavyks.

Jis seka kraujo pėdsakais. Šoniniai pelekai vilnija; iš mantijos pro standų užpakalinį piltuvėlį raumenys pumpuoja vandenį, ir šio srautas stumia pirmyn šešių pėdų ilgio pavidalą. Plėšrūnas taip suglaudžia aštuonias galūnes, kad jos virsta glotnia, raumeninga strėle. Dviejų ilgiausių čiuptuvų galiukai ryškiai tvyksčioja. Ties šonais mirga liuminescenciniai dryželiai.

Rodo kelią rujai.

Didžiulės apvalios akys stebi giminaičių pranešimus.

Vieni išsisklaido, kiti sminga gelmėn.

Kraujo kvapas tampa sodresnis.

Liza ritmiškais grybšniais artėjo prie kranto.

Panika tik atimtų jėgas ir ją pristabdytų.

Priešais išplito paplūdimys, sidabrinis ruožas, nutįsęs tarp juodo vandens bei tamsių džiunglių. Finišo linija, kurią ji ketino kirsti.

Už nugaros burzgė Rakao kateris.

Bet Liza lenktyniavo ne su juo.

Link moters šovė ugninės gijos.

Jas priviliojo perpjauta blauzda.

Kraujas.

Vos už keturių jardų Monkas su Raideriu, tempdami Siuzaną, išpūškavo iš vandens. Sukaupusi jėgas, Liza ėmė plaukti greičiau.

— Monkai!

Paskutinį sykį išspjovęs čiurkšlę jis šasteli ten, kur plakamas vanduo. Plačiai praskleidžia galūnes. Pirmyn šauna du ilgiausi čiuptuvai, vingiuojantys tarytum gyvates, nusėti geltonai švytinčiomis pūslelėmis ir siurbtukais, iš kurių kyšo chitininiai kabliukai.

21 valanda 05 minutės

Monkas išgirdo savo vardą.

Liza kaip paklaikusi kasėsi į pakrantę.

Vos už trijų jardų.

Jos užnugaryje paplūdimio linkme visu greičiu ūžė piratų kateris. Ežerą raibuliais išmargino lietaus lašai. Po vandeniu, tarsi naktį pliekiančių šautuvų blyksniai, mirgėjo prie Lizos artėjančios liepsnelės.

Monkas atminė istorijas apie lagūną.

Kurias porino bedantis čiabuvis.

Apie gelmių demonus.

Jis strimgalviais puolė atgal į vandenį. Dėl stataus kranto iki juosmens įbrido nuo sausumos nutolęs tik per du žingsnius.

— Liza!

Jųdviejų žvilgsniai susidūrė.

Staiga partnerę kažkas sustabdė į ją įsistverdamas.

Moteris išplėtė akis.

— Bėk iš čia...

Monkas metėsi į priekį.

— Duokš ranką!

Per vėlu.

Iš vandens išsprogo mataruojantys čiuptuvai, kurie žaibiškai ją apraizgė, įtraukė į ežerą ir nusitempė. Monstras trumpam sušmėžavo akiratyje — glotnus, aplipęs siurbtukais, su mažučiais šoniniais pelekais, mirgantis elektrinių blyksnių dryžiais. Gigantiška juoda akis dėbtelėjo į žmogų ir pranyko tamsoje.

Už penkių jardų į paviršių išniro ranka. Neįtikėtinu greičiu perskrodusi vandenį lyg ant valo pakibusi žuvis, ji veikiai murktelėjo atgal į gelmę.

Liza...

Monkas pajudėjo į priekį dar per žingsnį, pasirengęs nerti iš paskos.

Šoko būseną išblaškė šūviai. Vandenį suvarpę užtaisai jį privertė sprukti į paplūdimį.

— Čionai! — paragino Raideris.

Vėl supokšėjus karabinams, jų išspjautos kulkos atsklembė smėlio sluoksnius.

Nebuvo, iš ko rinktis.

Monkas nuklupčiojo į Raiderio glėbį, prasmego tamsiame miške.

Liza...

Tvirtai supančiota Liza stengėsi nulaikyti kvapą.

Į kūną smigo milžiniški kabliukai, bet apimta panikos ji nejautė skausmo.

Tik muistėsi ir spardėsi.

Plačiai atsimerkusi.

Tamsą pervėrė blėstantys žybsniai.

Štai kaip jai lemta mirti.

21 valanda 06 minutės

Monkas leido save įtraukti į džiungles. Kitos išeities neturėjo. Savo partnerei vis tiek niekuo nebūtų valiojęs padėti.

Pro spragą lapijoje jis įsistebeilijo į juodą vandenį.

Prie kranto piratų kateris sumažino greitį. Į paplūdimį nukrypo karabinų vamzdžiai. Pirmgalyje plačiai išsižergęs stūksojo Rakao, tamsus siluetas su žeberklu rankoje.

Maoris atsivedėjo ir plieninius ašmenis sviedė į ežerą. Toje vietoje, kur jie smigo, užsižiebė ryškiai mėlyni lankai, nutvieskę naktį bei lagūnos gelmę. Aplink kotą sušnypštė ir ėmė burbuliuoti vanduo.

Ką jis ten darė?

Kone prarasdama sąmonę, Liza nugurkė paskutinius sulaikyto oro likučius. Kalmaras, kurį irgi varstė agoniškas, gal net nuožmesnis skausmas, stipriau suspaudė gniaužtus.

Paskutinį kartą nirtulingai sutrūkčioję, čiuptuvai atsileido.

Jos šnerves nudegino sūrus vanduo.

Atsimerkusi Liza matė, kaip padaras leidosi į ežero gilumą, tarytum smaragdu liepsnojanti strėlė. Visi kiti kalmarai sekė iš paskos.

Būdama lengvesnė už vandenį, moteris pamažu iškilo į paviršių.

Kažkieno rankos ją sugriebė ir patraukė už plaukų.

Bet per lėtai.

Springdama, žiopčiodama nelyginant žuvis, Liza nugrimzdo į tamsą.

21 valanda 07 minutės

Pasislėpęs džiunglėse už akmens riedulio, Monkas stebėjo, kaip Lizą už plaukų įtraukia į katerį. Suglebusią it be kaulų, nusvarinusią galvą neįtikėtinu kampu.

Rakao šveitė žeberklą į šalį.

— Kažkoks galvijų smaigas, — sumurmėjo Raideris. — Paspragino bjaurybę taip, kad tas ištriedė visą rašalą.

Maoris užvilko Lizą ir paguldė ant nugaros. Iš jos burnos ir šnervių plūstelėjo vanduo.

Viena ranka vangiai pakilo, mėgindama jam suduoti.

Ji gyva.

Piratas patampė moterį po katerį, galų gale nutrenkė ją ant denio ir įsispoksojo džiunglių pusėn, į aukštesnes uolas. Dausas pervėręs žaibas aiškiai nušvietė salos stogą. Vėjas sustiprėjo, lagūną užpylė lietaus šuorai.

Rakao kilstelėjo delną ir pirštu parodė sukamąjį judesį.

Kateriui apsigręžiant, suputojo kilvateris, kuris įgavo povo uodegos formą, vos tiktai greitaeigė valtis nurūko tolyn. Piratai keliavo atgal į lainerį.

Ten gabenosi ir Lizą.

Bent tiek gerai, kad gyvybės ji neprarado.

— Kodėl jie pasišalino? — išniurnėjo Siuzana.

Monkas dirstelėjo per petį. Miško tamsoje nuo moters veido bei rankų sklido balzganas, sunkiai įžiūrimas, tačiau pastebimas švytėjimas. Kaip mėnesiena, besiskverbianti pro debesų sluoksnį.

— Šiaip ar taip, niekur nepabėgsime, — su kartėliu burbtelėjo Raideris. — Jie leisis mūsų medžioti rytą.

Pamojęs į tankmę, Monkas tarė:

— Verčiau žygiuokime.

Jis pajudėjo į džiungles kartu su Siuzana, kuri lingavo greta. Paskutinį sykį nukreipė žvilgsnį į lagūną.

— Kokie padarai ten buvo?

— Plėšrūs kalmarai, — autoritetingai sumurmėjo moteris. — Kai kurie bioliuminescenciniai kalmarai medžioja rujomis. Didžiųjų rūšis iš Ramiojo vandenyno puola bei žudo žmones išnirdama iš gelmių. Bet egzistuoja ir stambesni pavyzdžiai. Tarkim, Taningia danae. Izoliuota įlanka turbūt tapo tokio porūšio namais. Dabar jie, iškilę į paviršių, ieško maisto. Bendrauti švytėjimu ir koordinuoti veiksmus geriausia naktimis.

Monkas mintyse išgirdo piratą, pasakojusį apie salą, raganas bei demonus vandenyje. Štai kas davė peno šioms legendoms. Be to, jis atsiminė dar vieną istoriją.

Pakreipus galvą į dantytas uolas, stūksančias tamsaus dangaus fone, ausis pasiekė būgnų dundesys, papildęs perkūnijos griausmą.

Kanibalai.

— Ko griebsimės? — paklausė Raideris.

Monkas nužingsniavo pirmas.

— Metas susipažinti su kaimynais... pažiūrėti, kokią vakarienę jie verda.

21 valanda 12 minučių

Tenderių doke prilaikoma Liza pakibo vieno pirato rankose. Nusilpusi nė nepajėgė priešintis, juolab kad norą grumtis užgožė nuovargis. Stovėjo permirkusi iki paskutinio siūlelio, iš poros dešimčių plėštinių žaizdų sunkėsi kraujas. Tiesiog laukė, ką pasiūlys likimas.

Rakao kivirčijosi su Devešu.

Malajiškai.

Nesuprantamai.

Liza įtarė, jog piratas atsisakė džiunglėse persekioti Siuzaną Tunis, nes vieno žodžio reikšmę vis dėlto suvokė.

Kanibals.

Už vyrų, ties įėjimu į lainerį, stypsojo Surina. Kantri, tiesi it styga, ant krūtinės sukryžiavusi rankas, pasislėpusi nuo lietaus. Žvilgsniu varstė Lizą. Šalčio nespinduliavo — tas būtų liudijęs apie kažkokią emociją. Surinos akyse viešpatavo tuštuma.

Galop Devešas atsisuko ir mostelėjo į Lizą. Prabilo angliškai, pagerbdamas belaisvę:

— Nušaukite ją.

Moteris išsitiesė pirato glėbyje. Atsikrenkštusi kimiai suvogravo.

„Gildijos“ mokslininką pabandė suvilioti vieninteliu dalyku, kurį galėjo pasiūlyti.

Kad išgelbėtų savo gyvybę.

— Devešai, — tvirtai ištarė. — Judo padermė... aš žinau, ką daro virusas.

11 VAIKŠČIOJANT ŽARIJOMIS

Liepos 6 diena, 13 valandų 55 minutės

Stambulas

Šokas sulėtino įvykių eigą iki nebylios, užsitęsusios, žadą atėmusios scenos.

Pro antro Hagia Sophia aukšto langą Grėjus stebėjo, kaip iš Baltazaro Pinoso pakaušio ištrykšta kraujas bei kaukolės nuoplaišos. Po šūvio kūnas susirietė dvilinkas, rankos šastelėjo į šonus. Vos prieš sekundę prie ausies spaustas mobilusis išslydo iš pirštų, teškės į grindinį ir nubarkšėjo šalin.

Įkandin sudribo ir augalotasis vyriškis.

Vigoras aiktelėjimu išblaškė gyvojo paveikslo įspūdį.

— O, Viešpatie... ne...

Tylos akimirka nutrūko, ir Grėjų vėl užgriuvo garsai: šūvio aidas, klyksmas aikštėje.

Jis atsitraukė per žingsnį, giliai įkvėpęs pamėgino įsisąmoninti, kas vyksta. Jei Baltazarą pašovė...

— Naseras apie jį žinojo, — balsu bendražygio mintį užbaigė Vigoras. Pritrenktas monsinjoras susvyravo ir įsikibo į palangę. — Naseras suuodė, kad Baltazaras prie mūsų prisijungė. To šunsnukio snaiperiai jį nužudė.

Grėjus jautėsi ne ką geriau. Dėl nuovokos stokos ir širdį varstančios kaltės stovėjo lyg apsvaigęs. Jis pasiuntė žmogų tiesiai į mirties glėbį.

Lauke stiprėjantis klegesys bei riksmai persimetė ir į soborą. Žmonės leidosi tekini — dauguma puolė slėptis artimiausiame prieglobstyje, Hagia Sophia šventovėje.

Vos prieš kelias minutes Grėjus su Vigoru užsikorė į antrą aukštą, kur vaikštinėjo mažiau turistų. Prieš išeidamas Baltazaras pranešė direktoriui, kad jo bičiuliai nusprendė atsisakyti greitosios pagalbos ir pasišalino. Jiedu įsitaisė prie lango, nes norėjo įsitikinti, jog viskas klostysis pagal planą.

— Netrukus čia sugužės policininkai, — tarė Grėjus. — Mums reikia slėptis.

Monsinjoras įsistvėrė į jo rankovę.

— O kaipgi jūsų motina ir tėvas...

Komandoras papurtė galvą. Apie tai galvoti nebuvo laiko. Naseras įspėjo nepakęsiąs jokių vylių. Tačiau Vigorui prabilus apie jo tėvus, Grėjų užvaldė siaubas. Krūtinę prislėgė sunkumas, galvoje įsivyravo svaigulys. Dėl šios klaidos nukentės ir jo gimdytojai.

Kaip Naseras sužinojo apie Baltazarą?

Monsinjoras vis dar stebeilijosi pro langą. Jo pirštai suspaudė bendražygio rankas.

— O, Dieve... ką ji daro?

Grėjus vėl nukreipė dėmesį į aikštę, nusidriekusią palei vakarinį soboro fasadą. Lauke žmonės blaškėsi arba baimingai gūžėsi. Išsikerojusiame chaose tik viena figūra skuodė tiesia linija. Susiėmusi už kairiojo šono, truputį šlubčiojo.

Seihana.

Kodėl ji bėgo čia?

Beveik nusigavus iki pastato, ties moters kulnais blykstelėjo kibirkštys. Kažkas į Seihaną šaudė. Nasero parankiniai. Tačiau jos pasirodymui snaiperiai nebuvo pasiruošę. Jie vykdė įsakymą neleisti Grėjui su bendražygiais pasitraukti iš Hagia Sophia, todėl nesitikėjo, jog atsiras žmogus, kuris dums link soboro.

Seihana nurūko dar sparčiau, lenktyniaudama su mirtimi.

13 valandų 58 minutės

Į kažką atsitrenkusi ji nusikeikė. Taigi Naseras pasirūpino, kad vienas ar pora snaiperių nenuleistų akių nuo šventovės. Šiek tiek anksčiau jų įžiūrėti nepavyko. Antra vertus, tie tipai turėjo užtektinai laiko, kad gerai pasislėptų. Ir Seihana nesitikėjo, jog prie jų grupelės prisišlies išdavikas. Spęsdamas žabangas Baltazaras sobore praleido visą rytą.

Moteris smuko pro imperatoriškąsias duris ir prigludo prie vidinės sienos. O gal šauliai užėmė pozicijas ir bažnyčioje?

Ji pasidairė po erdvią navą. Žmonės, kuriuos išgąsdino šūviai, spietėsi kampuose arba plūdinėjo apimti sąmyšio ir panikos. Seihana suprato privalanti rasti Grėjų bei Vigorą.

Tolumoje pasigirdo sirenos.

Ją timptelėjo už marškinių. „Gildijos“ agentė instinktyviai įbedė pistoleto vamzdį vyriškiui į šonkaulius. Tas nė nekrūptelėjo.

— Seihana, kas atsitiko?

Priešais stovėjo Grėjus išblyškusiu, perkreiptu veidu.

— Grėjau... mums reikia nešdintis. Nedelsiant. Kur monsinjoras?

Jis pamojo į artimiausią laiptatakį, nuo kurio, perpus pasislėpęs šešėliuose, Vigoras stebėjo minią.

Seihana nustūmė Grėjų prie laiptų.

Į skliautuotą praėjimą monsinjoras nukreipė sielvarto kupinas akis.

— Naseras jį nušovė. Baltazarą.

— Ne, — paprieštaravo moteris, nenorėdama, kad kiltų nesusipratimų. — Tai mano darbas.

Vigoras žengė atbulas. Grėjus mitriai apsisuko.

— Jis bendradarbiavo su Naseru, — paaiškino Seihana.

— Kaip... — iš pykčio Vigoro balsas nutrūko.

— Prieš dvejus metus abu nufotografavau. Turiu nuotraukas, kuriose užfiksuota, kaip Baltazaras iš Nasero gauna pinigus. — Ji nudelbė monsinjorą atšiauriu žvilgsniu. — Dirbo jam nuo senų laikų.

Matydama, kad Vigoras negali tuo patikėti, Seihana prabilo ryžtingesnių balsu:

— Monsinjore, kas atkreipė jūsų dėmesį į rašmenis Vėjų bokšte?

Jis dirstelėjo į duris, link negyvėlio, nūnai drybsančio už akiračio ribų.

— Prieš įpainiodami judu į šitą reikalą, — tęsė ji, — mudu su Naseru visoje Italijoje žaidėme kaip katė su pele. Ieškojome pirmųjų angeliško teksto nuotrupų. Vatikane niekas neturėjo atrasti nematomų žymių. Aš pati būčiau su jumis susisiekusi ir liepusi bokšto saugyklą patyrinėti ultravioletiniu žibintuvėliu. Nejau galvojate, kad jūsų draugas atsitiktinai aptiko simbolius?

— Sakė... vienas iš studentų...

— Melavo. Informaciją jam suteikė Naseras. Prakeiktas šunkara sekė tais pačiais pėdsakais, kaip ir aš. Pasinaudojo Baltazaru, kad jus priverstų išspręsti galvosūkį.

Vigoras susmuko ant laiptų, delnais užsidengęs veidą.

Seihana atsigręžė į Grėjų. Tas stovėjo atsitraukęs per žingsnį, apsiblaususiomis akimis. Atsižvelgiant į netikėtą naujieną, mintyse teko iš naujo įvertinti visus ryto įvykius. Matyt, pajutęs, kad Seihana į jį žiūri, komandoras pratarė:

— Vadinasi, Naseras žino, jog mėginome jį išduoti. Žino apie pirmąjį raktą... žino viską.

— Nebūtinai. — Seihana trūktelėjo Vigorą už peties, pastūmė Grėjų į bažnyčios gilumą. — Štai kodėl turėjau jį nudėti. Vargu ar su jumis atsisveikinęs spėjo paskambinti Naserui. Pribaigiau išdaviką anksčiau, nei jis sulaukė progos apkartinti mūsų padėtį.

— Apkartinti? — Grėjus sustojo užsidegęs įniršiu. — Kodėl jo nepaėmei į nelaisvę? Baltazarą mes būtume panaudoję prieš Naserą. Tu galėjai pasirinkti bet kokį kitą iš tūkstančio variantų!

— Jie visi pernelyg rizikingi! — Seihana žengė arčiau, nors kišo pirštus į ugnį. — Grėjau, įsikalk į savo kietą makaulę. Nasero planas, mūsų planai... jie nuėjo šuniui ant uodegos. Viskas prasideda iš naujo. Ir mes privalome griebtis veiksmų.

Iš pykčio jo veidas pajuodo. Niršuliu liepsnojo netgi akys.

— Kai tas niekšas sužinos, ką tu padarei... ką mes padarėme... dėl tavęs žus mano tėvai!

Ji nutraukė tiradą skardžiu antausiu, kuris privertė Grėjų atšlyti. Priblokštas jis puolė į priekį. Seihana nesipriešino. Viena ranka komandoras stvėrė ją už pakarpos, kitą sugniaužė į kumštį.

Nepaisydama tūžmingo protrūkio, moteris prabilo ramiu tonu:

— Dabar, kai išdaviką nupyliau ir kilo sambrūzdis, mums atsivėrė landa. Pranašumą reikia išnaudoti.

— Bet mano tėvai...

Seihanos balsas nė nesudrebėjo.

— Jie jau mirę.

Marškinių apykaklę spaudžiantis kumštis virptelėjo. Sutrauktas jo veidas švytėjo raudoniu ir spinduliavo kančią. Žvilgsnis smigo į moters akis — Grėjui magėjo kam nors suversti kaltę.

— Bet jeigu aš apsirinku, — tęsė Seihana, — ir Naseras išsaugojo jiems gyvybę papildomai apsidrausdamas, tuomet mums belieka vienintelė išeitis, kuri suteiktų vilties.

Komandoras patraukė ranką nuo jos gerklės, bet pirštų neatgniaužė.

— Mums prireiks rimto derėjimosi objekto, — pridūrė moteris. — Lygiaverčio tavo tėvų gyvybėms.

Iš jo akių Seihana matė, kad įsiūtis blėsta, emocijų protrūkis slūgsta. Grėjus pagaliau įsisąmonino išgirstus žodžius.

— Antrojo rakto neužteks.

Ji papurtė galvą.

— Išspruksime nepastebimai. Lai Vigoras nusikrato mobiliojo elementu, kad mūsų neatsektų.

— Bet kaip Naseras su mumis susisieks?

— Atėjo metas apsikeisti vaidmenimis. Mes patys užmegsime ryšį.

— Kas bus, kai jis pabandys prisiskambinti...

— Pašėls iš siuto. Turbūt sužalos taviškius, gal net kurį nors nužudys. Bet, kol mūsų neras, vieną paliks gyvą. Jis ne kvailys. Tik tai ir įkvėpia vilties.

Suzirzė Vigoro mobilusis. Visi sulaikė kvapą. Monsinjoras ištraukė telefoną iš kišenės, pažiūrėjo į skambinančiojo numerį, garsiai nugurkė seiles ir perleido aparatą Grėjui.

— Naseras, — patvirtino komandoras, metęs akį į ekranėlį.

— Vilką mini — vilkas čia, — sušnypštė Seihana. — Matyt, jam naujieną pranešė vienas iš snaiperių. Norėjo paklausti, kaip elgtis toliau. Spėju, kad neužgriuvo soboro tik dėl šios priežasties. Baltazaro mirtis išmušė juos iš vėžių. Kaip sakiau, mums atsivėrė landa.

Grėjus įsistebeilijo į telefoną.

Seihana sustingo lūkuriuodama.

Kiek jėgų savyje turėjo šitas vyras?

14 valandų 04 minutės

Grėjaus pirštai, surakinę mobilųjį, atsisakė pakrutėti.

Telefonas suvibravo ir vėl skambtelėjo.

Jis bemaž fiziškai jautė įniršį, sklindantį iš aparato, pyktį, kuris bus išlietas ant motinos ir tėvo. Desperatiškai troško atsiliepti į skambutį: užstaugti, įnikti maldauti, pratrūkti keiksmais, pasiūlyti derėtis.

Tačiau neturėjo jokių svertų.

Kol kas.

— Naseras tikriausiai tebeskrenda, — pagaliau sumurmėjo Grėjus.

— Oro uostą pasieks po penkių valandų, — sutiko Seihana.

Komandoras leidosi perliejamas šalčio bangos, bet pirštus sumygo dar stipriau.

— Lėktuve jis nedrįs priimti svarbių sprendimų. Padėtį visapusiškai įvertins tiktai nusileidęs.

— Ir jei iki tol iš tavęs nesulauks jokių žinių...

Grėjus nepajėgė atsiliepti. Tik kinktelėjo galva, patvirtindamas jos prielaidą. Naseras nudobs jo tėvus. Ilgiau nelauks. Nubaus akiplėšą ir sumintys naują strategiją.

Liko penkios valandos.

— Mums prireiks daugiau nei antro rakto, — pagaliau prabilo. — Netgi daugiau negu trečio.

Seihana linktelėjo.

Grėjus nuo jos neatplėšė akių.

— Privalome išspręsti obelisko galvosūkį. Rasti Marko žemėlapį.

Moteris viso labo spoksojo į amerikietį nejudėdama.

Jis žinojo, ką daryti. Apvertė mobilųjį ir nepaklusniais, sugrubusiais pirštais iš aparato ėmė krapštyti elementą.

Vigoras žengė arčiau, savo ranka pridengė bendražygio delną.

— Ar jūs įsitikinęs, kad elgiatės teisingai?

Grėjus pakėlė galvą.

— Ne... aš nė velnio neįsitikinęs. — Nusikratęs monsinjoro ranka, pagaliau išpurtė elementą, ir paskutinis skambutis nutrūko. — Bet tai nereiškia, kad nieko nesiimsiu.

Jis atsisuko į Seihaną.

— Kas dabar?

— Tu ką tik metei iššūkį. Naseras netruks susisiekti su savo pakalikais. Mes turime minutę, gal dvi. — Moteris bedė pirštu į šventovės gilumą. — Eime. Kovalskis pasirūpino automobiliu. Pasitiks mus prie rytinio išėjimo.

Ji pirma nužingsniavo į priekį. Navoje zujo pasimetę žmonės, aplinkui aidėjo balsai. Vis garsiau staugė prie Hagia Sophia artėjančios sirenos. Seihana kažką sužvejojo savo kišenėje.

— Esu tikras, kad Nasero snaiperiai stebi ir tas duris, — ją pasivijęs tarė Grėjus.

„Gildijos“ agentė atkišo delną.

— Smūginio veikimo granata. Akinantis blyksnis ir daug triukšmo. Susprogdinsime ją bažnyčios viduryje. Kai visi pasipils laukan... mes seksime iš paskos.

Grėjus susiraukė.

Jiems apeinant moksleivius, kurie persigandę, išplėtę akis, spietėsi į būrelį, Vigoras nerimastingai pratarė:

— Bet jei snaiperiai mus pamatys, jie ims šaudyti į minią.

— Kitaip nepaspruksime. — Seihana paspartino žingsnį. — Teks rizikuoti. Nasero žmonės galbūt jau pakeliui...

Sobore pokštelėjo šūvis.

Grėjus pajuto, kaip pro šalį prašvilpė kulka, kuriai smigus į sienos mozaiką, pasipylė auksinių dulkių lietus.

Žmonės supanikavo, nugarmėjo visomis kryptimis.

Vigorą partrenkė ant kelių. Kol Grėjus jį kėlė, antroji kulką marmurinėje kolonoje įskėlė kibirkštį. Bažnyčioje nuaidėjo griausmas.

Susirietusi trijulė nukūrė išilgai navos. Kai jie atsidūrė viduryje salės, Seihana pasiruošė nutraukti granatos žiedą.

Grėjus ją sustabdė stvėręs už rankos.

— Ne.

— Nėra, iš ko rinktis. Priešakyje mūsų, ko gero, laukia daugiau šaulių. Reikia įsimaišyti į spūstį, jei norime nusigauti iki išėjimo.

O jeigu mus pastebės minioje, — pagalvojo jis, — kiek nekaltų žmonių praras gyvybes?

— Yra ir kitas kelias. — Tebegniauždamas Seihanos ranką, komandoras juos nusivedė į pietinę pusę, link pastolių, kuriais ne taip seniai rabždinosi. — Aukštyn. — Jis mostelėjo į viršų.

Deja, kelią užtvėrė dar viena kliūtis.

Pastolių sargybinis savo posto nepaliko. Gūžėsi už medinės užkardos iškėlęs ginklą, pasirengęs šauti.

Grėjus iš Seihanos delno išgriebė granatą, nuplėšė žiedą ir sviedė sprogmenį už pertvaros.

— Užsimerkite! — suriko Vigorui, tempdamas jį žemyn. — Užsidenkite ausis!

Tuo tarpu moteris jau tupėsi rankomis apsivijusi galvą.

Driokstelėjimas prilygo spyriui į paširdžius. Garso smūgį įkalino akmeninės sienos. Nors Grėjus pakreipė galvą į šoną, vokus pervėrė deginantis blyksnis.

Vos tiktai gausmas prityko, jis patraukė Vigorą, kad šis atsistotų. Ausyse spengė, todėl klyksmai aidėjo dusliai. Komandoras nuskuodė prie masyvių pastolių. Išsisklaidžiusi minia kurnėjo link rytinio ir vakarinio išėjimų.

Tačiau Grėjaus grupelė nesiruošė bėgti kartu su turistais.

Dejuojantis, apsvaigęs sargybinis tysojo ant nugaros.

Kurį laiką jam skels galvą, bet vyrukas gyvens.

Čiupęs ginklą, komandoras mostu paragino saviškius lipti pastolių laiptais. Judėti reikėjo mitriai. Spūstis pristabdys šaulius, bet neilgam.

Jis ėmė kopti įkandin Vigoro ir Seihanos. Pastaroji sušuko:

— Kur mes keliaujame? Nori, kad taptume lengvais taikiniais?

— Pirmyn! — atšovė Grėjus. — Nedelskite, jeigu jums maga išnešti sveikus kailius.

Pusiaukelėje iki lubų nuo strypo žvangėdamos atšoko kulkos, kurias kažkas aklai paleido iš automato. Šūviai tikslo nepasiekė, tačiau juos nuvijo nuo išorinių laiptų į pastolių gilumą. Visi trys tekini leidosi medinėmis klojinio lentomis.

Grėjus išsiveržė į priekį.

— Eikite čia!

Perpus susilenkęs jis nudūmė prie artimiausios sienos.

Bėgliai atsidūrė tame lygyje, virš kurio dunksojo kupolas. Šio apačioje blizgėjo žiedu įstiklinti langai, pakurstę susižavėjimą tiek Grėjui Pirsui, tiek Markui Polui.

Komandoras kilstelėjo šautuvą ir paleido šūvių papliūpą į vieną galinių langų. Sudužo stiklas. Jis žingsnio nelėtino. Nusigavęs iki ertmės, ginklo buože pašalino likusias šukes.

— Į lauką! — suriko Seihanai su Vigoru.

Tuodu pralėkė pro šalį. Pavymui atšvilpė kulkos, kurios žvangėdamos atšoko nuo metalo ir perskrodė medines lentas.

Grėjus, nusekęs jiems iš paskos, išniro ant pastatą supančios atbrailos.

Akis apspigino ryški vidurdienio saulė.

Apačioje visu savo chaotišku grožiu driekėsi Stambulas; tarpusavyje padrikai maišėsi senovė bei nūdiena. Marmuro jūra žvilgėjo safyro mėliu. Tolėliau buvo matyti kybantis Bosforo tiltas, nutįsęs per sąsiaurį, vedantį į Juodąją jūrą.

Tačiau Grėjaus dėmesį prikaustė ne ši inžinerinė konstrukcija.

Jis pamojo į pietinį soboro fasadą, kur stūksojo pastoliai, prigludę prie išorinio, restauruojamo Hagia Sophia šono.

— Leisimės žemyn.

Paklusdamas Vigoras nedrąsiai turseno siaura iškyša. Į priekį slinko pirmas. Nukakęs iki pietinės statinio pusės, Grėjus šoko ant žemesnio skliautuoto stogo ir juo nučiuožė ligi pastolių. Ginklą laikė aukštai iškeltą.

Jis su trenksmu įsirėžė į strypus ir apsisuko. Seihana jau artėjo pusiau bėgdama, pusiau slysdama, visiškai nepaisydama pavojų. Vigoras elgėsi atsargiau — šliuožė ant sėdimosios, bet pernelyg įsibėgėjęs pristabdydavo.

Moteris pagaliau stabtelėjo, ištiesusi ranką įsikibo į strypą. Kažką užstaugė į mobilųjį.

Grėjus sugavo monsinjorą, padėjo jam prasmukti po turėklais ir nuropoti iki laiptų. Abudu leidosi tekini apačion. Laimei, lauke sargybinis nestovėjo. Apsaugininką turbūt nuginė kilęs sąmyšis.

Pasiekusi žemę, Seihana nusivedė vyrus per vejos ruožą, šoninės gatvelės kryptimi. Ties tolimuoju posūkiu čiūžtelėjo ir jų pusėn pasuko geltonas taksi. Moteris pasitraukė atbula, sutrikusi išplėtė akis.

Paskutinę akimirką automobilis apdaužytu korpusu nuslydo šonu ir cypdamas padangomis sustingo.

Link atvirų keleivių pusės langų pasviro vairuotojas.

— Ko jūs laukiant, po velnių? Neškit šen savo pasturgalius!

Kovalskis.

Grėjus nėrė ant priekinės sėdynės. Seihana su Vigoru įsitaisė užpakalinėje salono dalyje. Durelės užsitrenkė.

Kovalskis nuspaudė akceleratorių, ir padangomis uždūmijęs taksi šovė pirmyn.

Įveikusi pagreičio spaudimą, moteris palinko į priekį.

— Ei, aš tave palikau prie kito automobilio!

— To japoniško mėšlo? Čia „Pežo 405 Mil6“. Pagamintas dešimto dešimtmečio pradžioje. Lėksime su vėjeliu.

Savo žodžius Kovalskis įrodė veiksmais. Jis padidino variklio apsukas, prie artimiausios sankryžos įjungė žemesnę pavarą, staigiai pasuko vairą, dėl ko visi metėsi kairėn, ir vėl įmygo akceleratorių. Automobilis šovė iš už kampo nelyginant raketa.

Seihana iš pykčio paraudo, bet atsilošė sėdynėje.

— Iš kur?..

Užnugaryje, ties tuo pačiu posūkiu, pratrūko kaukti sirenos.

— Tu jį pavogei, — susiprotėjo Grėjus.

Nosimi kone prilipęs prie vairo, Kovalskis gūžtelėjo.

— Jūs sakot, kad mašiną nuvariau. Aš sakau, kad pasiskolinau.

Grėjus apsigręžė. Policijos automobilis žybčiojančiais švyturėliais pamažu atsiliko, nepajėgdamas varžytis su „Pežo“ varikliu.

Kai taksi nėrė už kito kampo, salone keleivius švystelėjo į priešingą pusę. Kovalskis ėmė vardyti automobilio savybes.

— Jo masės ir arklio galių proporcijos tiesiog tobulos. Važiuojant dideliu greičiu, vairas tampa nebe toks paslankus... Beje, stogas sustumiamas! — žaliūkas patraukė ranką nuo pavarų rankenos ir bedė pirštu į viršų. — Žavu, ar ne?

Grėjus įrėmė nugarą į sėdynės atlošą.

Kovalskis galutinai atitrūko nuo policijos dar už dviejų posūkių. Po minutės kitos jie jau burzgė automobiliais užkimštomis Stambulo gatvėmis, riedėjo iš senojo rajono įsilieję į taksi jūrą.

Pagaliau aprimęs, komandoras pažiūrėjo į Seihaną.

— Mes turime penkias valandas, — tarė. — Iš pradžių privalome nukakti į Ormūzą.

— Ormūzo salą, — paaiškino Vigoras. — Esančią Persijos įlankos žiotyse.

— Apie tą vietą aš žinau. Ten užsuka kontrabandininkai ir ginklų prekeiviai, iš Omano keliaudami į Iraną.

— Kiek laiko užtruksime, kol į ją nusigausime?

— Tris valandas. Skrisime privačiu lėktuvu ir hidroplanu. Aš pažįstu mums reikalingą žmogų.

Grėjus nukreipė akis į laikrodį. Rakto paieškoms bei mėginimams įminti obelisko galvosūkį beliks dvi valandos. Širdis vėl ėmė tvinksėti sparčiau. Baimę dėl tėvų trumpam nustelbė jaudulys, bet dabar...

Jis ištiesė ranką link Seihanos.

— Man reikia tavo telefono.

— Skambinsi į „Sigmos“ štabą?

— Turiu pranešti, kas įvyko.

Sprendžiant iš veido išraiškos, „Gildijos“ agentė sumetė, kad jis neatskleidė tikrosios priežasties, tačiau mobilųjį moteris davė.

Po kelių sekundžių Grėjus jau šnekėjosi su direktoriumi Krou. Pastarųjų įvykių eigą vis dėlto išklojo — pradėjo nuo antrojo rakto atradimo, užbaigė jų pabėgimu.

— Žodžiu, „Gildijos“ šnipas darbavosi Vatikane. — Dėl prasto ryšio Peinterio balsas protarpiais trūkinėjo. — Grėjau, kai atsidursite saloje, aš niekuo negalėsiu jums padėti. Ji priklauso Iranui. Per tokį trumpą laiką paprasčiausiai nespėsiu apsisukti. Skubėdamas tik išjudinčiau žvalgybos agentūras visuose Artimuosiuose Rytuose.

— Aš nenoriu, kad jūs kištumėtės. Tik... prašau... mano tėvai...

— Suprantu. Mes juos surasime.

Kad ir ką žadėjo direktorius, Grėjus jo balse išgirdo dvejonę, nutylėtus žodžius.

Jei tik jūsų tėvai tebėra gyvi.

08 valandos 02 minutės

Arlingtonas, Virdžinija

Juos vėl ruošėsi perkelti.

Harieta stiklinę vandens spaudė prie vyro lūpų. Jis tevilkėjo sportines kelnes bei medvilninį nertinį ir sėdėjo pririštas prie kėdės.

— Išgerk, Džekai. Nuryk.

— Pasistenk, kad jis išmauktų savo vaistus, — krioktelėjo moteris. — Antraip įgrūsiu tabletę jam pro antrą galą.

Vyras nesiliovė muistęsis.

Harietos rankos sudrebėjo.

— Meldžiu, Džekai. Gerk.

Anišena buvo beprarandanti kantrybę. Prieš kelias minutes juodą odinį apdarą dėvinti moteris atsiliepė į skambutį, paskui sukvietė sargybinius, netgi tuos, kurie budėjo gatvėje. Harietą ištempė iš senos šaldiklio patalpos, kur ją laikė užrakintą visą naktį. Kamera kėlė siaubą. Dvi eilės kablių, ant kurių kadaise kabėjo skerdienos, o virš jų — vieniša lemputė. Grindis bjaurojo neseniai pralieto, link centrinio nuotako atsainiai nuplauto kraujo dėmės.

Galų gale pagrobėjams kažkas paskambino.

Iš šaldiklio išvilktai Harietai liepė pasirūpinti sutuoktiniu. Su juo likti neleido. Grėjaus motiną kiaurą naktį stingdė baimė dėl vyro gyvybės. Kai viešbučio kambaryje į jį smigo „Taser“ elektrošoko šūvis, Džekas prarado sąmonę. Nuo to laiko ją atgaudavo tik protarpiais. Harietą pašiurpo iš siaubo išvydusi jį surištą, užkimšta burna, bet, laimei, niekaip kitaip nenukentėjusį.

Pamatęs žmoną, Grėjaus tėvas ėmė blaškytis, nors jos neatpažino, bent jau ne visai. Iki šiol išliko savotiškos atsiribojimo būsenos, kurią pakurstė įtampa, kūną nukračiusi elektros srovė ir suvokimas, kad jis sėdi supančiotas, su kamšalu burnoje.

— Tiek to. — Anišena griebė Harietai už peties. — Piliulės, kurias davei anksčiau, niekuo nepadėjo.

— Nes jis buvo įsiaudrinęs, — maldingu balsu atsiliepė ji. — Praėjo per mažai laiko... būtina atitinkama dozė. Jam reikia vaistų.

— Gerai. Pabandyk dar kartą.

Harieta prigludo prie vyro skruosto, viena ranka laikė jo galvą, kita spaudė stiklinę. Džekas pamėgino atsilošti, bet ji nepasidavė.

— Džekai, aš tave myliu. Prašau išgerti. Dėl manęs.

Virš sutuoktinio burnos moteris nuvarvino keletą lašų. Paklusdamas gyvuliškam instinktui, jis praskyrė lūpas. Greičiausiai jautėsi ištroškęs. Pagaliau nurijo vandenį. Atsigėręs netgi aprimo ir suglebo pančiuose.

Harieta atsiduso su palengvėjimu.

— Vaistus nurijo? — paklausė Anišena.

— Piliulės jį nuramins maždaug po valandos.

— Tiek laiko mes neturime.

— Suprantu... bet...

Akivaizdu, kad jų kažkas ieškojo. Kuo ilgiau pavyks išsėdėti vienoje vietoje, tuo didesnė tikimybė, jog pagrobėjus atseks. Jeigu jie nuolat kraustysis, pėdsakai atšals.

— Pakelkit jį! — įsakė Anišena. Pati griebė Harietą už pakarpos, trūktelėjimu privertė atsistoti. Azijietė pasirodė besanti stipri. Ji nustūmė belaisvę link užpakalinio išėjimo. Porelė galvažudžių — gorilų išvaizdos, tankiais antakiais, iš pažiūros armėnų kilmės — atrišo Džeką ir atplėšė nuo kėdės. Vienas nepaleido pistoleto, įgrūsto į švarko kišenę, antras įbedė vamzdį jos vyrui į nugarą.

Anišena įsikibo Harietai į alkūnę.

Iš vietos pajudintas Džekas sustūgo ir ėmė muistyti.

— Neeee!

— Gal vėl jį atjungti? — prabilo sargybinis, tardamas žodžius su stipriu akcentu.

— Nereikia, — įniko melsti Grėjaus motina. — Aš pasistengsiu, kad jis išliktų ramus.

Drimba jos prašymą nuleido negirdomis.

Anišena, regis, apsvarstė pasiūlymą.

— Jau šviesu, — neatlyžo Harieta. — Jeigu nešite jį be sąmonės...

— Greta yra užeigų, — nutraukė moterį sargybinis. — Jo marškinius apipilsiu degtine. Įtarimų niekam nekils.

Azijietė nutaisė gaižią veido miną. Turbūt todėl, kad mintis šovė ne jai. Pastūmusi Harietą prie Džeko, išdrožė:

— Žiūrėk, jog jis nešurmuliuotų, antraip vėl pasinaudosiu elektrošoku, ir tavo vyrelis pavirs apsiseiliojusiu kūdikiu.

Harieta pripuolė prie vyro, stojo vietoj vieno sargybinio ir apkabino Džeką per juosmenį. Kita ranka patrynė jo krūtinę.

— Viskas gerai, viskas gerai. Eime.

Grėjaus tėvas įtariai ją nužvelgė, tačiau akyse atsispindintis, lūpas perkreipęs pyktis atlėgo.

— Aš noriu... namo.

— Ten ir keliausime. Tik nebruzdėk.

Jis leidosi pro užpakalines duris išvedamas į skersgatvį — tokį siaurą, kad šiame vos išsiteko perpildytas šiukšlių konteineris. Harietos akis apžlibino saulės spinduliai.

Belaisvius nuvarė į gatvę.

Paaiškėjo, kad juos buvo uždarę lentomis apkaltoje mėsinėje, vienoje iš daugumos nebeveikiančių kvartalo krautuvėlių. Harieta pasidairė orientyrų. Žinojo, jog pagrobėjai pervažiavo Potomako upę, dabar matė atsidūrusi Arlingtone.

Bet kur konkrečiai?

Už pusės kvartalo prie šaligatvio stovėjo juodas „Dodžas“ furgonas.

Gatvėje pastebimai daugėjo automobilių. Savitarnos skalbyklos nišose būriavosi keletas benamių vyrų ir moterų. Greta jų riogsojo prekybos centro vežimėlis, pilnas prikimštų celofaninių maišelių.

Nekreipdama dėmesio į vargetas, Anišena vedė savo grupelę prie furgono. Ji atrakino „Dodžą“ nuotoliniu centrinio valdymo pulteliu, ir galinės durys pačios nuslydo į šoną.

Džeksonas Pirsas vilko kojas apspangęs, veik nematydamas, kokia aplinka jį supo.

Harieta palaukė, kol visa procesija priartėjo prie žmonių, susispietusių greta parduotuvės vežimėlio. Dešiniąją ranką tebelaikė prispaustą prie vyro pilvo.

Atleisk man.

Grėjaus motina per marškinius stipriai jam įžnybo.

Džekas atsitiesė, staiga nusikratęs apatija.

— Neee!

Jis pabandė išsivaduoti iš sargybinio gniaužtų.

— Aš jūsų nepažįstu! — užkriokė. — Pasitraukit nuo manęs!

Harieta trūktelėjo jį.

— Džekai... Džekai... Džekai. Ramiau.

Atsivedėjęs vyras užtvojo jai per petį.

— Ei! — sušuko benamis, liesas kaip šakalys tipas išsipešiojusia barzda. Rankoje jis laikė butelio, įkišto į popierinį maišelį, kakliuką. — Ką jūs darote tam vyrukui?

Už aprūkusio, purvo dryžiais išmarginto skalbyklos lango, į gatvę pakrypo keli veidai.

Kreivai vypsodama, Anišena žengė arčiau Harietos. Nenuleido akių nuo belaisvės. Ranką grėsmingai įgrūdo į lengvos palaidinės kišenę.

Patrynusi Džekui pilvą, Grėjaus motina atsigręžė į barzdotą nepažįstamąjį.

— Mano vyras serga Alzheimerio liga. Mes... mes jį vežame į ligoninę.

Išgirdus paaiškinimą, iš benamio fizionomijos išgaravo nerimastinga išraiška. Jis palinksėjo.

— Užjaučiu, mem.

— Dėkui.

Harieta padėjo Džekui įlipti į furgoną. Kai visi susėdo, durelės užsitrenkė. Anišena įsitaisė priekinėje keleivio sėdynėje ir, „Dodžui“ pajudėjus, atsisuko į Grėjaus tėvus.

— Tikėkimės, vaistai ims veikti, — tarė. — Nes kitą kartą paliksime jį kadaroti ant mėsinės kablio.

Džeko žmona linktelėjo.

Azijietė nusigręžė.

Vienas iš sargybinių virš Harietos akių užtraukė juodą gobtuvą. Kai po apdangalu paslėpė ir sutuoktinio galvą, pasigirdo protesto dejonė. Ištiesusi ranką, ji sugniaužė Džeko delną. Vyras taip pat spūstelėjo žmonos pirštus — matyt, pakluso instinktui, sureagavo kaip mylintis žmogus.

Nepyk, Džekai...

Kita Harietos ranka nuslydo į nertinio kišenę. Pirštų galiukai palietė krūvelę piliulių — tų pačių, kurias ji tik apsimetė duodanti vyrui. Ir anksčiau, ir dabar. Džekas turėjo išlikti įsiaudrinęs bei kelti šurmulį.

Kad jį pastebėtų... ir įsimintų.

Apimta nevilties, Harieta užsimerkė.

Atleisk man, Viešpatie.

12 UŽDRAUSTAS ŽEMĖLAPIS

Liepos 6 diena, 16 valandų 44 minutės

Ormūzo sąsiauris

Rusiškas hidroplanas „Beriev 103“ pakilo iš Kešmo salos tarptautinio oro uosto ir nusklendė virš žalsvai melsvų Ormūzo sąsiaurio vandenų.

Grėjui padarė įspūdį tai, kaip sparčiai jie susisuko oro uoste. Privatus lėktuvas, kuriuo grupelė atskrido iš Stambulo, ant nusileidimo tako sustojo vos prieš dešimt minučių. Hidroplanas jau laukė — degalų bakas užpildytas, variklis įšilęs, du vienodi propeleriai atgiję. Salone tilpo tiktai šeši žmonės, įskaitant pilotą. Vienos paskui kitas rikiavosi vos trys poros sėdynių.

Svarbiausia, kad pavyko sutaupyti laiko.

Skrydis į Ormūzo salą užtruks dvidešimt minučių. Iš Turkijos jie atlėkė labai greitai. Tačiau paskutinio rakto paieškoms ir mėginimams pasinaudoti visais trimis kodais, šifruojant obelisko tekstą, liko tiktai dvi valandos.

Privačiame reaktyviniame orlaivyje, kurį Seihanai parūpino pažįstami, tvarkantys reikalus juodojoje rinkoje, Grėjus tyrinėjo sudėtingą obelisko šifrą. Net ir per tokią trumpą kelionę svarbi buvo kiekviena minutė. Pritūpęs užpakalinėje eilėje, išsitraukęs bloknotą, jis kraigaliojo pastabas bei žymėjosi įvairius variantus. Iš pradžių obelisko simbolius bandė paversti raidėmis, kaip padarė Vigoras, Vatikane rastus angeliškus rašmenis pakeitęs į žodį HAGIA, bet jo pastangos nuėjo perniek.

Netgi padedant monsinjorui.

Jiedu bendromis jėgomis narpliojo kriptogramą, bet į priekį nepasistūmėjo, nors Vigoras ir geriau išmanė senovines kalbas. Šifruoti nesisekė, nes jie nežinojo, nuo kurio iš keturių obelisko paviršių pradėti skaityti ir kokia kryptimi — pagal ar prieš laikrodžio rodyklę.

Iš viso aštuonios galimybės.

Galiausiai Vigoras pasitrynė akis pripažindamas pralaimėjimą.

— Be trečiojo rakto, mes nieko nepešime.

Grėjus atsisakė tuo patikėti. Jie šiek tiek pasiginčijo, kol vieningai nusprendė atsipūsti, liautis kartu laužyti galvas, siekiant įminti minklę. Komandoras suvokė, jog dėl savitvardos stokos didžiąja dalimi kaltas paširdžius dilginantis skausmas.

Net ir dabar skrandžiui magėjo išsituštinti. Užsimerkus kiekvieną sykį mintyse nušvisdavo motinos veidas. Kaltinančios tėvo akys.

Todėl Grėjus liovėsi markstytis ir susitelkė į darbą.

Niekuo kitu užsiimti negalėjo.

Jis žvilgsniu pervėrė puslapį, užpildytą angeliškais simboliais ir šiuos pakeitusiomis raidėmis.

Kitus puslapius margino likę septyni variantai.

Kuris teisingas? Nuo kurio pradėti?

Dėmesį patraukė iš priekio atsklidęs knarkimas. Kovalskis užmigo. Turbūt anksčiau, nei lėktuvas atsiplėšė nuo pakilimo tako.

Šalia žaliūko įsitaisęs Vigoras vėl gilinosi į šilkinį dienoraštį. Bet iš aklagatvio išėjimo nerado. Kai Kovalskis ėmė griausmingai šnarpšti, monsinjoras susiraukė, atsisegė diržą ir prisijungė prie Grėjaus. Rankose tebelaikė ritinėlį.

Nejaukios tylos pauzė užsitęsė.

Pirsas užvertė bloknotą.

— Tada, kai... anksčiau...

— Žinau. — Vigoras švelniai patapšnojo jo ranką. — Mes visi sunerimę. Bet aš norėjau, kad jūs šiuo tuo užsiimtumėte. Sutelkite mintis.

Grėjus loštelėjo.

— Gerai.

— Suprantu, jog siekiate perprasti obelisko kodą. Bet lėktuvas netrukus nusileis, ir man rodos, kad atėjo laikas pamąstyti, kur Ormūzo saloje dairytis trečiojo rakto.

— Aš maniau, jog mes jau žinome, kur ieškoti.

Nesusiturėjęs Grėjus vėl atsivertė bloknotą ir bakstelėjo pirštu į angelišką simbolį, aptiktą ant antrojo auksinio paitzu.

Rašmenį jie sulygino su salos žemėlapiu ir pastebėjo, kad juodas skrituliukas žymi portugalų pilies, pastatytos šimtmečiu anksčiau, nei buvo paslėpti raktai, griuvėsius. Savo klestėjimo laikotarpiu ji garsėjo kaip neįveikiama tvirtovė. Nuo didingo statinio, iškilusio virš sąsmaukos, už griovių, užpildytų vandeniu, atsivėrė vaizdas į Ormūzo miestą ir švartavimuisi tinkamiausias prieplaukas. Vatikano mistikai, ketinę raktus pradanginti amžiams, geresnės vietos rasti negalėjo.

Dabar Grėjus su draugija skrido link griuvėsių.

Vigoras linktelėjo.

— Taip, portugalų pilyje. Man rūpi, kodėl reikia ten žvalgytis. Jei suvoksime atsakymą, galbūt išmąstysime, ko ieškoti griuvėsiuose.

— Nuo ko gi pradėsime?

Monsinjoras pamojo į langelį. Priešakyje jau šmėžavo salos kontūrai.

— Ormūzo uoste pirkliai prekiaudavo brangakmeniais, prieskoniais, vergais. Jis tapo tokiu įtakingu, jog portugalai įsibrovė į salą ir pasistatė pilį. Netgi Marko laikais Kublaichanui šioji vieta atrodė pakankamai reikšminga, kad iš savo valdų jis čia pasiųstų nuotaką iš karališkosios šeimos.

— Kokačin, mėlynąją princesę.

— Vedybos, be abejo, įkūnijo grynai komercinį sandėrį. Tiesą sakant, persų karalius, jos sužadėtinis, atsisveikino su gyvybe, kol Markas su Kokačin tebekeliavo. Galų gale princesei teko ištekėti už jo sūnaus. Vėlgi santuoka — iš išskaičiavimo. Ji mirė dar po trejų metų. Vieni sako, kad nuo savo rankos, kiti tvirtina, esą moteris sunyko dėl meilės kitam žmogui.

Grėjus atsigręžė.

— Negi jūs kalbate...

— Iki Kokačin mirties nevedė ir Markas. Kai didis keliautojas pats atgulė į kapą, jo kambaryje rado dvi brangenybes. Auksinį Kublaichano dovanotą paitzu. Ir auksinę brangakmeniais inkrustuotą tiarą. — Vigoras pabrėžtinai jį nužvelgė. — Princesės tiarą.

Komandoras atsisėdo tiesiau, įsivaizduodamas ilgas, dvejus metus užsitęsusias Marko klajones, egzotiškų kraštų atradimus. Iš Kublaichano rūmų keliautojas išvyko sąlygiškai jaunas, vos įpusėjęs ketvirtą dešimtį. Kokačin su Kinija atsisveikino septyniolikos, Persiją pasiekė devyniolikos. Visiškai įmanoma, jog tuodu galėjo įsimylėti vienas kitą, nors Ormūze jų santykiams buvo lemta nutrūkti.

Grėjus pasitrynė galvą, mėgindamas iš jos išmesti mintis apie smilkinius badantį skausmą. Jis prisiminė, kaip sobore nuskėlė plytą, iš vidaus glazūruota karališka žydra spalva. Atminė paslaptį, slypinčią akmenyje. O gal plytelė simbolizavo ir Marko širdį, slaptą meilę mėlynajai princesei?

— Mes pamiršome dar vieną užuominą. — Vigoras aukščiau pakėlė ritinėlį. — Istorija išsiuvinėta šilko atraižoje. Kodėl būtent šilke?

Grėjus patraukė.

— Nes jis paplitęs Tolimuosiuose rytuose, kuriuos išmaišė Markas.

— Taip, bet galbūt audinys byloja šį tą daugiau?

Visai neseniai Grėjus matė, kaip Vigoras, palinkęs virš teksto, jį tyrinėjo per didinamąjį stiklą.

— Ką jūs atradote? — pasidomėjo.

Monsinjoras vėl kilstelėjo ritinėlį.

— Šilkas jau buvo senas, kai jį išsiuvinėjo. Nutrintas ir nelygus. Aš aptikau aliejaus ir purvo dėmeles.

— Aišku, audinys panaudotas.

— Svarbiausia, kam? Anuomet šilkas prilygo brangiai retenybei, tad iš jo paprastai siūdavo karališkiems asmenims skirtas įkapes.

Vigoras nutilo, bet akių nuo Grėjaus nenuleido. Tas pamažu įsisąmonino, kur kreipė monsinjoras, mintyse išvydo tuščiavidurę plytą mėlynu vidiniu paviršiumi. Jo balse nuskambėjo nuostabos gaidos.

— Jūsų manymu, drobulė priklausė Kokačin?

— Labai tikėtina. Jei šiuo atžvilgiu esu teisus, aš žinau, ko ieškoti senojoje pilyje.

Grėjus taip pat susiprotėjo.

— Kokačin kapo.

16 valandų 56 minutės

Hidroplanui neriant įlankos kryptimi, priešais Seihaną, sėdinčią antrojo piloto vietoje, atsivėrė salos panorama. Ormūzo skersmuo siekė vos keturias mylias. Uolėtą, kalvotą vidurį vietomis paįvairino žalumos ruožai. Didžiojoje pakrantės dalyje į viršų kilo statūs skardžiai, po kuriais tyvuliavo ramios, atokios, kontrabandininkų pamėgtos įlankėlės. Bet šiauriniai šlaitai link jūros leidosi nuožulniau. Čia vešėjo daugiau augmenijos, stirksojo finikinės palmės, driekėsi apdirbti laukai, nestigo ir trobesių šiaudiniais stogais.

Žvelgiant iš aukštybių, buvo galima pastebėti ir senesnio, didesnio miesto pėdsakus: masyvius pamatus, akmens luitus, iškirstus iš salos kalvų, keletą griuvenomis virtusių namų, vienišą minaretą, kurį kitados portugalai naudojo kaip švyturį.

Tačiau jie keliavo kitur.

Lėktuvas pakrypo ant sparno ir viražu nuskriejo virš sąsmaukos, plytinčios į šiaurę nuo senovinio miesto. Sausumos iškyšoje riogsojo pilies griuvėsiai. Kadaise nuo miesto ją skyrė platus vandens griovys, bet dabar šis apsitraukė dumblu ir tepriminė iš rytų į vakarus nutįsusią įdubą.

Kai hidroplanas pralėkė virš pilies, Seihana atkreipė dėmesį į jų tikslą. Milžinišką fortą supo aukštos sienos — vakarinę, jau seniai pralaimėjusią mūšį prieš jūrą, paplovė bangos, rytinė, iškilusi priešais užutekį, išsilaikė geriau.

Hidroplanas pasisuko, ketindamas leistis įlankoje, smigo žemyn ir nuslydo virš vandens. Moters žvilgsnis užkliuvo už surūdijusių geležinių patrankų, dunksančių ant forto stogo, ir į paplūdimį perkeltų šešių pabūklų, prie kurių nūnai švartuodavosi laivai. Šiuo metu greta vieno iš jų siūbavo mažutis alavinis motorlaivis. Atvykėliams pamojavo ruda, nuoga, tik šortus užsitempusi figūrėlė.

Seihana tikėjosi, kad lėktuvą pasitiko iš kaimo iškviestas vedlys. Paieškoms liko vos dvi valandos, todėl jiems reikėjo žmogaus, gerai pažįstančio pilies teritoriją.

Kai apatinė hidroplano dalis palietė vandenį, įkandin korpuso šovė fontanas. Iš inercijos moteris šastelėjo į priekį ir įsirėžė į saugos diržą, dėl ko sužeistąjį šoną nudiegė skausmas. Oro uosto tualete Seihana pasitikrino žaizdą. Tvarsčiai buvo truputį sudrėkę, bet nusidažę ne tiek raudonu, kiek rožiniu atspalviu.

Ji išgyvens.

Kol kateris artėjo, šokčiodamas hidroplano kilvateryje, pilotas apsuko lėktuvą. Vedlys sėdėjo užpakalinėje motorlaivio dalyje įsistvėręs į vairalazdę.

Po kelių akimirkų liukai atsivėrė, ir visa grupė iš kabinos persikraustė į valtelę. Gidas pasirodė besąs dvylikos trylikos metų berniokas — vien oda ir kaulai, išsišiepęs iki ausų.

— Mieli bičiuliai, brangioji ponia, sveiki atvykti į Ormūzą! Mano vardas būti Fijazas!

Padėdamas Seihanai įlipti į laivelį, Grėjus kilstelėjo antakį.

— Čia tavo patyręs vedlys?

— Nieko geresnio už pinigus čia negausi, nebent esi pasiryžęs išlydyti vieną iš tų auksinių pasų.

Jai ir taip teko patuštinti kišenes, idant visi kuo greičiau nukaktų į salą.

Moteris nenuleido akių nuo Grėjaus, įsitaisančio ant sėdynės, žvilgsniu jau tyrinėjančio pilį. Seihana pastebėjo, kokiu nerimu atsiduoda sukūprinti komandoro pečiai. Iš profilio jo bruožai, nuo smakro iki skruostikaulių, atrodė atšiaurūs ir kampuoti. Bet Grėjaus viduje atsivėrė mirtina, jį palaužusi žaizda.

Kuri kraujavo dėl tėvų.

Nežymiai palingavusi galva, Seihana nusigręžė. Savųjų gimdytojų neatminė. Sąmonėje išliko tiktai vienas prisiminimas: link durų tempiamos, raudančios, jos pusėn ranką tiesiančios ir galiausiai pranykstančios moters vaizdas. Nė neaišku, ar ji išties buvo motina.

Fijazui užvedus nediduką, už borto įtaisytą variklį, motorlaivis nupukšėjo didžių pilies griuvėsių ir palmėmis apaugusio paplūdimio pusėn. Kovalskis žiovaudamas įmerkė ranką į vandenį. Vigoras spoksojo į kaimelį, kurio gyventojai veikiausiai kažką šventė, nes iš ten vėjas atnešė muzikos garsus.

Grėjus pažiūrėjo į „Gildijos“ agentę. Jo veide atsispindėjo pažįstama išraiška, aukštai pakelti abu antakiai tarytum klausė: pasiruošusi?

Ji linktelėjo.

Nusisukęs komandoras išsinėrė iš lengvo švarkelio. Danguje plieskė saulė. Dabar jis tevilkėjo trumparankovius, chaki spalvos marškinėlius. Seihana atkreipė dėmesį į blyksnį, nutvieskusį jo apykaklę. Išsiblaškiusiu dešiniosios rankos judesiu Grėjus paslėpė sidabrinį papuošalą po audiniu.

Drakono amuletą.

Seihana įteikė šią dovanėlę, kai praeityje jiedu susidorojo su bendra užduotimi. Viso labo siekė juokais pasierzinti, tačiau Grėjus pakabutį išsaugojo ir netgi tebenešiojo ant kaklo. Kodėl? Jo gestas kažkodėl moterį sušildė. Abipusiai švelnūs jausmai čia niekuo dėti. „Gildijos“ agentė paprasčiausiai suglumo ir pasijuto nejaukiai. Nejau komandoras talismaną laikė savotišku draugystės, simpatijos ženklu? Nuo tokios minties Seihanai derėjo pralinksmėti, bet ji tiktai suirzo.

Valties pirmagaliui čiūžtelėjus per smėlį, suvibravo jos nugara.

Pasiekę krantą, keliauninkai iš katerio iškrovė savo daiktus.

Seihana pametėjo Kovalskiui kuprinę su papildoma įranga, įskaitant nešiojamą kompiuterį, garsines granatas ir šešias dėžutes šovinių, skirtų keturiems pistoletams.

Grėjus jau tiesė ranką, idant pagelbėtų jai išlipti.

Šokdama laukan, moteris jį pastūmė į šoną.

Fijazas pririšo motorlaivį prie surūdijusios patrankos ir pamojo į kvadratinę spragą forto sienoje. Truputį aukščiau, tvirtovėje, buvo matyti siauručiai langai, ties kuriais bastioną nuo priešų sergėjo portugalų šauliai.

Smukusi pro ertmę, grupelė atsidūrė apleistame, akmenimis grįstame kieme. Plyšiuose styrojo spygliuotos piktžolės, už poros žingsnių į šalį žiojėjo gili atvira duobė, į kurią įkritęs žmogus rimtai susižeistų. Senojo sodo vietoje stiebėsi pora apšiurusių finikinių palmių. Visur kitur, tarytum šnabždantys vaiduokliai, į uolas šiugždėjo smėlio smiltelės.

Berniukas mostelėjo į pačią pilį, iškilusią per šešis aukštus, iki dantytų pylimų, virš kurių kyšojo aprūdijusios patrankų žiotys.

— Aš jums viską parodyti! — paskelbė Fijazas. — Daug ką pamatyti!

Pajudėjusį vaikį sustabdė Vigoras.

— Ar pilyje yra koplytėlė?

Fijazas susiraukė, bet po sekundės vėl nušvito plačiai nusišiepdamas.

— Plytelė? Jus dominti plytos?

Monsinjoras vyptelėjo.

— Ne. Bažnyčia.

Berniuko kaktą išvagojo raukšlė, bet šypsena nepranyko.

— O... jūs krikščionys. Tai gerai. Musulmonams irgi patikti Biblija. Šventa knyga. Mes taip pat turėti šventuosius. Musulmonų šventuosius. Bet geriausias būti pranašas Mahometas. — Jis droviai pagūžčiojo.

Vigoras padrąsinamai suspaudė jo petį suvokdamas, kad vaikis stengiasi pareigingai vykdyti vedlio darbą ir podraug išlikti geru musulmonu.

— Bažnyčia? — vėl paklausė.

Fijazas energingai sulinksėjo.

— Kryžių salė. — Jis nusivedė svečius link tamsaus tarpdurio, bet nė akimirkai nesiliovė burbuliavęs.

Stebėdamas berniuko maivymąsi, Kovalskis palingavo galvą ir nužygiavo jam iš paskos.

— Tam vaikinukui reikėtų vartoti mažiau kofeino.

Grėjaus veidą nušvietė šypsena, pastaruoju metu pasirodanti itin retai — pro audros debesų sluoksnį tarsi prasiskverbė saulės spindulėlis.

— Eime, — sukuždėjo jis, aplenkdamas Seihaną. Ranka užkliudė jos dilbį.

Mažai trūko, kad moteris būtų paklususi instinktui ir griebusi komandoro delną. Niršdama ant savęs, į kumštį sugniaužė pirštus. Tačiau tokią reakciją nulėmė ne vien pyktis ar susierzinimas.

Bet ir kaltės jausmas.

Jai nė kiek nesinorėjo meluoti šitam žmogui.

17 valandų 18 minučių

— O, varge, darbelis stos skersai gerklės, — sumurmėjo Kovalskis.

Grėjus neprieštaravo.

Koplyčia buvo įrengta pirmajame pilies aukšte, užpakalinėje jos dalyje. Įveikus prieangį ir nėrus į koridorius žemomis lubomis, teko įsijungti prožektorius. Kuo toliau jie traukė, tuo labiau slopo aplinkiniai garsai. Oro nevirpino joks vėjelio dvelksmas. Krutėjo tiktai kelios vietinės žiurkės, kurios spruko toliau nuo žibintuvėlių šviesos.

Koridorius baigėsi žemomis durimis. Eidami pro tarpdurį, jie ne tik turėjo palenkti galvas, bet ir susiriesti dvilinki. Kartu su vedliu pirmasis į patalpą įžengė Vigoras. Išsitiesęs jis tyliai aiktelėjo. Pavymui atsekė Grėjus.

Sustingęs kitapus slenksčio, jis prožektoriumi nutvieskė tamsią koplyčią.

Tolimojoje sienoje pro kryžiaus pavidalo langą smelkėsi saulės šviesa, bet prieblandos neprasklaidė. Ertmė, sudaryta iš poros kryžmų plyšių, buvo tokia siaura, kad pro ją žmogus niekaip negalėjo prasiskverbti. Langelis, ko gero, atstojo eilinę angą, pro kurią pilies gynėjai pliekdavo į priešus.

Tačiau saulės spinduliai nudažė kryžių ant aukštos, juosmenį siekiančios akmens plokštės.

Koplyčios altoriaus.

Jokių kitų objektų jie neišvydo.

Tačiau puošmenų čia nestigo.

Ant visų paviršių — sienų, grindų, netgi altoriaus, — atvykėliai pamatė išraižytus kryžius. Šimtus, gal net tūkstančius. Nuo nykščio pagalvėlės dydžio iki tikrų milžinų.

— Nieko keisto, kad ją praminė kryžių sale, — pratarė Vigoras.

— Saloje turbūt gyveno galvą pametęs religinis fanatikas, — gaižiai pakomentavo Kovalskis. — Kuris užtaisė vaikus visoms čiabuvėms.

Nužvelgęs galybę kryžių, Grėjus prisiminė išrėžtą marmurinėje Hagia Sophia plytelėje. Jis išsitraukė sidabrinį nukryžiuotąjį, kadaise priklausiusį broliui Agryrui.

— Privalome surasti kryžių, kurio kontūrai dera prie šito.

Vigoras paprašė Fijazo palikti juos vienus.

Berniukas suglumo, tad monsinjoras parodė į sidabrinį Grėjaus kryželį.

— Mes norėtume pasimelsti, — paaiškino. — Grįšime laukan po maldos.

Vaikis skubiai atsitraukė linksėdamas. Išlėkti it kulka nedrįso, nors aiškiai būgštavo, jog kas nors pastebės jį pilyje, kol čia bus atliekamos krikščionių apeigos. Bet sprendžiant iš to, kaip Fijazas spruko, vaikinukas greičiausiai įtarė, kad savo Dievui svečiai aukoja kūdikius.

Kai berniokas išgaravo, Grėjus pasikasė galvą. Trumpam išmuštas iš vėžių, beveik fiziškai jautė laiko spaudimą.

— Vienas iš kryžių turėtų tiksliai derėti prie brolio Agryro nukryžiuotojo. Mums belieka jį surasti.

Komandoras juos išskirstė.

Kiekvienam teko po sieną.

O kur dar grindys ir lubos.

Grėjus padėjo kryžių ant altoriaus, kad, esant reikalui, bendražygiai galėtų stverti reliktą ir jį sulyginti su dėmesį patraukusiais kontūrais. Be to, iš bloknoto išplėšė keturis puslapius, kuriuose nubraižė kryžiaus pavidalą. Vieną spaudė pats, likusius tris perleido kitiems.

Kol jie žvalgėsi į raižinius, Grėjus pastebėjo, jog, saulei leidžiantis, spinduliai po truputį slydo altoriaus paviršiumi. Jis peržiūrėjo visą sieną, bet nieko neaptiko. Dėl žliaugiančio prakaito prie kūno lipo drabužiai. Komandoras nukreipė akis į grindis. Neilgai trukus prie jo prisijungė Vigoras su Kovalskiu. Seihana sutelkė dėmesį į altorių.

Pats svarbiausias kryžius, sukurtas iš saulės spindulių, negailestingai slinko per kambarį.

— Ant grindų irgi nieko nėra, — prabilo įkaitęs, klūpantis monsinjoras. Jis atsistojo įrėmęs ranką į strėnas.

Už altoriaus stypsanti Seihana papurtė galvą.

Sėkmė nenusišypsojo ir jai.

Grėjus nukreipė akis viršun.

Lubos, nors ir žemos, nuo grindų buvo nepasiekiamos. Siekiant patikrinti visų kryžių apimtis, reikės kažkurį nuolat kilnoti.

— Gal aš klydau, — sumurmėjo Vigoras. — Galbūt Kokačin palaidota kitoje pilies vietoje. Visai įmanoma, jog tie kryžiai veda klaidingais pėdsakais.

Komandoras pakratė galvą. Ne. Jie ir taip prarado valandą. Išnaršyti kiekvieną pilies kampą bei plyšelį nespės. Teks apsistoti ties koplyčia. Atgal kelio nėra.

— Kokačin kapas turi būti čia, — tvirtai pareiškė Grėjus.

Vigoras atsiduso.

— Ką gi, lieka lubos.

Grėjus, liepęs Kovalskiui kilstelėti monsinjorą, žengė prie Seihanos.

— Taip nesąžininga, — suniurzgė žaliūkas. — Sau tai atsigriebė gardesnį kąsnelį.

Nuleidęs jo žodžius negirdomis, Vigoras parodė į sienas.

— Mes pradėsime nuo pakraščių. Jūs — nuo vidurio.

Moteris užlipo ant altoriaus.

— Šituos pasieksiu pati.

Ant jos nugaros užslinko spindulių kryžius. Nusimetusi liemenę, Seihana vilkėjo tik juodus trumparankovius marškinėlius. Jai pakėlus rankas, Grėjaus akis prikaustė liauno kūno išlinkiai, virš krūtinės įsitempęs medvilninis audinys. Nors širdį varstė nerimas, jis buvo vyras, tad moteriškas kūnas kurstė pasigėrėjimą... ir žmogus, kurį dėl tokių minčių apėmė kaltės jausmas.

Dabar tam ne laikas...

— Regis, kažką matau, — suniurnėjo Seihana, pasistiebdama ant pirštų galiukų.

Staiga ji krūptelėjo ir nusileido ant kulnų. Susiėmė už kairiojo šono. Taip įsitempus, žaizdą nutvilkė skausmas.

Grėjus užsikorė greta „Gildijos“ agentės.

— Aš tau padėsiu.

Jis sunėrė pirštus, ir Seihana, čiupusi sidabrinį nukryžiuotąjį, pastatė koją ant komandoro delnų.

Kai amerikietis atsitiesė, kryžių laikanti jos ranka pakilo link lubų. Kairysis sėdmuo įsispaudė Grėjui į skruostą.

O taip, jis keliaus tiesiai į pragarą.

— Atrodo... atrodo... — sukuždėjo Seihana. — Tinka! Kryžius dera prie išraižos kaip nulietas!

Grėjus pakreipė galvą, tačiau tematė apatinę jos krūtinės dalį.

— Ar gali pasakyti, į ką žiūri Jėzus? — paklausė prisiminęs Hagia Sophia.

— Į altorių, — atsakė moteris, tačiau balsas liudijo, kad jos dėmesį patraukė kažkas kita. — Nukryžiuotasis įspraustas į apvalų akmens luitą.

Paspaudusi kryžių, lyg ir išgirdau spragtelėjimą. Akmuo, rodos, kliba. Manau, jog sugebėčiau jį pasukti. Gal net iškrapštyti.

— Vargu ar derėtų...

Tačiau Seihanos pirštai jau braukė akmeninį lubų paviršių. Ausis pasiekė žvangesys, bet šis sklido ne iš viršaus. Grėjus nudūrė akis apačion.

Altorius smigo kiaurai grindis. Kartu su porele.

Moteris sumataravo rankomis, tvirtai apsivijo jo kaklą.

Akmens plokštė su trenksmu tvojos į kambario pagrindą, ir komandoras suklupo ant vieno kelio. Koplyčią užtvindė dulkės. Atlūžusi grindų plytelė dunkstelėjo į altorių ir nubildėjo į priešais tvyrančią tamsą.

Grėjus įsistebeilijo į atsivėrusią ertmę. Nors velniškai išsigando, žemyn krito vos keturias pėdas. Į juos atsisuko Vigoras su Kovalskiu.

— Kaip matau, pone Indiana Džounsai, kažką radote, — nusivaipė jūrų pėstininkas, atkišdamas žibintuvėlį.

Komandoras užvertė akis, bet prožektorių paėmė. Nuo jo atšlijusi Seihana nusipurtė dulkes. Grėjus pritūpė ir pašvietė į tamsų, arkinį, po koplyčios grindimis atsivėrusį įėjimą.

Jis nušoko nuo plokštės. Moteris atsistojo greta.

Prie porelės priartėjo Vigoras su Kovalskiu.

Nedidelės, perpus už koplyčią mažesnės patalpos lubas atstojo du susikertantys skliautai. Žibintuvėlio šviesoje jie išvydo žemą, užpakalinėje sienoje išskobtą, vėlgi arkinę nišą.

— Loculus, — išsižiojo monsinjoras. — Kapavietė.

Įduboje, ant pliko akmens, gulėjo kūnas, pridengtas balto audinio klostėmis.

— Kokačin kapas, — pridūrė Vigoras. — Mes jį radome.

Visus užvaldė jaudulys, tačiau į kambarėlį jie įžengė lėtai, panirę į rimties atmosferą. Grėjus su Vigoru prisiartino prie kapo. Privalėjo įsitikinti, kad jų spėjimas buvo teisingas. Kunigas persižegnojo ir išmurmėjo maldelę, prašydamas atleidimo dėl sutrikdytos velionio ramybės.

Monsinjoras ištiesė ranką link įkapių.

— Perspėju: jei pastebėsiu ką nors judant, nešdinsiuos laukan, — visiškai rimtai sušnabždėjo Kovalskis.

Nepaisydamas jo, Vigoras pagarbiai pakėlė drobulės kraštą.

— Šilkas, — šnipštelėjo.

Atitraukiant maršką, ore pakibo dulkės.

Akiratyje pasirodė viršutinė kaukolės dalis. Su auksine tiara. Kai šią nutvieskė žibintuvėlis, sužaižaravo rubinai, safyrai ir deimantai.

— Princesės tiara, — vos girdimai pratarė Vigoras.

Grėjus prisiminė, kaip monsinjoras tikino, esą Markas ją turėjo savo mirties patale.

Vigoro ranką nukratė virpulys.

— Markas turbūt testamentu prisakė tiarą gražinti į kapavietę. Gal net slėpė Kokačin palaikus, prieš perkeldamas juos čia.

Komandoras suspaudė jo ranką.

— Trečiasis paitzu... trečiasis raktas.

Laiko atsargos nenumaldomai seko.

Grėjus trūktelėjo šilkines įkapes, atidengdamas visus griaučius.

Vigoras sušvokštė ir atsitraukė per žingsnį.

Priblokštas suakmenėjo netgi Grėjus.

Po drobulės šilku tysojo ne vienas numirėlis.

Kapavietėje, kits kito glėbyje, gulėjo du skeletai.

Pirsas mintyse išgirdo Vigorą, pasakojusi apie San Lorenco bažnyčią, kurioje 1324-aisiais buvo palaidotas Markas Polas. Bet vėliau, atnaujinant šventyklą, kūno niekas nerado.

— Mes aptikome ne vien Kokačin kapą, — išsižiojo monsinjoras.

— Bet ir Marko Polo. — Grėjus linktelėjo, įbedęs akis į galūnėmis apsivijusią porą.

Norai, kurie neišsipildė, kol tuodu buvo gyvi, virto tikrove po mirties.

Jie liko kartu.

Amžinai.

Įdomu, — pagalvojo Grėjus, — ar jis kada ras žmogų, kurį taip stipriai pamiltų? Nejučia atsiminė tėvus, patyrusius tiek daug negandų, išgyvenusius suluošinimus, nūnai priverstus grumtis su silpnaprotyste... bet vienas kito niekuomet neapleidusius.

Kažkas privalėjo juos išgelbėti.

11 valandų 01 minutė

Vašingtonas, Kolumbijos apygarda

Peinteris iš visos širdies geidė persikelti į įvykių vietą, tačiau, kol jis ten nusidangintų, greitojo reagavimo būrys tik be reikalo gaištų laiką. „Sigmos“ ryšių centre direktorius stebėjo tiesiogiai transliuojamą vaizdą, kurį filmavo prie šalmo pritvirtinta kamera.

Prieš dešimt minučių juos pirmą kartą aplankė sėkmė.

Visą rytą Peinteris vertėsi per galvą, mėgindamas išsiaiškinti, iš kokio Jungtinių Amerikos Valstijų taško buvo skambinta į Vigoro mobilųjį. Grėjus minėjo, kad su Amenu Naseru bendravo per monsinjoro telefoną. Siekdamas atsekti skambutį, direktorius turėjo papurtyti Vatikano kurijos viršūnėles ir net užmegzti ryšį su Krašto saugumo operacijų vadovu. Komandorui Pirsui draugiją palaikė Seihana, todėl jis galėjo sulošti teroristų korta. Šioji atverdavo paprastai užrakintas duris.

Nors užtruko ilgiau, nei būtų norėjęs, Peinteris pagaliau sužinojo, iš kur Naseras skambino. Dabar greitojo reagavimo būrys laukė jo komandos pradėti puolimą.

„Sigmos“ direktorius palinko virš mikrofono.

— Pirmyn.

Furgono durys nuslydo į šoną. Kameros persiunčiamas vaizdas suvirpėjo ir įniko mirgėti. Komandos nariai supo taikinį iš įvairių pusių — tiek iš priekio, tiek iš užnugario, — bėgo susilenkę, rankose laikydami šturmo karabinus.

Jie užgriuvo statinį lyg audra.

Laukujės durys atsilapojo, kai į jas įsirėžė taranas.

Ekranas aptemo, nes operatorius drauge su kolegomis įsiveržė į pastatą. Būrys išsisklaidė.

Lūkuriuojantis Peinteris nepajėgė nusėdėti. Pašokęs kumščiais įsirėmė į prietaisų skydą. Abipus jo spietėsi technikai, nenuleidžiantys akių nuo kitų monitorių, į kuriuos iš Indonezijos palydovas siuntė vaizdo srautą. Didžiąją dalį regiono temdė audros debesys ir čaižė uraganiniai vėjai. Visa tai trukdė žvalgytis pagrobtos „Jūrų valdovės“. Dėl prasto oro Australijoje ir Indonezijoje teko nutupdyti paieškos lėktuvus.

Pažangos stoka Peinteriui tampė nervus. Baimė dėl Lizos bei Monko tapo bemaž nepakeliama.

Bet skambutį galiausiai pavyko atsekti.

Jam reikėjo pergalės.

Bent šiuo atveju.

Ausinuke direktorius girdėjo, kaip tarpusavyje tarška vyrai, priklausantys greitojo reagavimo būriui, kaip jie kviečiasi saviškius ir vieni kitiems perduoda naujienas. Galop aiškiai nuskambėjo operatoriaus balsas. Jis stovėjo patalpoje, primenančioje mėsos saugyklą. Palubėje kybojo kabliai.

— Direktoriau Krou, mes apieškojome mėsinę. Paieškomi subjektai neaptiki. Pastatas tuščias.

Operatoriui pasilenkus, kamera vėl sudrebėjo. Po akimirkos jis atsitiesė ir prieš objektyvą parodė pirštus.

Drėgnus.

— Sere, čia kraujas.

O, ne...

Vienas iš technikų atsisuko į Peinterį, šio išraiškoje įskaitė tai, kas jam nė trupučio nepatiko, ir skubiai nusigręžė.

Išnirti iš nevilties gelmės padėjo nuo durų atsklidęs balsas:

— Direktoriau Krou...

Tarpduryje stovėjo moteris tamsiai mėlynu apdaru, kaštonų spalvos plaukus susirišusi į uodegėlę. Jos žvilgsnis spinduliavo nerimą ir baimę, bet Peinteris tuo nesistebėjo.

— Kete... — jis atsitiesė. Į „Sigmos“ štabą prisistatė Monko žmona.

— Penelopę prižiūrės mano teta. Aš nebegalėjau išsėdėti namuose.

Peinteris ją suprato.

— Mums praverstų jūsų pagalba, — pakėlęs ranką tarė.

Moteris atsidususi linktelėjo.

Nieko kito neliko.

Tik judėti pirmyn, nepasiduoti.

Grumtis visais įmanomais būdais.

18 valandų 04 minutės

Vigoras stebeilijosi į dviejų žmonių griaučius.

Marko ir Kokačin.

Atradimas vis dar privertė jį stovėti kaip įkaltam priešais akmens luitą. Palaikai likusiųjų taip nesujaudino. Prasispraudusi tarp Grėjaus bei monsinjoro, Seihana mostelėjo.

— Trečiasis auksinis pasas.

Komandoras visiškai nutraukė drobulę. Tarp dviejų skeletų, pridengtas rankų kaulais, sužvilgo auksas.

Trečiasis paitzu.

O šalia gulėjo pažįstamas bronzinis vamzdelis.

Paskutinis ritinėlis.

Demonstruodamas pagarbų švelnumą, Grėjus paėmė radinius. Nuo kaukolės pašalino ir tiarą.

— Galbūt ji taip pat suteiks užuominų, — pasiteisino.

Vigoras nesiginčijo. Dabar, kai jie atvėrė kriptą, paliktą be priežiūros brangenybę veikiai nudžiautų.

Bendražygiai grįžo atgal į koplyčią ir susibūrė patalpos kampe. Grėjus delne apvertė auksinį pasą, parodė trečiąjį angelišką simbolį.

— Pagaliau radome juos visus, — prabilo Seihana.

— Bet dar neišgirdome visos istorijos. — Komandoras išsitraukė bloknotą ir linktelėjo Vigorui. — Išklausykime ją.

Pakartotinai raginti monsinjoro nereikėjo. Jis atšovė bronzinį dangtelį bei išpurtė ritinėlį.

— Vėl šilkas, — pakomentavo pradėjęs atsargiai vynioti audinį.

Paskutinė teksto atkarpa pasirodė besanti ilgesnė, ji nusidriekė per ketvirtį koplyčios grindų. Vigoras išvertė itališką Marko tarmę. Antra gąsdinančios istorijos dalis užsibaigė tuo, kad priešais keliautojo grupelę, įkalintą bokšto kambaryje, išdygo švytinčios angeliškos figūros.

Monsinjoras skaitė balsu:

Keistos pamėklės ištiesė gruoblėtą taurę ir aiškiais, primygtiniais gestais mus paragino atsigerti. Tik taip galėjome apsisaugoti nuo siaubingo maro, Mirusiųjų miestą pavertusio pragaro vizija, kurioje žmonės rijo savo brolių kūnus.

Sulaukę šitokio pažado, kiekvienas pasivaišinome gėrimu. Iš vaizdo ir skonio paaiškėjo, kad ragavome kraują. Be to, mums liepė sukrimsti žalią, ant palmės lapo atkištą mėsą. Iš pažiūros toji priminė gyvūno kasą. Tik po vaišių susiprotėjau pasidomėti apie maisto šaltinį. Man atsakė vienas iš chano vyrų, savo žodžiais patvirtinęs, jog mes irgi tapome kanibalais, nes šitą kraują praliejo ir kasą išpjovė iš žmogaus kūno.

Štai kaip klaikiai mus priėmė. Bet vėliau supratome — dovanos iš tiesų prilygo gėrybei, kuri mus nusergėjo nuo dar baisesnio maro. Paragauti kraujo ir kasos broliui Agryrui neleido. Jie ėmė murmėti tarpusavyje, badyti pirštais į kryžių ir šį nešiojantį žmogų. Galų gale mums pasakė, kad galėsime išeiti, jeigu paliksime brolį Agryrą.

Viešpaties palaimintas, didžios malones kupinas brolis Agryras pareikalavo, jog mes bėgtume. Aš plūdau ašaromis, bet nuodėmklausiui paklusau. Sulig paskutiniu žodžiu vienuolis man įteikė nukryžiuotąjį, idant jį grąžinčiau Šventajam sostui. Kai išsiskyrėme, palydėjau žvilgsniu kilnųjį vyrą, kurį nuvedė priešinga kryptimi — turbūt pasitikti savo lemtį. Pilnaties šviesoje regėjau milžinišką, virš miško iškilusį, tūkstančiais demonų veidų suraižytą kalną.

— Dieve šventas, — suniurnėjo Vigoras.

Jis lėtai perskaitė likusį tekstą.

Pabėgus iš miesto, Marko Polo laivyną užklupo maras, įkalinęs galeras ir įgulas atokioje saloje. Sveiki išliko tik ragavę gydomąsias švytinčių žmonių vaišes. Iš Mirusiųjų miesto Markas pasiėmė tiek vaistų, kad jų užteko tėvui, dėdei, Kokačin bei dviem jos tarnaitėms. Viskas baigėsi tuo, jog laivus ir apkrėstuosius, dauguma iš kurių dar buvo gyvi, jie sudegino.

Vigoras priartėjo prie pabaigos.

Tepasigaili Viešpats mano sielos, teatleidžia man, kad sulaužiau jau amžinatilsiui tėvui duotą pažadą. Privalau atlikti paskutinę išpažintį. Toje šiurpioje vietoje atradau miesto žemėlapį, kurį, tėvui paliepus, sunaikinau, tačiau spėjau įsiminti. Nubraižiau jį iš naujo, idant žinios nebūtų prarastos amžiams. Lai tie, kurie skaito mano žodžius, įsiklauso į perspėjimą: mieste atsivers vartai į pragarą, ir aš nenutuokiu, ar juos vėliau kas uždarė.

18 valandų 22 minutės

Klausydamasis istorijos bei sunkiai suvokiamos pabaigos, Grėjus gilinosi į bloknote užfiksuotą galvosūkį. Vigoro dudenimas padėjo sutelkti mintis į paslaptį ir atitraukė dėmesį nuo siaubo, kuris spaudė jo širdį.

Kol rutuliojosi pasakojimo įvykiai, komandoras pamažu įsisąmonino tiesą.

Jis buvo tikras kvaiša!

Žiopsant į bloknotą, vaizdas prieš akis ėmė lietis, bet Grėjus įžiūrėjo šifre slypintį atsakymą. Turėdamas tris raktus, ko gero, netgi galėjo įskaityti, kas čia užrašyta.

Skubiai pervertęs puslapius aptiko tą, kurio reikėjo, pasviro ir pirštu susirado atitinkamus simbolius. Negi jis teisus? Būtina patyrinėti išsamiau.

Akys nukrypo į laikrodį.

Mums liko mažiau nei pusvalandis. Ar laiko užteks?

Staiga ausis pasiekė automatų tratėjimas, panašus į fejerverkų pokštelėjimus. Pykšt, pykšt, pykšt, pykšt...

Grėjus pašoko.

O, Dieve, ne... negi Naseras juos jau atsekė?

Jis pripuolė prie koplyčios durų ir įsispoksojo į tamsias kalvas.

— Susirinkite daiktus, — įsakė neatsigręždamas. — Tučtuojau!

Link jų skuodė liauna, iš užnugario saulės spindulių nutvieksta figūrėlė. Į akmenis suplekšėjo basos pėdos. Pasigirdo balsas, skambantis kategoriškai, bet ir atmieštas atsargumo gaidomis.

— Greičiau!

Į koplyčią driuokė Fijazas.

Berniukas bėgo prie svečių nelėtindamas žingsnio.

Tolėliau, pilies kieme, nuaidėjo pikti, persų kalba išrėkti šūksniai.

Kai vaikis uždusęs įlėkė pro tarpdurį, Grėjus sugriebė jį už kaulėto peties.

— Skubėti. Kontrabandininkai.

Nelaukdamas atsakymo, Fijazas nėrė į išorinį koridorių ir nukūrė priešinga kryptimi, lygiagrečiai užpakalinei pilies pusei.

Grėjus atsisuko į bendražygius.

— Čiupkit, kas yra po ranka... visa kitą palikite!

Jie nudūmė Fijazui iš paskos.

Berniukas jų palaukė įveikęs pusę koridoriaus ir vėl leidosi tekinas.

Tebepliurpė net ir kuisdamas. Kontrabandininkų grėsmė liežuvio nesustingdė.

— Jūs taip ilgai užtrukti. Su savo maldomis. Aš numigti. Po palmėmis. — Jis mostelėjo kiemo kryptimi. — Jie manęs nematyti. Beveik ant manęs užminti. Aš pabusti ir bėgti. Jie šaudyti. Bum, bum. Bet mano kojos greitos.

Jis patvirtino savo žodžius nugurnėjęs per kambarius ir koridorius.

Už nugaros girdimų šūksnių tonas pakito, ir tai bylojo, jog užpuolikai įsibrovė į pilį.

Bėgliai nusigavo iki siauro tunelio tokiomis žemomis lubomis, kad juo praktiškai reikėjo ropoti. Jis vedė pietų pusėn. Fijazas movė pirmyn.

Už penkiasdešimties žingsnių kelias užsibaigė ties surūdijusiais geležiniais vartais. Strypai atrodė senų seniausiai nupjauti, ir dabar jų vietoje beliko strampai. Pro šiuos prasispraudę bendražygiai atsidūrė sąnašomis apsitraukusiame pilies griovyje, kurio ribą žymėjo sutrupėjusios akmeninės sienos.

Grėjus pažiūrėjo atgal. Tunelis veikiausiai atstojo vieną iš pirmųjų nutekamųjų pilies vamzdžių.

Mostu liepęs nekelti galvų, Fijazas juos nuvedė į rytus, link rytinės įlankos. Pilyje tebeskambėjo riksmai. Kontrabandininkai kol kas nesuvokė, kad pelės jau išspruko iš pelėkautų.

Nukakęs iki kranto, Grėjus pamatė, kad hidroplanas nepaliestas tebesiūbuoja vandenyje.

Vaikis paaiškino:

— Prakeikti kontrabandininkai. Niekada nevogti lėktuvo. Glemžtis tik smulkius daiktus. — Jis pakėlė bemaž suliestus du pirštus ir trūktelėjo pečiais. — Kartais žudyti. Mesti kūnus rykliams. Bet nieko stambaus neimti. Vyriausybė atsiųsti didesnius lėktuvus, didesnius ginklus.

Žodžiu, taip rizikuoti nevertėjo.

Vis dėlto, neprarasdami atsargumo, berniuko valtį jie nuirklavo. Kai priplaukė prie lėktuvo, Fijazas pamojo svečiams nerti į kabiną.

— Atvykti dar kartą! Atvykti dar kartą! — kartojo jis oficialiai kiekvienam spausdamas delną.

Grėjus jautėsi įpareigotas kažkaip papildomai atsilyginti už tai, kad berniokas jiems padėjo pasprukti nenudegus pirštų. Iš kuprinės ištraukė auksinę princesės tiarą, kurią atkišo Fijazui.

Vaikas išsprogino akis, laikydamas brangenybę abiem rankomis, po akimirkos ištiesė ją Grėjui.

— Aš negalėti paimti.

Komandoras sulenkė jo pirštus virš vertingojo daikto.

— Už dovaną tenoriu vieno pažado.

Fijazas pakėlė akis.

— Pilyje yra dviejų žmonių palaikai, griaučiai. Po kryžių sale. — Jis bedė pirštu į tvirtovę, tuomet parodė į tolimas kalvas. — Išnešk juos, iškask gilią duobę ir palaidok. Kartu.

Berniukas nusišypsojo mintyse turbūt spėliodamas, ar Grėjus juokauja.

— Ar pažadi?

Jaunasis vedlys linktelėjo.

— Man į pagalbą ateiti broliai bei dėdės.

Grėjus link jo vėl pastūmė auksinę tiarą.

— Ji priklauso tau.

— Ačiū, sere. — Fijazas papurtė jo ranką ir iškilmingai lyg laimindamas tarė: — Atvykti dar kartą.

Komandoras pranyko hidroplano kabinoje.

Po kelių minučių lėktuvas šovė iš įlankos ir nuskriejo tarptautinio oro uosto kryptimi.

Grėjus įsitaisė ant užpakalinės sėdynės šalia Vigoro.

— Jūs atidavėte princesės tiarą berniukui, — prabilo monsinjoras, dėbsodamas į tolstantį vaiko luotą.

— Kad palaidotų Marką ir Kokačin...

— Bet toks atradimas. Istorija...

— Dėl istorijos Markas padarė užtektinai. Paskutinis jo noras buvo atgulti į kapą su mylima moterimi. Manau, šitos paslaugos nusipelnė. Beje, tiaros mums nereikės.

Vigoras pažvelgė į Grėjų, primerkęs vieną akį. Aiškiai bandė jį įvertinti, svarstė, kurių galų amerikietis elgėsi taip dosniai.

— Bet jūs galvojote, jog tiara gali pateikti užuominų. Štai kodėl ją paėmėte. — Staiga monsinjoras išplėtė akis ir išspaudė aukštesniu balsu: — Viešpatie, Grėjau, jūs pagaliau iššifravote angelišką kodą.

Komandoras išsitraukė bloknotą.

— Ne visai. Beveik.

— Kaip?

Nugirdusi pokalbį, prie jų žengė Seihana, kuri dabar stovėjo tarp dviejų sėdynių. Kovalskis persikreipė savo vietoje, atsisukdamas atgal.

Grėjus atsakė Vigorui:

— Šifrą perpratau, kai pasistengiau užmiršti visas senas mūsų prielaidas. Kai lioviausi ieškojęs raidžių pakaitalo.

— Kuris padėjo sužinoti, kad Vatikane rastas užrašas reiškia „HAGIA“.

— Man regis, mus tyčia suklaidino. Svarbiausia obelisko paslaptis nesusijusi su simbolių keitimu raidėmis.

— Sakyk, ką išsiaiškinai, — paragino Seihana.

— Tuojau. — Grėjus dirstelėjo į laikrodį. Liko aštuonios minutės. — Man dar reikia išnarplioti dalį galvosūkio. Kalbu apie tris raktus, išdėstytus atitinkama tvarka.

Jis atsivertė bloknotą ir pabilsnojo į tris angeliškus rašmenis.

— Obelisko kodas puikiai matomas, — tęsė Grėjus, — todėl raktai atlieka vienintelę funkciją. Jie parodo, kaip teisingai perskaityti simbolius. Reliktas turi keturis šonus. Bet nuo kurio pradėti? Kokia kryptimi skaityti? — pervertęs puslapius dūrė pirštu į užrašą, kurį pateikė Seihana. — Aukso luite išraižyti simboliai privalo būti pakankamai reikšmingi, kad juos aptiktume kažkur ant obelisko. Jie išties užfiksuoti.

Grėjus apipiešė rašmenis.

— Seka atsiranda vienintelėje vietoje. Matot, kaip nuo vieno obelisko šono ji persimeta ant kito? Mums nurodoma, kokia linkme skaityti užrašą.

Jis brūkštelėjo strėlytę.

— Taigi seką reikia pertvarkyti, kad ji atitiktų raktus. — Grėjus vėl pavartė puslapius, peržvelgdamas visas aštuonias galimybes, kurias jiedu su Vigoru anksčiau sužymėjo. Kai rado teisingą, rateliu apibrėžė esminius simbolius. — Štai tikrasis žemėlapio variantas.

Seihana pasviro arčiau.

— Apie kokį žemėlapį tu šneki?

— Žiūrėkit, ką pastebėjau koplyčioje. — Jis stvėrė pieštuką, šio galiuku puslapyje ėmė badyti skylutes, ant kito tuščio lapelio palikdamas taškus.

— Ką jūs darot? — nesuprato Vigoras.

Grėjus paaiškino:

— Vieni iš diakritinių ženklų — mažučių apskritimų angelų rašmenyse — užtamsinti, o kiti palikti tušti. Antrasis raktas atskleidė, kad juodas diakritinis ženklelis žymi portugalų pilį. Vadinasi, obelisko kode tamsūs rutuliukai irgi kažką nurodo. Bet ką? Juos išvarstę, ant kito tuščio puslapio pamatysime štai tokių taškelių rinkinį.

— Iš to labai daug naudos, — sarkastiškai išdrožė Kovalskis.

Susikaupęs Grėjus pasikrapštė šeriais apžėlusį smakrą.

— Kažkas čia yra. Aš jaučiu.

— Gal taškus derėtų sujungti, — tokiu pat sarkastišku tonu pasiūlė jūrų pėstininkas. — Tada pamatysime didžiulę blyksinčią strėlę, kuri mus ragins: kad jus kur velniai nujotų, keliaukite čia.

Seihana susiraukė.

— O gal tau metas užčiaupt savo srėbtuvę?

Grėjui nė kiek nesinorėjo klausytis jų barnių. Tik ne dabar. Kovalskis šauniai vairavo automobilį (pasitelkęs savo įgūdžius padėjo jiems išnešti sveikus kailius), taikliai pliekė iš ginklų, tačiau komandorui reikėjo išmintingo patarimo, o ne vaikiškų sapaliojimų.

Staiga jam nušvito akys.

— O, Dieve! — Grėjus atsilošė, tvirčiau suspaudė pieštuką. — Kovalskis teisus!

— Aš teisus?

— Tikrai?.. — paantrino Seihana.

Grėjus atsigręžė į Vigorą ir spūstelėjo jo dilbį.

— Pirmoji užuomina! Vėjų bokšte.

Monsinjoras susiraukė, bet po sekundės išplėtė akis.

— Ten įkurta Vatikano observatorija... kurioje Galilėjus įrodė, kad Žemė sukasi aplink Saulę. — Vigoras delnu plojo per puslapį. — Čia žvaigždės!

Laikydamas rankoje pieštuką, Grėjus įdėmiai spygsojo į lapelį, kol pagaliau įžiūrėjo pažįstamą raštą.

— Štai žvaigždynas. — Komandoras nubrėžė linijas.

Vigoras taip pat jį atpažino.

— Slibino žvaigždynas.

Žvelgdama į piešinį, Seihana pakreipė galvą.

— Pasak tavęs, tai navigacinis žvaigždėlapis?

— Ko gero. — Pieštuko trintuku Grėjus pasikasė galvą. — Bet kaip žvaigždynas gali nurodyti, kur mums keliauti?

Niekas neatsiliepė.

— Negali, — pripažino jis.

Grėjaus pulsas padažnėjo. Laiko beveik nebeliko. Negi jis pasuko neteisinga linkme?

Vigoras atsilošė sėdynėje.

— Minutėlę, — sumurmėjo. — Prisiminkime Marko istoriją. Paskutinę eilutę. Jis rašė atkūręs miesto žemėlapį, o ne kelią, vedantį į miestą.

— Na, ir kas? — paklausė Grėjus.

Monsinjoras apsuko popieriaus lapelį.

— Čia ne žvaigždės. Guldau galvą, jos mes aptikome Mirusiųjų miesto planą. Būtent tai paminėta Marko tekste. Žmonės iš Vatikano, ko gero, padarė tokią pačią klaidą, kaip ir mes. Jie irgi nusprendė radę navigacinį žvaigždėlapį.

Komandoras palingavo galva.

— Miestas, savo struktūra identiškas Slibino žvaigždynui? Ar ne per didelis sutapimas? Jei neapsirinku, tikrų žvaigždžių vietas žymi net ir linija nesujungti taškai.

Vigoras kinktelėjo.

— Aš tyrinėjau senovines civilizacijas. Dauguma — tiek Egipte, tiek Mezoamerikoje, — monumentus ir miestus statė, juos priderindami prie žvaigždynų, svarbiausiems objektams parinkdami taškus, kurie tiksliai atitikdavo žvaigždžių vietą danguje.

Grėjus prisiminė paskaitą šia tema.

— Kaip, pavyzdžiui, trys Egipto piramidės, tariamai simbolizuojančios žvaigždes iš Oriono juostos.

— Būtent! Kažkur Pietryčių Azijoje yra miestas, struktūra tapatus Slibino žvaigždynui.

Seihana staiga apsisuko.

— Choi mai!18 — pašnibždomis nusikeikė. — Aš kažką atsimenu... lyg ir girdėjau... apie griuvėsius Kambodžoje. Iš tų kraštų kilusi mano šeima. Vietnamo ir Kambodžos. — Moteris pripuolė prie savo kuprinės, panaršė ją ir išsitraukė nešiojamą kompiuterį. — Turiu įsirašiusi enciklopedinę programą. — Seihana pritūpė tarp Vigoro bei Grėjaus kelių, įjungusi programą subarbeno per klavišus. Galop du sykius spūstelėjo piktogramą, ir ekrane nušvito skaitmeninis žemėlapis.

— Tai Angkoro šventyklų kompleksas, kurį devintame amžiuje pastatė khmerai.

— Matot, kokiuose taškuose šventyklos iškilusios, — parodė Seihana. — Man teko girdėti pasakojimus, atseit jos išsidėsčiusios tarsi žvaigždynas.

Grėjus pirštu sujungė maldos namus, pabaksnojo į likusias šventyklas ir ant popieriaus nubraižytą žvaigždėlapį pristūmė prie nešiojamo kompiuterio ekrano.

— Dera vienas prie kito kaip nulieti, — priblokštas pastebėjo Vigoras. — Marko aprašytas Mirusiųjų miestas yra Angkor Vatas.

Palinkęs Grėjus apkabino Seihanos pečius. Moteris įsitempė, bet neatšlijo. Jis jautėsi dėkingas kiekvienam iš bendražygių, įskaitant ir Kovalskį, kurio perdėm elementarus požiūris parodė kelią, vedantį prie atsakymo. Komandoras pašnairavo į laikrodį.

Nebeliko nė vienos papildomos minutės.

Jis ištiesė ranką Vigoro pusėn.

— Duokit telefoną. Metas sudaryti sandėrį.

Monsinjoras perleido mobilųjį ir elementą. Pastarąjį kišdamas į vietą Grėjus mintyse pasimeldė, kad sėkmė jo neapleistų. Įjungęs aparatą, surinko Seihanos pasakytą numerį. Vigoras padrąsinamai suspaudė amerikiečio ranką.

Į skambutį Naseras atsiliepė vos po vieno pyptelėjimo.

— Komandore Pirsai, — pasigirdo šaltą įtūžį spinduliuojantis tonas.

Grėjus giliai įkvėpė, idant nepratrūktų keiksmais. Jis privalėjo išlikti tvirtas ir atsargus.

— Mano lėktuvas tuojau nutūps, — tęsė egiptietis nelaukdamas, kol pašnekovas prisistatys. — Už savo klastą galėsite nuspręsti, kuris iš jūsų tėvų su gyvybe atsisveikins pirmas. Priversiu jus klausytis jų riksmų. Beje, pasmerktajam myriop pasiseks labiau negu kitam.

Nors ir grasinanti, tirada Grėjų apramino. Jei Naseras nemelavo, abudu tėvai tebėra gyvi.

Guosdamasis šia mintimi, komandoras prabilo ryžtingu, nevirpančiu balsu. Tiesa, iš įtampos nudiegė žandikaulių raumenis.

— Už jų gyvybes galėčiau šį tą pasiūlyti.

— Jūs neturite nieko, kas man praverstų, — atrėžė Naseras.

— O jei pasakyčiau, kad iššifravau angelišką obelisko kodą?

Ragelyje pakibo mirtina tyla.

Grėjus tęsė:

— Naserai, aš žinau, kur ieškoti Marko aprašyto Mirusiųjų miesto. — Būgštaudamas, jog tokia naujiena šunsnukio nepaveiks, kitus žodžius jis ištarė lėčiau. Tiesiog nenorėjo, kad kiltų nesusipratimų. — Be to, žinau, kaip rasti vaistus nuo Judo padermės.

Vigoras apstulbęs dėbtelėjo į komandorą.

Pašnekovas tebetylėjo.

Grėjus kantriai lūkuriavo. Sykiu žvelgė į skaitmeninį, nešiojamo kompiuterio ekrane švytintį Angkor Vato žemėlapį. Nuojauta jam tvirtino, jog abi „Gildijos“ atšakos — užsiimanti moksliniais tyrimais ir sekanti istoriniais pėdsakais — netrukus susieis į vieną liniją.

Tik įdomu, ką tarp savęs sutrėkš?

Kai Naseras pagaliau atsiliepė, iš įtūžio jo balsas virpėjo.

— Ko jūs norite?

EPIDEMIJOS PROTRŪKIS

13 RAGANŲ KARALIENĖ

Liepos 7 diena, vidurnaktis

Pusato sala

Būgnai dundėjo garsiau negu griaustinis. Blykstelėjęs žaibas nudažė džiungles ryškiai žalia ir juoda spalvomis, jas papildydamas sidabriniais drėgnų lapų atspindžiais.

Monkas plika krūtine tempė Siuzaną už rankos. Jiedu slinko stačiu takeliu jau dvi valandas, kartais turėdavo palaukti, kol artimiausius kelis žingsnius nušvies žaibo tvyksnis. Kiaurai lapiją žliaugė lietus. Staigių posūkių nestokojantis takas virto upeliu. Aplinkines džiungles sudarė tankūs kibių vijoklių raizginiai, sunkūs lapai, spygliuoti krūmai, išvirtusios, medžių kamienus apraizgiusios šaknys, pliurzė po kojomis.

Todėl iš pasirinkto kelio jie niekur nesuko. Traukė pirmyn ir į viršų.

Raideris ropštėsi į paskos, laikydamas vienintelį jiems priklausantį pistoletą. 9 milimetrų kalibro „Zig-zauerį P228“ su teflono apdaila. Deja, atsarginių dėtuvių jis neturėjo. Tik trylika šovinių, kuriais buvo užtaisytas ginklas.

Nieko gero.

Monkas žinojo, kad audrai aprimus džiungles išnaršys Rakao žmonės. Saloje piratai įkūrė savo operacijų bazę, todėl šiose vietose jautėsi kaip namuose. „Sigmos“ agentas neapgaudinėjo savęs, jog jų nesuseks ir nepričiups.

Atsigręžęs jis pažiūrėjo į properšą džiunglėse. Nuo jūros lygio bėgliai pakilo maždaug per tris šimtus pėdų. Milžiniškas kruizinis laineris nuleido inkarą viduryje ežero, už ketvirčio mylios nuo kranto. Kažkur laive buvo jo partnerė, išgelbėta iš juodų vandenų, išvaduota iš bjaurių kalmarų gniaužtų.

Bet ar gyva?

Kol nebus garantuotas dėl kolegės likimo, vilties jis nepraras.

Jiedu su Liza būtinai išsisuks sveiki gyvi...

Bet iš pradžių reikėtų rasti sąjungininkų.

Būgnai bumbsėjo vis garsiau ir primygtiniau, tarytum siekdami taifūną nuginti šalin. Bėgliai užsikorė pakankamai aukštai, kad nuo kiekvieno dunkstelėjimo į ištemptą būgno odą suvibruotų visi kaulai.

Monkas praskleidė permirkusių, žemai nukarusių šakų širmą. Priešakyje pastebėjo mirgėjimą.

Laužo šviesą.

Pasistūmėjęs dar per du žingsnius, galų gale sustingo.

Nes pamatė, kad jie ne vieni. Abipus tako budėjo sargybiniai, perpus pranykę tankioje lapijoje, bet dalinai išnirę ir į atvirą erdvę — aiškiai norėjo būti pastebėti. Vyrai plikomis krūtinėmis slėpė galvas po plačiomis šiaudinėmis kepurėmis. Aliejumi ir pelenais išteplioti veidai buvo juodi nelyginant degutas. Iš šnervių kyšojo nosis pervėrusios, nublizgintos, baltos šerno iltys ir pageltę šonkauliai. Žastus puošė iš plunksnų bei sraigių kriauklelių nuvytos gijos.

Raideris užriko ir kilstelėjęs pistoletą puolė į priekį.

Sargybiniams tai nepadarė jokio įspūdžio.

Monkas patraukė australą už rankos, pats žengė pirmyn, priešais save atkišdamas delnus.

— Nenugąsdinkite čiabuvių, — sukuždėjo milijardieriui.

Vienas iš genties narių persikėlė ant takelio. Jis nešiojo kaulų, surištų šikšninėmis juostelėmis, antkrūtinį. Liemenį supo ilgų plunksnų sijonėlis. Nuogos, basos kojos taip pat buvo ištrintos alyva bei pelenais. Delne žmogus gniaužė nusmailintą kažkokio gyvūno mentikaulį.

Bent jau Monkas tikėjosi, kad gyvūno.

Užnugaryje pasigirdus šiugždėjimui, plikagalvis suvokė, kad jų grupelei atsitraukti nelemta. Kažkur tolėliau tebetrinksėjo būgnai. Laužų liepsnos akimirkai tapo ryškesnės.

Ant tako išėjęs vyriškis pajudėjo šviesos pusėn.

— Regis, mus kviečia į pobūvį, — tarė Monkas, apkabindamas Siuzaną.

Raideris nusekė įkandin, bet pistoleto nenuleido.

Jeigu reikalai ims klostytis prastai, milijardieriui teks panaudoti likusius trylika šovinių, kad jie ištrūktų į laisvę. Bet šiuo momentu visiems trims derėtų bendradarbiauti.

Takelis užsibaigė ties stačia vulkanine uola. Rausvai juodame akmens paviršiuje gamta išgraužė skliautuotą amfiteatrą, kurį dengė storas palmių lapų stogas. Nuo šio kraštų tarsi vandeninė užuolaida krito lietaus srūviai.

Už vandens marškos Monkas įžiūrėjo aukštas laužo liepsnas ir palei sienas energingai besidarbuojančius būgnininkus. Du masyvius, dviejų ištiestų rankų skersmens, prie uolos pritvirtintus būgnus talžė kauliniai kūjeliai. Kiekvienas smūgis sudrebindavo krioklį, nuo stogo plūstantį ant akmeninių grindų.

Juos nuginė vidun.

Pasirodžius nepažįstamiesiems, sužvigo atviroje erdvėje kažką knaisiojantis kuilys. Likusios kiaulės, susispaudusios pasturgaliais, būriavosi po uoline iškyša.

Monką ir Siuzaną nuvedė kiaurai vandens kaskadas, po įspūdingo dydžio nuosvyra. Kai lietus užliejo nuogą krūtinę, jį nukratė šiurpas. Laužas maloniai šildė, bet plaučius degino sprangūs dūmai, mėginantys prasisprausti pro spragą, kuri žiojėjo palmių lapų sluoksnyje.

Aplink ugniakurą spietėsi minia. Vieni stovėjo, kiti tupėjo. Monko nuomone, jų buvo per šimtą. Vyrai, nuogakrūtės moterys. Sienose netrūko olų, iš kurių veikiai išniro daugiau veidų. Į atvykėlius akis išsprogino keletas nuogutėlių vaikų. Vienas mažylis glėbyje laikė keršą paršelį.

Tarsi po signalo, sulig skardžia gaida nutyko būgnai. Įsivyravo bauginanti tyla, kurią netikėtai nutraukė šūksnis:

— Monkai!

Krūptelėjęs jis atsisuko. Tolimajame kampe į bambukines narvo grotas šliejosi liauna figūra suplėšytais marškiniais ir baltomis, purvinomis trumpikėmis.

— Džesi!

Jaunasis sanitaras nežuvo!

Nespėjus jiems pratęsti širdingo, ašaringo susitikimo, į priekį pajudėjo išstypęs vyriškis, nors šioje gentyje gerokai aukštesnis už kitus atrodė kiekvienas, kurio ūgis siekdavo bent penkias pėdas. Žilabarzdis senis priminė žmogų, nusipirkusį dviem dydžiais per didelį odos kostiumą. Jo kūną taip pat dengė aliejaus ir pelenų sluoksnis. Virš genitalijų kyšėjo kreivas šleivas vaisiaus kevalas, iš plaukų lyg pasistojusios piestu stirksojo galybė purpurinių plunksnų. Jokių kitų apdarų čiabuvis nedėvėjo.

Monkas sumetė regįs genties vadą.

Atėjo laikas atlikti savo vaidmenį, sušokti dėl vaišių — tai yra tryptelėti kojomis, kad jie netaptų vaišėmis.

Jis atkišo ranką priešais senolį.

— Bugla-bugla ra! — iškilmingai užgiedojo, įtempė dilbį ir kitos rankos pirštais nuo riešo nutraukė jungiklį.

Išsivadavęs iš elektromagnetinių kontaktų, protezas dribtelėjo ant vulkaninės, puvu išterliotos uolienos.

Žiūrovai suaikčiojo.

Vadas atšlijo vos neįžengdamas į laužavietę.

Monkas nuleido strampą, bet akių neatplėšė nuo protezinės plaštakos.

PGPRA bioinžinierių šedevre, kuris atrodė kaip tikra kūno dalis, periferinių nervų sistema tiesiogiai jungėsi su titaniniais riešų kontaktais. Negana to, pažangiausi mechaniniai įrengimai ir solenoidai užtikrino grįžtamąjį jutiminį ryšį bei chirurgiškai tikslius judesius.

Bet tai dar ne viskas.

Polisintetinė strampgalio apyrankė buvo prijungta prie nervų pluošto ir sausgyslių. Tiesą sakant, ji įkūnijo kitą protezo dalį. Plaštaka atstojo raumenis, o apyrankė — smegenis.

Sveikaisiais pirštais jis pamaigė titano jungtis. Štai puikiausia dirbtinės rankos savybė. Per vakarėlius šitą fokusą Monkas demonstruodavo nuolat, todėl neabejojo, jog triukas nusiseks ir dabar.

Per skaitmeninį sąsajos įtaisą apyrankė ir plaštaka palaikė bevielį ryšį.

Suvedus į riešą mintinai išmoktą seką, nupjauta rankos dalis pakilo ant pirštų ir įniko strykčioti ant akmeninių grindų nelyginant penkiakojis voras.

Šįsyk vadas atsitraukė tiesiai į ugnį. Nusisvilinęs sėdimąją sužvigo ir nėrė į šoną.

Monkas privertė protezą jį nusivyti.

Trijulę supantis žiedas pastebimai išplatėjo.

Raideris nutempė Siuzaną į uolos šešėlį, scenoje palikdamas tiktai plikagalvį „Sigmos“ agentą.

— Dabar, kai atkreipiau jūsų dėmesį... — užbliovė Monkas ir nužygiavo ugnies pusėn.

Numanydamas, jog niekas iš čiabuvių angliškai nesupranta, savo vaidinimą jis papildė bravūriška mina ir galingais trenksmais į pliką krūtinę. Tačiau vien išgąsdinti prietaringų genties narių neužteko. Reikėjo pelnyti jų prielankumą. Neilgai trukus Kanibalų saloje įvyks amerikiečio vadovaujamas valdžios perversmas.

Apsisukęs ant kulno, Monkas parodė į Siuzaną.

Sulaukusi signalo, nuo galvos ji nusivyniojo iš plikio pasiskolintus marškinius. Raideris atrišo ligoninės mantijos raištelius ir leido apdarui nuslysti nuo pečių. Moteris pakėlė rankas. Nuoga, kaip ir čiabuvės.

Tik ji žvilgėjo šešėliuose.

Nuvilnijo prislopintas, nuostabos sklidinas genties narių murmesys.

Monkas ir pats išsižiojo žvelgdamas į Siuzaną, kuri tviskėjo dar ryškiau nei tuomet, kai žioravimą jis pastebėjo pirmą kartą.

Australas mostu paragino bendražygį pratęsti spektaklį.

Truputį išmuštas iš vėžių Monkas susikaupė, priartėjo prie Siuzanos, atsiklaupė ir išstaugė vienintelį žinomą, iš bedančio pirato išgirstą kanibalų kalbos žodį:

— RANGDA! — suriko vardą, priklausantį kanibalų garbinamai salos valdovei, kuriai pakluso ir lagūnoje švytintys demonai.

Švytintys kaip Siuzana.

Jis žemai nusilenkė.

— Pasveikinkite raganų karalienę!

01 valanda 04 minutės

Bilsnodamas lazdele, Devešas įėjo į Lizos kambarį.

Išsitiesusi ant gulto, prijungta prie lašelinės, ji žinojo, kad ilgiau vilkinti laiko negalės. Šiek tiek anksčiau, kai iš tenderių doko ją įtraukė į laivą, moteris išgąsdino sargybinį nuleipusi jo glėbyje ir kaip maišas sudribusi ant denio.

Liza prasiskėlė lūpą, bet ji privalėjo vaidinti įtikimai. Tam prisireikė ne tiek jau daug pastangų. Špagai perrėžus blauzdą, plėšriems kalmarams subraižius visą kūną, vos nepaskendus, dėl ko plaučiai tebešvokštė, išsilaikyti ant kojų padėjo tiktai adrenalinas.

Taigi ji susmuko, kelioms akimirkoms netgi apalpo.

Kai Liza apsimetė praradusi sąmonę, ją skubiai perkėlė į mokslinių tyrimų sektorių — į laivo gydytojo ir vieno iš PSO medikų globą. Pjūvį kojoje kartu su giliausiomis plėštinėmis žaizdomis dezinfekavę susiuvo. Per kateterio žarnelę paleido fiziologinių skysčių, antibiotikų bei nuskausminamųjų srautą. Dabar ji gulėjo senojoje, belangėje savo kajutėje, kurią saugojo sargybinis. Plonu apklotu pridengtas kūnas bolavo nuo tvarsčių ir pleistrais apklijuotos marlės.

Taip rūpestingai Lizą slaugė ne iš gailesčio ar užuojautos. Sužeistąją gydė dėl vienos vienintelės priežasties: kad ji paaiškintų savo žodžius, kuriuos denyje ištarė Devešui.

Judo paderme... aš žinau, ką daro virusas.

„Gildijos“ agentas neketino prarasti belaisvės, žadančios tokią informaciją, juolab kad Siuzana Tunis pranyko audros plaunamoje saloje. Jam Lizos reikėjo. Todėl ji mėgino išnaudoti padėtį, tempė gumą. Užvertė Devešą tuščiais darbais, tyrimų laboratorijų vadovui pavedė atlikti įvairiausias užduotis.

Teisinosi norinti patikrinti savo hipotezę ir įsitikinti, jog neklysta.

Tačiau vilkinimo taktiką galų gale teko nutraukti.

— Ką gi, — prabilo Devešas, — rezultatai jau sisteminami. Laikas atidėliotam mūsų pokalbiui. Jei man nepatiks, ką išgirsiu, terapines priemones turėsime pašalinti, ir tai darysime iš lėto. Esu tikras, kad jus įtikintume bendradarbiauti replėmis praplėšdami žaizdas.

Jis apsisuko ant kulno ir pamojo lūkuriuojančiai seselei. Toji ištraukė katerį ir užklijavo dūrio vietą.

Liza atsisėdo. Kambarys susiūbavo. Bet tiktai trumpam.

Kaip visada džentelmeniškas, Devešas padavė storą medvilninį chalatą su lainerio emblema. Moteris atsistojo, nors jos nuogą kūną tegaubė plona ligoninės mantija. Nusprendusi nepurkštauti dėl atgrasaus jo mandagumo, įsisupo į chalatą ir tvirtai susirišo diržą.

— Prašom eiti čia, daktare Kamings. — Devešas nupėdino durų pusėn.

Liza basomis ištipeno iš kajutės. Jis savo ruožtu patraukė link infekcinių ligų skyriaus.

Už atviro tarpdurio pasigirdo balsai.

Sekdama paskui Devešą, ji smuko per slenkstį ir kaipmat atpažino dviejų žmonių veidus: bakteriologo Bendžamino Milerio bei olandų toksikologo, patikimo bičiulio, Henrio Barnharto. Abu mokslininkai sėdėjo vienoje siauro stalo pusėje.

Liza apsidairė. Užpakalinėje apartamentų dalyje įprastus baldus pakeitė laboratorinė įranga. Daugumą sudarė iš Monko kambario nudžiauti prietaisai: fluorescenciniai mikroskopai, scintilografas ir autogama spektrometras, anglies dvideginio inkubatoriai, šaldomos centrifūgos, mikroplokštelių ir ELISA19 skaitytuvai, dalelių kolektorius, prisišliejęs prie vienos sienos.

Apie tokius įrengimus kai kurie universitetai galėjo tiktai pasvajoti.

Kitapus stalo stovėjo daktarė Eloiza Senier, „Gildijos“ virusologė bei infekcinių ligų laboratorijos vadovė, įsisiautusi į baltą, kulkšnis siekiantį chalatėlį. Beveik penkiasdešimties, žilaplaukė, su skaitymui skirtais akiniais, kurie kybojo po kaklu ant grandinėlės, ji panėšėjo į griežtą mokytoją.

Virusologė tiesė ranką link poros kompiuterių. Viename ekrane slinko duomenų eilutės, kitame buvo matyti krūva failų. Henriui ir Mileriui ji ką tik baigė kažką aiškinti, kalbėdama akivaizdžia prancūziška tartimi.

— Smegenų skystį perfiltravę fosfato buferiais, pakoregavę jį glutaraldehidu ir visa tai perleidę per centrifūgą, mes išgavome puikų viruso pavyzdį.

Pastebėjusi atėjūnus, daktarė Senier mostu juos pakvietė prie stalo.

Devešas prisijungė prie kolegės, o Liza pritūpė ant laisvos kėdutės, greta Henrio. Tas pašnairavo į moterį, akimis klausdamas: ar gerai jaučiatės?

Ji linktelėjo patenkinta, kad gali prisėsti.

„Gildijos“ mokslininkas atsisuko į Lizą.

— Daktare Kamings, mes atlikome papildomus testus. Gal dabar paaiškinsite, kodėl jų reikalavote?

Ją fiziškai prislėgė kaltinantis Devešo žvilgsnis.

Liza giliai įkvėpė. Atidėliojo šią akimirką kiek galėdama ilgiau. Nūnai, siekdama išsaugoti gyvybę, privalėjo atskleisti tiesą ir melstis, kad įžvalgos vertė nustelbs jos išdavystę.

Pirmosios Devešo pamokos neužmiršo: būkite naudingi.

Lėtai tardama žodžius moteris išklojo, kaip pastebėjo švytėjimą, kuris nudažė Siuzanos akių tinklaines. Tačiau Devešo veide matė spindinčią nepasitikėjimo išraišką. Siekiant įrodyti, kad ji nemeluoja, teko kreiptis į Henrį:

— Ar atlikote fluorescencinę smegenų skysčio analizę?

— Ja. Skysčio pavyzdys išties truputį švietė.

Jam pritarė ir daktarė Šenier.

— Aš ištyriau pavyzdžio sukinį. Bakterinės granulės iš tikrųjų blizgėjo. Ir pasirodė besančios melsvabakterės.

Mileris, bakteriologas, sutikdamas linktelėjo.

Skeptiškas Devešo požiūris užleido vietą susidomėjimui. Jo akys vėl smigo į Lizą.

— Iš tokių duomenų jūs padarėte išvadą, kad bakterija iš smegenų persikėlė regos nervais ir kolonizavo akies skysčius. Todėl liepėte padaryti antrąją lumbalinę punkciją.

Ji pakinksėjo galva.

— Kaip matau, daktaro Polumo čia nėra. Ar jis spėjo viruso apvalkale ištirti proteiną?

Liza pageidavo ir šitos analizės. Bandymai nebuvo itin reikalingi, užtat tęsėsi keletą valandų.

— Minutėlę, — atsiliepė Šenier. — Rezultatus jau atsiuntė. — Ji atsigręžė į monitorių ir mažindama darbalaukyje įjungtus ekranėlius tęsė: — Jums greičiausiai bus įdomu sužinoti, kad iš genetinių analizių sugebėjome virusą klasifikuoti. Jis priklauso Bunyaviridae šeimai.

Henris pastebėjo, jog Liza nežymiai susiraukė, ir paaiškino:

— Būtent šia tema diskutavome prieš jums ateinant. Bunjavirusai paprastai apkrečia paukščių ir žinduolių rūšis, sukelia hemoragines karštines. Tačiau juos perneša nariuotakojai. Kraujasiurbiai dvisparniai, erkės, uodai.

Jis pastūmė užrašų knygelę.

Liza nukreipė žvilgsnį į atverstus puslapius. Henris pabraižė infekcijos kelią.

Žmogus —> Vabzdys (nariuotakojis) —> Žmogus

(infekuotas) (nešėjas, bet ne sergantis) (infekuotas)

Toksikologas pabaksnojo į vidurį.

— Liga nebūtinai plinta dėl vabzdžių. Bunjavirusu galima užsikrėsti tiesiogiai nuo žmogaus.

Liza pasitrynė smilkinius.

— Priešingai nei Judo paderme. — Ji stvėrė pieštuką ir mažumėlę pataisė brėžinį. — Ligą skleidžia ne vabzdžiai, o bakterijos, kurios kursuoja iš vieno žmogaus į kitą.

Žmogus —> Bakterijos —> Žmogus

(infekuotas) (.........) (infekuotas)

Henris susiraukė.

— Taip, bet kodėl...

Jo žodžius nutraukė šūvių tratėjimas. Visi krūptelėjo.

Netgi Devešui iš rankų išslydo lazdelė. Panosėje nusikeikęs, čiupo ją ir nužygiavo prie durų.

— Jūs likite čia.

Vėl pasigirdo ginklų pokšėjimas, kurį lydėjo gomuriniai riksmai.

Liza atsistojo. Kas ten atsitiko?

01 valanda 24 minutės

Devešas mostu pasikvietė du sargybinius, budinčius mokslininkų sektoriuje, ir nuskubėjo link apsaugos posto, įrengto prie liftų, viduryje denio. Pratrūkusios padrikos automatų papliūpos uždaroje erdvėje griaudėjo kaip sprogimai.

Pertraukėles tarp šūvių užpildė klyksmai.

Liepęs sargybiniams eiti pirmiems, Devešas atsargiai sekė jiems iš paskos, kol akiratyje pasirodė apsaugos postas, kuriame budėjo šeši vyrai. Jų vadas, augalotas kareivis iš Somalio, atsitraukė prie atvykėlių, vos tik šiuos pastebėjo.

Jis prabilo malajiškai ir glaustai nupasakojo, kas įvyko:

— Sere, iš vieno izoliatoriaus pabėgo tuzinas apsikrėtusiųjų. Jie mus užpuolė.

Afrikietis kryptelėjo galva į sėdintį, kruviną ranką prie krūtinės glaudžiantį piratą. Rankovę šis atsiraitojo, todėl dilbyje „Gildijos“ mokslininkas aiškiai pamatė gilią kastinę žaizdą.

Devešas žengė į priekį ir atsainiai pamojo į sužeistąjį.

— Izoliuokite jį.

Už sargybinių posto laivagalio pusėn driekėsi koridorius. Vienos durys buvo atlapotos, kitos — uždarytos. Tolėliau riogsojo kulkų išvarpyti lavonai, į kiliminę dangą sunkėsi kraujas. Artimiausi du — nuoga nutukusi moteris ir paauglys be marškinių — gulėjo susiviję galūnėmis. Negyvėlius bjaurojo pūslės bei juodi furunkulai.

Jis giliai įkvėpė pro šnerves, pasistengė užgniaužti pyktį. Šito lygio laivagalyje, šalia tyrinėtojų komandų, jie apgyvendino labiausiai nusilpusius pacientus. Devešas bendrais bruožais nusakė taisykles, kaip elgtis su vietiniais ligoniais. Tokios klaidos toleruojamos nebus. Tik ne dabar, kai pergalė pasiekiama ranka.

— Aš iškviečiau pastiprinimą, — pranešė somalietis. — Mums pradėjus šaudyti, kai kurie iš apkrėstųjų spruko į atidarytus kambarius. Juos iš ten reikės išginti.

Iš koridoriaus tolumos atsklido dejonė.

Ant alkūnės pakilo vyriškis. Jo petys virto kruvinu mėsgaliu. Sužeistasis vilkėjo mediko chalatėlį. Vienas iš gydytojų. Patekęs į susišaudymo zoną.

— Padėkite, — išstenėjo daktaras.

Pro atvirą tarpdurį šastelėjo viena ranka ir griebė jį už pakarpos. Išnirusi kita stvėrė už plaukų. Traukiamas į kambarį, žmogus paleido gerklę. Į grindis sudunksčiojo koridoriuje tebekyšančios kojos.

Sargybinių vadas pašnairavo į Devešą, žvilgsniu prašydamas leidimo imtis veiksmų.

„Gildijos“ mokslininkas papurtė galvą.

Medikas ūmai liovėsi klykęs, tačiau jo kulnai vis dar trinksėjo į denį agonijos ritmu.

Devešas gailesčio nejautė. Kažkas pasielgė neapdairiai, palikęs nesupančiotą pacientą arba neužrakinęs durų. Laiptais subildėjo atlekiančio pastiprinimo žingsniai.

Nusigręžęs Devešas pamojo atgal į koridorių.

— Sunaikinkite juos.

— Sere?

— Išvalykite visą denį. Kiekvieną kajutę.

01 valanda 54 minutės

Virusologės laboratorijoje Liza klausėsi šūvių pliūpsnių.

Ausis pasiekė riksmai.

Niekas nepratarė nė žodžio.

Pagaliau grįžo Devešas. Iš pažiūros ramus, tik truputį įraudęs. Jis bedė lazdele į Lizą.

— Eime. Norėčiau jums kai ką parodyti. — Apsisukęs ant kulno, skubriu žingsniu iškulniavo iš kambario.

Liza numynė iš paskos. Kartu su Devešu apėjo sargybinių postą ir atsidūrė kitame koridoriuje. Tikroje skerdykloje. Sienas nudažė kraujo dėmės. Ant grindų tysojo automatais sušaudyti žmonės.

Ji pajuto, kaip sutraukė gerklę. Vos neužspringo nuo dvoko, viešpataujančio uždaroje erdvėje.

Visos durys abipus koridoriaus buvo atviros. Moteris žvilgtelėjo pro vieną tarpdurį ir išvydo bedvasius, deformuotus, kruvinus kūnus. Kai kuriuos nupylė prirakintus prie lovų.

Vėl nuaidėjo šūviai — ne pakriki, o tikslingi.

Tolėliau iš kajutės pasišalino du piratai rūkstančiais karabinais. Jie nubraukė į kitą kambarį.

— Jūs... jūs skerdžiate pacientus, — sulemeno Liza.

— Tiesiog atsijojame ligonius. — Devešas nerūpestingai mostelėjo į priekį. — Čia jau antras protrūkis. — Prieš valandą pora apkrėstųjų išsivadavo iš pančių nusikąsdami savo pirštus. Jie užpuolė gydytoją, nužudė jį mitriau, nei kas nors spėjo tuodu sustabdyti. Psichozės apimtiems pacientams jėgų suteikia adrenalinas, ir jie nepaiso skausmo.

Liza mintyse išvydo vaizdo įrašą, kuriame šėlo Siuzanos Tunis vyras. Infekuotieji ėmė siautėti ir „Jūrų valdovėje“.

Devešas pažiūrėjo į moterį.

— Sprendžiant iš elektroencefalografo parodymų, jūs teisi. Patologija primena katatoninį sujaudinimą, kurį lydį nevaldomi psichozės protrūkiai.

Vėl sukalenę ginklai privertė ją krūptelėti.

Pastebėjęs Lizos reakciją, jis atsiduso.

— Mes tik stengiamės visus apsaugoti. Pacientų būklė sparčiai blogėja. Visame laive. Medikamentų atsargos senka, todėl turime griebtis veiksmingų priemonių. Kai ligoniai regresuoja iki tokios prastos būsenos, aplinkiniams jie ima kelti fizinę grėsmę ir tampa niekam tikę.

Liza suprato jo žodžių prasmę. Devešas bei „Gildija“ naudojosi laivo pacientais tarsi gyva, kultūrine, Judo padermei būtina terpe. Nuėmę mirtinų patogenų derlių, šį sergėjo kaip potencialią bioginkluotę. Tačiau po kiekvienos pjūties lauką reikėjo suarti iš naujo.

— Kodėl mane čia atvedėte? — stingdama iš siaubo paklausė ji.

— Kaip sakiau, norėjau šį tą parodyti.

Devešas stabtelėjo prie uždarytų durų. Atrakino jas ir pravėrė.

Iš kajutės išsiveržė dar stipresnis tvaikas.

Moteris žengė per slenkstį nenutuokdama, ko tikėtis. Prieblandą nežymiai prasklaidė koridoriaus šviesos. Patalpa niekuo nesiskyrė nuo jos kuklios kajutės: ankštas vonios kambarys, kušetė, televizorius, nedidelis, prie užpakalinės sienos pritvirtintas gultas.

Už jos nugaros stovintis Devešas nuspaudė jungiklį. Sumirgėjusios, tyliai ūždamos, nušvito fluorescencinės lemputės.

Liza kluptelėjo atbula, delnais užspaudusi gerklę.

Ant gulto drybsojo lavonas, įkežęs į kruviną patalynę ir pagalves. Dvi plikos kojos buvo pririštos prie kojūgalio stulpelių, rankos — prie galvūgalio lentos. Atrodė, kad jo pilve sprogo bomba, išskobdama visus vidurius. Ant lubų ir sienų kadarojo mėsgaliai.

Prisidengusi burną, nustėrusi Liza instinktyviai persijungė į bešališko tyrimo režimą, vienintelį saugų prieglobstį.

— Kur jo vidaus organai?

— Mes radome juos, ėdančius negyvėlį, — paaiškino Devešas. — Turiu omenyje pacientus, kurių psichika nepataisomai pakriko.

Lizą nupurtė drebulys. Ji pernelyg gerai suvokė stovinti basa, ant nuogo kūno užsimetusi tiktai ligoninės mantiją.

— Esame su tuo susidūrę ir anksčiau, — tęsė „Gildijos“ atstovas. — Pakurstęs katatoninį sujaudinimą, virusas stimuliuoja ir nepasotinamą apetitą. Mes žiūrėjome, kaip viena iš aukų kimšo maistą, kol jai plyšo pilvas. Net ir tuomet rijusi nesiliovė.

O, Dieve...

Sukrėstai Lizai prisireikė papildomos akimirkos, kol ji įsisąmonino išgirstų žodžių reikšmę.

— Jūs žiūrėjote... kur?..

— Daktare Kamings, nejau galvojate, jog tyrinėjome tiktai Siuzaną Tunis? Privalome atlikti nuodugnią analizę ir perprasti kiekvieną ligos aspektą. Netgi kanibalizmą. Nepasotinamas alkis asocijuojasi su Praderio-Vilio sindromu. Teko apie jį girdėti?

Pritrenkta Liza pakratė galvą.

— Kalbu apie hipotalaminę disfunkciją, žadinančią nenumalšinamą apetitą. Nuolatinį alkio jausmą. Tai itin retas genetinis defektas. Dauguma jį turinčių miršta jaunystėje, nes dėl persirijimo sutrūkinėja skrandis.

Bešališkas mokslininko tonas Lizai padėjo atsikratyti sąstingio ir grįžti į fizinę tikrovę, tačiau jos krūtinę tebeslėgė sunkumas.

— Kai atlikome vienų iš psichozės užvaldytų smegenų autopsiją, paaiškėjo, kad pagumburis toksiškai paveiktas kaip Praderio-Vilio patologijos atvejais. Pridėkite katatoninį sujaudinimą bei adrenalino stimuliaciją, ir štai... — Devešas pamojo į gultą.

Lizą kone supykino. Nusigręždama ji galiausiai atkreipė dėmesį į aukos veidą: agonijos perkreiptas lūpas, tuščias išsprogintas akis, žilų plaukų vainiką.

Supratusi, ką prieš save regi, moteris delnu užsispaudė burną. Ant lovos gulėjo Nepažįstamasis, kurio kūną graužė bakterijos. Liza skaitė Siuzanos ligos istoriją, todėl paciento pavardę žinojo.

Epelgeitas.

Taip suasmeninus kanibalizmo proveržį...

Liza smuko iš kambario.

Devešo akyse blykstelėjo pašaipa. Akivaizdu, jog šunsnukis ją specialiai čia atsivedė — pusnuogę ir praradusią jėgas. Neabejojo, kad nelaimėlį Liza atpažins. Parodė savąją sadisto prigimtį.

— Taigi dabar jūs suvokėte pavojaus mastą, — tarė „Gildijos“ mokslininkas. — Įsivaizduokite, kas bus, jei virusas išplis po visą pasaulį. Nuo tokios grėsmės ir stengiuos jį apsaugoti.

Moteris vos susilaikė neleptelėjusi: stengies apsaugoti? Kurgi ne! Tik nereikia sekti pasakėlių!

— Aš kalbu apie pandemiją, — tęsė Devešas, žingsniuodamas koridoriumi link mokslinių tyrimų sektoriaus. — Pasaulinei sveikatos organizacijai dar nespėjus sureaguoti į įvykius Kalėdų saloje, pirmieji apkrėstieji atskrido į Australiją ir nusileido Perte. Saloje pramogavę turistais išsibarstė po visą pasaulį. Persikėlė į Londoną, San Franciską, Berlyną, Kvala Lumpūrą. Mes nežinome, kiek iš jų nukentėjo nuo tiesioginio viruso poveikio kaip daktarė Siuzana Tunis ir ar išvis kas nors buvo infekuotas. Bet užteks vos kelių. Be atitinkamos dezinfekcijos, kokią pritaikome laineryje, virusas galbūt jau plinta.

Devešas ją palydėjo iki virusologės laboratorijos.

— Todėl tikiuosi, kad ateityje jūs būsite atviresnė.

Kai abu įžengė į kambarį, jų pusėn pakrypo klausiami žvilgsniai.

Lisa tik palingavo galva ir susmuko ant kėdutės.

Atvykėliams prisėdus, nuo kompiuterio atsisuko Eloiza Senier.

— Kol jūsų nebuvo, — prabilo, — aš susiradau daktaro Polumo failus. — Štai proteininė schema, kurios pageidavote. Priklauso virusui iš toksiškosios košės.

Ji atšlijo nuo ekrano, kad visi pamatytų vaizdą, besisukantį lyg vilkelis.

Viruso ikosaedras: dvidešimt lygiakraščių trikampių, sujungtų į sferą, kuri priminė futbolo kamuolį. Dėl alfa proteinų vieni trikampiai pūpsojo atsikišę, beta proteinai kitus įspaudė.

— Ar galite jį sustabdyti? — paprašė Liza.

Senier spūstelėjo pelytės mygtuką, ir erdvinė figūra suakmenėjo.

Liza atsistojo.

— Antrajame ekrane parodykite proteininę schemą, kuri priklauso virusui, išgautam iš Siuzanos Tunis smegenų skysčio.

Po kelių sekundžių kitame monitoriuje ėmė suktis antras futbolo kamuolys. Prisiartinusi prie darbastalio, Liza juos patyrinėjo įdėmiu žvilgsniu. Pati pamaigė pelytę, privertė vaizdą sustingti taip, kaip ji norėjo.

Galop atsigręžė į žiūrovus.

Devešas patraukė pečiais, sudrebindamas viršutinę kūno dalį.

— Na, ir kas? Man figūros atrodo tapačios.

Ji per žingsnį atsitraukė.

— Pažiūrėkite atidžiau. Įsivaizduokit, kad jos yra padėtos greta.

Henris pašoko išplėtęs akis.

— Jos nėra vienodos!

Liza linktelėjo.

— Įkūnija veidrodinius viena kitos atspindžius. Iš pirmo žvilgsnio lyg ir identiškos, bet iš tiesų — visiškos priešingybės. Geometrinis izomerizmas. Du pavidalai, turintys tokias pačias geometrines formas, tik vienas atspindi kitą.

— Cis ir trans, — pridūrė Šenier, teoriškai įvardijusi izomerus, dvi vienos monetos puses.

Liza pabarbeno į pirmąjį ekraną.

— Čia trans forma, arba blogasis virusas, kuris veikia bakterijas ir jas paverčia monstrais. — Ji mostelėjo į antrą monitorių, kuriame švytėjo mėginio, paimto iš Siuzanos smegenų, rezultatas. — O tai eis forma, arba gerybinis, gydantis virusas.

— Cis ir trans, — sumurmėjo Mileris. — Geras ir blogas.

— Kaip žinome, — plėtojo savo teoriją Liza, — trans virusas apnuodijo bakterijas, kad susilpnintų kraujo ir smegenų užtvarą bei įsibrautų į neliestą kaukolės vidaus teritoriją. Beje, prasiveržė ne vienas.

— Su melsvabakterėmis, — tarė Mileris. — Švytinčiomis bakterijomis.

— Paprastai toksinai paveikdavo smegenis, pakurstydami katatoninį sujaudinimą ir psichozę. Bet Siuzanos atvejis kitoks. Patekęs į jos smegenų skystį, virusas kažkaip pasikeitė. Iš blogojo trans pavidalo transformavosi į gerybinį eis. Po permainų naujasis virusas išplaukė į organizmą ir ėmėsi atitaisyti žalą, kurią padarė jo piktasis brolis dvynys. Kai pradėjo gydyti pacientę, nugramzdino ją į gydomąjį stuporą, užuot sukėlęs maniakinį jaudulį.

— Net jeigu jūs teisi, — prabilo Henris, — kuo aš neabejoju, kokia Siuzanos biocheminė savybė nulėmė tokius pokyčius?

Moteris patraukė pečiais.

— Spėju, kad per artimiausias kelias dienas ar savaites panašius virsmus patirs ir saujelė kitų ligonių. Siuzana apsikrėtė virusu prieš penkias savaites. Daryti išvadas tikriausiai per anksti. Kam teko girdėti apie Ymo fenomeną iš Juodojo maro laikų?

Šejen pakelė ranką lyg būtų mokykloje.

— Man.

Liza linktelėjo. Infekcinių ligų specialistė, suprantama, šią istoriją privalėjo žinoti.

Virusologė paaiškino:

— Septynioliktame amžiuje Ymą, Anglijos kaimelį, užpuolė Juodasis maras. Bet po metų gyvi išliko dauguma jo gyventojų. Priežastį atskleidė šiuolaikiniai genetiniai tyrimai. Kaimiečiai pasižymėjo reta mutacija. Gene, kuris vadinamas Delta 32. Gerybinį defektą šeimos perduodavo iš kartos į kartą. Dėl gyvenvietės uždarumo ir tenykščių polinkio tuoktis su giminaičiais mutavo didžioji jų dalis. Kai užgriuvo maras, žmones išgelbėjo keistoji mutacija. Suteikė jiems imunitetą.

— Kitaip tariant, mūsų pacientė nešioja Delta 32 atitikmenį, apsaugantį ją nuo Judo padermės? — paklausė Devešas. — Kažkokį eilinį proteiną, kuris fermentais pakeičia virusą iš trans į cis formą?

— Galbūt jis ne eilinis? — suniurnėjo Liza. Klausimas ją kamavo nuo tada, kai pavyko atrasti viruso pakitimus. — Išties funkcionuoja tik labai menkutis mūsų DNR nuošimtis. Jei tiksliau, vos trys procentai. Likusius devyniasdešimt septynis laikome genetiniu šlamštu. Jis nieko nekoduoja. Bet kai kurios iš DNR šiukšlių stebėtinai primena virusinį kodą. Pastaruoju metu manoma, jog tokia koduote turbūt atlieka apsauginį vaidmenį ir mums gali padėti išsigelbėti nuo ateities ligų. — Ji atsiminė Siuzanos draugą, kurį užpuolė bei suėdė. — Kaip kanibalizmas.

Išgirdę keistą pavyzdį, visi nusigręžė nuo monitorių.

Liza tęsė:

— Sprendžiant iš genetinių, įvairiuose pasaulio kraštuose gautų duomenų, didžiuma žmonių turi nuo ligų sergėjančių genų rinkinį, kurį įmanoma įgyti tik valgant žmogieną. Atradimai byloja, jog visi tolimi mūsų protėviai veikiausiai buvo kanibalai. Gal Siuzana nešioja panašų geną, saugantį jos smegenis nuo Judo padermės antpuolio. Šį tą, kas užsiliko iš seniai prarastos genetinės istorijos. Kas slypi kolektyvinėje mūsų praeityje.

— Daktare Kamings, jūsų prielaidos kaip visada intriguojančios. — Aiškiai įsiaudrinęs Devešas sūpavosi ant kojų pirštų galiukų. — Bet mums nesvarbu, atsitiktinės tos transformacijos, ar jas sukėlė virusiniai genetiniai kodai iš tolimos praeities... Dabar, kai žinome apie naująjį virusą, pasinaudosime informacija ir sukursime vaistus!

Šenier veide atsispindėjo abejonės.

— Galbūt, — pabrėžtinai ištarė ji. — Iš pradžių reikia nuodugnių tyrimų. Laimei, laive netrūksta ligonių, kuriems galėtume pritaikyti naujas, potencialiai terapines priemones. Bet pirmiausia būtina gauti daugiau cis viruso. — Mokslininkė reikšmingai pažiūrėjo į Devešą.

— Nesijaudinkit, — atsiliepė tas. — Rakao su savo vyrais jau naršo salą. Neilgai trukus Siuzana Tunis su kitais grįš į lainerį. Išsprendus šitą klausimą... — jis atsisuko į Lizą. — Metas aptarti jūsų bausmę.

Lyg po signalo į priekį žengė figūra, rankose laikanti gydytojo lagaminėlį.

Ilgus juodus plaukus vėl susipynusi į kasą.

Surina.

03 valandos 14 minučių

Monkas lipo stačiu vingiuotu taku, sekdamas paskui vieno iš kanibalų paskuigalį. Dar tuzinas genties narių kopė priešakyje. Įkandin žingsniavo keturiasdešimt tvirtų vyrų.

Jo žmogėdrų armija.

Iš tamsaus dangaus pliaupė liūtis. Tačiau vėtros aprimo, ir virš dantytų viršukalnių šuorai ūžtelėdavo tik retsykiais. Monkas išsiruošė į žygį, kai sala atsidūrė audros akyje. Laukimas virto tikra kankyne, bet jis žinojo savo šansus išsaugosiąs, jei apsišarvuos kantrybe.

Plikagalvis judėjo pirmyn. Nors takelis driekėsi išrėžtas uoloje, po iškyša, dėl lietaus akmeninis paviršius tapo slidus ir pavojingas. Protarpiais netgi reikėjo ropoti keturpėsčiam.

Monkas pažiūrėjo atgal.

Užnugarį pridengė Raideris su Džesiu. Už jų lingavo virtinė genties narių, pasidabinusių plunksnomis, kriauklelėmis, medžių žieve, paukščių nagais ir kaulais.

Daugybe kaulų.

Greitosiomis suburta smogiamoji komanda nešėsi trumpakotes ietis, lankus bei užaštrintus vėzdus. Tačiau pusė jų turėjo šautuvus, keletą automatų — rusiškus AK-47, amerikietiškus M16 — ir šovinines, užpildytas dėtuvėmis bei patronais. Regis, iš vietinių piratų kanibalai gaudavo ne vien dvikojus mėsos patiekalus.

Nuo aukštumų atsivėrė plati tamsaus ežero panorama. Viduryje tarsi permirkęs vestuvių pyragas žvilgėjo kruizinis laineris — iš žmogėdrų sudaryto smogiamojo būrio tikslas.

Kad ir ko panūsdavo Rangda, raganų karalienė, pakerėti čiabuviai nėrėsi iš kailio, idant išpildytų jos troškimus.

O Rangda norėjo kruizinio laivo.

Raganų karalienės geidavimus bei paliepimus išversdavo jaunasis Džesis. Malajiškai jis mokėjo, šią kalbą suprato ir kanibalai, nes ja tekdavo bendrauti, prekiaujant su piratais. Genties nariai sanitarui rodė baimingą pagarbą, kadangi tas šnekėjo Rangdos kalba ir valiojo perteikti jos norus. Karalienė netgi palaimino vertėją, pakštelėdama jam į skruostą.

Niekas nedrįso jaunuoliui nepaklusti.

Džesis atliko reikšmingą vaidmenį organizuojant antpuolį, tačiau planą sumąstė Monkas.

Jis nusisuko nuo kruizinio lainerio. Lagūna, be abejo, atidžiai stebima, tad valtimis vogčia nusigauti iki „Jūrų valdovės“ nė už ką nepavyktų. Mintis apie nardymą taip pat derėjo išmesti iš galvos. Net ir iš tokio aukščio vandenyje jis kartkartėmis įžiūrėdavo blyksnius. Audra išjudino ežero gyventojus, ir dabar tie seklumose dairėsi grobio.

Beliko vienintelė išeitis.

Monkas užsikorė iki pasaulio stogo. Jie pasiekė milžinišką plieninį statramstį bei masyvią kabelių raizgynę, prie kurios tvirtinosi dalis salos tinklo.

Jis nužvelgė apatinę „lubų“ pusę. Šias skrodė lietus, merkiantis tinklo viršų apipynusią augmeniją. Kažkas maskuote turėjo nuolat rūpintis. Monkas spėjo, jog tuo užsiimdavo ne vien piratai.

Tarsi patvirtindamas jo prielaidą, krypuodamas visu kūnu, artimiausiu kabeliu įniko rabždintis vienas iš kanibalų. Kai vyrukas pranyko už tinklo, žemyn išsivyniojo virvinės kopėčios.

Kopti viršun ėmė ir kiti.

Monkas atsigręžė į Džesį.

— Tu dar galėtum nusileisti į paplūdimį. Prisijungti prie Siuzanos. Vėliau judu paimtume.

Vaikinas nuo akių nubraukė šlapius plaukus.

— Aš nesitrauksiu. Kas gi jums vers? — nespėjus plikagalviui paprieštarauti, sanitaras šoko ant kopėčių.

Pavymui sekantis Raideris patapšnojo Monkui per petį. Vos tik milijardierius pranyko virš tinklo, „Sigmos“ agentas įsistvėrė į apatinę pakopą ir metė žvilgsnį į savo armiją. Plunksnuotą, apsiginklavusią iki dantų, pasirengusią tarnauti salos karalienei.

Sekundei kitai Monkas suabejojo, ar elgiasi teisingai piktnaudžiaudamas jų prietaringumu. Dauguma greičiausiai atsisveikins su gyvybe. Bet jeigu Liza neklysta, mirtina grėsmė kilo visam pasauliui. Neturint, iš ko rinktis, teko naudotis po ranka esančiais ištekliais.

Jie privalėjo nusigauti į Raiderio katerį. Padėti Siuzanai ištrūkti iš salos... galbūt išgelbėti Lizą. Monkas atsisakė patikėti, jog partnerė žuvo.

Užsiropštęs virvinėmis kopėčiomis, jis nėrė pro maskuojamąją lapiją. Net ir audros centre vėjo gūsiai baudėsi plikagalvį pakelti į orą tarytum aitvarą. Monkas trumpam pritūpė ant siauro lentų ruožo — primityvaus, įstrižai nusidriekusio tiltelio, kuris suteikė galimybę paremontuoti tinklą ir, esant reikalui, atnaujinti maskuotę.

Priešakinio būrio kariai jau šliaužė ant pilvų įsikibę į tilto lentjuostes.

Nepaisydamas žliogiančios, kūną čaižančios liūties, Monkas nukumėjo pavymui. Kartkartėmis, kai atūždavo vėtros pūkšnis, kabeliai suvibruodavo, o pats tinklas imdavo siūbuoti nelyginant skraidantis Aladino kilimas.

Jis atvertė galvą ir apsidairė. Debesų sluoksnyje, šen bei ten, atsivėrė properšos, ir jose sumirgėjo žvaigždės. Tačiau aplinkui netrūko tamsių, be paliovos sūkuriuojančių tumulų. Audros akis pasirodė menkesnė negu Monkas vylėsi. Iš visų pusių, kad ir kur pažvelgsi, tvyksčiojo žaibai, kuriuos lydėjo perkūnijos griausmas.

Plikagalvis nuskubėjo pirmyn. Jo armijai reikės pasišalinti nuo tinklo anksčiau, nei audros centras nutols nuo salos. Mintyse nušvito ne taip seniai regėti vaizdai — žaibų smūgiai ir elektros kaskados, pasipylusios per metalinį karkasą.

Likus viršuje, jie garantuotai gaus galą.

Colis po colio smogiamasis būrys artėjo prie savo tikslo.

Neatsilikdamas nuo kanibalų, Monkas nudūrė žvilgsnį apačion. Bent tiek gerai, kad pavojus negrėsė Siuzanai.

04 valandos 02 minutės

Pelenais išsitepliojusi veidą, idant paslėptų švytėjimą, Siuzana sėdėjo ant akmens riedulio, džiunglių tankmėje, netoli lagūnos. Pastarąją valandą praleido žygiuodama į paplūdimį, kur turėjo laukti Monko.

Bet ji buvo ne viena.

Miške budėjo tuzinas genties narių, karališkoji palyda. Betarpišką draugiją palaikė tiktai moteris, vardu Tikala, klūpanti greta uolienos luito, įspaudusį kaktą į purvą. Tokia poza sustingo, kai jos čia atsibeldė.

Siuzana bandė laukinę prakalbinti, bet toji tik drebėjo.

Taigi dabar ji lūkuriavo įsitaisiusi ant akmens. Pečius dengė kiaulės odos apsiaustas, išdabintas plunksnomis, kriauklelėmis ir nublizgintais kauliniais karoliukais. Viršugalvis puikavosi šonkaulių karūna, prie kaktos pritvirtinta žievės pluoštais. Visi kaulai stirksojo į šalis it makabriškos gėlės žiedlapiai. Jai įteikė ir glotnią lazdą su pamauta žmogaus kaukole.

Išsipusčiusi kaip tikra raganų karalienė, Pusato valdovė.

Nors papuoštas šiurpokai, apsiaustas buvo šiltas, o lazda pravertė, iš aukštumų leidžiantis į paplūdimį. Iš palmių lapų palydovai nupynė laikiną pastogę, kuri jų valdovę apsaugojo nuo lietaus.

Siuzana įbedė akis į tinklą. Ji suvokė esanti pernelyg silpna, kad pajėgtų karstytis drauge su kitais, todėl neprotestavo, kai Monkas nurodė keliauti link kranto, pasislėpti miške ir sulaukti, kuo baigsis kanibalų mėginimas užpulti kruizinį lainerį.

Bet ji nujautė, jog būdrauti reikės ilgai.

Per ilgai.

Palikta viena, Siuzana galiausiai pradėjo suprasti įvykių, apie kuriuos išgirdo atsipeikėjusi, prasmę. Pati išgyveno, priešingai nuo artimiausių žmonių.

Gregas...

Galvoje išsikerojo mintys apie vyrą: Siuzana atminė kreivą jo vypsnį, nevaržomą kvatojimą, tamsias akis, muskusinį odos kvapą, bučinius... ir visą kitą.

Jos sąmonę užtvindė su Gregu susiję vaizdiniai.

Negi to nebebus?

Kol kas, aišku, ji neįstengė iki galo įsisąmoninti savo netekties. Tačiau žinojo užtektinai. Kūną kiaurai varstė fizinis skausmas. Gerklę suspaudė, ir moteris ėmė virpėti. Iš akių ištryško blizgančios ašaros, kurios nutekėjo nuo pelenų pajuodusiais skruostais.

Gregas...

Ilgą laiką ji sūpavosi ant kojų, nugrimzdusi į sielvarto gelmes. Tiesiog nepajėgė iš jų išnirti. Širdgėla prilygo potvynio bangai, nenugalimai kaip mėnulio trauka.

Bet kažkuriuo momentu atslūgsta ir potvynis. Į gilesnes rėvas tas išplovė dar vieną esminį suvokimą, kurio Siuzana iki šiol vengė. Bet jis niekur nedingo, kaip ir širdgrauža.

Moteris atmetė apsiausto kraštą, ištiesė ranką, pažvelgė į savo odą, nušvitusią dėl prakaite knibždančių melsvabakterių. Ji pasuko delną į viršų. Žvilgesys nekaitino, tik keistai šildė — tokį pojūtį sukeldavo karštinė, o ne saulės spinduliai.

Kas jai nutiko?

Kaip jūrų biologė, apie organizmą Siuzana žinojo viską. Melsvabakterės, kurias paprastai vadina „melsvais dumbliais“, paplitusios visur. Jų sankaupos įgaudavo įvairiausius pavidalus — plonų siūliukų, plėvelių, tuščiavidurių kamuolėlių. Bakterijos, būdamos šiuolaikinių augalų pirmapradėmis, prisidėjo prie evoliucijos. Pradinėse Žemės istorijos stadijose generavo pirmąją deguonies atmosferą, dėl ko pasaulis tapo tinkamas gyventi. Nuo anų laikų sugebėjo prisitaikyti prie milijonų ekologinių nišų.

Tad ką reiškė jos kūno kolonizavimas? Kaip tai siejasi su tiesioginiu Judo padermės poveikiu? Siuzanai niekaip nesuėjo galai.

Nors ramybės nedavė gausybė klausimų, dėl vieno dalyko abejonių nekilo.

Čia dar ne pabaiga.

Giliai širdyje stiprėjo jokiais žodžiais nenusakomas pojūtis.

Ir nesustabdomas kaip kylantis potvynis.

Jos žvilgsnis smigo kiaurai mišką, nuslydo virš lagūnos, anapus salos. Siuzana buvo tikra sulauksianti naujų pokyčių. Jautė jų artėjimą kaip saulę, kylančią virš planetos išlinkio.

04 valandos 18 minučių

Rakao spoksojo į auką, nuo šios nutolęs per šimtą jardų. Nūnai vilkėjo neperšlampamą apsiaustą su gobtuvu, pakeltose rankose laikė infraraudonuosius žiūronus. Suskaičiavus raudonas dėmeles — šilumos, kurią spinduliavo prie paplūdimio išsibarstę žmonės, pėdsakus — paaiškėjo, kad skaičiumi jo medžiotojai dvigubai pranoko genties narius.

Kumščio kilstelėjimu Rakao liepė vyrams išsisklaidyti į abi puses, atokiau nuo kanibalų. Piratai judėdavo tik tuomet, kai nudundėdavo griaustinis, tačiau laukiniai pasižymėjo itin aštriais pojūčiais. Jis nenorėjo nubaidyti grobio.

Maoris žvilgsniu patyrinėjo Siuzaną Tunis, sėdinčią ant uolos luito. Kanibalų grupę sekė nuo aukštumų iki paplūdimio. Kur prapuolė jos bendražygiai? Vargu ar nuklydo toli.

Moterį jis galėjo pričiupti bet kuriuo momentu, bet skubėti neketino. Buvo kantrus medžiotojas. Įsakęs piratams užimti padėtį ir paspęsti pinkles, atitinkamą vaidmenį Rakao numatė ir jai.

Siuzanai Tunis lemta tapti masalu.

14 ANGKORO GRIUVĖSIAI

Liepos 7 diena, 05 valandos 02 minutės

Siem Reapas, Kambodža

Šešias valandas trukusi kelionė Grėjų permetė į kitą šimtmetį ir įvairių kultūrų katilą. Iš taksi jis išlipo centre seno prancūziško rajono, esančio Siem Reape, paupio miestelyje, kuris glūdėjo Kambodžos viduryje, tarp ryžių laukų bei didžiulio ežero. Aušti turėjo tik po valandos, todėl gyvenvietė atrodė apsnūdusi. Drėgname, slegiančiame ore dūzgė uodai ir šnypštė mirgantys dujiniai žibintai. Rytinę snaudulio atmosferą papildė tingus, nuo vandens srauto sklindantis varlių kurkimas.

Upės seklumoje slinko pora luotų; ant karčių pasikabinę žibalines lempas, pasislėpę po kūginėmis bambuko kepurėmis, žvejai tikrino krabų gaudykles arba smaigstė neatsargias varles. Šviežiu laimikiu jie ruošėsi aprūpinti restoranėlius bei kavines, kurių mieste nestigo.

Likę būrelio nariai išsiropštė iš automobilio salono, demonstruodami įvairias nuovargio pozas. Susikūprinęs, apsiblausęs Vigoras priminė kiaurai permirkusį, neišdžiūvusį, į karšto ir drėgno klimato zoną nutrenktą žmogų. Seihana pasirąžė tarsi bundanti katė, bet vieną ranką tebelaikė priglaustą prie sužeisto šono. Kibirkščiuojančiu žvilgsniu moteris įvertino jų būstą. Kovalskis pasikasė pažastį ir taip pat apžiūrėjo statinį. Jam švilptelėjus pro sukąstus dantis, už kvartalo suamsėjo šuo.

Naseras juos aprūpino įspūdingu prieglobsčiu.

Būtent čia teks laukti egiptiečio.

Dar dvi valandas.

Kitapus įvažiavimo kelio, šalia upės, stiebėsi triaukštis kolonijinio stiliaus viešbutis su geltonais tinkuotais ir lentelėmis apkaltais priestatais, raudono akmens stogu. Aplink namą vešėjo dailiai apkarpyti prancūziški sodeliai. Jo istorija simbolizavo visą regioną. Prieš septyniasdešimt penkerius metus iškilusi, „Grand Hotel des Ruines“ pavadinta buveinė aptarnavo prancūzų ir anglų turistus, užsigeidusius aplankyti vos už penkių mylių nusidriekusį Angkoro griuvėsių kompleksą. Per kruviną, brutalų laikotarpį, kai raudonieji khmerai, surengę vieną iš baisiausių genocidų pasaulyje, paskerdė milijonus, sunaikino ketvirtį Kambodžos gyventojų, viešbutis ir kaimelis beveik sugriuvo. Dėl siaubingų įvykių turizmui atėjo galas. Tačiau raudoniesiems khmerams žlugus, žmonės sugrįžo. Viešbutis pakilo iš pelenų, jį kruopščiai atnaujino, suteikė buvusį kolonijinį žavesį ir pervardijo į „Grand Hotel des Angkor“.

Panašiai atgaivino ir Siem Reapą — tik gal ne taip rūpestingai. Rytinį bei vakarinį paupius užtvindė viešbutukai, nakvynės namai kartu su restoranais, barais, interneto kavinėmis, kelionių agentūromis, vaisių, prieskonių kioskeliais ir galybe turgaviečių, kuriose vietiniai prekiavo dailiai išraižytu Kambodžos antikvariatu, sidabriniais juvelyriniais dirbiniais, atvirukais, trumparankoviais marškinėliais bei pigiais papuošalais.

Bet dabar, ankstyvą rytą, kai dar nepakilo nei turistai, nei saulė, architektūrinis azijietiškos ir prancūziškos kultūrų mišinys iki šiol skleidė slėpiningą žavesį. Link senojo turgaus dardėjo buivolo traukiamas, dygliuotais durijaus vaisiais apkrautas vežimas. Viešbučio prieangyje slampinėjo tarnas baltutėliu, išlygintu švarku.

Grėjui lipant laiptais, vedant savo grupelę į „Angkorą“, baltašvarkis droviai nusišypsojo, liovėsi slankiojęs ir atidarė duris.

Skaisčiai apšviestą, marmuru bei blizgančia mediena išklotą vestibiulį kvėpino rožių, orchidėjų, jazminų, lotosų pastovai. Už viliojančio laiptatakio linkio buvo matyti antikinis, įmantriais plieno ornamentais apsuptas lifto narvas.

— „Dramblio“ barą rasime už kampo. — Seihana pamojo ranka. Ten jie turėjo susitikti su Naseru.

Grėjus šimtąjį kartą pažiūrėjo į laikrodį.

— Aš mus užregistruosiu, — tarė Vigoras.

Kai monsinjoras patraukė registratūros pusėn, komandoras nužvelgė vestibiulį. Galbūt „Gildijos“ agentai jau atsibeldė? Šitas klausimas nedavė ramybės nuo tada, kai jie nusileido Bankoke ir persėdo į kitą lėktuvą. Seihanos tvirtinimu, „Gildijos“ žmonės veikė visame regione, palaikė glaudžius ryšius su Kinija bei Šiaurės Korėja. Šitie kraštai, galima sakyti, teroristams atstojo namus.

Grėjus neabejojo, jog Nasero šnipai juos stebėjo nuo Ormūzo iki Kambodžos. Siekiant apsaugoti tėvus, jam teko atskleisti, kur užsibaigė istoriniai Marko pėdsakai: Angkoro griuvėsiuose. Įtikintas egiptietis atidėjo savo planus pribaigti Grėjaus gimdytojus. Tačiau, kaip ir buvo galima tikėtis, jų paleisti nesiruošė.

Nors tėvams tebegrėsė mirtinas pavojus, Grėjus atsisakė smulkiau papasakoti apie antrąją, pritrenkiančią naujieną — vaistus nuo Judo padermės. Iš pradžių norėjo susitikti su Naseru akis į akį, gauti konkrečius įrodymus, kad jo tėvai atgavo laisvę ir atsidūrė saugioje vietoje.

Todėl jie sutarė pasimatyti čia.

Surengti mainus.

Informacija už tėvų gyvybes.

Bet Grėjus nebuvo kvailys. Jis žinojo, jog Naseras nieku gyvu nepaleis įkaitų. „Gildijos“ agentas paprasčiausiai siekė į spąstus įvilioti komandorą — tas savo ruožtu vilkino laiką. Abu vyrai suvokė, kas vyksta. Tačiau, neturėdami išeities, apgaulių žaidimą tęsė. Grėjui beliko masinti Naserą, laikyti priešais iškeltą jauką, tokiu būdu direktoriui Krou suteikti kuo daugiau laiko, kad šis spėtų surasti vyresniuosius Pirsus.

Seihanos telefonu pašnekėjęs su egiptiečiu, Grėjus surizikavo skambtelėti į Valstijas. Jis būgštavo, jog Naseras sugebės prisijungti prie čionykščių mobiliojo ryšio antenų, todėl kalbėjo trumpai ir Peinteriui perdavė tik pačias svarbiausias žinias. Iš direktoriaus gerų naujienų neišgirdo. „Sigmos“ žvalgyba nė nenutuokė, kur ieškoti jo tėvų, negana to, lyg į vandenį prasmego Monkas bei Liza. Direktoriaus balsas išdavė susierzinimą ir įniršį.

Emocijos, papildytos širdį gniaužiančiu siaubu, kuo puikiausiai atitiko paties Grėjaus nuotaiką.

Peinteris vėl pasiūlė suteikti pagalbą, tačiau Grėjus nedrįso jos priimti. Bent jau kol nebus išgelbėti tėvai. Kaip minėjo Seihana, šiose vietose „Gildija“ jautėsi lyg namuose. Jėgų mobilizacija tik įspėtų teroristus, kad Pirsas slapta susisiekė su Vašingtonu. Pranašumas gal ir menkas, bet Grėjus nenorėjo jo prarasti. Dar svarbiau kas kita: jei Naseras užuos, jog komandoras bendravo su „Sigmos“ štabu, jis nedelsdamas įkaitus nužudys. Egiptietis turėjo būti įsitikinęs, kad Grėjaus būrys atkirstas nuo vadavietės.

Tiesa, Grėjus surizikavo ir kalbėdamas su Peinteriu šio to paprašė. Sutvarkius reikalus, teko griebtis delsimo taktikos.

Jam liko dar dvi valandos.

Už nugaros žvangtelėjo liftas. Atidaromos subarškėjo senos, plieninės durys.

— Kaip matau, jūs laimingai atvykote, — nuskambėjo šaltas balsas.

Grėjus atsisuko.

Iš narvo į vestibiulį išniro Naseras, apsirengęs tamsiu kostiumu, tačiau kaklaraiščio nepasirišęs.

— Rodos, mūsų pokalbis prasidės anksčiau.

Iš abiejų pusių koridoriuose pasirodė vyrai chaki spalvos uniformomis ir juodomis beretėmis. Prieangyje subildėjo auliniai. Nuo vingiuotų laiptų nusileido dar dvi dešimtys kareivių. Nė vienas šautuvų lyg ir neturėjo, bet Grėjus buvo tikras, kad jie visi ginkluoti.

Kovalskiui, matyt, susidarė toks pat įspūdis, nes žaliūkas jau kėlė į viršų rankas.

Seihana tik palingavo galva.

— Karšta vonia nuėjo šuniui ant uodegos.

Vigoras žengė šalia Grėjaus.

Naseras prie jų prisiartino.

— Metas pašnekėti apie vaistus.

18 valandų 18 minučių

Vašingtonas, Kolumbijos apygarda

— Iš jūsų žodžių supratau, — tarė daktaras Malkolmas Dženingsas, — kad Grėjus neturi, ką pasiūlyti „Gildijai“. Nieko vertingo.

Peinteris tyliai klausėsi, leido jam rutulioti savo mintis. „Sigmos“ tyrimų ir technologijų skyriaus vadovą išsikvietė, nes norėjo išgirsti jo nuomonę. Laimei, Dženingsas jau buvo pakeliui į direktoriaus kabinetą.

— Sprendžiant iš Marko pasakojimo, — tęsė daktaras, žingsniuodamas priešais Peinterio stalą, — nuo Judo padermės Polą ir saujelę kitų apsaugojo kraujas bei skanėstas iš užkrūčio liaukos. Anot istorijos, tie delikatesai išgauti iš žmogaus.

— Elementarus kanibalizmo atvejis.

— Arba, kaip Grėjus išskaitė iš teksto — ir aš manau, kad jis teisus, — vaišės prilygo skiepams. Užkrūčio liauka gamina daugiausiai baltųjų kraujo kūnelių, kurie ląsteliniame lygmenyje kūną sergėja nuo ligų. O krauju geriausia perduoti antikūnus, užkertančius kelią infekcijoms. Suvalgius tokį biologinį audinį, teoriškai galima įgyti imunitetą.

Peinteris linktelėjo.

— Štai kas, Grėjaus manymu, apsaugojo Polo bendražygius.

— Bet informacija yra bereikšmė, — užprotestavo Dženingsas. — Apie tikrus vaistus mes nieko nežinome. Iš kur paimti kraujas ir liauka? Tikrai ne iš ligonio, nes tuomet „skiepijamas“ žmogus paprasčiausiai užsikrėstų virusu. Dėlionėje trūksta vienos detalės. Norint, kad vakcina suveiktų, ląsteles ir antikūnus būtina gauti iš pagijusio individo, kurio Judo padermė nesudorojo. Viskas sukasi ratu. Reikia žinoti, kokie vaistai veikia, jei norime juos surasti.

„Sigmos“ direktorius atsiduso.

— Ir jūs neįstengsite pasiūlyti kokių nors idėjų?

Daktaras lėtai papurtė galvą.

Peinterio būgštavimai pasitvirtino — Grėjus pavojingai blefavo. Amenas Naseras nepriklausė idiotų ratui. Tas šunsnukis irgi susigaudys, jog tikro atsakymo išgirsti nelemta. Meluodamas komandoras tegalėjo tempti laiką. Nesėkmingai užsibaigus mėsinės antpuoliui, tėvų pėdsakai ataušo, todėl Grėjus tik tuščiai švaistė jėgas ir beprasmiškai rizikavo. Direktorius vylėsi, kad naujų įžvalgų išgirs iš Dženingso.

Tačiau tokia sėkmė nenusišypsojo.

— Taigi Marko istorija veda į aklagatvį, — susitaikęs su likimu pastebėjo Peinteris.

— Nebūtinai. — Palūkėjęs akimirką, daktaras pridūrė: — Direktoriau, norėčiau dar kai ką aptarti. Kaip tik todėl pas jus ėjau. Visai įmanoma, kad reikalas susijęs su mūsų tema. Sugaišęs kelias papildomas minutes, viską pamatysite savo akimis.

Papildomų minučių Peinteris neturėjo. Jis dėbtelėjo į šūsnis dokumentų, suverstų ant stalo, galybę ataskaitų. Ryšių skyriuje Monko žmona gilinosi į palydovų duomenis, perduodamus iš Indonezijos salų. Nestokodama patirties žvalgybos tarnyboje, Kėtė puikiai gebėjo pritraukti užsienio pagalbą ir vadovauti palydoviniams tyrimams. Bet aptikti kruizinį lainerį trukdė tame regione siautėjanti audra.

Peinteris jautėsi kaip ant adatų, nekantravo grįžti į ryšių sektorių. Tačiau žinojo, jog dėl smulkmenų Dženingsas jo negaišintų.

— Ką ketinate man parodyti?

Daktaras pamojo į plazminį ekraną.

— Pasikalbėkite su Ričardu Grafu iš Australijos. Jis laukia mano skambučio.

— Grafu? — perklausė direktorius. — Mokslininku, kuris Kalėdų saloje dirbo su Monku?

— Tuo pačiu.

Būtent daktaras Grafas per raciją susisiekė su tanklaiviu, plaukiančiu palei salą, ir pranešė pasauliui apie kruizinio lainerio pagrobimą. Į Pertą nugabentą okeanologą nedelsiant karantinavo.

— Ar skaitėt jo ataskaitą Australijos valdžiai? — paklausė Dženingsas.

Peinteris linktelėjo.

— Vėliau mokslininkas atrado gan keistų dalykų.

Direktorius mostelėjo į monitorių.

— Gerai. Rodykit.

Apėjęs stalą, Dženingsas įjungė tiesioginio vaizdo ryšį.

— Na, štai.

Ekranas aptemo, ėmė mirgėti, bet po sekundės kitos jame nušvito drebantis okeanologo atvaizdas. Daktaras Grafas vilkėjo mėlyną ligoninės chalatą, jo ranka buvo parišta. Už akinių pasislėpusios, į Peinterį su Dženingsu nukreiptos akys sumirksėjo.

Tyrimų ir technologijų skyriaus vadovas pristatė save bei direktorių kaip mokslininkus, susijusius su Smitsono institutu.

— Ar galite pademonstruoti, ką atradote? — paprašė. — Ką rodėte anksčiau? Tai išvysti reikėtų ir mano kolegai.

— Aš atsinešiau pavyzdį. — Grafas pranyko iš objektyvo zonos. Kamera sumažino vaizdo mastelį, ir ekrane nušvito baltas posėdžių stalas.

Akiratyje vėl išdygo okeanologas, rankoje laikydamas stambų raudoną objektą.

— Čia krabas? — Peinteris atsisėdo tiesiau.

— Geocarcoidea natalis, — paaiškino Dženingsas. — Raudonasis krabas iš Kalėdų salos.

Grafas linktelėjo ir nuleido gyvį ant stalo. Masyvias žnyples pančiojo gumelės.

— Šis mažulis — tai yra visa jų orda — saloje man išgelbėjo gyvybę.

Apimtas smalsumo, „Sigmos“ direktorius atsistojo ir žengė prie monitoriaus.

Jūrų biologas patraukė pirštus nuo krabo. Padaras kaipmat nuropojo į priekį. Tiesia linija. Grafas apibėgo stalą, kad sugautų gyvūną.

Peinteris palingavo galva.

— Nesuprantu. Ką jūs bandot man parodyti?

Okeanologas paaiškino:

— Mudu su daktaru Kokaliu nustebome pamatę, jog tiesioginis toksinių medžiagų poveikis krabų nepražudė. Pasikeitė tiktai elgesys. Jie puldinėjo ir draskė vieni kitus. Man norėjosi įdėmiau ištirti permainas. Tikėjausi, kad jos galėtų ką nors atskleisti apie toksiškumo šaltinį.

Šnekėdamas Grafas dar du sykius patupdė krabą ant stalo. Kad ir kur jį nuleisdavo, kad ir kokia kryptimi pasukdavo, vėžiagyvis ryžtingai apsigręždavo ir tiesiu taikymu nubraukdavo link to paties kampo, ties kuriuo vos nenulėkdavo ant grindų.

Ir taip keletą kartų iš eilės.

Keista.

Grafas išsakė savo prielaidą:

— Kalėdų salos krabai pasižymi itin subtilia, kasmetinę migraciją kontroliuojančia nervų sistema. Kaip ir didžiuma vėžiagyvių. Bet toksinės medžiagos, rodos, jų nervų sistemą pakoregavo. Pavertė savotišku kompasu. O krabai keliauja tiktai jo nurodyta kryptimi.

Mokslininkas pagriebė gyvį ir jį įdėjo atgal į rezervuarą.

— Kai saloje padėtis aprims, — užbaigdamas tarė, — norėčiau patikrinti, ar permainų neišvengė ir kiti krabai. Manęs laukia nepaprastai įdomus tyrimas. Iš aš mielai parašyčiau prašymą dėl dotacijos, apie kurią jūs, daktare Dženingsai, užsiminėte.

— Taip, anomalija išties intriguojanti, — sutiko tyrimų bei technologijų skyriaus vadovas. — Mudu su kolega pasitarsime ir su jumis susisieksime. Dėkui už sugaištą laiką.

Ryšys nutrūko, monitorius vėl aptemo. Bet Dženingsas nesiliovė barbenęs per klaviatūrą. Plazminiame ekrane užsižiebė naujas, kompiuterio persiųstas vaizdas. Žemės rutulys.

— Kai išgirdau apie anomaliją, — prabilo mokslininkas, — sutikrinau daktaro Grafo duomenis ir atsekiau krabų maršrutą. — Planetą apsupo punktyrinė linija. — Nemaniau, kad mano rezultatai kažkuo vertingi, kol jūs atsiuntėte naujausią komandoro Pirso suteiktą informaciją.

Programa apsuko ir išdidino gaublį.

Peinteris pasviro arčiau ekrano, kuriame nušvito Pietryčių Azijos regionas. Punktyrinė linija, kirtusi Indoneziją, nutįso per Tailando įlanką bei Kambodžą.

Dženingsas pabaksnojo į vieną tašką, per kurį driekėsi trajektorijos linija.

— Angkor Vatas.

Direktorius atsitiesė.

— Jūs manote?..

— Argi ne keistas sutapimas? Gal krabo nervų sistema pakeista taip, kad jis trauktų kaip tik į šią vietą?

Peinteris spoksojo į monitorių, mintyse regėdamas Greisoną Pirsą, atmindamas, kaip pavojingai jis blefavo.

— Jeigu jūs neklystate, galbūt Marko pėdsakai neužsibaigia aklagatvyje. Kažkas ten yra.

Į šonus įrėmęs rankas, Dženingsas palinksėjo.

— Taip, bet kas?

05 valandos 32 minutės

Siem Reapas

Vigoras sau prisakė niekada nelošti pokerio su Grėjumi.

Komandoras įsitaisė rotanginiame krėsle viešbučio bare. Tokiu ankstyvu paros metu užeiga nedirbo, bet Naseras, pageidaudamas nuošalumo, ją išsinuomojo. Barą pavadino „Drambliu“ dėl poros milžiniškų, išriestų, prie įėjimo pritvirtintų ilčių. Interjero temą papildė bambukiniai baldai, aptraukti zebro ir tigro kailių raštais.

Priešais Grėjų, kitapus kavos staliuko, sėdėjo Naseras. Tuodu, įsivėlę į atsargų žaidimą, vienas kitą smaigstė vertinančiais žvilgsniais.

Seihana išsidrėbė ant sofos, per kulkšnis sukryžiuodama kojas. Kovalskis kiurksojo prie bufeto įsistebeilijęs į blizgančių it brangakmeniai butelių virtinę. Bet Vigorui nepraslydo pro akis tai, kad žaliūkas veidrodyje stebėjo Grėjų ir Naserą.

Šiaip ar taip, nieko doro jie nenuveiktų.

Egiptiečio vyrai stypsojo užtvėrę visus tarpdurius bei išsirikiavę palei abi sienas.

Į stiklą sužvangėjo metalas, kai vieną iš auksinių paitzu Naseras nuleido ant stalo. Prieš pradedant malonų pokalbį apie vaistus, jam magėjo įsitikinti, ar su Judo paderme Markas Polas iš tikrųjų pirmą kartą susidūrė Angkore. Komandoras atskleidė kortas, iššifravo istoriją, kaip ir hidroplano salone.

Palinkęs virš stalo, vėl klausydamasis Grėjaus aiškinimų, Vigoras tyrinėjo angeliškus rašmenis, žvaigždėlapį, griuvėsių žemėlapį.

Naseras galų gale pripažino, jog pašnekovas teisus. Atsilošdamas jis paklausė:

— O vaistai?

Monsinjoras vos susilaikė nekrūptelėjęs. Pakeliui į Kambodžą komandoras išklojo savo nuomonę apie paskutinę Marko istorijos dalį — spėjo, kad kanibališka puota panėšėjo į skiepus. Teorija skambėjo įdomiai, bet ji nenurodė, kaip surasti vaistus.

Baimindamasis, jog jo blefą demaskuos, Bankoke Grėjus mėgino išsiskirti su Vigoru, įkalbinėjo jį sėsti į kitą lėktuvą.

— Čia pernelyg pavojinga, — perspėjo. — Grįžkite į Italiją.

Tačiau Vigoras atsisakė. Be to, kad Naseras liepė visiems atvykti į Kambodžą, monsinjoras turėjo ir savų priežasčių pratęsti kelionę. Tuose griuvėsiuose pradingo brolis Agryras, žmogus iš dvasininkų rato, kuriam priklausė pats Vigoras. Vienuolis, atidavęs savo gyvybę dėl Marko bei jo bendražygių. Toks narsus pasiaukojimas vertas pagarbos. Bet dar svarbiau kas kita.

— Vaistus pasiūlę čiabuviai brolyje Agryre įžvelgė kažkokį bendrumą, — paaiškino monsinjoras. — Kodėl jį atskyrė nuo kitų? Jei liko kokių nors atsakymų, kurių Markas nepateikė, galbūt, siekiant juos sužinoti, prisireiks kito dvasininko.

Grėjus nenoromis nusileido.

Tiesa, vieno iš motyvų Vigoras vis dėlto nepasakė garsiai. Jaunojo amerikiečio akyse jis kai ką įžiūrėjo. Neviltį. Lošdamas paskutinėmis savo kortomis, Grėjus pamažu prarado apdairumą. Pavyzdžiui, rizikingai blefavo, įkišo galvą į spąstus, nepasirūpinęs atsargine strategija. Dabar tegalėjo tikėtis, jog direktorius Krou spės laiku išvaduoti tėvus ir suteiks jam šansą griebtis veiksmų.

Bet ar komandoras pasirengęs žaidimui? Šiuo momentu, kai neranda sau vietos dėl tėvų likimo? Akivaizdu, kad negandos bent iš dalies aptemdė aštrų jo protą.

Žvelgdamas į žemėlapį ir angeliškus simbolius, Vigoras paklausė savęs, kaip Grėjus nepastebėjo smulkmenos, kuri dabar krito monsinjorui į akis.

— Na, ką papasakosite apie vaistus? — dar kartą paklausė Naseras.

Kitoje stalelio pusėje sėdintis Grėjus išliko šaltas kaip akmuo. Ant jo kaktos neištryško nė lašas prakaito.

— Aš tau pasakysiu spintelės, esančios Bankoko oro uoste, numerį. Išgirsi, kur ieškoti rakto, patvirtinančio mano žodžius. Trečiąją ir paskutiniąją ritinėlio atraižą paslėpėme toje spintelėje. Dokumente Markas aprašo vaistus. Dviejose dalyse. Pirmąją atskleisiu dykai.

Naseras pasimuistė, primerkdamas vieną akį.

— Mane išklausęs, parodysi gerą valią ir paleisi vieną iš tėvų. Ir aš norėsiu įtikinamų įrodymų. Tik tada sužinosi spintelės numerį bei rakto vietą. Gali patikrinti, ar nemeluoju. Ar toks sandėris tave tenkina?

— Žiūrint, ką išdėstysite.

Grėjus tylėjo. Nemirksėdamas žvelgė į pašnekovą.

Vigoras žinojo, kad jis laikosi delsimo taktikos, stengiasi kuo ilgiau vilkinti laiką. Ritinėlis išties paslėptas oro uosto spintelėje, bet iš jo menka nauda. Antroji teksto dalis, nupasakojanti vaistus, neegzistavo.

Komandoras atsiduso lyg pasiduodamas.

— Ką gi, trečiajame ritinyje Markas rašo...

Kol Grėjus perpasakojo šilke išsiuvinėtą tekstą, Vigoras neatplėšė žvilgsnio nuo dokumentų, padėtų ant stalo, ir klausėsi tiktai puse ausies. Amerikietis neprasilenkė su tiesa suprasdamas, jog daugiau laiko laimės ne meluodamas, o pateikdamas tikrus faktus. Kai jis baigs šnekėti, Naseras susiskambins su savo žmonėmis, pasirūpins, kad ritinys būtų paimtas iš spintelės bei išverstas. Procesas truks gana ilgai. Tačiau radinys oro uoste patvirtins Grėjaus istoriją, ir vėliau Naseras, ko gero, lengviau įtikės kitais pramanais. Net jeigu jis sugaus komandorą pučiant miglą į akis, išsigelbės bent vienas iš tėvų.

Toks buvo planas.

Savo kalbą Grėjus užbaigė moksliniais niuansais.

— Kanibalizmas atstojo savotiškus skiepus. Bet kaip juos gauti, atskleisiu tik tada, kai vienas iš mano tėvų atsidurs laisvėje. — Jis sunėrė rankas ant krūtinės.

Patylėjęs Naseras lėtai prašneko:

— Kitaip tariant, mums reikalingas išgyvenęs, nuo Judo padermės išsigydęs žmogus, iš kurio baltųjų kraujo kūnelių ir antikūnų sukursime vakciną.

Tylėdamas Grėjus viso labo trūktelėjo pečiais. Nežymiu gestu parodė, jog atsakys, kai kažkurį iš tėvų egiptietis paleis.

Naseras atsiduso, kišenėje sugraibė mobilųjį, atšovė dangtelį ir nuspaudė mygtuką.

— Anišena, — prabilo, — pasirink įkaitą. Kurį nori.

Jis pasiklausė.

— Gerai, aišku... nužudyk juos.

17 valandų 45 minutės

Grėjus puolė kitapus stalo.

Jokio plano neturėjo, veikė instinktyviai.

Bet Naseras spėjo duoti ženklą vienam iš savo žmonių. Po galingo smūgio į pakaušį, galvoje išsprogo skausmo banga, vaizdas prieš akis ūmai išryškėjo, bet paskui trumpam aptemo. Jis visu kūnu dribo ant kavos staliuko ir su trenksmu nusirideno ant grindų, kur pagaliau atgavo regėjimą.

Į Grėjų krypo penki vamzdžiai.

Dar daugiau kareivių atstatė ginklus į Seihaną bei Kovalskį.

Vigoras tebestovėjo ant krūtinės sukryžiavęs rankas.

Naseras nepajudėjo, telefono nuo ausies nepatraukė.

— Minutėlę, Anišena. — Jis nuleido mobilųjį, kitu delnu pridengė ragelį. — Komandore Pirsai, regis, visi pėdsakai mus atvedė prie tikslo. Paskutinis Polo rankraštis tik patvirtino, ką išgirdau iš „Gildijos“ kontingento, dirbančio Indonezijoje. Mūsiškių mokslininkų ir jūsų išvados sutampa. Potencialūs vaistai slypi išgijusiojo organizme. Švytinčio žmogaus, kaip ir tie, kuriuos aprašė Polas.

Grėjus papurtė galvą. Ne tiek neigdamas, kiek nepajėgdamas įsisąmoninti, ką šneka Naseras. Nuo kraujo, plūstelėjusio į veidą, pulsavo ausų būgneliai, dėl ko suprastėjo klausa. Jo planas nuėjo perniek.

Egiptietis vėl kilstelėjo telefoną.

— Istoriniai pėdsakai apsuko ratą bei atvedė iki mokslinių. Tai kelio pabaiga. Ir jums, ir jūsų motinai su tėvu.

Grėjus jautė, kad pasaulis jį užgriūna visu sunkumu. Akiplotis susiaurėjo, balsai ėmė skambėti dusliau. Kol artyn žengė Vigoras.

— Užteks, — nukirto monsinjoras valdingu dėstytojo, stovinčio priešais studentų auditoriją, tonu.

Visi atsigręžė į jį. Liežuvį prikando netgi Naseras.

Vigoras įsistebeilijo į jų įkalintoją.

— Jaunuoli, iš daugybės išsakytų prielaidų naudos nebus nei jums, nei jūsų bendrininkams.

— Kodėl gi, monsinjore? — mandagiai pasiteiravo egiptietis.

— Ar jūsiškiai mokslininkai jau išbandė vaistus? — dvasininkas padėbsojo į Naserą ir pašaipiai šnirpštelėjo. — Spėju, kad ne. Nors nestokojate hipotezių, galbūt paremtų Marko istorija, jos nebūtinai atspindi tiesą. Nemalonu jus nuvilti, tačiau istoriniai pėdsakai anaiptol neužsibaigė. Ir su moksliniais susiliejo, užuot iki jų atvedę — man rodos, taip tvirtinti būtų teisingiau. Neskubėkite moti ranka į istoriją, jaunuoli. Jos kelias dar nenutrūko.

Grėjus mintyse įniko narplioti monsinjoro žodžius. Jis melavo, blefavo ar sakė tiesą?

Naseras atsiduso irgi spėliodamas, ką Vigoras sumąstė.

— Dėkui už pastangas, bet aš nematau jokios priežasties, kodėl turėčiau pratęsti paieškas. Nuo šiol tuo užsiims mokslininkai.

Dabar suprunkštė Seihana.

— Štai kodėl, Amenai, „Gildijos“ hierarchijoje tu niekada nepakilsi aukščiau. Nuolat permeti atsakomybę kitiems. Siūlyčiau tau paklausyti monsinjoro.

Egiptietis žybtelėjo akimis, bet į pagyvenusį vyriškį atsisuko.

— Marko žemėlapis mus atvedė į griuvėsius. Taškas.

Vigoras pasilenkė ir kilstelėjo griuvėsių komplekso planą.

— Teritorija aprėpia šimtą kvadratinių mylių. Gana daug. Jums tai panašu į pabaigą?

Naseras prisimerkė.

— Jūs siūlote išnaršyti visą plotą? Kokiu tikslu? Mes jau turime vaistus.

Monsinjoras pakratė galvą.

— Apieškoti kiekvieną komplekso kampelį nėra reikalo. Markas nurodė mums reikšmingiausią vietovę.

Naseras, pasiruošęs grasinti, piktu žvilgsniu pervėrė Grėjų.

Vigoras žengė tarp jų.

— Komandoras Pirsas nieko nenutylėjo. Šito atsakymo jis nežino. Prisiekiu savo siela.

Egiptietis susiraukė.

— Užtat žinote jūs.

— Taip. Ir jums atskleisiu. Be tik tada, kai duosite žodį, kad komandoro Pirso tėvų nežudysite.

Atšiaurioje Nasero išraiškoje sušmėžavo įtarumas.

Pakėlęs ranką, monsinjoras pridūrė:

— Aš neprašau jų paleisti. Tik išklausyti mane. Esu tikras, jūs suprasite, kodėl privalome sekti istoriniais pėdsakais, kol jie galutinai pasibaigs.

Nasero veide Grėjus įžvelgė dvejonę.

Meldžiu, Viešpatie, lai Vigoras jį įtikina.

Vigoras tęsė:

— Kai išties pasieksime kelio galą, tada ir apsispręskite. Dėl jų, dėl mūsų. Būtų kvaila naikinti įkaitus arba savo žinių šaltinius, kol nesužinojote, kur iš tikrųjų atves pėdsakai.

„Gildijos“ agentas atsilošė krėsle.

— Tiek to, parodykite, monsinjore. Įtikinkite mane.

— Jei taip padarysiu, ar jūs, kaip garbingas žmogus, paliksite Grėjaus tėvus gyvus?

Naseras numojo ranka.

— Gerai. Kol kas. Bet jeigu jūs meluojate...

— Aš sakau tiesą. — Vigoras priklupo ant vieno kelio šalia staliuko.

Grėjus prie jo prisijungė.

Monsinjoras stumtelėjo pirmyn tris popieriaus lapus: su Angkoro žemėlapiu, eilute trijų simbolių, aptiktų ant raktų, ir angelišku obelisko šifru. Vigoras čiupo pastarąjį.

— Kaip komandoras Pirsas minėjo, visi užjuodinti, iš kitų išsiskiriantys diakritiniai ženklai simbolizuoja šventyklų vietoves, kurios sudaro Angkorą.

Naseras linktelėjo.

— O čia trys, ant raktų pažymėti rašmenys.

— Dabar palyginkite šią trijulę su atitinkamais apibrėžtais obelisko simboliais. Kokį skirtumą įžiūrite?

Egiptietis pasviro į priekį, kaip ir Grėjus.

— Ant obelisko iš viso užjuodinti trys apskritimai, — pastebėjo Naseras.

— Kurie ženklina tris šventyklas, — sutiko Vigoras. — O kiek juodų skritulėlių yra tarp raktų rašmenų?

— Tik vienas, — atsiliepė Grėjus. Pagaliau susigaudę, ką perprato monsinjoras. Jis taip įtikėjo išsprendęs galvosūkį, kad nesivargino pasistūmėti žingsniu į priekį. — Viena šventykla. Juodasis apskritimas žymi ne vien portugalų pilį, bet ir simbolizuoja vieną iš šventovių!

Komandoras prisistūmė žemėlapį, stvėrė šratinuką, apibrėžė atitinkamą šventyklą ir punktyrine linija sujungė taškus.

Naseras palinko arčiau, perskaitė Angkoro žemėlapyje pažymėtos šventovės pavadinimą.

— Bajonas. — Jis vėl atsilošė. — Bet kodėl jūs manote, jog tai svarbu?

— Angkoro komplekse Bajonas iškilo paskutinis, — paaiškino Vigoras. — Maždaug tuo metu, kai į tuos kraštus atklydo Markas. Keisčiausia, kad po šventyklos atsiradimo šiose vietovėse nutrūko bet kokios statybos.

— Kas ten yra? — paklausė Naseras.

Dvasininkas gūžtelėjo.

— Neturiu nė menkiausio supratimo. Galbūt Judo padermės šaltinis arba kažkoks kitas atsakymas. Bet žinau viena: Marko įsitikinimu, radinys buvo pakankamai reikšmingas, kad informaciją apie jį reikėtų išsaugoti. Net jeigu aš klystu, argi, apkeliavus pusę pasaulio, verta sustoti, kai nuo kelio pabaigos mus skiria pora žingsnių?

Naseras apsidairė po kambarį.

Seihana sukruto.

— Amenai, tikslą pasiektume per pusvalandį. Bent jau derėtų ten nukeliauti.

Grėjus baiminosi jiems pritarti, idant neužsitrauktų egiptiečio rūstybės.

Vigoras buvo drąsesnis.

— Markas kaip reikiant privargo, mėgindamas išsaugoti šventyklos koordinates. Vatikano mistikai plūkėsi, kol jas užšifravo. Netgi vietiniai tvirtina, esą šventovėje slypi lobiai. Ją būtina ištirti.

Kovalskis pakėlė ranką.

— O man verkiant reikia nusičiurkšti.

Naseras suraukė antakius, tačiau atsistojo.

— Gerai, mes važiuosime į Bajoną. Bet jei nieko neaptiksime iki vidurdienio, paieškas nutrauksime.

Jis priglaudė mobilųjį prie ausies.

— Anišena, egzekucija atidedama.

Grėjus po stalu suspaudė Vigoro kelį.

Ačiū.

Monsinjoras į jį nukreipė akis, sakančias: sunkumai dar nesibaigė.

Nuogąstavimus patvirtino Naseras:

— Anišena, vieną iš tėvų, kurį pasirinkai... Mes jų nenumarinsime, kaip ir prižadėjau monsinjorui. Bet siekiant nuoširdaus komandoro bendradarbiavimo, jam reikalingas papildomas stimulas.

Egiptiečio žvilgsnis smigo į Grėjų.

— Kas valandą nupjauk po pirštą, jei tik nesulauksime mus tenkinančių rezultatų. Dėl bergždžių komandoro Pirso pastangų derėtis, jau sugaišome ilgiau nei valandą, tad gali imtis pirmojo.

Grėjus suprato, jog vertėtų nulaikyti liežuvį už dantų, tačiau žodžiai ištrūko pro lūpas savaime:

— Sumautas šunsnukis. Aš tave nudėsiu.

Naseras, tikras ramybės įsikūnijimas, nusigręžė.

— Beje, komandore Pirsai, žinot, ką Anišena išsirinko? Jūsų motiną.

18 valandų 55 minutės

Kai nuo galvos nuplėšė gobtuvą, Harieta suvokė, kad jai gresia velniškai rimti nemalonumai.

Moterį ištempė iš sieninės spintos, kurioje laikė užrakintą, ir pasodino ant plieninės kėdutės. Dabar, kai akių nedengė maišas, paaiškėjo, jog įkalintojai įsikūrė apleistame sandėlyje — erdvioje patalpoje betoninėmis grindimis bei sienomis. Palubėse driekėsi atviri plieno vamzdžiai, po surūdijusiais skriemuliais kabėjo grandinės. Aplinkui tvyrojo variklių alyvos ir degančios gumos tvaikas.

Harieta apsižvalgė.

Jokių langų. Tamsą prasklaidė lopinėliai šviesos, kurią skleidė kelios plikos lemputės. Vienoje pusėje į viršų kilo plieniniai laiptai. Už jų pavyko įžiūrėti seną krovininį, nūnai atvirą liftą.

Sandėlyje — nė gyvos dvasios, neskaitant jų grobikų.

Per žingsnį į kairę, prie ausies prispaudusi mobilųjį, į stalą rėmėsi Anišena. Stovėjo tylėdama, matyt, įdėmiai klausėsi pašnekovo. Ant stalo gulėjo pistoletas, varžtų pjaustyklė ir lituoklis. Rūsio prieblandoje sargybą ėjo trys vyrai.

Priešais, ant panašios kėdutės, kiūtojo Harietos vyras. Jo riešus, kaip ir žmonos, pančiojo antrankiai. Vienas iš trijų sargybinių stovėjo greta belaisvio, nuleidęs ranką ant pistoleto dėklo. Tačiau Džekas grėsmės nekėlė. Sėdėjo nukoręs galvą; ant smakro tyso seilių gija. Įkalintojai numovė jam kelnes, nes Džekas apsišlapino. Priešakinė trumpikių dalis permirko kiaurai. Po kairiosios kojos keliu kyšojo protezas. Nelaimingas atsitikimas naftos gręžiniuose atėmė didžiąją dalį Džeko savigarbos. Gamta pasisavino likusią.

Ir ne vien gamta.

Harieta jautė, kaip nertinio kišenę svarina pagal paskirtį nepanaudotos piliulės.

Iš akių ištryško ašaros, kurios paplūdo skruostais.

Anišena kažką pasakė į telefoną ir, pokalbiui pasibaigus, užvožė mobiliojo dangtelį. Atsisuko į Harietą, mostu pasikvietė kitus sargybinius.

— Nuimkite jos antrankius.

Harieta neprieštaravo. Pakelė rankas, leisdama atrakinti pančius. Kai apyrankės nukrito, ji pasitrynė riešus.

Kas čia vyksta?

Paklusdamas Anišenos signalui, vienas iš sargybinių nutempė ją su visa kėde prie stalo. Ausis veriantis cypimas, kurį išgavo per betoną velkamas plienas, privertė jos vyrą kilstelėti apsiblaususį veidą.

— Harieta... — suurzgė. — Kiek dabar valandų?

— Viskas gerai, Džekai, — švelniai išmurmėjo ji. — Miegok.

Prie kalinio žengė Anišena.

— Ne. Jis kirmijo užtektinai. Tos tabletės, kurias davei savo vyrui, galų gale suveikė ir jį atjungė. Bet dabar metas pramerkti akeles. — Moteris čiupo Džeką už smakro bei atkragino galvą. — Laikyk štai taip, — liepė sargybiniui. — Spektaklį jam reikėtų pažiūrėti.

Džekas neprotestavo, kai Anišenos parankinis tvirtai jį suėmė.

Grįždama prie stalo, žaliūkų vadeiva į kelnes nusišluostė belaisvio seiles. Linktelėjo sargybiniui, stypsančiam greta Harietos kėdės. Tas stvėrė kairįjį kalinės dilbį, nuožmiai patraukė jį virš stalo, riešą primygo prie medinio paviršiaus.

Harieta instinktyviai bandė priešintis, bet vyriškis nesiliovė tempęs rankos, kol į stalo pakraštį įsirėžė jos pažastis. Skruostą baudėsi prakiurdyti šaltas pistoleto, kurį gniaužė trečiasis sargybinis, vamzdis.

Prie jos neskubėdama priėjo Anišena.

— Ponia Pirs, rodos, tavo sūnų privalome šiek tiek pamokyti. — Griebusi lituoklį, nuspaudė uždegiklio mygtuką. Vamzdis išspjovė mėlyną, šaižiai šnypščiančią liepsną. — Strampą teks prideginti.

— Ką... ką jūs darysite?

Nuleidusi klausimą negirdomis, moteris pakėlė varžtų pjaustyklę ir plačiai praskėtė žnyplių rankenas.

— Na, kurį pirštą nupjauti pirmiausia?

06 valandos 01 minutė

Grėjus sėdėjo ant užpakalinės balto furgono sėdynės. Seihana prigludo prie jo šono. Abudu spraudėsi tarp dviejų ginkluotų vyrų. Naseras įsitaisė priešais, kitų sargybinių apsuptyje.

Kovalskis su Vigoru važiavo iš paskos. Dar du furgonai, pilni chaki spalvos uniformas vilkinčių šaulių, riedėjo įkandin pirmojo ir antrojo.

Naseras rizikuoti neketino.

Pro priekinį stiklą Grėjus apatiškai žvelgė į Angkor Vato smailes, nyrančias iš ūkanų, penkis masyvius, į kukurūzų burbuolės kotus panašius bokštus, kuriuos nušvietė tekančios saulės spinduliai. Angkor Vato šventykla buvo pirmoji iš gausybės jų griuvėsių, išplitusių šimto kvadratinių mylių teritorijoje. Be to, didžiausia ir geriausiai išsaugota, ir dėl aibės padrikai išsibarsčiusių salių, sienų, dantytų bokštelių, raižinių bei statulų tapusi Kambodžos simboliu. Vien šioji vandens griovio apsupta šventovė užėmė penkių šimtų akrų plotą.

Bet jie keliavo kitur.

Į Angkor Thomą, nutolusį į šiaurę dar per mylią. Nors savo apimtimis pastarasis neprilygo Vatui, sienomis apjuostuose jo griuvėsiuose stūksojo didi Bajono šventykla, laikoma viso Angkoro centru.

Furgoną sudrebino griausmingas dunkstelėjimas.

Užpakalinio vaizdo veidrodėlyje Grėjus pastebėjo savo atspindį. Įdubusius, pajuodusius skruostus, suskeldėjusias lūpas, žandikaulius ir smakrą apklojusias, mėlynę primenančias barzdaplaukių ražienas. Akyse tebešvytėjo atšiaurus, tūžmingas, pykčio bei keršto troškimo pakurstytas žvilgsnis. Bet širdyje beliko sielvartas ir kaltės jausmas.

Matyt, pajutusi, kad bendražygis grimzta į stingdančią neviltį, Seihana suspaudė jo ranką. Gestu išreiškė nerimą. Nagus suvarė į jo delną, neleisdama Grėjui nuslysti į širdgėlos prarają, tempdama tolyn nuo skardžio.

Judesys patraukė Nasero dėmesį. Jo veide šmėkštelėjo pašaipos užuomina.

— O aš maniau, komandore, kad esate protingesnis, — sumurmėjo egiptietis. — Ar ji su jumis jau dulkinosi?

Grėjus atsigrįžo į „Gildijos“ agentą.

— Užsikimšk srėbtuvę.

Šįsyk Naseras nusijuokė veriančiu balsu.

— Ne? Apmaudu. Jeigu jus mausto, bent jau galėtumėte išpešti kokios naudos.

Seihana patraukė pirštus nuo Grėjaus rankos.

— Užsikrušk, Amenai.

— Nes pačiai su manimi kruštis nebeteks, ar ne? Tik ne po to, kai tave išspyriau iš savo lovos. — Nasero akys pakrypo į komandorą. — Jūs žinojote? Kad mudu buvome meilužiai?

Grėjus dėbtelėjo į moterį. Tas išpera, aišku, melavo. Kaip ji galėjo... su šunsnukiu, ką tik įsakiusiu kankinti jo motiną? Vien nuo minties apie gimdytoją skrandį užliejo dar daugiau rūgšties.

Bet, užuot atsisukusi į bendražygį, Seihana tebesvilino Naserą niršiu žvilgsniu. Ant kelio nuleisti jos pirštai susigniaužė į kumštį.

— Viskas baigta, — tarė Naseras. — Mudu su šia ambicinga kale kilome „Gildijos“ hierarchija, ir iki viršūnės buvo likęs paskutinis laiptelis. Tačiau tam tikru klausimu mūsų nuomonės išsiskyrė. Kaip užverbuoti jus.

Komandoras nugurkė seiles.

— Kokia čia velniava?

— Seihanai knietėjo pasinaudoti savo vyliais, sugundyti jus bendradarbiauti laisva valia, ji norėjo, kad padėtumėte „Gildijai“ sekti Marko pėdsakais. Aš, antra vertus, labiau vertinu paprastesnius, vyriškus būdus. Kraują bei prievartą. Kai „Gildija“ atmetė jos planą, Seihana perėmė reikalus į savo rankas. Ji nužudė muziejaus prižiūrėtoją iš Venecijos, pagrobė obeliską ir spruko į JAV.

Moteris sunėrė rankas ant krūtinės, neslėpdama pasibjaurėjimo.

— O tu, Amenai, įsiūtai, kad užvaldžiau geidžiamą tavo laimikį. Eilinį kartą.

Grėjus įdėmiai pažiūrėjo į Seihaną.

Visos tos kalbos apie pasaulio gelbėjimą... negi ji skiedė?

— Todėl aš nuskridau paskui ją į Ameriką, — pridūrė Naseras. — Žinojau, kur ji keliauja, ir be vargo paspendžiau spąstus.

— Tik nesugebėjai manęs nužudyti, — nusivaipė Seihana, — ir vėl įrodei, kad esi niekam tikęs.

Jis pakėlė du vieną prie kito suspaustus pirštus.

— Per plauką. — Nuleidęs ranką, pastebėjo: — Tu, Seihana, laikeisi pradinės strategijos, ar ne? Susiieškojai komandorą Pirsą, kuris tapo lyg ir sąjungininku. Puikiai žinojai, kad jis puls tave gelbėti. Judu su Grėjumi — prieš visą pasaulį! — Naseras kimiai nusijuokė. — O gal iki šiol muilini jam akis?

Moteris viso labo paniekinamai šnarpštelėjo.

Naseras atsigrįžo į Grėjų.

— Į priekį mūsų bičiulę veda tiktai ambicijos. Ji negailestinga. Peržengtų per merdinčią savo senelę, kad pakiltų hierarchijos laiptais.

Seihana palinko į priekį žaibuodama akimis.

— Bent jau ramiai neklūpėjau, kol priešais mane žudė motiną.

Egiptiečio veidas suakmenėjo.

— Bailys. — Ji atsilošė, patenkinta nusišaipė: — Netgi pribaigei tėvą, kai tas buvo nuo tavęs nusigręžęs. Taip ir nepajėgei jam pažvelgti į akis.

Naseras puolė moterį, ranka siekdamas gerklės.

Grėjus instinktyviai numušė jo pirštus į šalį.

Galbūt nederėjo?

Jų grobikas galiausiai susitvardė, nors žvilgsniu tebespinduliavo neapykantą.

— Jums vertėtų žinoti, su kuo griūnate į vieną lovą, — nuožmiai kreipėsi į komandorą. — Bendraujant su šita kale, reikėtų apgalvoti kiekvieną savo žodį.

Sargybiniai tyliai kiūtojo kampuose. Grėjus pašnairavo į Seihaną ūmai suvokęs, kad ji, nors ir siautėjo, Nasero tvirtinimų nepaneigė. Mintyse jis perkratė pastarųjų dienų įvykius, tačiau sutelkti dėmesį trukdė smilkinių tvinkčiojimas ir vidurius graužiantis baimės jausmas.

Kad ir kaip ten būtų, kai kurie faktai nepaneigiami. Dėl obelisko Seihana sudorojo muziejaus prižiūrėtoją iš Venecijos. Šaltakraujiškai. Kai prieš kelerius metus jiedu pirmą kartą susidūrė, šioji moteris bandė nužudyti ir jį.

Galvoje nuaidėjo Nasero pastaba.

Jums vertėtų žinoti, su kuo griūnate į vieną lovą...

Grėjus nežinojo.

Tiesą sakant, nė nenutuokė, kuriuo iš tųdviejų galima tikėti.

Bet dėl vieno abejonių nekilo. Nuo šiol klysti nevalia. Susikirtus pavojus grės ne vien jo gyvybei.

19 valandų 05 minutės

Harieta muistėsi kūkčiodama iš siaubo.

— Meldžiu, ne...

Jos riešą gniaužė sargybinio pirštai; to paties vyriškio kumštis prie stalo priplojo belaisvės ranką. Už poros colių šnypštė lituoklis.

Anišena iškėlė žnyples virš praskėstų aukos pirštų.

— Eni, beni, diki, daki...

Ji nuleido pjaustyklę prie bevardžio. Lemputės šviesoje sužioravo vestuvinio žiedo brangakmenis.

— Ne...

Sandėlyje nuaidėjęs triokšt privertė visus krūptelėti.

Anišenai atsilošiant, Harieta pakreipė galvą. Už dviejų jardų sargybinis, laikantis Džeko smakrą, idant jos vyras stebėtų suluošinimo procedūrą, netikėtai užkriokė ir žengė atbulas. Iš jo nosies plūdo kraujas.

Džekas, pakaušiu smogęs savo įkalintojui į veidą, šoko nuo kėdės, sykiu apsisuko ir iš sargybinio dėklo ištraukė pistoletą. Gniauždamas ginklą surakintomis rankomis, nukreipė vamzdį į stalo pusę.

— Ant žemės, Harieta! — suriko ir tuo pat metu iššovė.

Sargybiniui, kuris laikė pistoletą prispaustą prie belaisvės veido, kulka pataikė į krūtinę. Jis nuskriejo atbulas. Ginklas bildėdamas pranyko tamsoje.

Antrasis žaliūkas, paleidęs Harietos riešą, jau siekė savosios šaudyklės...

POKŠT!

Akies krašteliu ji pamatė, kaip vyriškio skruostas ir ausis virto kraujo bei mėsgalių koše. Bet Harietos dėmesį prikaustė Anišena. Toji šalin sviedė pjaustyklę, kuri su trenksmu nukrito ant grindų, ir nuo stalo griebusi pistoletą žaibiškai atsisuko į Džeką.

Harieta pasviro, čiupo už kelių colių padėtą lituoklį. Liepsna pačirškino grobikės riešą. Anišena sustūgo, bet šūvį paleisti spėjo. Kulka smigo į betonines grindis ir atšoko rikošetu. Moters rankovė užsidegė, iš pirštų išsprūdo pistoletas.

Džekas vėl nuspaudė gaiduką, tačiau skausmas tik paskatino Anišeną suktis mitriau. Ji nėrė į šoną, spyriu apvertė stalą, ir smuko pro tarpdurį. Įkandin nudriko ugnies uodega.

Harietos vyras iššovė dar du kartus nugindamas moterį ir pripuolė prie žmonos. Padėjo jai atsistoti, tvirtai apkabino, nusitempė laiptų pusėn.

— Privalome iš čia nešdintis. Šūviai...

Virš galvų pasigirdo riksmai ir ginklų pokšėjimai.

— Į krovininį liftą, — paragino Džekas.

Abu nuskubėjo link atviro narvo. Jis bėgo pasistrykčiodamas ant protezo. Lifte uždarė vartus ir nuspaudė šešto aukšto mygtuką. Antro nuo viršaus.

— Pirmajame aukšte bus pilna sargybinių. Teks kilti viršun. Susirasime atsarginį išėjimą... telefoną... arba tiesiog ramią vietelę, kur pasislėpsime.

Narvui slenkant pro pirmąjį aukštą, Džekas trūktelėjo žmoną į kampą. Ausis pasiekė šūksniai. Tamsą suvarpė žibintuvėlių spinduliai. Patalpoje blaškėsi mažiausiai dvidešimt žmonių. Jis buvo teisus. Reikės paieškoti kito kelio arba kaip nors išsikviesti pagalbą. Jei nepavyks, jie turės pasislėpti.

Liftas pamažėl kilo aukštyn.

Vyras tvirtai ją laikė.

Harieta prie jo prigludo.

— Džekai... kaip... juk tu?..

— Atrodžiau kaip daržovė? — jis palingavo galva. — Jėzau, nejau galvojai, kad man išties taip prastai? Aš žinau, jog viešbutyje truputį supanikavau.

Atleisk, kad tau sudaviau. — Sulig paskutiniais žodžiais Džeko balsas suvirpėjo.

Sureaguodama į atsiprašymą, ji dar stipriau prilipo prie vyro.

— Kai tave nutrenkė elektrošoku, spėjau, kad patyrei neurologinį sukrėtimą. — Harieta dar sykį jį spūstelėjo. — Ačiū Dievui.

— Nudiegė velniškai skaudžiai. Bet vėliau, kai apsimetei man duodanti vaistus, nusprendžiau, jog prašai dėtis visišku nugeibėliu ir taip priversti sargybinius atsipalaiduoti.

Ji pakėlė akis.

— Vadinasi, tu tik vaidinai?

— Apsičiurškiau iš tikrųjų, — piktai suniurzgė Džekas. — Jie gi nedavė man sumautos skardinės.

Liftas sustingo.

Vyras pravėrė vartus, mostu liepė žmonai nerti laukan ir vėl uždarė kabiną. Pro medinius skersinius kyštelėjo ranką ir nuspaudęs rūsio mygtuką pasiuntė liftą atgal.

— Nenoriu, kad jie žinotų, kokiame aukšte slapstomės, — paaiškino.

Jiedu nukumėjo į sandėlio tamsą. Patalpoje dunksojo apdulkėję įrengimai.

— Iš pažiūros sena konservavimo gamykla, — tarė Džekas. — Manau, čia apstu vietų, kur galėtume pasislėpti.

Iš apačios atsklido anksčiau negirdėtas šurmulys.

Dirglus, jaudrus lojimas.

— Jie turi šunis, — sušnabždėjo Harieta.

15 GELMIŲ DEMONAI

Liepos 7 diena, 04 valandos 45 minutės

Pusato sala

Jie užtruko pernelyg ilgai, kol įveikė salos tinklą.

Monkui su savo armija ropojant pasaulio stogu, audros centras nuslinko atgal į atvirą jūrą. Iš rytų pusės taifūnas slinko tarsi galinga banga, pasirengusi užgriūti salą.

Vėjo gūsiai pastebimai stiprėjo.

Tinklui sudrebėjus, Monkas stipriau įsikibo į tiltelio lentjuostes. Viršuje nelyginant patranka driokstelėjo griaustinis, juodas dausas sudraskė žaibo tvyksniai. Iš debesų sluoksnių pasipylė kūną čaižantys lietaus šuorai.

Jis taip įsistvėrė į lentas, jog net pabalo krumpliai. Sustingęs nukreipė žvilgsnį žemyn.

Ežere siūbavo ryškiai apšviesta, viliojanti „Jūrų valdovė“.

Nuo tinklo link sraigtasparnio aikštelės, įrengtos viršutiniame denyje, išsivyniojo virvės. Monkas nebūtų atsisakęs pasinaudoti skraidykle, deja, paukšteliai purptelėjo iš savo lizdo anksčiau, nei laineris įplaukė į lagūną.

Beliko susirasti Raiderio katerį.

Nūnai vėjyje švytavo tuzinas lynų.

Priešakyje sušuko Džesis, malajiškai duodamas įsakymus. Jaunasis sanitaras sustojo vos už trisdešimties jardų, tačiau jo žodžius nustelbė vėtros gausmas. Vaikinas sėdėjo kojomis apsivijęs tiltelį. Jis atsisuko ir pamojo apačion.

Artimiausi genties nariai smigo pro tinklą galvomis pirmyn tarytum į jūrą neriantys pelikanai. Atidžiau įsižiūrėjęs, Monkas pamatė trijulę, kybančią ant lynų. Jie meistriškai nuslydo laivo kryptimi. Tuo pat metu gentainiai nuleido likusias virves.

Vėl pajudėjusi iš vietos armija priartėjo prie trosų ir ėmė čiuožti į lainerį. Monkas tilteliu nuropojo iki Džesio. Pasiekė jaunuolį tuo momentu, kai Raideris griebė lyną bei šoko kiaurai tinklą. Milijardierius nedvejojo.

Nieko keisto, kad jis skubėjo.

Tolimąją tinklo dalį pervėrė žaibas, ausis apkurtino perkūnijos trenksmas. Skliauto karkasu nuvilnijo mėlyna energijos iškrova, bet ji užgeso nepasiekusi žmonių. Ore pakibo ozono kvapas.

— Nekiškit nagų prie metalo! — suriko Monkas.

Džesis linktelėjo ir įspėjimą pakartojo malajiškai.

Dar po minutės, nusigavęs iki jaunojo sanitaro, plikagalvis įsakė:

— Leiskis žemyn.

Vaikinas vėl palinksėjo. Jam bandant nusiridenti nuo tiltelio, audra užgriuvo salą, perliedama ją nuožmia, tarsi krovininis traukinys riaumojančia vėtra. Toji pastūmė lentjuostes atleidusį Džesį. Jaunuolis drebės ant menkiau užmaskuoto tinklo lopinio ir perskrodė jį kiaurai.

Puolęs pirmyn, Monkas stvėrė vyruką už kulkšnies. Protezo pirštai įsikibo į koją it replės. Dėl Džesio svorio, jis pasitempė petį, kurį skausmas degino kaip ugnis. Sanitaras kadarojo žemyn galva staugdamas virtinę indiškų keiksmažodžių... o gal maldų.

— Kibkis į virvę! — sušuko Monkas.

Vienas iš trosų kabėjo vos už dešimties pėdų.

„Sigmos“ agentas ėmė švytuoti vaikiną. Susivokęs Džesis ištiesė rankas, kad įsistvertų į lyną. Bet taip ir neįstengė jo pasiekti. Nors trūko viso labo pėdos.

— Aš tave mesiu!

— Ką? Ne!

Kitos išeities nebuvo.

Jis paskutinį sykį susiūbavo Džesiu jausdamas, kaip petį laižo skausmo liepsnos.

— Jau!

Monkas šveitė sanitarą link tikslo.

Jaunuolis pabandė sugraibyti drėgną trosą, bet jo kūnas ėmė slysti apačion. Galų gale pavyko koja apsivyti virvę ir į ją įsikibti. Džesis nustojo kristi, prispaudė skruostą prie šlapio lyno, pakrutino lūpas, matyt, murmėdamas padėkos maldelę — arba koneveikdamas Monką.

Dabar, kai vaikinukui pavojus nebegrėsė, plikis nusirideno ant tilto ir ėmė atsargiai rėplioti į priekį. Šonus talžė nirtūs vėjo gūsiai, tačiau iki lynų raizginio jis nusigavo sėkmingai.

Už nugaros padanges vėl nutvieskė žaibas.

Griaustinio apkurtintas Monkas prisiplojo prie lentų. Tuo momentu, kai jis pažvelgė per petį, tinklą krestelėjo nelyginant trampliną. Po smūgio užpakalinė tiltelio dalis šovė į viršų, mediniai skersiniai užsiliepsnojo. Abipus salos stogo sutraškėjo melsva elektros iškrova, ir vienas iš genties narių nuskriejo aukštyn mataruodamas rankomis. Tiesa, akrobatas laimingai nusileido tarp savo gentainių.

Laimės kūdikis.

Ką gi, atgal pasukti nebeįmanoma.

Liko vienintelis kelias.

Monkas stvėrė artimiausią virvę ir smigo žemyn.

Be jokių nesklandumų nučiuožė į lietaus užlietą sraigtasparnių aikštelę.

Armija sekė iš paskos.

Pasilenkęs plikagalvis nukūrė link saviškių, lūkuriuojančių prie laiptų.

Džesis jau dėstė nurodymus genties nariams, pirštu rodydamas į Monką bei Raiderį. Jie pasidalys į dvi grupes. Monkas ieškos Lizos. Milijardierius su sanitaru keliaus apačion ir pravalys kelią, vedantį prie katerio.

Nuo permirkusio tinklo nusileidus armijos likučiams, užnugaryje į denį sušlepsėjo basos kojos.

„Sigmos“ agentas atsisuko į Džesį ir Raiderį.

— Pasiruošę? — paklausė.

— Kaip visada, — atsakė „Jūrų valdovės“ savininkas.

Monkas nužvelgė šturmo būrį, apsiginklavusį kauliniais kirviais ir „AK-47“ kulkosvaidžiais. Blykstelėjo žaibas, ugnimi nušviesdamas armiją. Pelenais nutepliotuose veiduose sužioravo akys.

Per tą trumputę tvyksnio akimirką jį nutvilkė bloga nuojauta bei nerimas. Bet slogias emocijas Monkas tučtuojau užgniaužė. Baimę kurstė audra.

— Eime. Surasime mano partnerę ir nešdinsimės iš čia po velnių.

05 valandos 02 minutės

Lizą pririšo prie plieninio, chirurginio stalo, pakreipto keturiasdešimt penkių laipsnių kampu. Ji pakibo ant rankų, į riešus rėžėsi plastikiniai pančiai. Palaidos kojos grindų nesiekė. Kūną tedengė ligoninės mantija. Ploną medvilnę prie odos prilipdė šaltas prakaitas, nugarą šiurpdė žvarbus plienas.

Ją supančiojo prieš valandą.

Paliko vieną.

Galbūt užmiršo. Bent Liza taip vylėsi.

Greta, ant nerūdijančio plieno padėklo, gulėjo autopsijai naudojami instrumentai: kremzlių pjūkleliai, skrodimo kabliukai, žirklutės, adatos, stuburo kalteliai.

Daktaras Patandžalis įnagius sužvejojo juodoje odinėje kuprinėje, kurią pravėrė Surina. Išdėliojo juos į lygią eilę, ant žalio audeklo atraižos. Po palenktu stalu pakabino plieninį kibirėlį, idant į šį sutekėtų kraujas.

Kol Devešas dėstė instrumentus, Liza visaip bandė jį atkalbėti nuo kankinimų. Mėgino apeliuoti į sveiką protą aiškindama, kad jos paslaugų dar gali prireikti. Sugavus Siuzaną, iš jos kraujo ir limfos Liza padėtų sukurti vaistus. Juk savo išradingumą demonstravo ne sykį, tiesa?

Argumentus Devešas nuleido negirdomis. Tylėdamas ant padėklo vieną po kitos dėliojo savo darbo priemones.

Galop įtikinėjimus pakeitė ašaros.

— Prašau... — ėmė melsti ji.

„Gildijos“ mokslininkas stovėjo nusigręžęs, tad Liza nukreipė akis į Suriną. Tačiau tos veidas, tarsi iškaltas iš šalto marmuro, spinduliavo visišką abejingumą ir jokios vilties nesuteikė. Jos gymį papildė vienintelė spalva — ryškiai raudonas bindi taškelis, primenantis kraujo lašą.

Staiga Devešas sulaukė skambučio. Atsiliepęs akivaizdžiai susijaudino ir apsidžiaugė. Kažką suvogravo arabiškai. Liza tesuprato vieną žodį. Angkor. Jis išdrožė iš kambario, o Surina it šešėlis nusekė pavymui.

Taigi ji liko kyboti nenutuokdama, kas vyksta.

Bet žinodama, koks likimas jos laukia.

Šviesoje žvilgėjo metaliniai instrumentai. Pasimuisčius kojūgalyje subarškėdavo kraujo kibirėlis. Ją kankino nuovargis ir stiprėjantis siaubas. Lizai bemaž norėjosi, jog Devešas grįžtų. Kankynių laukimas baudėsi išvaryti moterį iš proto.

Tačiau, kai durys pagaliau prasivėrė, ji susigūžė ir žioptelėjo. Kas atėjo, nematė, bet girdėjo ratukų klaksėjimą.

Atstumtas iš užnugario, akiratyje pasirodė ratuotas stalas.

Ant jo gulėjo smulkutė figūrėlė išskėstomis rankomis ir kojomis. Pririšta diržais.

Devešas sustabdė stalą priešais Lizą.

— Daktare Kamings, atleiskit dėl gaišaties, — prabilo. — Nesitikėjau, kad taip ilgai užtruksiu. Be to, nemažai laiko pareikalavo šito subjekto paieškos.

— Daktare Patandžali, — išlemeno Liza, neatplėšdama žvilgsnio nuo atvežto žmogaus. — Meldžiu, nereikia...

Jis žengė prie savo instrumentų. Buvo nusimetęs švarką, virš drabužių pasirišęs baltą prijuostę.

— Na, kuo mes užbaigėme?

Į regėjimo lauką pateko ir Surina, kaip paprastai kukli, sunėrusi rankas. Bet akyse švytėjo jai nebūdingos pykčio liepsnelės.

— Daktare Kamings, jūs neklydote, — tęsė Devešas. — Galutinėje tyrimų stadijoje jūsų kompetencija praverstų. Tačiau bausmės atšaukti nederėtų. Kažkam teks sumokėti kraujo skolą, kurios negaliu atsiimti iš jūsų.

Liza spoksojo į ratuotą stalą ir ant šio gulinčią figūrėlę išplėstomis akimis, užkimšta burna — mergaitę, kurią Devešas grasino nužudyti, bet paleido ir jos vietoje pribaigė daktarą Linholmą. Šįsyk kito atpirkimo ožio nebus. „Gildijos“ atstovas ketino priversti Lizą stebėti, kaip jis skers vargšelę.

Devešas užsitempė chirurgines latekso pirštines ir paėmė kremzlių peiliuką.

— Pirmasis pjūvis visuomet bjauriausias.

Jam pasisukus, sukaleno ginklai. Kažkur tolumoje, bet gana garsiai.

Vyriškis sustingo.

Apatiniame aukšte nuaidėjo dar viena papliūpa.

— Tik ne vėl, — suirzęs atsiduso Devešas. — Negi jie nemoka pančioti pacientų?

Šūviai nenutilo.

Jis trenkė peilį į stalo paviršių, sudrebindamas instrumentus. Įsipjovė į ašmenis ir prie lūpų pakėlė kruviną pirštą. Nuožmiai susiraukęs patraukė koridoriaus pusėn.

— Surina, prižiūrėk mūsų svečius. Tuojau grįšiu.

Durys užsitrenkė.

Tarsi sureagavusi į vėjelį, kuris padvelkė nuo uždaromų durų, Surina pripuolė prie stalo. Stvėrė kremzlių pjūkliuką ir šoko atgal prie surišto vaiko.

— Nedrįsk jos žaloti, — grėsmingai įspėjo Liza, nors pati buvo bejėgė.

Surina abejingai dirstelėjo į belaisvę, vėl atsigrįžo į mergytę, iškėlė peiliuką ir kirto blyksinčiais ašmenimis — vaiką pančioję diržai sutruko. Keistoji moteris suėmė mergaitę, priglaudė ją prie savo peties ir nuskriejo link tarpdurio.

Liza išgirdo tylius spragsėjimus, kai atsivėrė ir užsidarė durys. Vėl liko viena.

Ji susiraukė. Mintyse atgamino, kaip tai pačiai mažylei Surina siūlė saldainį, rodė sau neįprastą gailestį. Prisiminė Devešo parankinės akis, jai įžengus į kambarį — laukinį, nartų lyg liūtės žvilgsnį. Matyt, šioji liūtė išsaugojo užuojautą nekalčiausiems. Galbūt, išgelbėjusi mergytę, bent dalinai atpirks žiaurų savo elgesį.

Šiaip ar taip, iš kambario moteris išsidangino.

Galima numanyti, kaip įsius grįžęs Devešas, po eilinio pacientų pabėgimo ir taip netveriantis pykčiu. Savo įniršį neabejotinai išlies ant vienintelio patalpoje likusio žmogaus. Liza pasimuistė, mėgindama atlaisvinti riešus veržiančius dirželius. Į stalą dunkstelėjo ir subarškėjo kibirėlis.

Šūviai vis dar tratėjo, kai kurie arčiau nei kiti. Jie sklido iš įvairių pusių. Liza sumojo, kad vietiniai įsivėlė daugiau nei į vieną susišaudymą. Ji pasidairė. Kas čia vyksta?

Ausis nutvilkė automato serija, kurią lydėjo dūžtančio stiklo garsai. Regis, vos už kelių jardų. Vėl atgijusių šautuvų pokšėjimą papildė šūksniai ir keistas, karingas ūkavimas. Kautynės tęsėsi ilgiau nei minutę.

Ūmai atsilapojo durys.

Liza suakmenėjo.

Į akiratį išniro pusnuogė, juodais dryžiais išsidažiusi figūra. Panosėje kybojo nusmailinta, šnerves pervėrusi iltis, viršugalvį puošė smaragdinių plunksnų karūna. Iki alkūnės kruvinoje rankoje atėjūnas gniaužė užaštrintą mentikaulį.

Stingdama iš baimės, Liza prisispaudė prie stalo.

— Ateikit čia! — nuaidėjo pažįstamas balsas.

Henrio.

Už nugaros pasigirdo žingsnių bildesys. Tarp riešų slystelėjo šalti ašmenys, perrėžę plastikinius dirželius. Liza nučiuožė nuo pakreipto stalo. Nagais kibosi į jo paviršių, kad nesusmuktų. Ją pastvėręs žmogus sukuždėjo į ausį:

— Jeigu užtektinai prisisvečiavai, siūlau „Meilės laivui“ tarti sudie.

Liza įsikniaubė jam į krūtinę, iš palengvėjimo virpėdama ir apimta silpnumo.

— Monkai...

05 valandos 19 minučių

Kai viršuje, už dviejų denių, ėmė siautulingai kalenti karabinai, Devešas suprato, jog nutiko kažkas rimto. Šūviai aidėjo nuo mokslinių tyrimų sektoriaus.

Jis stovėjo viduryje koridoriaus, apsuptas septynių sargybinių ir šių vado iš Somalio. Kilimus nudažė kraujas, tačiau lavonų niekur nebuvo matyti.

O dabar iš viršaus atsklido šūviai.

Devešas pakėlė galvą. Nespėjus jam sureaguoti, laive pratrūko staugti sirenos, skelbiančios visuotinį pavojų.

Kas ten vyksta?

Vėl sutratėjo automatai. Iš mokslininkų skyriaus.

— Traukimės atgal! — riktelėjo Devešas ir lazdele pamojo į laiptatakį.

Vieningai apsisukę, sargybiniai pajudėjo iš vietos... tačiau koridorių sankirtoje šmėstelėjo figūra: žemo ūgio, basa, apsikarsčiusi plunksnomis ir kaulais, juodai išsidažiusi kūną.

Salos žmogėdra.

Su šturmo karabinu rankoje.

Somalietis nusikeikė.

Už nugaros supokšėjo ginklai. Į kilimus bei sienas smigo kulkos. Vienas iš vyrų žengė atbulas, tarsi jam kažkas būtų užvožęs. Sargybiniui drimbant ant grindų, iš jo šnervių ir burnos pasipylė kraujas. Likusieji ėmė atsišaudyti, prisišlieję prie koridoriaus šonų. Vadas užstojo Devešą, pats susigūžė bei įniko pliekti iš pistoleto.

Bet jokių užpuolikų neįžiūrėjo.

Staiga atsivėrė durys. Laukan išniręs kaulinis kirvis giliai įsirėžė į kito samdinio kaukolę. Durys užsitrenkė. Sužeistasis su kirvuko kotu, styrančiu iš pakaušio, sekundę kitą parėpliojo ir galiausiai susmuko.

Kažkuris iš Devešo apsaugininkų kulkomis suvarpė dureles. „Gildijos“ mokslininkas perskaitė ant jų kybantį ženklą: TIK DARBUOTOJAMS. Akivaizdu, jog kitapus slenksčio kelias vedė į kruizinio lainerio gilumą. Žudikas, be abejo, paspruko.

Dar vienas kanibalas.

Laivą užpuolė. Gynybinė užtvara pralaužta.

Iš visų pusių dusliai aidėjo šūvių papliūpos. Piratams grėsė laive prarasti valdžią. Somalietis žengė arčiau Devešo. Likusieji stovėjo pasirengę bet kokiems netikėtumams, viena akimi žvelgė į priekį, kitą kreipė atgalios, saugodamiesi durų.

— Sere, privalome jus nuvesti į saugią vietą, — suvogravo somalietis.

— Kur? — mažne sudejavo Devešas.

— Mums teks pasišalinti iš laivo. Tenderiu nuplauksime į salos miestelį. Subursime šimtinę vyrų, pasiimsime sunkesnę artileriją ir grįžę atsikovosime laivą.

Devešas linktelėjo. Kol išsispręs šitas reikalas, verčiau palūkėti saloje.

Somalietis juos nusivedė atgal prie laiptų. Aplinkui aidėjo pavojaus sirenos ir skardūs šūviai. Grupelė skubiai nulėkė apačion. Pakeliui apėjo keturis piratų lavonus. Kai visi pasiekė tenderių doko lygį, Devešas stabtelėjo.

— Sere?

— Minutėlę. — Sulig kiekvienu įveiktu deniu jo pyktis stiprėjo. Be atsakomojo smūgio sprukti iš laivo nederėtų. Devešas žinojo, ką daryti. Jis vėl ėmė leistis laiptais.

Į lainerio gelmes.

Link užrakintų sektorių, kur buvo laikomi ypatingi pacientai.

Prieš išsinešdindamas norėjo pasirūpinti, kad laivo užpuolikai susidurtų su rimtais keblumais. Gesinti gaisrą ketino ugnimi.

Kanibalų knibždėjo ne vien saloje.

05 valandos 22 minutės

Siuzana stovėjo džiunglių pakraštyje ir žvelgė į „Jūrų valdovę“. Virš vandens skambėjo pavojaus sirenos kartu su prislopintais šūviais.

Puolimas įsismarkavo.

Išsigandusi, mintyse melsdamasi, ji prispaudė rankas prie pilvo.

Iš miško sklido tykūs garsai: šlapio lapo čežėjimas, purvo žliugtelėjimas. Palydovus, privalančius saugoti savo karalienę, arčiau priviliojo fejerverkų vaizdai.

Priešakyje, ištrauktas į paplūdimį, riogsojo luotas, kuriuo ji persikels į Raiderio katerį.

Jei tik šis pasirodys.

Siuzana taip sugniaužė pirštus, jog krumplius nudiegė skausmas.

O, Dieve, kad tik jie grįžtų...

05 valandos 23 minutės

Pasislėpęs po ponču, Rakao lūkuriavo priedangoje. Pro infraraudonuosius žiūronus stebėjo, kaip piratai veržia kilpą.

Jis nebespėliojo, kur pradingo kiti bėgliai. Prieš kelias minutes vienas iš sargybinių užfiksavo judesius kruizinio lainerio viršuje. Nuo savojo objekto maoris nukreipė akis tik tam, kad apžiūrėtų „Jūrų valdovę“. Viršutinėje laivo dalyje nieko neįžvelgė, bet atkreipė dėmesį į vėjo blaškomas gijas, kurios nuo tinklo tįso link sraigtasparnių aikštelės.

Lynai.

Puikiai suprasdamas, kas nutiko, Rakao panosėje nusikeikė.

Puolimą surengę žmonės nusileido nuo tinklo tiltelio.

Saloje jis gyveno jau dešimtmetį ir vietinio piratų klano, kurio istorija tęsėsi visą amžių, vadu tapo po eilės kruvinų perversmų. Tačiau Rakao buvo užsibrėžęs rimtesnius siekius. Jam magėjo ne vien plėšti kruizinius lainerius arba juodojoje rinkoje prekiauti vergais, bet ir išplaukti į platesnius vandenius. Daktaras prižadėjo, kad naujas erdves padės atverti jo organizacija, užgimusi kur kas seniau nei prieš šimtmetį. Vertinanti ambicijas, negailestingumą ir už tokias savybes deramai atlyginanti.

Taigi pamatęs, kad jį pergudravo, Rakao užvirė pykčiu, bet nuo neapgalvotų veiksmų susilaikė. Kaimelyje, savo trobesyje, virš durų sąramos buvo prisikalęs išdžiovintus pirmtakų liežuvius. Dabartinę aukštą padėtį užėmė ne todėl, kad elgėsi beatodairiškai.

Neprarasdamas budrumo, maoris liepė ryšininkui atsitraukti per trisdešimt jardų, idant jo niekas nenugirstų, ir susisiekus su laivu perduoti žinią apie ruošiamą puolimą. Bet kol Rakao laukė, pasigirdo šūviai, kuriuos lydėjo pavojaus signalai. Perspėjimas „Jūrų valdovę“ pasiekė per vėlai.

Tebūnie...

Rakao iš savo posto nesitraukė.

Ryšininkas jam praneš, jei pasalūnams antpuolis neišdegs. Jeigu juos vis dėlto lydės sėkmė... ką gi, piratų vadas žinojo, kur trauks nugalėtojai.

Prigriebti pagrindinį, ant kranto likusį trofėjų.

Jis nenuleido akių nuo moters, stypsančios džiunglių pakraštyje.

Ilgai laukti nereikės.

05 valandos 33 minutės

Monkas tekinas įveikė paskutinį laiptatakį. Iš paskos sekė Liza su porele PSO mokslininkų: olandų toksikologu ir amerikiečių bakteriologu.

Apačioje, plintančiame kraujo klane, tysojo galūnėmis susiviję du piratai. Per žingsnį nuo lavonų pasitraukęs kanibalas mostu paragino bėglius pasišalinti nuo laiptatakio.

Laukinis atstojo dar vieną Raiderio paliktą duonos trupinėlį, rodantį saugų kelią, kuris vedė kiaurai apgultą laivą. Monkui ir jo draugijai teko lėkti spiralėmis, skuosti laiptais, keleivių koridoriais, per išorinį denį, netgi kirsti virtuvę. Partizaninės kautynės tęsėsi, todėl vietomis pasigirsdavo padrikos šūvių salvės.

Bent jau užsičiaupė pavojaus sirenos.

Tik į gera tai ar į bloga?

Pirmas peržengęs kruviną laiptinę, Monkas išniro į dešiniojo borto koridorių. Jie pasiekė žemutinį denį, nusidriekusį palei vaterliniją. Plikagalvis giliai įkvėpė ir stabtelėjo, mėgindamas susiorientuoti aplinkoje. Šitame lygmenyje buvo įrengtas ne vien tenderių dokas, bet ir teatras, vaikų darželis, kompiuterinių žaidimų pasažas bei „Vidurnakčio žydrynės“ diskoteka. Raiderio kateris dunksojo kažkur ties pirmagaliu.

— Eime ten! — jis pajudėjo į dešinę, staiga sustojo ir apsisuko. — Ne, ten!

Būrys nupėdino pirmyn, sekdamas paskui genties narius.

Priešakyje, laiptatakio viduryje, netoli tenderių doko angos, Monkas įžiūrėjo slapukišką bruzdėjimą. Atpažino apšiurusias uniformas.

Piratai.

Abi grupelės viena kitą pastebėjo tuo pat metu.

Plikis nustūmė Lizą į pasažą.

— Ant žemės!

Jo armija spruko į tarpdurius, nėrė už atraminių kolonų. Vienam iš kanibalų kulka įsisiurbė į galvą, ir jis griuvo ant nugaros. Vis dėlto skaičiumi Monko sąjungininkai pranoko piratus. Genties nariai užliejo koridorius nenutrūkstama atsakomąja ugnimi. Krito trys lainerio grobikai. Aukščiausias stumtelėjo liekną figūrą ir pats paraitė kulnus.

Monkas kartu su saujele kanibalų nuslinko tenderių doko pusėn. Vienas genties narys iš negyvo pirato rankų išplėšė naują ginklą, o savąjį rūkstantį vamzdį nušveitė šalin. Kitas pažnaibė lavono skruostus. Ne todėl, kad demonstravo užuojautą. Tiesiog tikrino, ar mėsa minkšta.

— Ten nubėgo Devešas, — tarė Liza, prisijungusi prie Monko ir pamojusi į laiptus. — Vietinis „Gildijos“ vadeiva.

Plikagalvis pažvairavo tenderių doko kryptimi.

— Matyt, jie planuoja nusigauti iki piratų miestelio ir suburti pastiprinimą.

Tokia mintis privertė jį sparčiau žygiuoti keliu, vedančiu į laivo pirmagalį. Galbūt, dingtelėjo Monkui, piratai susisiekė su saviškiais per raciją, ir pastarieji jau keliavo į lainerį.

Koridorius išsirietė, kaip ir paties laivo priešakys. Už vingio Monkas išvydo atvirą tarpdurį, už kurio laukė asmeninis Raiderio kateris.

Jiems vis dėlto lemta išsigelbėti.

Nespėjus priartėti prie durų, už nugaros erdvę sudrebino klyksmai.

Monkas apsisuko.

Laiptais lėkė ir į koridorių virto tuzinas pusnuogių, įsiaudrinusių, tarpusavyje besipliekiančių figūrų, kurios vilkėjo tiktai sudriskusias, išterliotas ligoninės mantijas. Visų galūnes bjaurojo pūslės ir šlapiuojančios žaizdos. Jos nuožmiai šiepė kruvinas lūpas. Nors nuo būrelio Monką tebeskyrė penkiasdešimt jardų, pūliais aptekusiose akyse jis įžiūrėjo beprotybės žvilgesį.

— Pacientai, — sumurmėjo Liza, įsikibdama į partnerio ranką ir tempdama jį atgal. — Apimti katatoninės psichozės. Puls bet ką. Juos greičiausiai paleido Devešas.

— Šunsnukis. — Paskutiniam iš savo žmonių Monkas mostu liepė smukti už vingio, prapulti iš pacientų akiračio. Jis pats šastelėjo prie durų, vedančių į katerio angarą. Priešakyje, kur koridorius išsiriesdamas nutįso palei kairįjį laivo bortą, pasigirdo šūksniai.

Toje pusėje sudundėjo žingsniai. Artėjantys link jų.

Monkas pakėlė ginklą... bet prieš akis išdygo pažįstama figūra, viena ranka įsirėmusi į sieną, kad nenuvirstų. Pastebėjus plikagalvio grupelę, Džesio veide nušvito palengvėjimas. Vaikiną sekė septyni kanibalai. Paskutiniai du prilaikė vyriškį, iš kurio perrėžto kaklo veržėsi kraujas. Žalias mediko apdaras liudijo, kad jis priklausė PSO gydytojų personalui.

Abi grupelės susitiko prie atviro tarpdurio.

— Jums pavyko, — sušvokštė jaunasis sanitaras.

Priviliotas šurmulio, pro duris nosį iškišo Raideris kartu su savąja žmogėdrų palyda. Nuo milijardieriaus trenkė benzinu, tepaluotas rankas jis valėsi į skudurėlį.

— Kas atsitiko?

— Jūsų kateris užpildytas degalais? — paklausė Monkas.

— Pasirengęs lėkti.

Džesis leido Lizai jį apkabinti, pats linktelėjo porelei PSO medikų.

— Daktare Barnhartai, daktare Mileri. — Vaikinas pamojo į žmogų žaliais drabužiais. — Jam reikėtų suteikti pagalbą.

Kanibalai nuleido sužeistąjį ant grindų. Iš sudraskyto kaklo pliaupė tamsus kraujas.

Liza priklupo iš vieno šono, abu PSO mokslininkai — iš kito. Džesis, jau išsinėręs iš marškinių, perdavė juos daktarei Kamings. Toji suklostė drabužį ir jį prispaudė prie žaizdos.

Vyriškis mėšlungiškai sukrūpčiojo, atsikosėjo krauju ir plačiai atsimerkęs nurimo. Jam išleidžiant paskutinį kvapą, tik šiek tiek susmego krūtinė.

Tebegniauždama marškinius prie pjūvio kakle, Liza patikrino pulsą ir krestelėjo galva. Šiam nelaimėliui padėti nebeįmanoma.

O Džesis, nusišluostęs krauju ištepliotą kaktą, papasakojo savo istoriją.

— Mes jį išgelbėjome. Žmogų užpuolė pacientė. Teko ją nušauti. Bet iš apatinių lygių jau kilo kiti. Išsišėlę žemutiniuose deniuose, šimtai jų pajudėjo į viršų.

Tarsi patvirtindami jo žodžius, protarpiais nuskambančius šūvius užgožė aršūs riksmai.

— Metas atsisveikinti su laineriu, — tarė Raideris.

Monkas atsigręžė į milijardierių.

— Kiek žmonių tilps jūsų kateryje?

— Iš viso yra šešios vietos... bet dar vieną ar porą mes įspraustume. — Raideris nužvelgė nemažą, prie tarpdurio susispietusią grupę.

Džesis papurtė galvą ir atsitraukė per žingsnį.

— Aš niekur nebėgsiu.

Liza suėmė jį už alkūnės.

— Džesi...

— Kažkas privalo apginti laive esančius vaikus, kitus žmones. Nuo piratų, nuo bepročių. Viltis galime dėti tiktai į genties narius. Jie mane pažįsta. Ir klausysis.

Daktaras Barnhartas žengė prie jaunojo sanitaro.

— Aš jam padėsiu. Mes pasistengsime suręsti barikadas. Apsaugoti kuo daugiau žmonių. Ir sulaukti jūsų.

Daktaras Mileris nenoromis pažiūrėjo į atvirą tarpdurį, nukreipė akis į negyvą gydytoją ir sulinksėjo.

— Juk tai... tai mūsiškiai. Draugai ir kolegos. Mes negalime jų palikti.

Liza paeiliui juos apkabino.

— Henri... — kone maldingai sumurmėjo paskutiniajam.

Olandas ją spūstelėjo ir pastūmė prie durų.

— Suraskite Siuzaną. Dabar svarbiausia gelbėti ne mūsų gyvybes, o pasirūpinti, kad vaistų negautų „Gildija“.

Moteris kinktelėjo galva ir leidosi Monko apsukama.

Jiedu nusekė paskui Raiderį į asmeninį angarą.

Išvydęs milijardieriaus katerį, plikagalvis „Sigmos“ agentas vos nesuklupo.

— Motina švenčiausioji!

05 valandos 43 minutės

Devešas žingsniavo link tamsios miuzikholo scenos. Purpurinės, žėruojančios užuolaidos kybojo užtrauktos. Jis kiūtino laiptais, įkandin plačiapečio somaliečio. Pakliuvę į pasalą ir nuginti nuo tenderių doko, sveikus kailius išnešė tiktai „Gildijos“ mokslininkas su sargybiniu.

Bet bėgti apačion nepatartina.

Tik ne dabar.

Laiptais juos vijosi riksmai ir kliegesys. Laivo gilumoje Devešas atrakino penkis triumus, išvaduodamas košmaro įsikūnijimus. Tie draskė ir graužė vieni kitus, stipresni puolė silpnesnius.

Daugiau nei du šimtai pamišėlių.

Saugotų eksperimentams.

Nuo saito paleidęs bepročius, Devešas vylėsi, kad jie sugaišins gudragalvius lainerio užpuolikus, o piratai savo ruožtu spės grįžti į „Jūrų valdovę“ apsikarstę granatomis bei kulkosvaidžiais. Tuomet jie išskers kanibalų šutvę.

Ir perims valdžią laive.

Deja, dabar jis atsidūrė savo spąstuose.

Pabėgimo planą pasiūlė somalietis. Užuot lėkęs pagrindiniais laiptais, sargybinis nusivedė Devešą į balkoną, įrengtą viršutiniame triaukštės miuzikholo salės lygyje, nuo kurio nusileido iki tenderių doko denio.

Apatines teatro duris nuo doko teskyrė siauras koridoriaus ruožas. Žaibiškas spurtas, ir po kelių akimirkų abudu jau sėdės motorlaivyje, tolstančiame nuo pragariško mūšio.

Paskutinius porą laiptelių Devešas įveikė pasiramsčiuodamas lazdele.

Somalietis pakėlė ranką ir priartėjo prie durų.

— Luktelėkite. Patikrinsiu, ar kelias švarus. — Kitame kumštyje jis gniaužė masyvų pistoletą.

Sargybinis atsargiai atidarė duris, pro plyšį pažiūrėjo į koridorių, prieš save atkišęs ginklą. Akimirką palūkėjo, galop duris pravėrė plačiau. Atsigręžė ir su palengvėjimu tarė:

— Aplinkui ramu.

Devešas žengė į priekį, bet už somaliečio peties pastebėtas judesys privertė jį sustoti. Pro tarpdurį, vedantį į tenderių doką, išniro plunksnuotas kanibalas.

Rankose spaudžiantis įtemptą lanką.

Augalotasis sargybinis, matyt, kažką įskaitė mokslininko išraiškoje, nes ėmė pliekti iš pistoleto nė nespėjęs iki galo apsisukti.

Trys kulkos smigo į genties nario krūtinę. Jis veriamai riktelėjo ir teškės ant nugaros.

Tačiau templę jau buvo atleidęs.

Strėlė pervėrė somaliečio gerklę, išnirdama pro sprandą tarytum kruvinas liežuvis. Sužeistasis kluptelėjo, dribo ant šono, bet ginklo nuo durų nenukreipė.

Kanibalas nebepakilo, koridoriuje įsivyravo tyla.

Devešas suprato turįs išnaudoti palankią progą. Jis pribėgo prie sargybinio.

— Padėkite, — sukriokė somalietis, raukydamasis iš skausmo. Viena ranka, įremta į grindis, paslydo, kita, tebelaikanti pistoletą, suvirpėjo.

„Gildijos“ mokslininkas išspyrė jo atraminę galūnę. Sargybinis priblokštas susmuko. Į nublizgintas medines grindis pokštelėjo strėlės antgalis. Devešas keliu primygo sužeistojo petį ir nusviedė lazdelę šalin. Reikėjo gauti geresnį ginklą, todėl jis pabandė išgriebti pistoletą iš somaliečio kumščio.

Bet žaliūkas nesiruošė pasiduoti, jo pirštus surakino įniršis ir skausmas.

— Paleisk! — Devešas perkėlė kelį ant gerklėje įstrigusios strėlės.

Kovą nutraukė griausmingas medienos traškėjimas.

Priešingoje miuzikholo pusėje atsilapojo durys. Mokslininkas patraukė ginklą į save, išvadavo jį iš somaliečio delno ir atsisuko. Akiratyje pasirodė figūra, skuodžianti ant savo smulkių kojyčių, įsisupusi į verpetais sūkuriuojantį, kraujo dryžiais išgleizotą šilką.

— Surina!

Bet ji buvo ne viena.

Moterį persekiojo adrenalino ir alkio genamų pavidalų gauja. Jie bildėjo įkandin, kaip auką medžiojantys žvėrys. Kai kurie paslydo ant poliruotų grindų, nukrito ant krumplių, vėl atsistojo. Vieni maišėsi kitiems po kojomis, todėl Surina juos aplenkė puse teatro salės.

Devešas nerangiai atsistojo. Išvydus savo parankinę, jį apėmė tiek palengvėjimas, tiek siaubas.

Likti vienas „Gildijos“ mokslininkas nenorėjo.

Surina nulėkė jo kryptimi, palei grindis mostelėjo ranka ir sugriebė į šoną nutrenktą lazdelę. Nuo plieno žaibiškai nuslydo medinis apvalkalas. Ji sumostagavo špaga.

Devešas pasuko link atviro tarpdurio.

— Eikš čia!

Abiem rankomis laikydamas pistoletą jis šoko per somalietį, kuris, beveik praradęs sąmonę, sudejavo. Ant tamsaus medinio paviršiaus išplito kraujo klanas. Na, sargybinis bent jau nukreips kanibalų dėmesį.

Tačiau nusileisdamas Devešas pajuto porą dūrių, kurie žnybtelėjo pakinklius.

Apstulbęs jis pajudėjo į priekį, bet kojos prarado gebėjimą išlaikyti kūną stačiomis. „Gildijos“ mokslininkas suklupo tarpduryje, paskui alkūne trenkės į grindis, dėl ko iš pirštų išsprūdo ginklas. Ranką nudiegęs skausmas šovė iki pat kaukolės. Akies krašteliu jis pastebėjo, kaip atsitiesia Surina, kuri prieš sekundę buvo pritūpusi. Spagą kruvinu smaigaliu moteris laikė iškeltą prie savo šono.

Devešas stengėsi atsistoti, bet nebepajėgė valdyti kojų. Kelnes ties keliais nudažė kraujas. Surinai driuokiant pro šalį, jis pagaliau suvokė, kas atsitiko. Toji kalė perpjovė pakinklių sausgysles.

Ji nurūko per koridorių ir pradingo doko tamsoje.

— Surina!

Šliauždamas, vilkdamas kojas, jis mėgino pasiekti pistoletą, tačiau į kūną nagais įsikibo daugybė kraujo priviliotų rankų. Iš miuzikholo gilumos atskido kančios sklidinas sargybinio klyksmas. Vidun tempiamo Devešo delnai braukė jo paties kraujo dėmes, pirštai karštligiškai ieškojo, už ko įsistverti — kokio nors daikto, žadančio išganingą išsigelbėjimą.

Bet nieko nerado.

05 valandos 45 minutės

Aidint riksmams bei šūviams, Liza nusileido laipteliais ir prisijungė prie Monko. Padvelkus drėgnam, žvarbiam vėjeliui, ji sudrebėjo.

Asmeninis Raiderio angaras pasirodė besąs nedidelis, plieniniu skliautiniu stogu, atsiduodantis benzinu bei tepalu. Pačiame viduryje dunksojo karkasas, panašus į aliumininius „Linksmųjų kalnelių“ bėgius — du apmušti strypai nuožulniai krypo atviros ertmės, atsivėrusios lainerio šone, kryptimi. Kitapus angos tamsią lagūną pliekė liūtis.

Tačiau jos partnerio akis prikaustė objektas, iškilęs virš bėgių.

— Jis nė kiek neprimena sumauto motorlaivio, — leptelėjo Monkas.

Raideris energingu mostu pakvietė juos prieiti.

— Tai skraidantis laivas, bičiuli. Pusiau hidroplanas, pusiau reaktyvinis kateris.

Žiopsodamas į milijardieriaus turtą, Monkas nukorę žandikaulius.

Reginys Lizai padarė ne menkesnį įspūdį.

Ant nuleidimo bėgių riogsantis kateris atrodė kaip sakalas, kuris sminga žemyn suglaudęs sparnus. Aerodinamiškas pirmagalys baigėsi uždara kabina. Laivagalį slėgė du pakelti sraigtiniai varikliai. Salono viršų dengė du suskleisti sparnai, kurių galiukai lietėsi priešais vandensraigčius.

— Laivą pastatė „Hamilton Džet“ kompanija iš Naujosios Zelandijos, — tarė Raideris, braukdamas ranka per korpusą ir vesdamas porelę prie atviro liuko. — Pavadinau jį „Jūrų strėle“. Du V-12 benzininiai varikliai pumpuoja vandenį iš priešakio ir jį iššauna pro porą laivagalio purškiklių. Pasiekus atitinkamą greitį, tereikia įjungti hidraulines sistemas, kad išsiskleistų sparnai, ir kateris, virtęs hidroplanu, nusklendžia į padanges, kur jam išsilaikyti padeda užpakaliniai sraigtai. — Raideris patapšnojo per šoną. — Jis mitrus tiek ore, tiek vandenyje. Atsiplėšęs nuo jūros paviršiaus, išvysto trijų šimtų mylių per valandą greitį.

Milijardierius ištiesė ranką Lizai. Padėjo jai užlipti laipteliais iki nuleidimo bėgių. Moteris nėrė į kabiną. Toji ne itin skyrėsi nuo „Sesnos“ salono: dvi vietos priekyje, skirtos pirmajam bei antrajam pilotams, ir dar keturios sėdynės užpakalinėje dalyje.

Raideris, smukęs įkandin, patraukė tiesiai prie piloto krėslo. Paskutinis įšokęs Monkas užtrenkė liuką.

— Prisisekit diržus! — sušuko Raideris.

Plikagalvis „Sigmos“ agentas įsitaisė šalia liuko, pasirengęs vidun įtempti Siuzaną, kai jie nusigaus iki paplūdimio. Liza prisėdo greta milijardieriaus.

— Laikykitės, — perspėjo tas.

Raideris įjungė elektroninį paleidimo mechanizmą, ir „Jūrų strėlė“ nučiuožė nuožulniais bėgiais. Jai pūkštelėjus į lagūną, kabiną šiek tiek sukratė.

Pirmagaliui trumpam panirus į vandenį, priekinį stiklą nuplovė vanduo.

Užnugaryje atgijo varikliai, kurių gerklinis urzgimas bylojo apie nemenką arklių galią. Vibraciją ji jautė savo sėdimąja.

„Jūrų strėlei“ elegantiškai slystant ežero paviršiumi, nuo laivagalio atsklido švelnus burbuliavimas. Į kabinos stogą priešokiais barbeno bei tiško lietaus lašai.

— Ką gi, keliaujame, — sumurmėjo Raideris ir padidino greitį.

Pateisindamas savo vardą, kateris lyg strėlė šovė per audros sudrumstus vandenis. Lizą įspaudė į sėdynės atlošą.

Už jų pasigirdo maloniai nustebusio Monko švilptelėjimas.

Raideris pasuko laivą, kuris slydo virš lagūnos tarsi per ledą. Nūnai jis lėkė aplink kruizinio lainerio priešakį, kaip mašalėlis, zyziantis palei banginį.

Liza įsispoksojo į „Jūrų valdovę“. Audros sutemose, negirdint šūvių bei riksmų, ji švelniai švytėjo ir įkūnijo ramybę.

Bet moteris žinojo, kad lainerio gilumoje anaiptol ne ramu.

Mėginant patogiau atsisėsti, ją akimirkai nudiegė kaltės jausmas. Dėl Džesio, Henrio, daktaro Milerio. Dėl visų kitų. Liza tarytum spruko iš kovos lauko, apleido saviškius, idant išneštų sveiką kailį.

Tačiau jai nebuvo iš ko rinktis.

Raiderio vairuojamas kateris nušvilpė į salą, kur jie turėjo pasimatyti su Siuzana. „Jūrų strėlė“ artėjo prie tamsių, plačiai nusidriekusių džiunglių ir siauro paplūdimio ruožo.

Liza tyliai kartojo paskutinius jai ištartus Henrio žodžius.

Dabar svarbiausia pasirūpinti, kad vaistų negautų „Gildija“.

Prieš akis augo džiunglės ir platėjo paplūdimio juosta.

Suklysti jiems nevalia.

05 valandos 50 minučių

Rakao matė, kaip iš už lainerio išniro ir jo pusėn nurūko keistas laivelis. Žvelgiant pro infraraudonuosius žiūronus, kateris panėšėjo į purpurinį dryžį, nudažiusį šaltą vandenį.

Jis ženklu liepė būriui pasiruošti. Prieš pradėdami antpuolį, vyrai laukė, kol pirmą šūvį paleis vadas.

Maoris nuleido žiūronus, prie akies priglaudė optinį karabino taikiklį. Vėl nusitaikė į bėglę. Išnirusi iš medžių tankmės, toji lūkuriavo paplūdimyje. Šiuo momentu buvo lengvai pastebima.

Ausis pasiekė artėjančio katerio urzgimas.

Ji pakėlė ranką. Rodės, tarsi galūnę nutvieskė mėnesiena. Tačiau mėnulis slėpėsi už debesų sluoksnio. Rakao nukratė šiurpas, bet jis pasistengė nesiblaškyti. Pirmiausia derėtų įvykdyti patikėtą užduotį. Atsakymus bus galima sužinoti vėliau.

Vienas iš genties narių į seklumą nustūmė luotą ir mostu pakvietė moterį. Šioji žengė prie vandens, įlipo į valtelę, nerangiai įsitaisė laivagalyje.

Kanibalas susilenkė, įrėmęs ranką į luoto galą, pasirengęs jį nustumti link atburzgiančio katerio. Akivaizdu, kad ilgai laukti jiems nereikės.

Laivas priplaukė grakščiai pasisukdamas dešiniuoju bortu ir sustingo maždaug už septynių metrų nuo kranto.

Jau atsivėrusiame šoniniame liuke Rakao pastebėjo žmogų.

Nuostabu.

Maoris prisitaikė ir iššovė.

05 valandos 51 minutė

Nugriaudėjus karabinui, Monkas krūptelėjo.

Iš savo vietos pamatė, kaip genties narys, iškilęs už Siuzanos, sukniubo į vandenį. Krentantis kūnas atsitrenkė į luotą, ir nuo smūgio laivelis pajudėjo katerio kryptimi.

Lagūną užliejo šūvių papliūpa, tamsiose džiunglėse sublykčiojo liepsnelės.

Į paplūdimį nusvirduliavo kitas kanibalas kruvina krūtine ir petim. Link Siuzanos žmogus tiesė ranką su viltimi, kad raganų karalienė jį išgelbės, tačiau po dar vieno pokštelėjimo nelaimėlis atkragino galvą, ir apatinė jo veido dalis išsprogo.

Genties narys sudribo ant smėlio.

Jie pakliuvo į spąstus... o jauko vaidmenį atliko Siuzana.

Į „Jūrų strėlės“ korpusą sutratėjusios kulkos privertė Monką smukti atgal į kabiną. Raideris nuožmiai nusikeikė. Ant užpakalinės sėdynės plikagalvis sugraibė savąjį šturmo karabiną.

Bet priešai liovėsi apšaudę katerį, vos tiktai pasigirdo kimus, įsakmus riksmas.

Įsitvyrojus tylai, Monkas nuropojo atgal prie angos.

Seklumoje, iki kelių įbridęs į vandenį, stovėjo vyriškis pažįstamu, tatuiruotu veidu. Viename kumštyje Rakao laikė žeberklą, kitame spaudė „Zig-zauerį“. Ištiesęs ranką, pistoleto vamzdžiu taikėsi į Siuzanos, susigūžusios luoto laivagalyje, pakaušį.

Tamsoje švytinčios, siaubą spinduliuojančios jos akys stebeilijosi į Monką.

Maoris sustūgo angliškai:

— Išjunkite variklius! Meskit šalin ginklus. Tuomet po vieną šokite į vandenį ir plaukite prie manęs.

Monkas apsisuko.

— Liza, pasilik čia. Raideri, variklių neišjunkite. Kai suriksiu „Pirmyn!“, nešdinkitės po velnių.

Plikio bendražygė drebančiais pirštais vargais negalais atsisegė diržus.

Gniauždamas karabiną už drūtgalio, Monkas iškišo ginklą pro atvirą liuką. Į „Jūrų strėlės“ korpusą dzingtelėjo vieniša kulka. Rakao tulžingai aprėkė snaiperį. To betrūko, jog kas nors sugadintų prekę. Piratų vadeiva numanė, kad šitą laimikį vertėtų išsaugoti.

Monkas visu kūnu pasirodė liuko ertmėje, išniro į Rakao akiratį. Ginklą laikė atkištą į šoną, kitą ranką iškėlė aukštyn.

— Ką tu darai? — sukuždėjo Liza.

— Būk pasiruošusi, — murmtelėjo jis.

— Kam?

Tačiau aiškinti savo planą Monkas neturėjo laiko.

Išvydęs plikagalvį, Rakao įbrido giliau į vandenį. Dabar vamzdžio žiotis nuo Siuzanos galvos skyrė vos pėda. Dėl moters, tupinčios laivagalyje, svorio, į „Jūrų strėlę“ nukrypęs priešakys truputį pakilo į viršų.

— Mes išeiname! — sušuko Monkas.

Demonstruodamas, kad kalba nuoširdžiai, atsivedėjo ranka ir teatrališkai sviedė ginklą. Tas nulėkė kūliais. Kaip jis ir tikėjosi, maoris pašnairavo į skriejantį karabiną. Sureagavo į judesį instinktyviai, kaip tikras medžiotojas.

Monkas sudelsė tiktai dalelę sekundės. Jis aukštai pašoko apsimesdamas, kad ketina pliūkštelėti į vandenį kaip akmuo, tačiau nusileido ant luoto priešakio, kurį žmogaus svoris ir varomoji jėga nugramzdino į gelmę. Laivagalis šovė viršun it supimosi lenta.

Švytinti moteris nuskriejo virš Monko galvos, tiesiai link „Jūrų strėlės“.

Rakao nuspaudė gaiduką, bet luoto kraštas užkabino jo ranką ir iš pirštų išmušė pistoletą.

Siuzanai nėrus į vandenį, už nugaros pasigirdo pūkšnis.

Iškilęs laivelio galas teškės į ežero paviršių, o Monkas išsidrėbė ant dugno. Jis įsirėmė į alkūnę, atsisukęs pastebėjo Siuzanos kojas — Liza įvilko moterį pro liuką.

Šaunuole.

Monkas sustūgo visa gerkle:

— Raideri! Pirmyn!

Bet „Jūrų strėlės“ varikliai tebeveikė tuščiąja eiga.

Jis žiojosi užrikti dar kartą, kai pajuto, kad luotas sudrebėjo.

Priešais iškilęs Rakao, įsirabždino į laivelį. Tas įnirtingai susiūbavo, tačiau maoris be vargo išsilaikė ant kojų. Jis smogė žeberklu, kurį spaudė abiem rankomis.

Monkas reagavo paklusdamas instinktui. Mirtiną dūrį pabandė blokuoti griebdamas už koto proteziniais pirštais.

Taip elgtis nederėjo.

Kūną perliejo stipri elektros iškrova. Jis prisiminė, kaip, gelbėdamas Lizą, į kalmarą Rakao smogė elektrinį žeberklą.

Plikagalvį sutraukė agonišką skausmą pakurstęs mėšlungis. Raumenų spazmai, rodės, baudėsi sutraiškyti kaulus. Tačiau salvę šūvių, pasipylusių į „Jūrų strėlę“ jis išgirdo.

Kodėl Raideris nesprunka?

Monkas stengėsi nepasiduoti mirtinam elektros šokui. Voltai turėjo jį paskrudinti ir numarinti per kelias akimirkas, bet krūvį susilpnino protezinės plaštakos izoliacija. Tiesa, dabar jo šnerves nutvilkė svylančio plastiko dvokas.

Raideri... nešdinkis velniop...

05 valandos 54 minutės

— Palaukit! — užstaugė Liza, perrėkdama kulkų, atšokančių nuo korpuso, tratėjimą.

Ji gulėjo ant grindų, šalia Siuzanos. Aiškiai matė Rakao, užgulusį žeberklą, įelektrintą plieninį antgalį bandantį suvaryti Monkui į krūtinę. Bendražygis grūmėsi, kiek leido jėgos. Iš rankos protezo rūko dūmai.

Luotas lingavo visai arti... bent jau ganėtinai arti.

— Dabar! — sušuko ji.

Atgijus hidraulinėms sistemoms, virš kabinos stogo nuskambėjo driokstelėjimas. „Jūrų strėlė“ žaibiškai išskleidė sparnus, kirsdama jais lyg ašmenimis. Vienas įsirėžė maoriui į petį, iššveitė jį iš luoto ir nutrenkė į ežerą.

Šūvių kruša trumpam nutrūko, nes netikėtas manevras išmušė šaulius iš vėžių.

Spengiančią tylą sudraskė Lizos riksmas:

— Monkai! Virš tavo galvos!

Nors ir apsvaigęs, Lizos nurodymą jis išgirdo.

Tik po sekundės susivokė, ką ši turėjo omenyje. Virš galvos kažkas kybojo. „Jūrų strėlės“ sparnas. Nepaliaujamai virpėdamas, Monkas pritūpė... ir stryktelėjo.

Sveikojoje rankoje, be abejo, liko ne tiek jau daug jėgų, todėl į sparno skersinį jis įsikibo rūkstančiais plastikiniais pirštais. Tvirtai šiuos suspaudė ir patrūkčiojo, idant jie susirakintų.

Pirmyn...

— Pirmyn! — užrėkė Liza, kuri tebedrybsojo ant grindų, įsirėmusi į sėdynes.

Po pilvu užmaurojo du varikliai. „Jūrų strėlė“ šastelėjo priekin, į krantą pasisukdama laivagaliu. Tuo tarpu snaiperiai, atsikratę sąstingio, vėl ėmė šaudyti.

Atsitiktinė kulka perrėžė maskatuojančią dešiniąją Monko koją.

Iš blauzdos paplūdo kraujas. Liza pamatė, kad bendražygio veidą perkreipė skausmas. Jam pasimuisčius, apatinė kojos dalis sulinko. Užtaisas veikiausiai sutrupino blauzdikaulį.

Dėkui Dievui, jis išsilaikė...

Raiderio vairuojamas kateris nušvilpė tolyn nuo paplūdimio, ištrūko iš apšaudomos zonos.

Lizos akis suvilgė ašaros.

Jiems pavyko išsigelbėti.

05 valandos 55 minutės

Springdamas Rakao išniro iš vandens. Kojų pirštais, paskui ir kulnais, įsirėmė į uolėtą, smėliu nuklotą dugną. Dabar stovėjo iki krūtinės ežere. Variklio riaumojimas privertė jį apsisukti.

Lagūną skrodė priešų kateris, ant kurio sparno kadarojo figūra. Įniršęs maoris nubrido į krantą. Sūriame vandenyje kairiąją ranką laižė skausmo liepsnos. Pagraibęs žastą, jis užčiuopė kaulo, kuris lūžo po skrydžio į ežerą, smaigalį, styrantį kiaurai odą.

Kitame delne suspaudė žeberklą.

Laimei, ginklas iš pirštų neišslydo.

Jis dar pravers.

Ežero gilumoje Rakao pastebėjo žiburėlius, kurie artinosi privilioti kraujo. Jis pasisuko nugara į sausumą ir ėmė trauktis atatupstas. Žeberklą laikė atstatęs prieš save. Elektros smūgis, žinoma, pakratys jį patį, bet ir nugins kalmarus.

Kai vandens lygis nusėdo iki juosmens, piratų vadas leido sau su palengvėjimu atsipūsti.

Išsikapstęs į paplūdimį, jis leisis į medžioklę.

Visiškai nesvarbu, į kokį pasaulio kraštą bėgliai nusibels. Rakao būtinai juos suras.

Davė sau žodį.

Dausas perrėžė žaibas, kelioms sekundėms nutvieksdamas lagūną, pakankamai ryškus, kad apšviestų gelmes. Aplink jo kojas plačiai driekėsi tarpusavyje susiraizgę čiuptuvai. Ilgiausi blyksėjo geltonu švytėjimu. Pats monstras tyliai kiūtojo smėlyje, vos už žingsnio. Staiga žaibas užgeso, ir ežeras vėl virto tamsiu veidrodžiu, kuriame atsispindėjo siaubo sudarkytas maorio veidas.

Rakao dūrė pilnai įkrautu žeberklu.

Virš vandens sukibirkščiavo mėlynos liepsnelės. Iš skausmo jis sušvokštė. Apėmė jausmas, tarytum liemenį įkalino plieniniai slastai. Bet dieglys kūną varstė tik sekundės dalį — žeberklas pokštelėjo rankoje. Po dvikovos su amerikiečiu perkrautas ginklas išspjovė paskutinį elektros pliūpsnį ir aitrius dūmus. Jo sistemą iš rikiuotės išvedė trumpas sujungimas.

Taškydamasis purslais, nepaisydamas sopulių, raižančių lūžusią ranką, maoris nuklupčiojo atbulas.

Ar iškrovos stiprumo užteko?

Atsakymą jis sužinojo, kai šlaunį nudegino ugnis. Į koją smigo chitininiai kabliukai. Rakao įniko priešintis padarui, kuris jį tempė į gilumą. Masyvus siaubūnas, vartydamas savo akį, išniro į paviršių.

Piratų vadas smeigė žeberklu. Ginklas gal ir nebuvo įelektrintas, tačiau turėjo aštrų antgalį. Kai ašmenys įsiskverbė į kalmaro kūną, čiuptuvai, mėšlungiškai pakrūpčioję galop suglebo.

Užvaldytas nuožmaus pasitenkinimo, Rakao vėl ėmė trauktis atgal.

Vanduo netikėtai sužybčiojo ugniniais dryžiais: mėlynais, smaragdiniais, bet daugiausia purpuriniais. Visai greta aukos tykojo kiti rujos nariai. Mirgėjime maoris įžvelgė nirtulį. Tvyksniai įniko aplink jį suktis švytinčiu verpetu.

Kažkas atsitrenkė į koją. Suleido dantis į kulkšnį.

Rakao suprato priėjęs liepto galą.

Grobuonių tiesiog per daug.

Jo vyrai niekaip nespės laiku atbėgti į pakrantę.

Maoris nukreipė akis į tolstantį katerį. Į šoną metė žeberklą ir susiėmė už perpetės dėklo, su kuriuo niekada nesiskirdavo. Jame nešiojosi ne ginklą, o apsidraudimo priemonę. Rakao pasuko „T“ formos rankenėlę, kyšančią iš odinio dėklo, ir iškrapštė stūmoklį.

Liemenį apsivijo čiuptuvas, kabliukais draskydamas odą.

Jeigu jam lemta prarasti gyvybę, lai žūsta ir visi kiti.

Kalmarų galūnės, šovusios į paviršių, čaižė orą nelyginant botagai; Rakao savo ruožtu sugrūdo stūmoklį į dėklą. Plėšrūnai puolė auką iš visų pusių dyždami drabužius ir kūną, iš po kojų išspirdami tvirtą pagrindą. Tempiamas po vandeniu maoris pajuto, kaip nuplyšo ausis.

Tačiau jis spėjo išgirsti sprogimus. Iš viršaus sklindantis griausmas pasivijo žmogų, kurį monstrai vilko į gelmes.

Bum, bum, bum...

05 valandos 57 minutės

Salos aukštumas nutvieskė liepsningi sprogimai. Iš pradžių Liza manė reginti žaibo blyksnius, bet driokstelėjimai skambėjo nuosekliai ir ataidėjo nuo salą supančių kalvų.

— Kokia ten velniava? — iš piloto vietos paklausė Raideris.

Žemyn nulėkė atskiros, degančios skliauto dalys.

Moteris suriko:

— Kažkas sprogdina tinklą! Jis krenta!

Milijardierius nusikeikė.

Sprogimai tęsėsi. Padanges apšvietė ugnis, sparčiai plintanti salos aukštikalnėmis. Jeigu kateris nesuspės išsprukti iš lagūnos, jie uždus po tinklu, kuris apklos ežerą.

— Mums reikia pakilti į orą.

Lengva pasakyti.

05 valandos 57 minutės

Salos pakraščius drebino sprogimai.

Monkas viską suprato.

Tinklas...

„Jūrų strėlė“ ūmai padidino tempą, mėgindama pasprukti iš sprogimų zonos. Viršijęs kilimo greitį, kateris per kelis colius atsiplėšė nuo ežero.

Bet korpusą perkreipė siūbuojantis Monko kūnas. Raideris sumažino variklių apsukas. „Jūrų strėlė“ teškės į vandenį, atšoko ir vėl nusileido.

Lūžusią Monko koją nusvilino skausmas. Per grumtynes su Rakao žeberklas pačirškino protezo elektroniką. Visos sistemos galutinai sugedo, kai pirštai sugniaužė sparno skersinį. Šiuo momentu jis kabėjo tarsi jautienos skerdiena mėsinėje.

Plikagalvis pasidairė, nužvelgė liepsnų pliūpsnius, kurių vis daugėjo aplink salą. Tolėliau žemyn sklendė pusė tinklo, audrą papildanti ugnies liūtimi.

Sulig kiekvienu driokstelėjimu griuvo vis didesnė dalis dangaus.

Monkas atsisuko į siaurą ertmę vulkaninėje uolienoje, vedančią į atvirą jūrą. Kateris turi ją pasiekti anksčiau, nei aukštikalnių pakraščiuose liausis griaudėję užtaisai, ir ežerą užklos tinklas. Jis įvertino visas galimybes. Nieko gero. „Jūrų strėlė“ nė už ką nenusigaus iki angos — tik ne su mėsgaliu, kybančiu ant sparno galo.

— Ar įmanoma suglausti sparnus? — sušuko Liza.

Galbūt pavyktų pritraukti Monką artyn, įtempti jį įkabiną ir vėl išskleisti sparnus nemažinant greičio.

Raideris sudaužė jos trapias viltis.

— Praskėsti sparnai užsifiksuoja. Suveikia standartiniai saugikliai.

Suprantama. Skriejant aukštybėse, juos įtraukti būtų nepatartina.

Liza stebėjo, kaip Monkas muistosi ir sveikosios rankos pirštais krapšto protezinį riešą. Ką jis ten darė?

Staiga moteris susiprotėjo.

Bendražygis numanė, kokią grėsmę kėlė likusiems bėgliams.

— Ne! — paleido gerklę ji. — Monkai! Nedrįsk!

Liza nenutuokė, ar įstengė perrėkti sprogimus ir vėjo švilpimą.

Vis dėlto į partnerę jis atsisuko. Pamojo tolimo paplūdimio kryptimi. Kažką užstaugė, bet žodžius nustelbė vienas iš kurtinančių griaudėjimų.

Vėl įniko gremžti protezą.

Monkai... meldžiu, ne...

Po velnių... kodėl aš neatitrūkstu?..

Jis suvarė pirštus į plastikinį riešo apvalkalą. Rankinis, protezą atskiriantis jungiklis išsilydė. Nagai perrėžė sintetinį, pūslelėmis nusėtą sluoksnį.

Galų gale jungiklį pavyko atšauti.

Ačiū Dievui...

Plikagalvis kyštelėjo smilių į protezo gilumą.

— Monkai! — nuskambėjo Lizos šūksnis.

Jis ryžtingai mostelėjo paplūdimio pusėn. Iki kranto nusikapstys plaukte. Bendražygiams teks apsieiti be jo.

Liza klūpėjo atviroje ertmėje, jos plaukus taršė vėjas. Veide atsispindėjo nugalėto žmogaus išraiška. Bet kitos išeities nebuvo.

Monkas nuspaudė atjungimo mygtuką.

Riešas atsiskyrė nuo plaštakos.

Jis kūliais nulėkė apačion tarytum „varlyte“ paleistas akmenėlis, o po akimirkos nugrimzdo į ežerą. Į paviršių ėmė kapstytis pasispirdamas sveikąja koja, nes sužeistąją degino toks skausmas, lyg blauzdą kas būtų pervėręs įkaitintu žarstekliu.

Išniręs Monkas palydėjo žvilgsniu „Jūrų strėlę“, šaunančią link angos uolienoje, vedančios į atvirą jūrą.

Raideris nedvejojo. Į pasiaukojančius veiksmus sureagavo, kaip priderėjo.

Kai nuo salos pakraščio atsklido paskutiniai sprogimai, Monkas nukreipė akis į viršų. Tinklas sklendė apačion. Jis pažiūrėjo atgal. Skliautas apklojo „Jūrų valdovę“ nelyginant ugninė drobulė — pradėjo nuo laivagalio ir užbaigė pirmgaliu. Uždengė lainerį per kelias sekundes, ir dabar laivas priminė delfiną, įkliuvusį į tunų tinklus. Salos stogas tebekrito, artėdamas prie Monko. Paplūdimio jis niekaip nepasieks, nes krantas driekėsi mažų mažiausiai už penkių šimtų jardų.

Kitoje pusėje „Jūrų strėlė“, vis greičiau lėkdama link ertmės uolėtoje sienoje, atsiplėšė nuo ežero ir šastelėjo į orą.

Jie neabejotinai paspruks.

Tokia mintis nuteikė raminamai, privertė širdį plakti lėčiau, nors Monką ir užgriuvo kabeliai bei permirkusios virvės, kurios jį slėgė, gramzdino gilyn, gilyn, gilyn...

Plikagalvis pabandė prasibrauti pro raizginį, išsikepurnėti į paviršių, bet visus planus griovė lūžusi koja. Juolab kad tinklas truputį susiraizgė, ir jame nepavyko aptikti jokio plyšio.

Monkas įsispitrėjo į lainerio žiburius.

Apgailestavo tik dėl vieno... kad sulaužė pažadą.

Ketei davė žodį sugrįšiąs iš misijos; tą patį nebyliai prisiekė ir Penelopei, kai atsisveikindamas ją pabučiavo.

Atleiskit...

Jis pakėlė ranką mintyse melsdamasis, kad pavyktų už ko nors užsikabinti. Tinklo raizguliuose pirštai netikėtai aptiko skylę. Monkas ją praplėtė kitos galūnės strampu, sumataravo abiem kojomis, nepaisydamas dešiniąją blauzdą raižančių dieglių, ir pamėgino pro angą prasiskverbti.

Staiga kažkas įsikibo į lūžusią koją, apsivijo kulkšnį ir trūktelėjo. Vienas į kitą subrūžavo kaulų atplaišos. Agoniškas skausmas nuvilnijo iki pat stuburo. Monkas sušvokštė, išpūsdamas paskutinius oro likučius ir nukreipė žvilgsnį į gelmes.

Jo pusėn nudriko šviesos dryželiai.

Kūnu šliaužiantys čiuptuvai apsivijo juosmenį ir krūtinę. Elastinga galūnė prisiplojo prie veido bei lūpų, kurios kadaise davė priesaiką žmonai ir bučiavo dukrą.

Aplinkui mirgėjo švyturėliai, Monką tempė žemyn, žemyn, žemyn...

Sukaupęs jėgas, jis paskutinį kartą pabandė įsikibti už tinklo.

Tačiau pastangos nuėjo perniek. Blėstant lainerio žiburiams, tirštėjant tamsai, Monkas atvėrė širdį ir ištarė sudie abiem moterim, kurios jo gyvenimui suteikė prasmę.

Ketei.

Penelopei.

Aš jus myliu, myliu, myliu...

06 valandos 05 minutės

Liza kūkčiojo susmukusi ant užpakalinio krėslo, palinkusi virš savo kelių.

Greta sėdinti Siuzana spaudė ranką prie jos nugaros.

Visi tylėjo.

Vairuodamas „Jūrų strėlę“ atviruose vandenyse, Raideris grūmėsi su vėjo gūsiais.

Audra blaškė katerį tarsi medžio lapą. Jai priešintis buvo beprasmiška. Bėgliai tiesiog leidosi nešami į šiaurę.

Racijos jie neturėjo. Ryšių įrenginį pervėrė atsitiktinė kulka.

— Teka saulė, — sumurmėjo Siuzana žvelgdama pro langelį, nekreipdama dėmesio į jūrlapį, padėtą ant kelių.

Jos žodžiai nugriovė tylos sieną.

Iš piloto vietos prabilo Raideris.

— Galbūt jam pasisekė nusigauti į krantą.

Liza atsilošė. Ji galėjo guldyti galvą, jog partneris žuvo. Vis dėlto dabar nusišluostė akis. Monkas pasiaukojo, kad jo bendražygiai išsigelbėtų. Kad „Jūrų valdovėje“ likę žmonės sulauktų pagalbos. Kad pasaulis neprarastų vilties gauti vaistų.

Tačiau viduje moteris jautėsi pastėrusi ir apmirusi.

— Saulė... — išlemeno Siuzana.

Raideris pasuko vairą, ir į rytus nulėkęs kateris šonu aplenkė dar vieną salos viršukalnę. Tolumoje jie įžvelgė pirmuosius ženklus, jog nakties audra artėjo į pabaigą. Pro juodų debesų properšas veržėsi saulės šviesa, horizontą nudažė ryto žara.

Per priekinį stiklą kabiną užliejo ryškūs spinduliai.

Liza spoksojo pirmyn, tarsi aušra būtų galėjusi suteikti nuodėmių atleidimą, leido skaisčiam švytėjimui į ją įsismelkti, prasklaidyti ne vien lauke, bet ir širdyje pakibusią tamsą.

Ji pamažėl aprimo... kol iš Siuzanos gerklės ištrūko baimės kupinas riksmas.

Liza krūptelėjusi atsisuko. Švytinti moteris sėdėjo tiesi kaip styga, į saulę įbedusi išsprogintas akis, kuriose šis tas atsispindėjo.

Akivaizdus siaubas.

— Siuzana?

Moteris tebežiopsojo į priekį. Burna sukrutėjo, tačiau garsų nepratarė. Žodžius Lizai teko išskaityti iš lūpų.

— Jiems negalima ten vykti.

— Kam? Kur?

Siuzana neatsiliepė. Nepasukdama galvos, smiliumi bedė jūrlapį.

Liza perskaitė pavadinimą, kurį nurodė pirštas.

— Angkoras.

16 BAJONAS

Liepos 7 diena, 06 valandos 35 minutės

Angkor Thomas, Kambodža

Grėjus kartu su kitais traukė link sienomis apjuosto Angkor Thomo šventyklos komplekso, artėjo prie masyvių vartų. Ankstyvo ryto saulė švytėjo ties horizontu, todėl ant pietinio grįstkelio krito ilgi šešėliai. Dūzgiančioms cikadoms pritarė varlių choras.

Tokiu paros metu, be jų grupės, ant tilto slankiojo būrelis turistų ir pora vienuolių kroko spalvos abitais. Grindinys, ilgiu prilygstantis futbolo stadionui, driekėsi tarp statulų voros: iš vienos pusės stūksojo penkiasdešimt keturios dievybės, priešingoje pusėje buvo iškilę penkiasdešimt keturi demonai. Visos stiebėsi virš vandens griovio — nūnai beveik išdžiūvusio, — kur kadaise veisėsi krokodilai, saugojantys didį miestą bei karališkuosius rūmus. Išgraužą supo žemės pylimai, apaugę piktžolėmis bei nusidažę plačiais smaragdinių dumblių ruožais. Šių vaizdas kurstė slogutį.

Jiems žingsniuojant į priekį, Vigoras ištiesė ranką prie vienos iš demonų statulų ir delnu palietė jos kaktą.

— Betonas, — pastebėjo. — Daugumą autentiškųjų galvų pavogė, nors kai kurios išliko Kambodžos muziejuose.

— Tikėkimės, ilgapirščiai nenudžiovė to, ko ieškome, — niauriai sumurmėjo Seihana, kuriai pokalbis furgone, apsižodžiavimas su Naseru, aiškiai numušė ūpą.

Grėjus nuo jos laikėsi atokiau. Dabar nenutuokė, katras iš „Gildijos“ agentų pavojingesnis.

Keturiasdešimt Nasero vyrų chaki spalvos uniformomis bei juodomis beretėmis išplito priešakyje ir užnugaryje. Pats egiptietis kulniavo pavymui belaisvių, nutolęs nuo jų per jardą, ir budriai dairėsi. Gausi grupė patraukė vieno kito turisto žvilgsnius, bet didžiumos dėmesį buvo prikaustę griuvėsiai.

Takas įsirėmė į trisdešimties pėdų aukščio, iš geležingojo laterito suręstas sienas. Šios apjuosė keturias kvadratines senovinio miesto mylias. Jų tikslas, Bajonas, slypėjo aptvare. Griuvėsius gaubė tankūs miškai. Mūrus temdė milžiniškos palmės, pridengusios ir įspūdingus, aštuonių pėdų aukščio vartus. Į rytus, šiaurę, vakarus ir pietus žvelgė keturi gigantiški, akmeniniame bokšte išraižyti veidai.

Grėjus įdėmiai nužvelgė kerpėmis apžėlusias, vietomis sudūlėjusias fizionomijas. Nors ir neatsilaikiusios prieš griaunamąją amžių galią, jos iki šiol spinduliavo savotišką ramybę: žemyn nukreiptos akys glūdėjo plačių kaktų pavėsyje, storos lūpos nežymiai rietėsi viršun, dėl ko atrodė paslaptingos kaip Monos Lizos vypsnis.

— Angkoro šypsena, — tarė Vigoras pamatęs, kur žiūri Grėjus. — Tai Avalokitešvaros, visa apimančios atjautos bodhisatvos, veidas.

Komandoras dar šiek tiek paspoksojo į dievybę, mintyse melsdamasis, jog toji užuojautą įkvėptų ir Naserui. Galop pažiūrėjo į laikrodį. Iki kitos valandos, kuomet egiptietis įsakys nupjauti antrą motinos pirštą, liko dvidešimt penkios minutės.

Norint atidėti egzekuciją, reikėtų pažangos, kuri sušvelnintų tą šunkarą. Kažkaip būtina jį pamaloninti. Bet kaip?

Kai šita mintis pervėrė galvą, Grėjui nudiegė krūtinę. Jis plėšėsi tarp dviejų priešingų siekių: troškimo paskubėti, aptikti reikšmingus pėdsakus, kurie sulaikytų Naserą nuo skambučio Anišenai, ir ne ką silpnesnio poreikio delsti kuo ilgiau, idant direktorius Krou spėtų surasti jo tėvą su motina.

Skirtingų norų draskomas Grėjus pasistengė sutelkti dėmesį į einamuosius reikalus.

— Ei... drambliai! — perdėm audringai sušuko Kovalskis, besdamas pirštu į masyvius vartus. Žaliūkas mitriau pajudėjo pirmyn, įkandin jo suplevėsavo ilgo apsiausto skvernai.

Kitapus įėjimo komandoras išvydo porą indiškų, pilkšvai balzganų dramblių. Jų straubliai kadarojo suglebę, aplink akis zvimbė musių spiečiai. Vienam iš turistų, po kaklu pasikabinusiam sunkų fotoaparatą, prižiūrėtojas padėjo užsikarti ant stambaus gyvulio nugaros, prie kurios diržais buvo pritvirtintas spalvingas, siūbuojantis, hauda vadinamas balnas. Į padangą įcementuotas, ranka užrašytas ženklas įvairiomis kalbomis skelbė: KELIONĖ DRAMBLIU Į BAJONĄ.

— Tik dešimt dolerių, — perskaitė Kovalskis.

— Manau, mes pasivaikščiosime, — jūrų pėstininką nuvylė Grėjus.

— Aha, maknosime per dramblių mėšlą. Gana greit keiksimės, kad pagailėjome dešimtinės.

Komandoras užvertė akis ir mostu paragino Kovalskį sekti paskui Nasero vyrus, pro vartus žygiuojančius į Angkor Thomą.

Kitoje sienos pusėje grįstas keliukas šovė tiesiai į priekį, virš jo kilo didžiuliai kapokmedžiai, kurių šaknys rangėsi po akmens luitais ir viršum jų. Po kojomis traškėjo nuo medžių nubyrėjusios, taką apšnerškusios sėklų ankštys.

Priešakyje vaizdą temdė tankėjantis miškas.

— Ar dar toli? — Naseras prisijungė prie belaisvių, tačiau pėdino nuo ketvertuko nutolęs per jardą ir iš švarko kišenės neištraukė rankos.

Vigoras pamojo pirmyn.

— Bajonas plyti džiunglėse, maždaug už mylios.

Egiptietis pažiūrėjo į laikrodį ir reikšmingai, akivaizdžiai grėsmingai dirstelėjo į Grėjų.

Palei juos prabirbė vienas iš visur zujančių „tuktukų“, pagrindinė vietinė transporto priemonė — rikšos vairuojamas dvitaktis motociklas. Porelė vokiškai pliurpiančių turistų nufotografavo „juodųjų berečių“ armiją ir pranyko tolumoje.

Grėjus paspartino žingsnį, sekdamas išmetamųjų dujų pėdsakais.

Kovalskis padėbsojo į palmių ir bambukų tankumyną. Jo veidą perkreipė įtarimo grimasa.

Vigoras pratarė:

— Kitados Angkor Thome gyveno daugiau nei šimtas tūkstančių žmonių.

— Kur? — pasitikslino Kovalskis. — Medžiuose įrengtose trobelėse?

Monsinjoras mostelėjo į į mišką.

— Dauguma namų, netgi karališkieji rūmai, buvo suręsti iš bambuko ir kitokios medienos, todėl paprasčiausiai sutrūnijo. Juos pasiglemžė džiunglės. Iš akmens statė tik šventyklas. Bet kadaise šios vietos priminė bruzdesio pilną metropolį. Turgavietėse prekeiviai pardavinėjo žuvis, ryžius, vaisius, prieskonius. Trobesiuose netrūko kiaulių bei vištų. Miesto projektuotojai sukūrė drėkinimo ir kanalų sistemą, kad palengvintų žmonių gyvenimą. Čia netgi buvo karališkasis zoologijos sodas, kur žvėris dresuodavo atlikti įmantrius cirko numerius. Angkor Thomas garsėjo kaip spalvingas, gyvas, energija kunkuliuojantis miestas. Per šventes padangėse sproginėdavo saliutai. Muzikantai, skaičiumi pranokdavę karius, trankydavo lėkštėmis, tilindžiuodavo varpeliais, mušdavo būgnus, braukydavo arfų ir liutnių stygas, pūsdavo trimitus, pagamintus iš kriauklių arba gyvūnų ragų.

— Paprasčiausias orkestras, — subambėjo Kovalskis, kuriam pasakojimas nepadarė jokio įspūdžio.

Žvilgsniu tyrinėdamas miestą, Grėjus pabandė įsivaizduoti praeityje gyvavusį didmiestį.

— Kas gi nutiko čionykščiams? — paklausė žaliūkas.

Vigoras pasitrynė smakrą.

— Kad ir ką žinotume apie kasdienį vietinių gyvenimą, didžiąją Angkoro gyventojų istorijos dalį tebegaubia paslaptis arba narplioja grynai hipotetiniai išvedžiojimai. Jie rašydavo į šventas, iš palmių lapų susegtas knygas, kurios vadinosi „šastromis“. Kaip ir nameliai, jos, suprantama, neišliko. Angkoro gyventojų istoriją teko lipdyti iš atskirtų detalių, tyrinėjant šventyklų bareljefus. Todėl tuščių spragų nestinga. Pavyzdžiui, mes nenutuokiame, kas atsitiko gyventojams. Jų likimas iki šiol slypi migloje.

Grėjus neatsiliko nuo Vigoro.

— Argi jų neužgriuvo tajai, kurie sunaikino senovinę khmerų civilizaciją?

— Taip, bet dauguma istorikų ir archeologų įsitikinę, jog tajų invazija tebuvo antraeilės svarbos įvykis. Nes jie puolė jau susilpnėjusius khmerus. Pasak vienos teorijos, karingųjų khmerų gretos sumenko, nes čiabuviai pamažu atsivertė į taikingesnę budizmo formą. Anot kitos teorijos, visą imperiją išraizgiusi drėkinimo ir vandenvalos sistema nepataisomai sugedo, kanalai užsiteršė sąnašomis, todėl miestą apleido jėgos, ir jis nebeįstengė pasipriešinti įsibrovėliams. Tiesa, nestinga istorinių duomenų ir apie maro protrūkius, kurie nuolat pasikartodavo.

Komandoras mintyse išvydo Marko aprašytą Mirusiųjų miestą. Jie pėdino tais pačiais mirties laukais, šiuo metu apaugusiais džiunglėmis. Gamta susigrąžino savo valdas, ištrynė žmogaus rankų darbą.

— Kiek žinome, Angkoras tebegyvavo net ir po Marko viešnagės, — tęsė Vigoras. — Regioną nuostabiai aprašė kinų keliautojas Džou Ta-Kuan, praėjus šimtmečiui nuo tada, kai venecijietis čia lankėsi. Iš visko sprendžiant, vaistai, kuriuos gavo Markas, padėjo Angkorui išlikti, tačiau viruso šaltinis neišseko, ir nesiliaujančios maro epidemijos galiausiai susilpnino imperiją. Jos neokupavo netgi tajai. Šie numojo ranka į visą infrastruktūrą, leido valdžią perimti miškui. Įdomu kodėl? Gal jie prisiklausė tam tikrų istorijų? Galbūt vengė šitos teritorijos, nes tikėjo, kad ji prakeikta?

Vigorui kalbant, prie jo priartėjo Seihana.

— Jūsų nuomone, šaltinis išliko iki mūsų laikų?

Monsinjoras patraukė pečiais.

— Atsakymą sužinosime Bajone. — Jis dūrė pirštu į aukštą, džiunglių įrėmintą smiltainio kalną — ryto saulėje žvilgėjo rasotos uolienų atodangos, tarp kurių juodavo šešėliuose skendinčios įdubos. Aplinkui stirksojo žemesnės viršukalnės, susiglaudusios taip, kad priminė vieną dantytą uolą. Šventovė Grėjui panėšėjo į organiškos kilmės struktūrą, savotišką termitų buveinę, neapibrėžtų formų kauburį. Rodės, tarsi per šimtmečius liūtys ištirpdė smiltainį iki rauplėtos, nuotakios masės.

Staiga saulė pasislėpė už debesies, ir šešėliai pailgėjo. Akmeninėse sienose nušvito gigantiški veidai, mįslingomis šypsenomis apkloję kiekvieną paviršių, akis nukreipę visomis kryptimis. Viršukalnių Sangrūda virto dešimtimis skirtingo aukščio bokštelių, stūksančių vieni greta kitų, papuoštų milžiniškomis Avalokitešvaros fizionomijomis.

Vigoras sumurmėjo:

— „Pilnaties šviesoje regėjau milžinišką, virš miško iškilusį, tūkstančių demonų veidų suraižytą kalną.“

Grėjui pašiurpo oda. Jis atpažino žodžius iš Marko teksto. Venecijietis rašė, kaip žvilgsniu palydėjo savo nuodėmklausį, brolį Agryrą, link veidų suraižyto kalno. Komandoras netikėtai pajuto, kad baimė jį pristabdė, todėl ėmė žingsniuoti sparčiau.

Marko pėdsakai atvedė čia... dabar atėjo metas ištirti jo nuodėmklausio įveiktą kelią. Bet kur brolis Agryras patraukė?

06 valandos 53 minutės

Priešais augant šventyklai, būryje įsivyravo slogi tyla. Didžiuma spygsojo į griuvėsius, užtat Vigoras, pasinaudojęs palankia akimirka, nužvelgė bendražygius. Nuo to momento, kai jie atsibeldė į Angkor Thomą, monsinjoras jautė nebylią, tarp Grėjaus ir Seihanos tvyrančią įtampą. Nors tuodu niekuomet nebuvo artimi bičiuliai, juos siejo tam tikras intymumas. Porelė kaip visada kivirčydavosi su įkarščiu, bet per pastarąją dieną juos skiriantis fizinis atstumas, asmeninė erdvė, sumažėjo.

Vargu ar kas nors iš jųdviejų tai suprato.

Tačiau išlipus iš furgonų atrodė, tarytum abu išgyveno kažkokius drastiškus vidinio poliškumo pokyčius, kurie dabar juos stūmė vieną nuo kito. Vigoras pastebėjo, kad Grėjus ne vien laikėsi atokiau nuo Seihanos, bet ir spoksodavo į ją niauroku žvilgsniu, kai moteris nusigręždavo. O „Gildijos“ agentė vėl įgavo atšiaurumo — akys atsidavė šalčiu, lūpos virto plonyte linija.

Seihana žengė šalia Vigoro, lyg norėdama iš monsinjoro išgirsti paguodos žodžius, bet nevaliodama jų paprašyti. Nūnai stebeilijosi į griuvėsius, prie kurių būrys taip prisiartino, kad jie pagaliau pradėjo įsisąmoninti tikrąsias Bajono apimtis.

Trimis lygiais spietėsi penkiasdešimt keturi bokštai.

Bet labiausiai pribloškė raižytų veidų skaičius.

Daugiau nei du šimtai.

Slenkant debesims, pakito ryto šviesa, dėl ko susidarė įspūdis, jog veidai atgijo ir sukruto, stebėdami atvykėlius.

— Kodėl jų tiek daug? — galiausiai išmurmėjo Seihana.

Vigoras sumojo, kad ji šneka apie akmenines galvas.

— Niekas nežino, — atsakė. — Kai kas tvirtina, esą jie įkūnija akylumą, žvelgia iš slaptingųjų sielos gilumų, sergėja vidines paslaptis. Be to, kalbama, kad Bajono pamatai remiasi į dar senesnę struktūrą. Archeologai aptiko sienomis atitvertus kambarius, kur taip pat slypėjo veidai, amžiams įkalinti tamsoje.

Monsinjoras mostelėjo ranka.

— Bajonas tapo paskutine Angkore iškilusia šventykla ir ženklino beveik nepaliaujamų, per šimtmečius nusitęsusių statybų pabaigą.

— Kodėl vietiniai jas nutraukė? — pasiteiravo Grėjus.

Vigoras pažvairavo į komandorą.

— Gal rado kažką tokio, kas atgrasė nuo tolimesnių kasinėjimų? Kurdami Bajoną khmerų inžinieriai rausėsi labai giliai. Po žeme glūdi ketvirtis šventyklos komplekso.

— Po žeme?

Dvasininkas linktelėjo.

— Daugumos Angkoro šventovių projektai paremti mandalomis. Vidurinį apvalų bokštą supa virtinės stačiakampių, simbolizuojančių fizinę visatą. Centrinis bokštas atstoja stebuklingą Meru kalną iš induistų mitologijos — dievų buveinę. Dalinai įkasant šventyklą, parodoma, kad magiškasis kalnas iš žemės kyla į dangų. Apie lobius ir siaubingus dalykus, paslėptus žemutiniuose Bajono lygiuose, sklando įvairiausi gandai.

Grįstkelis užsibaigė išplatėdamas į erdvią, akmeninę aikštę. Tiesiai prieš juos dunksojo didžioji šventovė, nuo kurios į žmones spoksojo tuzinai veidų. Skirtinguose statinio aukštuose buvo matyti vaikštinėjantys turistai.

Numygę pirmyn, jie aplenkė eilę „tuktukų“. Šalikelėje riogsantys prekeivių staleliai siūlė vaisius: mango, stambiojo duonmedžio, tamarindus, zizifus, netgi arbūzus dydžio sulig beisbolo kamuoliuku. Tarp prekystalių nardė laibakojai vaikiščiai, savo šūksniais ir juoku bent iš dalies atgaivindami senojo miesto gyvumą. Kitame šone ant pintų demblių sėdėjo rimtį spinduliuojantys, kroko spalvos abitus dėvintys vienuoliai, kurie meldėsi palenkę galvas smilkalų debesyje.

Vigoras mintyse prie jų prisidėjo, Viešpaties prašydamas stiprybės, išminties ir globos.

Kovalskis stabtelėjo prie vieno staliuko. Virš geležinio žarijų indo lenkėsi senė tobulai apvaliu veidu, kuri ant pagaliukų kepė pusryčius. Šalia vištienos ir jautienos čirškė vėžlių bei driežų mėsa. Žaliūkas į šnerves įtraukė apetitą žadinantį, nuo iešmo sklindantį aromatą.

— Čia krabas? — išsižiojo jis, pauostydamas dūmelius. Ant iešmo kybojo kažkoks mėsingas gyvis nariuotomis galūnėmis, nuo ugnies pajuodęs ir susirietęs.

Moteris energingai pakinksėjo galva ir plačiai išsišiepusi suburbuliavo khmeriškai.

Seihana nuleido ranką ant Kovalskio peties.

— Keptas tarantulas. Kambodžoje labai populiarus pusryčių maistas.

Jūrų pėstininkas sudrebėjęs atsitraukė.

— Na, jau ne, dėkui. Aš liksiu ištikimas „Makdonaldo“ mėsainiams.

Iš griuvėsių stryktelėjo makaka, ne tokia išranki vagišė, kuri už moters nugaros griebė kukurūzo burbuolę, ir spruko priešais Kovalskį. Tas išgąsdintas žengė atgal, atsitrenkė į Grėjų, ir įgrūdo ranką į užantį.

Komandoras jį pristabdė, stipriau nei derėtų sužnybdamas alkūnę. Pašnairavęs į Naserą, išrėžė:

— Čia tik beždžionė.

Kovalkis nusikratė Grėjaus ranka.

— Ei, man nepatinka beždžionės. — Žaliūkas nutaisė rūsčią išraišką ir movė pirmyn. — Praeityje dėl tų padarų turėjau nemalonumų. Nenoriu apie juos kalbėti.

Vigoras, palingavęs galvą, nusivedė visus link rytinio Bajono įėjimo. Vietinį grįstkelį atstojo akmens luitų kratinys, išmargintas finikinėmis palmėmis ir kapokmedžiais, kurių šaknys rangėsi it gyvatės. Atvykėliai, nuo kurių bodhisatvos veidai nenuleido budrių žvilgsnių, į pirmąjį lygį nusigavo žygiuodami kreiva vorele.

Jie atsidūrė vidiniame, galerijomis apsuptame kiemelyje. Visas sienas dengė įmantrūs bareljefai, atpasakojantys kažkokias istorijos. Vigoras dirstelėjo į artimiausius, vaizduojančius kasdienės veiklos sceneles: tinklus užmetantį žveją, ryžius renkantį ūkininką, paukščių būryje besipjaunančius du gaidžius, virš anglių iešmus su maistu kaitinančią moterį. Paskutinioji, Vigorui priminusi senutę, demonstravo, kaip praeitis persipynė su nūdiena.

— Nuo ko pradėsime? — paklausė Grėjus su nerimu, kurį kėlė mintis, jog reikės išžvalgyti dešimties akrų plotą.

Monsinjoras suprato, kodėl jis šiurpsta. Netgi stovint kiemelyje, buvo akivaizdu, kad šventykla įkūnija trimatį labirintą, sudarytą iš koridorių žemomis lubomis, arkinių perėjų, tamsių galerijų, stačių laiptų, saulės nutviekstų kiemelių, į olas panašių kambarėlių. Aplinkui tarsi gigantiškos ietys ir kūgiai stiebėsi gopuram — bokštai, papuošti visur esančiais veidais.

Čia nesudėtinga pasiklysti.

Rodos, tai pajuto netgi Naseras. Grupelei savo vyrų jis mostu liepė apsupti Grėjų su bendražygiais. Kitus nusiuntė į priekį užimti atitinkamas padėtis — budėti prie visų išėjimų, pasirūpinti papildoma apsauga.

Vigorą apėmė jausmas, kad jam ant kaklo užmetė kilpą, bet dabar monsinjoras galėjo judėti vienintele kryptimi. Jis pamojo pirmyn.

— Kiek tyrinėjau žemėlapį, antrajame lygyje turėtume atrasti dar vieną kvadratinį kiemą, niekuo nesiskiriantį nuo šito. Todėl mums, manau, derėtų keliauti tiesiai į trečiąjį. Kur įkurta pagrindinė šventovė. Į ją pateksime tik ana tuo keliu.

Vis dėlto, jiems traukiant per pirmąją terasą, Vigoras sustojo prie įspūdingo, gerokai už kitus didesnio, dalį šiaurinės sienos dengiančio bareljefo. Einant pro jį, monsinjoro kojos savaime sulėtino žingsnį.

Bareljefinis paveikslas vaizdavo dievus ir demonus — tokius pat kaip tiltelio statulos, — rodos, traukiančius virvę. Šios vaidmenį atliko milžiniška gyvatė, apsivijusi kalną, kuris stūksojo ant vėžlio nugaros.

— Kas tai? — paklausė Grėjus.

— Vienas ir pagrindinių sukūrimo mitų induizmo religijoje. Kaip susiplakė pieno vandenynas. — Vigoras pirštu bedė į atskiras detales. — Toje pusėje išsirikiavę devos, arba dievai, kitoje — demoniškieji asuras. Dievugyvate Vasuki jie naudojasi kaip virve, kad pasuktų didįjį stebuklingąjį kalną. Į priekį ir atgal, į priekį ir atgal. Kosminį vandenyną plaka iki baltų lyg pienas putų, iš kurių galima gauti amrit, nemirtingumo eliksyrą. Vėžlys įkūnija dievą Višnu, dievybėms ir demonams padedantį išlaikyti kalną, kad šis nepaskęstų.

Monsinjoras mostelėjo į centrinį Bajono bokštą.

— Štai tas kalnas ar bent jo atvaizdas Žemėje.

Grėjus pažiūrėjo į penkiolikos aukštų statinį ir vėl įbedė akis į bareljefą. Suraukęs antakius smiliumi perbraukė kalno kontūrus.

— Ir kaip? Ar eliksyrą pagamino?

Vigoras papurtė galvą.

— Anot legendos, kilo sunkumų. Nuo timpčiojimų gyvatė Vasuki sublogavo ir išvėmė galybę nuodų, kurie vos nenumarino dievybių bei demonų. Juos išgelbėjo Višnu, pats išgėręs visus nuodus. Bet per detoksikacijos procesą dievas pamėlynavo, štai kodėl jis vaizduojamas mėlyna gerkle. Višnu suteikus pagalbą, visi kiti toliau plakė vandenyną — taip sukūrė ne vien eliksyrą, bet ir apsaras, pusdieves dangiškąsias šokėjas. Kitaip tariant, jų pastangos perniek nenuėjo.

Dvasininkas ketino pajudėti iš vietos, bet Grėjus liko stypsoti suakmenėjęs, įsmeigęs akis į bareljefą, nutaisęs keistą išraišką.

Prie jo priartėjo Naseras.

— Laiko atsargos senka. — Savo mobiliuoju jis pabilsnojo į laikrodį. Prabilo paniekos kupinu balsu. — Gal jus netikėtai aplankė apvaizda?

Tūžmingą egiptiečio pasitenkinimą atmiešė šaltis. Jam patiko kankinti Grėjų. Vigoras jau ruošėsi žengti tarp jųdviejų būgštaudamas, kad komandoras įnirš ir vėl puls Naserą.

Tačiau Grėjus viso labo linktelėjo.

— Taip.

Nustebęs Naseras išplėtė akis.

Amerikietis priglaudė delną prie bareljefo.

— Tu minėjai, kad virusas, pasirodęs prie Indonezijos, išniro iš bakterijomis švytinčios jūros. Iš baltos, putotos jūros. Panašios į suplaktą pieną.

Vigoras atsitiesė, apėjęs komandorą pažvelgė į bareljefą kitomis akimis. Į šonus įrėmė rankas ir sustingo.

Prie jo prisijungė Seihana. Atokiau stovintis Kovalskis tyrinėjo nuogakrūtės moters kontūrus, nosį kone įrėmęs į akmenį.

Grėjus pamojo į gyvatę.

— Išsilieję nuodai sukėlė grėsmę visiems gyviems padarams. Ir geriems, ir blogiems.

Seihana linktelėjo.

— Kaip toksinės bakterijos, kurios savo kelyje sėja mirtį.

Naseras neatrodė įtikintas.

Grėjus tęsė:

— Pasak mito, kai kas atlaikė tiesioginį poveikį bei išgelbėjo pasaulį. Višnu. Jis išgėrė nuodus, toksines medžiagas pavertė nekenksmingomis ir pamėlynavo...

Lyg būtų ėmęs švytėti... — sumurmėjo Vigoras.

— Kaip gyvi išlikę žmonės, kuriuos aprašė Markas, — pridūrė Grėjus. — Kaip tavo, Naserai, apibūdintas pacientas. Juos visus nudažė mėlynas švytėjimas.

Monsinjoras lėtai sukinksėjo galva.

— Detalės pernelyg tiksliai sutampa. Beje, dauguma senovinių mitų dalinai remiasi tikromis istorijomis.

Komandoras atsigręžė į Naserą.

— Jeigu aš teisus, mes aptikome pirmąją užuominą, jog einame teisinga linkme. Ir mūsų, ko gero, laukia dar ne vienas atradimas.

Egiptietis prisimerkė, akimirkai jį nutvilkė piktu žvilgsniu, bet pagaliau linktelėjo.

— Man rodos, komandore Pirsai, jūs neklystate. Labai gerai. Egzekucijos momentą ką tik atidėjote vienai valandai.

Grėjus pasistengė nuslėpti palengvėjimą — jo atodūsį papildė vos girdimi virptelėjimai.

— Ką gi, keliaujame toliau, — paragino Naseras.

Vigoras nupėdino link šešėliuose slypinčio laiptatakio. Grėjus dar šiek tiek pastovėjo vietoje, tyrinėdamas bareljefą. Jis ištiesė ranką, pirštu palietė kalno linijas ir galiausiai žengė centrinio bokšto pusėn.

Grėjaus ir monsinjoro žvilgsniai susikirto. Komandorui nusisukant, Vigoras pastebėjo, kad jis nežymiai krestelėjo galva.

Negi jaunasis amerikietis perprato dar kažką?

Vigoras nėrė ant siaurų laiptų. Akimirka anksčiau nei Grėjus nusigręžė, jo veide monsinjoras šį tą pamatė.

Baimę.

7 valandos 32 minutės

Natuna Besaro sala

— Jiems negalima ten eiti... — vėl sudejavo Siuzana.

Moteris tysojo ant užpakalinių „Jūrų strėlės“ sėdynių prarasdama ir vėl atgaudama sąmonę, svyruodama ties katatoninio stuporo riba. Vis bandė nusimesti šiltą antklodę, kuria ją apklojo Liza.

— Ramiau, ramiau... — prašė toji. — Pailsėk. Raideris netrukus sugrįš.

Kateris lingavo ir bilsčiojo į degalų papildymo prieplauką, įrengtą nedidelės salos įlankėlėje. Kažkur netoliese plytėjo Borneo. Iš žemų debesų vis dar pliaupė lietus, tačiau taifūno niršulys atlėgo. Griaustinis dundėjo tolumoje, ir jo trenksmai nenumaldomai slopo.

Liza, kuri tebesielvartavo dėl Monko, nukreipė akis pro priekinį „Jūrų strėlės“ langą. Laukiant širdį ėmė varstyti kaltės jausmas. Ji galėjo nuveikti daugiau. Judėti mitriau. Paskutiniu momentu sumąstyti ką nors gudraus. Dabar iš Monko beliko plaštakos protezas, kybantis po sparno skersiniu. Raideris nepajėgė jo atplėšti.

Ji dirstelėjo į liuką mintyse melsdama australo, kad šis greičiau grįžtų. Milijardierius su kaupu pripildė degalų baką ir kumštyje gniauždamas pluoštelį grynųjų, kuriuos laikė kateryje nenumatytiems atvejams, iškeliavo ieškoti telefono.

Tik vargu ar sėkmė jį lydės. Artimiausiame prie paplūdimio iškilusiame kaimelyje viešpatavo tamsa; audra sudraskė arba išvis nuplėšė stogus, išvertė palmes, smėlį nusėjo šiukšlėmis ir apverstais luotais. Elektros tiekimas į degalines nutrūko, todėl Raideriui teko pumpuoti benziną rankiniu būdu. Kiaurai peršlapęs, šortus dėvintis, į šlepetes įsispyręs vyrukas už gniūžtę kupiūrų paskolino jam savo motociklą ir užtikrino, esą telefoną galima rasti vietiniame oro uoste.

Tropinė Natuna Besaro sala siūlė turistams paplaukioti tarp rifų arba užsiimti sportine žvejyba, tačiau, iškilus taifūno grėsmei, visus svečius evakavo. Ir šiuo metu čia praktiškai nebuvo nė gyvos dvasios.

Apleistos bei sudarkytos atrodė didžiuma salelių, virš kurių jie praskrido.

Galų gale Raideris pastebėjo Natuna Besaro oro uostą.

— Guldau galvą, jog ten atrasime palydovinį telefoną, — pareiškė jis. — Ar bent susitaisysime radijo įrangą.

Kateriui vis vien reikėjo degalų, todėl jie nusileido į įlanką. Nūnai Liza lūkuriavo prižiūrėdama Siuzaną.

Apimta nerimo, ji prispaudė delną prie išrasojusios moters kaktos. Kabinos prieblandoje Siuzanos veidas žvilgėjo sodresniu švytėjimu, kuris tarytum sklido iš pačių kaulų. Lizos ranką, priglaustą prie pacientės galvos, nusvilino karštis.

Bet ne pakurstytas karštligės.

Ji atitraukė delną, tačiau tą tebedegino.

Kas per velnias?..

Liza kaip paklaikusi griebė gertuvę, vandeniu apšlakstė plaštaką ir ją nusausino antklodės kraštu. Smilkulys atlėgo.

Spoksodama į blizgančią Siuzanos odą, ji pasitrynė peršinčius pirštų galiukus. Šis tas naujo. Melsvabakterės, matyt, gamina kaustines chemines medžiagas. Nors pastarosios apdegino Lizą, švytinti moteris išliko atspari jų poveikiui arba buvo kažkaip apsaugota.

Kas čia vyksta?

Tarsi perskaičiusi globėjos mintis, Siuzana nerangiai iškišo ranką iš po apkloto ir ją pakėlė į silpnos saulės šviesos, besiveržiančios pro liuko langelį, kvadratą. Oda liovėsi tviskėjusi.

Sąlytis, regis, apramino Siuzaną. Ji giliai atsiduso.

Saulės spinduliai.

Nejaugi?..

Užvaldyta smalsumo, Liza ištiesė ranką, atsargiai palietė aušros nutviekstą Siuzanos odą ir žaibiškai atitraukė ranką, purtydama pirštus. Rodės, lyg perbraukė iki raudonumo įkaitusią geležį. Pirštų pagalvėles, kurios jau nuėjo pūslėmis, vėl užliejo vandeniu.

— Saulės šviesa, — balsu pratarė.

Ji prisiminė, kaip Siuzana susijaudino, bedusi žvilgsnį saulėtekio kryptimi. Be to, atminė vieną iš specifinių savybių, kuria pasižymėjo melsvabakterės. Jas galima vadinti šiuolaikinių augalų pirmapradėmis. Bakterijos turėjo chloroplasto užuomazgas, mikroskopinius varikliukus, saulės spindulius transformuojančius į energiją. Saulėtekis melsvabakteres keistai įaudrino.

Bet kokiu tikslu?

Liza pašnairavo į jūrlapį, išskleistą ant grindų. Mintyse išvydo, kaip į jį pirštu smeigė jaudulio apimta Siuzana.

— Angkoras, — sumurmėjo.

Ji bandė save įtikinti, kad viskuo kaltas nelemtas sutapimas, bet dabar dvejonės sustiprėjo. Kai kybojo diržais pritvirtinta prie chirurginio stalo, nugirdo Devešo pokalbį telefonu. Jis šnekėjo arabiškai, bet vieną žodį moteris suprato.

Pavadinimą.

Angkoras.

Galbūt tai ne sutapimas?

Jei ne, ką dar Siuzana žinojo?

Liza įtarė, kad sužinoti tiesą įmanoma vieninteliu būdu. Ji suėmė Siuzaną už pečių — taip, jog nuo švytinčios odos rankas skirtų antklodė, — kilstelėjo moterį į saulės spindulių srautą, plūstantį pro priekinį stiklą.

Vos tik veidą palytėjo ryškesnė šviesa, Siuzaną nukratė drebulys. Vokai suvirpėjo ir šastelėjo į viršų. Juodi vyzdžiai pakrypo į balzganą spindesį, bet, užuot susitraukę, išsiplėtė. Tarytum sugerdami švytėjimą.

Liza atsiminė, kad bakterijos įsibrovė ir į moters tinklaines, susitelkė aplink regos nervą, tiesioginę sąsają su smegenimis.

Siuzanos kūnas įsitempė. Galva palingavo, galiausiai sustingo.

— Liza, — neaiškiai iškošė ji.

— Aš čia.

— Man reikia... jūs privalote mane ten nugabenti... kol dar nevėlu.

— Kur? — bet Liza žinojo atsakymą.

Į Angkorą.

— Nėra laiko, — suvebleno Siuzana ir pasuko veidą į Lizą. Saulės šviesos dirginamos akys pakrypo į šalį. Žvilgsnis atsidavė baime. Bet siaubą jai kėlė ne vien būsimi pavojai. Švytinčią moterį aiškiai gąsdino ir kūno pokyčiai. Ji žinojo tiesą, bet nieko nevaliojo pakeisti.

Liza nuleido Siuzaną žemiau šviesos ruožo.

Pacientės balsas trumpam sutvirtėjo. Pirštai įsikibo į Lizos riešą. Siuzanai pasitraukus nuo tiesioginių saulės spindulių, jos prisilietimas degino, bet ne kaip ugnis.

— Aš nesu vaistas, — tarė ji. — Suprantu, ką jūs visi galvojate, bet aš... dar nesu.

— Kaip tai? — Liza susiraukė.

— Privalau ten nusigauti. Tikrumo jausmas įsismelkęs man į kaulus. Kaip prisiminimai, glūdintys kaip tik už tos ribos, iki kurios gebu atminti. Aš neabejoju, kad esu teisi. Bet negaliu paaiškinti kodėl.

Liza mintyse išgirdo pokalbį, kuriame pati dalyvavo. Apie DNR šiukšles, senas virusines sekas, kurios tūno genuose, kolektyvinę genetinę istoriją, slypinčią mūsų kode. Galbūt bakterijos Siuzanoje kažką prižadino?

Jai bežiūrint, švytinti moteris pašalino ranką iš šviesos kvadrato ir apkloto kampu prisidengė veidą. Nejau ir Siuzana numanė, kas vyksta?

Kai pacientė įsisupo į antklodę slėpdamasi nuo saulės spindulių, jos balsas tapo silpnesnis.

— Dar nepasiruošusi...

Tačiau pirštai Lizos riešo neatleido.

— Nugabenkite manė ten... kaip nors... — Siuzana suglebo ir vėl buvo beprarandanti sąmonę. — Antraip pasaulis pražus...

Trenksmingas beldimas į duris privertė Lizą krūptelėti.

Liuko langelyje pasirodė seniai skustas Raiderio veidas. Ji pasviro į priekį ir atšovė skląstį. Australas nėrė į kabiną — kiaurai permirkęs, bet išsišiepęs iki ausų.

— Radau palydovinį telefoną! Įkrautas tiktai ketvirčiu, be to, už prakeiktą žaisliuką paklojau tiek, kiek Sidnėjaus įlankoje kainuotų paplūdimio namelis.

Liza paėmė masyvų įrenginį ir įsitaisė greta Raiderio, kuris grįžo į piloto vietą. Nors peršlapęs iki paskutinio siūlelio, jis, regis, džiaugėsi, kad sulaukė progos linksmai pašėlioti. Iš jaudulio akys skaisčiai žioravo. Tačiau jo veide moteris pastebėjo ir rimties apraiškas — atšiaurias raukšleles, įsirėžusias lūpų kampučiuose. Raideris gal ir mėgavosi siautulingais nuotykiais, bet, norint pasiekti tiek, kiek gyvenime nuveikė šitas žmogus, reikėjo turėti nesutraukiamą praktiškumo gyslą.

— Palydovo signalai bus stipresni, jei nutolsime nuo uolų, — pareiškė jis, įjungdamas variklius. Šiems burzgiant laisva eiga, Raideris nuvairavo „Jūrų strėlę“ nuo uolėtų aukštumų.

Liza savo ruožtu išklojo, ką sakė Siuzana.

AŠ nesu vaistas... dar nesu.

Sprendimą jiedu priėmė bendru sutarimu.

Milijardierius griebė jūrlapį, išskleidė jį virš katerio vairo.

— Angkoras įsikūręs už keturių šimtų penkiasdešimties mylių į šiaurę. Šis mažulis mus nuskraidintų į vietą maždaug per pusantros valandos.

Liza kilstelėjo palydovinį telefoną ir pagaliau užfiksavo stiprų signalą.

Ji privalėjo įtikinti dar vieną žmogų.

20 valandų 44 minutės

Vašingtonas, Kolumbijos apygarda

— Liza? — suriko Peinteris į mikrofoną, pritvirtintą prie ausies. Signalas buvo silpnas, bet jo audringą proveržį didžiąja dalimi nulėmė ne prastas ryšys, o džiaugsmas ir svaigus palengvėjimas. Direktorius stovėjo išsitiesęs už savo stalo. — Ar tu gerai jautiesi?

— Taip... kol kas. Aš neturiu daug laiko. Telefonas per menkai įkrautas.

Jos balse pasigirdo nerimas, tad Peinteris prisivertė susitvardyti ir ryžtingai tarė:

— Pasakok.

Liza skubiai apsakė, kas nutiko, šnekėjo glaustai, tarsi pacientui atskleisdama mirties diagnozę, dėstė tiktai faktus. Bet Peinteris pajuto, kad mylimos moters toną persmelkęs virpulys. Jam norėjosi tvirtai prispausti Lizą prie savęs, kad išgaruotų visa jos baimė.

Išgirdęs apie ligą, beprotystę, kanibalizmą, „Sigmos“ direktorius pamažu susmuko į krėslą ir nuleido galvą. Pateikė kelis klausimus, kuriais užpildė tuščias spragas. Ji perdavė Pusato salos koordinates. Peinteris įbruko raštelį savo sekretoriui, kad šis faksu išsiųstų žinutę viršininkui Šonui Maknaitui. Australų komandosų komanda iš antiteroristinio ir ypatingojo paieškos būrio laukė savo užduoties Darvine, pasirengusi gelbėjimo operacijai. Peinteriui nė nespėjus baigti pokalbio, reaktyviniai naikintuvai jau skros padanges.

Bet grėsmė kilo ne vien pagrobto kruizinio laivo keleiviams.

— Kaip Judo padermė? — paklausė Liza. — Ar liga išplito?

Jos pradžiuginti Peinteris negalėjo. Apie pirmuosius apkrėstuosius pranešė iš Perto, Londono, Bombėjaus. Neilgai trukus blogos naujienos atsklis ir iš kitų Žemės rutulio kraštų.

— Mums būtina toji moteris, — paskelbė jis. — Dženingsas iš tyrimų skyriaus įsitikinęs, kad išgyvenusioji įkūnija raktą nuo vaistų.

Liza sutiko:

— Taip, ji — raktas, bet ne vaistas... dar ne.

— Ką turi omenyje?

Peinteris išgirdo atodūsį, kuris atsklido iš kitapus pasaulio.

— Mes kažką praleidome pro akis... kažką, kas susiję su vienu Kambodžos regionu.

Jis vėl atsitiesė.

— Kalbi apie Angkorą?

Stojo ilga tylos pauzė.

— Taip, — pagaliau, neslėpdama nuostabos, atsiliepė ji. — Kaip tu?..

Peinteris nupasakojo, kur „Gildijos“ narius atvedė istoriniai pėdsakai.

— Grėjus jau ten? — netikėtai sunerimusi paklausė Liza ir murmtelėjo lyg kažką cituodama: — Jiems negalima ten eiti. — Ji prabilo tvirčiau: — Peinteri, ar įmanoma Grėjų kaip nors atšaukti?

— Kam to reikia?

— Nežinau. — Lizos balsas ėmė trūkinėti. Telefono akumuliatorius beveik nusėdo. — Bakterijos kažkaip paveikė Siuzanos smegenis, saulės šviesoje jos įgauna energijos. Ją apėmė nenugalimas noras keliauti į Angkorą.

Peinteris suvokė, apie ką ji šneka.

— Kaip krabus.

— Ką?

Jis paaiškino, ką žinojo apie Kalėdų salos krabus.

Liza akimoju perprato, kas vyksta.

— Matyt, bakterijos panašiai apdorojo ir Siuzaną. Cheminiu būdu sužadino migracijos impulsą.

— Jei taip, galbūt instinktas, raginantis ten keliauti, ją klaidina. Gal Siuzaną užvaldė aklas impulsas? Jums rizikuoti ir skristi į Angkorą nėra jokios priežasties. Lai Grėjus užsiima savais žaidimais.

Peinteris jos neįtikino.

— Dėl biologinio postūmio tu veikiausiai neapsirinki. Žemesnes gyvybės formas veikti skatina grynai aklas instinktas. Krabai, kaip visi nariuotakojai, teturi rudimentinę...

Sakinio moteris neužbaigė. Jis persigando, kad nutrūko ryšys, antra vertus, kartais Liza nelauktai užsičiaupdavo, kai jos galvą perverdavo geniali mintis. Tiesiog atsijungdavo ir visas sąmonės galias sutelkdavo į tam tikrą minties aspektą.

— Liza?

Atsakymas nuskambėjo tiktai po kelių akimirkų.

— Siuzana tikriausiai teisi, — suniurnėjo ji ir garsiau pridėjo: — Aš privalau ją nugabenti į vietą.

Jis prašneko greitakalbe žinodamas, jog Lizos telefonas veikiai išleis paskutinį kvapą. Moters balse išgirdo ryžtą, todėl baiminosi neturėsiąs užtektinai laiko jos perkalbėti. Jeigu jau Liza ketina skristi į Angkorą, tegul bent įsikuria saugioje vietoje.

— Tuomet nusileisk prie didžiulio ežero, esančio šalia griuvėsių. Tonle Šapo ežero. Ten pamatysi virš vandens iškilusį kaimelį. Susirask telefoną ir vėl man paskambink, bet iš slėptuvės neišlįsk.

Liza lyg ir prižadėjo pasistengti, tačiau jos balsas buvo vos girdimas.

Peinteris pabandė gauti atsakymą į paskutinį klausimą.

— Klausyk, ką tu išsiaiškinai?

Ausinuke skambantys žodžiai be paliovos trūkinėjo.

— Nesu tikra... kepeninės siurbikės... virusas turbūt...

Galų gale ji nutyko. Peinteris porą sykių pakvietė ją vardu, bet Liza nebeatsiliepė.

Jo dėmesį patraukė beldimas.

Pro duris įlėkė Kėtė paraudusiais skruostais, žioruojančiomis akimis.

— Ką tik išgirdau! Apie daktarę Kamings! Ar tai tiesa?

„Sigmos“ direktorius įbedė žvilgsnį į Ketę. Tiek jos veide, tiek visame kūne įskaitė klausimą, naujienų geismą. Liza papasakojo, kokio likimo sulaukė Monkas. Iš pat pradžių. Bėrė žodžius trokšdama nusikratyti naštos. Vėliau Peinteris nustūmė žinią į sąmonės užkaborius.

Tačiau regint Ketę, vilties ir meilės sklidiną išraišką, jį vėl prislėgė mintys apie netektį.

Atsistojęs Peinteris apėjo stalą.

Moteris viską suprato iš jo veido. Pasitraukė atbula, tarsi norėdama pabėgti nuo tiesos akimirkos.

— O, ne... — ji įsikibo į krėslo ranktūrį, bet neišsilaikiusi susmuko ant vieno kelio, paskui nusileido ant kito ir delnais užsidengė veidą. — Ne...

Jis pritūpė greta Ketės.

Paguodos žodžių sugalvoti nepajėgė, tegalėjo ją apkabinti.

Bet to neužteko.

Peinteris ją prispaudė prie savęs svarstydamas, kiek dar žmonių praras gyvybes, kol visa tai užsibaigs.

20 valandų 55 minutės

Slėptuvėms tinkamų vietų mažėjo.

Harieta lūkuriavo laiptų, kylančių į viršutinį aukštą, apačioje. Stovėjo laiptinės tarpduryje. Džekas išlėkė medžiokliniams šunims pamėtėti daugiau netikrų pėdsakų. Vyro marškinių atraižas ji padėjo išbarstyti žemutiniuose dviejuose aukštuose: nušveitė į lentomis apkaltus kabinetus, įgrūdo į šiukšlių krūvas, administraciniame gardelių labirinte pakabino ant metalinės spintelės stalčiaus. Jiedu kaip įmanydami mėgino suklaidinti persekiotojus.

Džekas medžiojo visą gyvenimą. Antis, fazanus, putpeles, elnius. Prieš naftos gręžinyje nutikusią neilaimę, po kurios teko žemiau kelio amputuoti koją, nemažai laiko praleido su medžiokliniais šunimis ir puikiai juos pažinojo.

Be to, iš sargybinio nudžiautame pistolete liko dar trys šoviniai. Harieta kibosi į menkiausią vilties šiaudą. Deja, jos ausis pasiekė iš apačios sklindantis lojimas. Anišena metodiškai tikrino kiekvieną aukštą. Žinojo, kad bėgliai slapstosi kažkur netoliese, todėl protarpiais erzindama ragindavo juos išlįsti.

Prie visų išėjimų, netgi atsarginių, budėjo jos žmonės. Artimiausi statiniai dunksojo per toli, kad į juos pavyktų kaip nors persikelti. Pats rajonas atrodė seniai apleistas. Žiburiai švytėjo tiktai tolumoje. Pagalbos šūksnio niekas neišgirstų. Kelių dulkėtų, ant sienos pritvirtintų telefonų rageliuose tvyrojo tyla.

Jiems beliko kilti aukštyn tarsi žmonėms, kurie desperatiškai sprunka nuo gaisro, įsišėlusio pirmame pastato lygyje. Į viršutinį aukštą. Ir ant stogo.

Harieta išgirdo čežėjimą, ir po sekundės iš prieblandos išniro jos vyras, dėvintis vien glaudes, rankoje laikantis pistoletą. Jis nušlubčiojo prie žmonos.

— Ką čia veiki? — griežtai sušnabždėjo. Veidas blizgėjo nuo prakaito. Piktu tonu jis tik bandė nuslėpti baimę, kurią dėl jos jautė. — Juk liepiau lipti viršun.

— Be tavęs niekur neisiu.

Džekas atsiduso ir apglėbė Harietos pečius.

— Ką gi, keliaujame.

Jiedu ėmė kopti siauru laiptatakiu. Šiek tiek žemiau, ant laiptų, kažkas buvo nustūmęs šiukšlių konteinerį, kuris užtvėrė kelią iš apatinių lygių.

Artimiausiu metu pavojus jiems grėsti neturėtų.

Apgaulingas viltis išsklaidė kimus urzgimas. Už konteinerio pasigirdo kojų brūkšėjimai.

Abu sustingo.

— Ei, mažyt, ką ten užuodei? — užriaumojo balsas. Apačioje, ant laiptų, subildėjo žingsniai. Bėglių kryptimi smigo žibintuvėlio spindulys.

Harieta ir Džekas prilipo prie sienos.

Urkštimas sustiprėjo.

— Lipk aukštyn. Nagi, prasisprausk.

Džekas pastūmė žmoną, ir jie tyliai pajudėjo iš vietos.

Urzgesį pakeitė energingas šnarpštimas bei nagų dryksniai į plyteles.

— Šaunuolė, — nuskambėjo balsas. — Išgink juos. Aš ateisiu iš kitos pusės. — Žmogus pasišalino iš laiptinės, aiškiai ketindamas pasiieškoti aplinkkelio. Jam perduodant naujienas saviškiams, pasigirdo murmesys, į kurį įsiterpdavo racijos traškėjimas.

Jie ruošėsi pasiųsti šunis į viršutinį aukštą.

Harietai su Džekui skuodžiant link durų, juos pasivijo nuožmus, triumfuojantis lojimas. Laiptais dundėjo stambus padaras.

— Bėk, — paragino žmoną Pirsas.

Ji nėrė pirmyn, užsikorė į laiptinę. Dabar nuo uždarytų durų moterį teskyrė jardas. Įkandin lekiantis Džekas paslydo tamsoje ir dviem laiptais žemiau suklupo. Pistoletas nužvangėjo prie Harietos kojų. Moteris skubiai pastvėrė ginklą. Kai atsitiesė, už durų langelio pastebėjo žiburius.

Viršutiniame aukšte mirgėjo žibintuvėlių spinduliai.

Anišena sušuko:

— Pradėsime naršyti nuo čia ir pamažu leisimės apačion. Mes juos išspirsime.

Harieta apsisuko. Džekas ropojo žmonos kryptimi. Tolėliau į akiratį išniro tamsus pavidalas, kuris niršiai urgzdamas nušuoliavo link jos vyro.

Ji pakėlė pistoletą. Jei nuspaus gaiduką, šūvį išgirs Anišena. Pagrobėjai kaipmat susigaudys, kur slepiasi bėgliai, ir atgužės per kelias sekundes.

Moteris dvejojo per ilgai.

Tūžmingai užkriokęs, masyvus šuo liuoktelėjo ant Džeko.

07 valandos 58 minutės

Angkor Thomas

Kol Grėjus suko ratus aplink centrinį altorių, Seihana stovėjo nuo jo atsitraukusi per žingsnį.

Prireikė beveik dvidešimties minučių, kol pasisekė aptikti kelią į pagrindinę šventovę, esančią trečiajame Bajono lygyje. Dešimties akrų kompleksas atstojo tikrą tamsių galerijų, saulės apšviestų kiemelių, nuožulnių ir net grėsmingai stačių koridorių labirintą. Viršugalvius brūžavo žemos lubos; kai kuriais tuneliais teko šlepsėti vorele, dauguma jų tiesiog užsibaigdavo aklagatviu.

Vidinę šventyklą visi pasiekė dulkėti, žliaugdami prakaitu. Sparčiai kaistantį ryto orą prislėgė drėgmė. Šiaip ar taip, iki savo tikslo jie nusigavo.

— Čia nieko nėra, — gaižiai pastebėjo Naseras.

Seihana aiškiai matė, kad egiptietis sudirgęs, jo povyzoje įžvelgė atšiaurumą. Vargu ar iki vidurdienio jų pagrobėjas sugebės išsaugoti kantrybę. Jei artimiausiu metu nepavyks reikšmingai pasistūmėti į priekį, per kitą valandą jis nužudys Grėjaus tėvus, pribaigs belaisvius ir judės pirmyn.

Grynas praktiškumo įsikūnijimas.

Be jokios vaizduotės.

Nieko keisto, kad meilužis iš jo nekoks. Velniškai nuobodus.

Grėjus apėjo altorių trečią kartą. Atrodė išsekęs, aplipęs dulkėmis bei purvinas. Prie kaktos drėgnais kuokštais prisiklijavo juodi plaukai. Už ausies, ten, kur viešbutyje vienas iš Nasero vyrų trenkė pistoletu, apykaklę nudažė sukepęs kraujas.

Komandoras taip ir nesiteikė į ją žvilgtelėti.

Seihana kunkuliavo iš pykčio — jautėsi įskaudinta, todėl jam užsidegė dar aršesne neapykanta. Dabar labiau už viską troško grįžti į šalto abejingumo šalį, kurioje kadaise gyveno, atgauti bejausmę būseną, leidusią permiegoti su Naseru ir tokiomis priemonėmis, kaip ji ir buvo apmokyta, iš jo išgauti visą reikalingą informaciją.

Moteris nukreipė dėmesį į sargybinius, vėl tapdama praktiška stratege, apmąstančią geriausias išeitis. Kareivių gretas didžiąja dalimi sudarė vietiniai, įskaitant ir raudonuosius khmerus, kuriuos „Gildija“ užverbavo, kai žlugo genocidu išgarsėjusio diktatoriaus Pol Poto režimas. Tie žmonės kautųsi nuožmiai. Jie saugojo keturis išėjimus, vedančius priešingomis kryptimis. Kiti vyrai išsidėstė tarp griuvėsių, kad nuo tyrinėtojų atbaidytų atsitiktinius turistus.

— Sprendžiant iš to, ką skaičiau apie šias vietas, kitados čia stovėjo Budos statula, — paskelbė monsinjoras, neatsilikdamas nuo Grėjaus. Ranka pamojo į du stačiakampius akmens luitus, tarsi laipteliai užklojusius vienas kitą, ir pridūrė: — Bet kai įsigalėjo induizmas, Budą nugriovė ir įkišo į gilų šulinį, kurį mes praėjome.

Akmeninę patalpą tepuošė keturi šešėliuose skendintys bodhisatvos Avalokitešvaros veidai. Jie visi spoksojo į altorių, į tą vietą, kur anksčiau dunksojo Budos statula. Kovalskis prisišliejo prie vienos akmeninės fizionomijos ir pažvelgė aukštyn.

Virš altoriaus, per keturiasdešimt metrų, stiebėsi centrinis Bajono bokštas. Jo viduriu, lyg kamino kiauryme, skverbėsi saulės spinduliai, vienintelis šviesos šaltinis.

— Mes aptikome tai, ko ieškojome, — pagaliau sustojęs tarė Grėjus. — Dabar privalome pasidairyti kelio žemyn.

— Kur konkrečiau? — pasitikslino Naseras.

Komandoras mostelėjo į dvasininką.

— Vigoras minėjo, kad bokšto pamatai slypi giliai po žeme. Mums reikia surasti praėjimą į tuos apatinius lygius. Kertu lažybų, jog iš pradžių derėtų pasižvalgyti po altoriumi.

Monsinjoras žengė arčiau amerikiečio.

— Kodėl jums tai parūpo?

Grėjus nuo kaktos nubraukė šlapius plaukus aiškiai tempdamas laiką, svarstydamas, ką jis galėtų išduoti.

Naseras susigaudę, kodėl jis dvejoja.

— Mes jau įveikėme kitos valandos atžymą. — Egiptietis pabaksnojo pirštu į rankinį laikrodį. — Tik-tak, komandore.

— Ne taip seniai matytas bareljefas... — atsiduso Grėjus. — Apie plakamą pieną. Svarbi yra kiekviena istorijos dalis. Gyvatė, putojančios jūros, nuodai, grėsmė pasauliui, švytintys išsigelbėjusieji. Bet viena smulkmena išsiskyrė iš kitų, pasirodė keista ir nepaaiškinama.

— Kokia? — sukluso Naseras.

Seihana matė, kad Grėjus turėjo prisiversti atsakyti. Kiekvieną žodį jis spaudė per jėgą.

— Vėžlys, — galiausiai išsprūdo komandorui.

Vigoras pasikasė smakrą.

— Bareljefe vėžlys įkūnija patį dievą Višnu, kuris prilaiko į priekį ir atgal stumdomą Meru kalną, kad jis nenugrimztų.

Grėjus linktelėjo.

— Taip, jis išraižytas po kalnu. Bet kodėl būtent vėžlys? — pasilenkęs altoriaus dulkėse, pabraižė kalno kontūrus ir kiautą.

Amerikietis smiliumi pastukseno į apatinę piešinio dalį.

— Ką tai primena?

Vigoras pasviro arčiau.

— Olą. Išraustą po kalnu.

— Kurį simbolizuoja bokštas, — pridūrė Grėjus, pažvelgęs į statmeną šviesos ruožą.

Prie altoriaus prisiartino ir Seihana.

— Tavo manymu, po bokštu, tiksliau, po jo pamatais, slypi ola?

Užuot atsakęs, komandoras viso labo pašnairavo į „Gildijos“ agentę.

— Sužinoti įmanoma vieninteliu būdu. Privalome nusileisti iki pamatų ir surasti įėjimą į požemius.

Naseras rūsčiai susiraukė.

— Bet kuo jie tokie svarbūs?

— Gal ten glūdi Judo padermės šaltinis, — atsiliepė Vigoras. — Kasdami šventykloje, čionykščiai turbūt atrado tą olą ir iš jos kažką išleido.

Grėjus pavargęs atsidūsėjo.

— Nemažai iš naujų ligų užgriuvo pasaulį, kai žmonės apsistojo anksčiau neapgyvendintuose regionuose. Geltonasis drugys, maliarija, miegligė. Netgi AIDS paplito tuomet, kai atokiame Afrikos krašte darbininkai tiesė kelią, ir pasaulis susidūrė su virusu, kuris buvo aptinkamas tik keliose beždžionių rūšyse. Įsikurdami vietinėse teritorijose ir jas civilizuodami, khmerai tikrai galėjo paleisti užkratą.

Jis pasitrynė kaklą. Akių neatplėšė nuo Nasero.

Pernelyg ilgai.

Seihana jautė, kad Grėjus šį tą nutyli. Moteris vėl įsispoksojo į stilizuotą piktogramą. Kalnas ir kiautas simbolizavo bokštą bei olą. Ką dar? Staiga ji susivokė.

Patį vėžlį.

Na, žinoma.

Ji pažiūrėjo į komandorą.

Tas, matyt, pajuto esąs stebimas. Nerūpestingai atsigręžė, bet apdovanojo moterį niauriu žvilgsniu. Matė, jog Seihana žino apie jo nutylėjimus, tačiau norėjo, kad liežuvį ji laikytų už dantų.

„Gildijos“ agentė atsitraukė per žingsnį, ant krūtinės sunėrė rankas.

Grėjus padėbsojo sekundę kitą, galiausiai nusisuko.

Seihaną pervėrė pasitenkinimo dūris. Kur kas stipresnis, nei buvo galima tikėtis.

Naseras pro šnerves išpūtė orą ir sulinkčiojo.

— Gerai, raskime kelią į požemius.

Komandoras suraukė antakius.

— Aš vyliausi, kad šioje vietoje aptiksime kokio nors slapto koridoriaus pėdsakus.

— Kam jis rūpi. — Naseras numojo ranka. — Įėjimą mes išsprogdinsime.

— Vargu ar taip elgtis išmintinga, — pasibaisėjęs įsiterpė Vigoras. — Jeigu apačioje glūdi Judo padermės šaltinis, tenykštė aplinka bus itin toksiška.

Egiptietis šaltakraujiškai paaiškino:

— Štai kodėl jūs eisite pirmi.

Kaip kanarėles, įleistos į anglies šachtą. Kaip bandomieji triušiai.

Seihanos ir Grėjaus žvilgsniai vėl susikirto. Jis neprieštaravo. Kaip ir bendražygė, suprato, kad apačioje gali slypėti ne tik Judo padermės šaltinis, bet ir šis tas svarbesnio.

Kiautas simbolizavo olą, užtat pats vėžlys įkūnijo dievą Višnu, todėl piršosi išvada, jog po Bajono šventykla tvyrojo ne vien požeminės erdvės. Galbūt jų laukė dar kažkas.

Grėjus žengė prie Nasero.

— Ar suteikiau užtektinai pagalbos, kad dar vienai valandai pagailėtum mano motinos? — rūsčiai paklausė.

Sutikdamas egiptietis patraukė pečiais. Nudrožė link šviesos juostos pasiieškoti vietos, kurioje mobilusis geriausiai priimtų signalus.

— Man derėtų paskubėti. — Jis atvožė telefono dangtelį. — Jau praėjo daugiau nei valanda. Anišena kantrybe nepasižymi. Kas žino, ko ji gali prikrėsti.

21 valanda 20 minučių

Vašingtonas, Kolumbijos apygarda

Harieta stūksojo sustabarėjusi. Masyvus gyvulys šoko link Džeko, išsidrėbusio ant laiptų. Prieblandoje buvo neįmanoma susigaudyti, kokios jis veislės. Tačiau šuo atrodė stambus ir raumeningas. Gal pitbulis. Arba rotveileris. Džekas nusirideno ant nugaros ir spyrė. Bet pulti išdresuotas padaras judėjo mitriau. Grėsmingai urkšdamas jis suleido iltis į žmogaus kulkšnį.

Džekas trūktelėjo už kelio ir kita koja smogė užpuolikui tiesiai į krūtinę.

Šuo nuskriejo žemyn, teškės į betono pagrindą, bet protezo iš nasrų nepaleido. Jos vyras išsivadavo atsegęs dirbtinės galūnės dirželius.

Harieta padėjo jam užsiropšti į laiptinės aikštelę.

Gyvulys trenkės į sieną ir svyruodamas pakilo. Protezo, persismelkusio aukos kvapu, šalin nenutrenkė. Įsiutęs, apsiseiliojęs, išmuštas iš vėžių jis įnirtingai purtė nasruose įkalintą galūnę.

Žmona nusitempė vyrą iki kitų laiptų. Pakeliui metė akį į durų langelį. Viršutinį aukštą tebevarstė žibintuvėlių spinduliai. Beliko vienintelis kelias.

Kuris vedė ant stogo.

Apačioje šuo tebekratė protezą, su tūžmingu džiaugsmu draskė savo trofėjų.

Džekas įsirėmė į jos petį. Iki stogo nusikapstė pasistrykčiodamas. Išėjimą jie buvo apžiūrėję anksčiau. Nors tarpdurį užtvėrė grandinės, šios kybojo gan laisvai, be to, kažkas dalba buvo atlenkęs apatinį plieninių durų kampą. Spraga pasirodė pakankamai erdvi, kad pro ją pavyktų prasibrauti laukan.

Išniręs į nakties tamsą Džekas stvėrė pirmą po ranka pasitaikiusį vamzdį ir šiuo užrėmė duris. Persekiotojų jis ilgam nesulaikys, antra vertus, ant stogo galima patekti pro pustuzinį kitų išėjimų. Visų jie neužtvers.

— Eime ten, — pamojo Džekas. Išžvalgęs stogą, jis aptiko šildymo ir vėdinimo mazgą, iš kurio kažkas išplėšė pusę įrangos. Vietos kaip tik užteko dviem žmonėm.

Tačiau didelių vilčių nė vienas nepuoselėjo.

Šunys veikiai juos atseks.

Bėgliai numygo prie kondicionavimo sistemos bloko, šį apėjo, idant nuo durų juos atskirtų gremėzdiškas gaubtas. Abudu susmuko ant stogo tolio, kurį laiką likdami atviroje erdvėje. Danguje tvieskė žvaigždės ir mėnulio pjautuvas. Virš galvų praskrido žiburėliais mirksintis lėktuvas.

Džekas apkabino žmoną, prisitraukė ją arčiau.

— Aš tave myliu, — tarė.

Švelnius jausmus žodžiais išreikšdavo labai retai, nors dėl jų Harietai abejonių nekildavo niekada. Net ir dabar kalbėjo dalykiškai. Lyg sakydamas, kad Žemė apvali. Konstatavo elementarų faktą.

Ji prigludo prie vyro.

— Aš irgi tave myliu, Džekai.

Harieta įsikniaubė į jo krūtinę. Nė nežinia, kiek dar laiko jiems liko. Išnaršiusi visus aukštus, Anišena galop nukreips dėmesį į stogą.

Jiedu lūkuriavo tylėdami. Ilgu gyvenimo keliu žingsniavo kartu, dalijosi džiaugsmais ir vargais, tragedijomis ir pergalėmis, todėl abu puikiai suprato, ką daro. Jie sėdėjo sunėrę pirštus, vienas kitam nebyliai tardami sudie. 17 TEN, KUR NEDRĮSTA ŽENGTI ANGELAI

Liepos 7 diena, 09 valandos 55 minutės

Angkor Thomas, Kambodža

Grėjus atsirėmė į mūrinę celės, kuri priminė urvą, sieną.

Už siauros ertmės stovėjo pustuzinis sargybinių. Artimiausi laikė ginklus taip, kad jie būtų aiškiai matomi. Vyrams prisistatyti įsakė Naseras, podraug besirūpinantis amunicija, kuria ruošėsi išsprogdinti altorių. Grėjus dirstelėjo į apšviestą savo laikrodžio ciferblatą.

Praėjo beveik valanda.

Mintyse komandoras meldėsi, kad Naseras, visa galva paniręs į darbus, užmirštų savo grasinimą kas valandą žaloti jo tėvus. Kažkas suerzino egiptietį — neskaitant sunkumų, kurie kilo, siekiant gauti ginklus. Jis atsiuntė belaisvius čia ir išlėkė prie ausies prispaudęs mobilųjį. Grėjus nugirdo, kaip Naseras užsiminė apie kruizinį laivą. Atrodo, problemos užgriuvo mokslinę „Gildijos“ operaciją. Peinteris pasakojo apie pagrobtą lainerį, pranešė, jog nežinia, kur šiuo metu yra Monkas su Liza.

Kažkas atsitiko.

Tik neaišku, geros naujienos ar blogos, susijusios su jo draugų likimu?

Grėjus atsistūmė nuo sienos ir ėmė žingsniuoti palei celės ilgį. Seihana sėdėjo ant akmeninio suoliuko, šalia Vigoro.

Kovalskis šliejosi į mūrą greta atviros angos. Vienas iš sargybinių gniaužė karabiną, nukreiptą jam į pilvą, bet žaliūkas ginklo nepaisė. Grėjui priartėjus, išsižiojo:

— Ką tik mačiau vyruką, nešantį gręžimo kūjį.

— Turbūt netrukus pradės sprogdinimus, — atsistodamas tarė Vigoras.

— Kodėl taip ilgai delsė? — sumurmėjo Grėjus.

Nepakilusi iš savo vietos, į klausimą atsakė Seihana:

— Kyšių dalijimas atima nemažai laiko.

Komandoras pažvairavo jos kryptimi.

Moteris paaiškino:

— Girdėjau šaukiančius khmerus. Nasero žmonės iš griuvėsių varo turistus. Regis, „Gildija“ išsinuomojo Bajoną uždaram vakarėliui. Šitas regionas neturtingas. Vietiniai valdininkai už nedidelį atlygį mielai nukreipia akis į kitą pusę.

Tokią išvadą spėjo padaryti ir pats Grėjus. Sargybiniai nebesistengė slėpti ginklų.

Vigoras priglaudė delną prie kolonos, iškilusios netoli durų.

— Naseras veikiausiai įtikino „Gildiją“, kad istorinius pėdsakus derėtų patyrinėti ilgiau.

Komandoro nuomone, iš savo valdžios egiptietis sulaukė ir kitų žinių. Jis prisiminė, koks nerimas apėmė „Gildijos“ agentą, išgirdus apie kruizinį lainerį. Jei mokslininkai patyrė nesėkmę, istorijos tyrinėjimų vertė turėtų gerokai išaugti.

Įtarimai pasitvirtino po akimirkos.

Alkūnėmis prastumdęs sargybinius, akiratyje išdygo Naseras. Niršią veido išraišką pakeitė jam įprasta šaltos klastos grimasa.

— Mes pasirengę tęsti. Bet iš pradžių norėčiau priminti, kad praėjo dar viena valanda.

Grėjus pajuto, kaip įsitempė jo pilvo raumenys.

Bendražygį užstojo Vigoras.

— Juk mes visą laiką tūnojome uždaryti šiame kambarėlyje. Nejau išties tikitės, jog čia sėdėdami jums pasiūlysime įžvalgių minčių?

Naseras kilstelėjo antakį.

— Tai ne mano reikalas. Anišena nekantrauja. Jai norėtųsi kaip nors pasismaginti.

— Prašau... — nejučia išsprūdo Grėjui.

Egiptiečio akyse sutvyksėjo pasitenkinimo žiburėliai. Jis džiaugėsi matydamas, kaip komandoras nerimauja.

— Liaukis kvailiojęs, Amenai, — užnugaryje pasigirdo Seihanos balsas. — Jeigu jau ketini kažko imtis, užteks malti liežuviu.

Grėjus sugniaužė kumščius. Mažai trūko, kad būtų jai užvožęs ir taip privertęs nutilti. Jis nenorėjo siutinti Nasero. Tik ne dabar.

Glotnioje egiptiečio kaktoje įsispaudė pykčio raukšlės. Pakėlęs pirštą, Naseras jas išlygino. Jauko nenurijo. Tiesiog apsisuko ir be žodžių ėmė skverbtis pro sargybinius.

— Naserai! — sušuko Grėjus lūžtančiu balsu.

— Tiek to, šita valanda nesiskaito, — neatsigręždamas atsiliepė „Gildijos“ agentas. — Bet kai prasibrausime pro altorių, tikiuosi sulaukti kur kas rimtesnės pažangos. Jei rezultatai manęs netenkins, iš jūsų motinos atimsiu ne vien pirštą. Komandore Pirsai, atėjo metas jums pačirškinti padus.

Naseras mostu liepė sargybiniams išvesti belaisvius iš celės.

Seihana, apeidama Grėjų, dunkstelėjo jam į petį. Vos girdimai sukuždėjo:

— Aš jį tiktai tikrinau.

Ji nukulniavo pirmyn.

Amerikietis nusekė iš paskos ir paspartinęs žingsnį prie jos prisigretino.

Nė nepažvelgusi į jį, moteris panosėje sumurmėjo:

— Amenas blefavo... akivaizdžiai.

Grėjus vos susilaikė nuožmiai neatšovęs. Seihana rizikavo jo tėvų gyvybe.

„Gildijos“ agentė pašnairavo į komandorą, ko gero, pajutusi bendražygio pyktį. Atsakymą persmelkęs šaltis liudijo, kad ji irgi niršta.

— Tu privalai savęs paklausti kodėl? Kodėl Amenas blefuoja?

Jis šiek tiek atsipalaidavo. Geras klausimas. Seihanos plaštaka brūkštelėjo jo ranką. Grėjus ištiesė pirštą, norėdamas paliesti jos riešą, tokiu būdu pripažinti, kad pasiūlymas vertas dėmesio. Tačiau moteris spėjo nutolti.

Naseras juos palydėjo atgal į centrinę šventovę, kur triūsė sprogdintojų komanda. Dvigubame smiltainio luite žiojėjo skylės. Iš kiaurymių driekėsi laidai, susipindami į vieną raizginį. Prie keturių išėjimų stovėjo vyrai, ant nugarų prisitvirtinę raudonus gesintuvus.

Grėjus susiraukė. Kas, jų manymu, čia degs? Aplinkui vien akmuo.

Egiptietis kreipėsi į žemaūgį tipą, sprogdinimo specialistą, sprendžiant iš įrankiais apkarstytos liemenės ir ant peties užmesto kabelio ritinio. Atsakydamas vyriškis linktelėjo.

— Mes pasiruošę, — paskelbė Naseras.

Belaisvius išvedė pro vakarinį išėjimą, nurodė atsistoti už kampo.

Vigoras dar bandė priešintis.

— Po sprogimo ant mūsų gali užgriūti visas bokštas.

— Mes žinome, monsinjore, — atsiliepė Naseras ir prie lūpų pakėlęs raciją perdavė saviškiams įsakymą.

Po sekundės krūtinę ir ausis užgulė skardus it griaustinis trenksmas. Vienas vienintelis. Tuo pat metu akis pervėrė blyksnis, po kurio į koridorių atvilnijo aitrus, šnerves ir gerklę deginantis tvaikas.

Vigoras užsikosėjo. Grėjus priešais veidą sumostagavo ranka.

— Koks čia mėšlas? — pratrūko Kovalskis, spjūviais į kampą mėgindamas atsikratyti kokčiu prieskoniu.

Nuleidęs riksmus negirdomis, Naseras pajudėjo iš vietos. Belaisviams teko žygiuoti pavymui.

Jis traukė paskui gesintuvu apsiginklavusį žmogų. Tas kauke užsidengė veidą ir nuspaudė balionėlio jungiklį. Iš žarnos plūstelėjusi srovė apipurškė grindis, sienas, lubas. Siaurą praėjimą užtvindė ir kiekvieną paviršių apklojo balti milteliai.

Naseras mostu liepė jiems grįžti į centrinę šventovę.

Migloje Grėjus pastebėjo, kad gesintojai susiburia patalpos viduryje. Visiems keturiems paleidus čiurkšles, patalpa trumpam aptemo. Komandoras vos įžvelgė ketvertuko kontūrus.

Naseras sustabdė belaisvius.

Maždaug po pusės minutės egiptiečio vyrai liovėsi purškę, ir dulkės pamažu nusėdo. Priešakyje, nors ir skendėdamas ūkanose, vėl pasirodė kambarys. Pro bokšto kaminą sunkėsi saulės šviesa.

Naseras paragino juos žingsniuoti į priekį.

— Bazė apsaugota, — tarė jis, nuo veido šluostydamasis dulkeles.

— Nuo ko? — paklausė Grėjus.

— Nuo rūgščių. Sprogmenis sudaro padegamasis užtaisas ir korozinė rūgštis. Juos sukūrė kinai, statydami Trijų tarpeklių užtvanką. Minimalaus stiprumo smūgis, maksimalus poveikis.

Atsidūręs patalpoje, Grėjus išsižiojo.

Sienas dengė baltų miltelių sluoksnis, tačiau permainos buvo drastiškos. Keturi bodhisatvos veidai atrodė taip, tarsi kažkas būtų juos ištirpdęs. Palaimingos išvaizdos virto šlakais. Sprogimas lygiai taip pat apdorojo ir grindis, kurios dabar priminė smėlio srove nušlifuotą paviršių.

Iš viršaus apšviestas, viduryje iškilęs altorius suskeldėjo. Kampinė jo dalis nušliaužė į duobę.

Apačioje išties tvyrojo erdvė.

Bet didžioji luito dalis išsilaikė.

Kambaryje pasirodė kūju nešinas vienas iš sprogdintojų komandos. Naseras ženklu liepė jam prieiti. Iš paskos žengė kolega, tempiantis kūjinį perforatorių.

Dėl visa ko.

Pirmasis vyrukas atsivedėjo savo įrankiu ir iš visų jėgų tvojo į luito vidurį. Iš po kūjo penties pasipylė kibirkštys, ir smiltainio masė galiausiai sukežo.

Altorius nugarmėjo į daubą.

10 valandų 20 minučių

Siuzana suspigo išsiriesdama užpakalinėje sėdynėje.

Liza, prisisegusi diržais antrojo piloto sėdynėje, krūptelėjo ir atsisuko. Prieš tai žvelgė į didžiulį ežerą, aplink kurį ratus suko leistis pasiruošusi „Jūrų strėlė“. Apačioje, netoli kranto, dreifavo kaimelis, kurį sudarė vietnamietiškų džonkų bei gyvenimui pritaikytų valčių sankaupa.

Būtent čia Peinteris nurodė pasislėpti. Žvejų kaimas buvo įsikūręs už dvidešimties mylių nuo Angkoro. Saugioje vietoje.

Siuzanai rėkiant, Liza sugraibė sagtis, išsivadavo iš diržų ir nuklupčiojo link švytinčios moteris. Toji į šoną nutrenkė apklotą šaukdama:

— Per vėlu! Mes pavėlavome!

Liza stvėrė antklodę, pabandė įkalbėti Siuzaną prigulti. Per visą kelionę pacientė miegojo. Kas gi atsitiko?

Siuzana ištiesė pirštus ir griebė daktarei Kamings už dilbio. Gniaužtai apsvilino odą, nudegino gyvaplaukius.

Į save trūktelėjusi ranką, Liza paklausė:

— Kas yra?

Švytinti moteris pasikėlė sėdynėje. Beprotiškas žvilgsnis iš akių pranyko, tačiau drebėti ji nenustojo. Per jėgą nurijusi seiles, išmurmėjo savo įprastą mantrą:

— Mes privalome ten nusigauti.

— Jau leidžiamės, — pamėgino ją nuraminti Liza. Pati jautė, kaip „Jūrų strėlė“ sminga žemyn.

— Ne! — Siuzana jau siekė jos rankos, bet susiturėjo pamačiusi, kad pašnekovė išgąstingai atšlijo. Surietė ir atgal po antklode pakišo pirštus. Gaudydama orą įkvėpė, pažiūrėjo Lizai į akis. — Mes per toli. Aš suprantu, kad mano žodžiai skamba keistai, bet mums liko ne tiek jau daug minučių. Dešimt, geriausiu atveju penkiolika.

— Kam liko?

Liza atsiminė, kaip Peinteris pasakojo apie Kalėdų salos krabus, neurologines, chemiškai sužadintas permainas, kurios pakurstė maniakišką geismą migruoti. Bet kaip tos pačios cheminės medžiagos paveikia sudėtingą žmogaus protą? Kokius dar pokyčius nulemia? Ar Siuzanos akstinais galima pasitikėti?

— Jei ten nenukaksiu... — moteris papurtė galvą, tarytum siekdama iškratyti prisiminimus. — Jie kažką atidarė. Jaučiu saulės šviesą. Lyg ugnines, mane deginančias akis. Esu tikra... tikra iki kaulų smegenų... jeigu ten laiku nepasirodysiu, vaistų nebus.

Dvejodama Liza dirstelėjo į Raiderį.

„Jūrų strėlei“ neriant žemyn, už priekinio lango išplito ežeras.

Siuzana sudejavo.

— Aš šito neprašiau.

Jos balsas išdavė sielvartą ir skausmą, slegiantį labiau negu biologinė našta. Siuzana neteko vyro, savo pasaulio.

Liza atsigręžė į moterį. Šios veide atsispindėjo tarpusavyje sumišusios emocijos: baimė, širdgėla, neviltis ir akivaizdi vienatvė.

Siuzana suglaudė delnus.

— Aš ne krabas. Negi nematyti?

O, taip, Liza puikiai žinojo, ką prieš save regėjo. Apsisukusi šūktelėjo Raideriui:

— Kilkime!

— Ką? — milijardierius atgal pakreipė galvą.

Liza nykščiu dūrė aukštyn.

— Nesileiskime! Privalome kuo labiau priartėti prie griuvėsių. — Kabindamasi į atlošus, ji nusiropštė į antrojo piloto vietą. — Per Siem Reapo miestą teka upė. — Liza sudribo ant sėdynės. Navigacinius vietinio regiono žemėlapius jau buvo ištyrinėjusi. Miestelis plytėjo maždaug už šešių mylių.

Galvoje nuskambėjo Siuzanos perspėjimas.

Liko ne tiek jau daug minučių. Dešimt, geriausiu atveju penkiolika.

Ar tiek užteks? Liza įkaito jausdama, jog būtina paskubėti. Tik po akimirkos suprato kodėl. Kaip ten sakė Siuzana?

Aš ne krabas.

Ji nieko nežinojo apie Kalėdų salos gyvius. Liza nepasakojo apie savo pašnekesį su Peinteriu. Netgi Raideriui. Galbūt, apimta katatoninio stuporo, Siuzana nugirdo pokalbio pabaigą. Liza nepajėgė atsiminti, ar išvis pavartojo žodį „krabas“.

Šiaip ar taip, dabar reikėjo išskleisti ir patyrinėti navigacinį žemėlapį.

Paieškoti artimesnės, nusileidimui tinkamos vietos.

Kito ežero arba upės...

— Arba čia, — prisitraukdama žemėlapį, balsu ištarė ji.

— Kas „čia“? — paklausė Raideris. Jam ištiesinus „Jūrų strėlės“ pirmgalį, hidroplanas nusklendė aukštai virš ežero.

Liza pabaksnojo į popieriaus lapą.

— Aš šitoje vietoje galima nutūpti?

Australo akys suapvalėjo.

— Gal pakvaišot?

Ji neatsiliepė. Tiesiog nenutuokė, ką atsakyt.

Milijardieriaus veide nušvito plati šypsena.

— Ai, velniop! Pabandykime! — kaip visada, pasiruošęs nuotykiams, Raideris plekštelėjo jai per šlaunį.

— Man patinka, kaip mąstote. Kokius santykius palaikote su žmogumi, kuris jūsų laukia namuose? Ar labai tvirtus?

Liza atsilošė. Kai Peinteris sužinos, kas vyksta...

Ji sulingavo galva.

— Pažiūrėsime...

23 valandos 22 minutės

Vašingtonas, Kolumbijos apygarda

— Sere, GPS20 užfiksuotas objektas, kurį liepėte sekti, nukrypo nuo kurso.

Peinteris apsisuko. Jis derino veiksmus su antiteroristiniu ir ypatinguoju paieškos būriu. Australų komandosai prisistatė į Pusato salą prieš penkiolika minučių, pasinaudoję Lizos paliktomis koordinatėmis. Pradinė žvalgybinė informacija aiškumo nesuteikė. „Jūrų valdovė“ degė, įsipainiojusi į plieninių kabelių tinklą, pasvirusi beveik keturiasdešimt penkių laipsnių kampu. Laineryje vyko rimtas susišaudymas.

Iš kito jo šono sėdėjo Kėtė, užsidėjusi ausines, prispaudusi jas abiem delnais. Ji atsisakė grįžti namo. Nors raudonais, papurtusiais paakiais, moteris sutelkė dėmesį į darbą. Kibosi į menkutį vilties šiaudą. Galbūt Monkui pavyko kaip nors išsigelbėti.

— Sere. — Technikas pamojo į kitą monitorių, rodantį centrinę Kambodžos plynaukštę. Vidury jos tyvuliavo didelis ežeras. Ekrane vingiavo mirksintis, „Jūrų strėlę“ sekantis taškelis.

Prieš akimirką sukęs ratus virš pakrantės, hidroplanas ėmė tolti nuo ežero.

— Kur jie skrenda? — paklausė Peinteris. Kelias sekundes spoksojo į tašką, mėgindamas įžiūrėti trajektoriją. Pirštu brūkštelėjo linija, kuri tiesiu taikiniu vedė į Angkorą.

Ką jie sumąstė?

Peinterio akis patraukė judesys prie durų. Į kambarį įsiveržė sekretorius. Jam stabdant vežimėlį, į linoleumą sužvigo guminiai ratukai.

— Direktoriau Krou, aš bandžiau jums prisiskambinti, — supūkštė Brantas. — Bet man nepasisekė. Kiek suprantu, jūs iki šiol bendraujate su Australija.

Jis patvirtino sekretoriaus žodžius galvos linktelėjimu.

Brantas ištiesė suglamžytą faksą, kurį čiupo nuo savo kelių.

Peinteris stvėrė popieriaus lapą, permetė akimis, kas jame parašyta. Perskaitė antrąsyk, tiktai įdėmiau. O, Dieve...

„Sigmos“ direktorius nudrožė link durų, pakeliui užkliudydamas Branto vežimėlį. Tarpduryje sustojo ir atsisuko.

— Kete?

— Eikit. Aš viskuo pasirūpinsiu.

Jis nukreipė žvilgsnį į Kambodžos žemėlapį, į mirgantį, prie Angkoro griuvėsių artėjantį taškiuką.

Liza, tikiuosi, tu žinai, ką darai.

Išlėkęs iš kambario, Peinteris bėgte nusigavo į kabinetą.

Kuriam laikui jai teks pasikliauti savo jėgomis.

10 valandų 25 minutės

Angkoras

— Laikykitės! — nuskardėjo Raiderio perspėjimas, labiau panašus į karo šūksnį.

Liza stipriai įsikibo į sėdynės ranktūrius.

Priešakyje į dangų iškilo juodi, avilį primenantys Angkor Vato bokštai. Tačiau jų tikslas buvo ne įspūdingoji, kvadratinės mylios plotą užimanti šventykla.

„Jūrų strėlės“ pirmgalį Raideris nukreipė link žalio griovio. Priešingai nuo esančio Angkor Thome, šiame tebetyvuliavo vanduo. Kiekviename iš keturių, per vieną mylią nutįsusiame ruože. Vienintelė problema...

— Tiltas! — suriko Liza.

— Ar ne per skambiai pavadinta? — sarkastiškai tarstelėjo Raideris, sukandęs cigarą. Pro lūpų kamputį jis išpūtė dūmus.

Milijardierius traukė paskutinį cigarą, saugotą kaip tik tokiems nenumatytiems kritiškos padėties atvejams. Kaip pats pakomentavo jį prisidegdamas, „prieš mirties bausmę net ir pasmerktiesiems leidžiama pasimėgauti dūmu“.

Hidroplanui sklendžiant virš griovio, Raideris šiek tiek pakoregavo skrydžio trajektoriją, idant „Jūrų strėlė“ neįsirėžtų į tiltelį.

Jiems nulėkus virš griovio perdangos, Liza sulaikė kvapą. Priešingomis kryptimis išsisklaidė turistai.

Kitoje tilto pusėje australas žaibiškai nuleido hidroplaną. Tas nuslydo vandens paviršiumi, įkandin savęs purkšdamas purslus. Kateriu virstantis lėktuvas nusėdo giliau, bet tebešvilpė dideliu greičiu. Dėl varomosios jėgos jie pernelyg sparčiai artėjo prie tolimojo posūkio.

Priešais išaugo žemių pylimas.

Raideris patraukė už rankenos, kyšančios iš grindų.

— Tuojau parodysiu Hamiltono posūkį. Laikykitės!

Supapsėjęs cigarą, jis timptelėjo ir pakreipė vairą.

„Jūrų strėlė“ ėmė suktis tarsi slysdama ledu, kol apsigręžė laivagaliu į priekį. Garsiau užriaumojo varikliai, ir katerį pristabdė išmetamas vandens srautas.

Liza susigūžė neabejodama, kad jie vis vien taranuos pylimą.

Tačiau Raideris vėl pasuko vairą, priversdamas laivą nučiuožti šonu. „Jūrų strėlė“, kurios išskrosta banga užliejo šlaitą, švelniai dunkstelėjo į žemę ir sustingo.

Australas atsidūsėjo išpūsdamas dūmus. Po akimirkos išjungė variklius.

— Pasiutiškas smagumėlis.

Atsisegusi saugos diržus, Liza pripuolė prie Siuzanos.

— Greičiau, — muistydamasi paragino toji.

Liza padėjo jai išsivaduoti iš diržų. Priėjęs Raideris atšovė liuką.

— Jūs žinote, ką privalote padaryti? — paklausė Liza, kai jos pūkštelėjo į seklų vandenį ir nubridusios porą žingsnių pasiekė sausumą.

Aplinkui jau skambėjo riksmai.

— Sakėte gal šešiolika kartų, — atsiliepė milijardierius. — Susirasti telefoną, paskambinti jūsų direktoriui, pranešti, kuo užsiimate ir kur einate.

Moterys užlipo šlaitu iki kelio, nusidriekusio palei griovį. Vengdama tiesioginių spindulių, Siuzana tvirtai įsisupo į apklotą, nosį pabalnojo akiniais nuo saulės.

Šurmuliuojantys žmonės sumojavo rankomis jų pusėn.

Raideris šūksniu pakvietė vyruką, dardantį ant motociklo, kuris tempė vežimėlį su stogu. Ištiesė gniūžtę grynųjų, parodė visuotinį „stop“ ženklą. Vairuotojas, suprantama, jį atpažino. Mikliai apsuko motociklą ir nuburzgė link katerio.

Kai vaikinas sustojo, Raideris padėjo bendražygėms įsisėti į vežimaitį ir uždarė dureles.

— „Tuktukas“ jus nugabens iki pat šventyklos. Būkit atsargios.

— Svarbiausia, kad susisiektumėte su Peinteriu, — tarė Liza.

Jis pamojo, lyg duodamas signalą pradėti lenktynes.

Motociklas pajudėjo iš vietos. Pavymui nusitempė ir vežimėlį.

Liza pakreipė galvą atgal. Prie Raiderio jau artėjo uniformuoti, savus motociklus apžergę policininkai. Australas jiems energingai mojavo. Niekas neatkreipė dėmesio į mažąjį „tuktuką“.

Moteris atsilošė.

Greta sėdinti Siuzana vis dar gaubėsi apklotu. Iš jos lūpų ištrūko vienintelis žodis.

— Greičiau.

10 valandų 35 minutės

Klūpėdamas Grėjus nukreipė akis į apvalią šachtą. Keturiasdešimčia pėdų žemiau pamatė veidą. Eilinę bodhisatvą, kylančią nuo grindų, išraižytą iš vientiso, milžiniško smiltainio luito. Stačiakampė, pro bokšto kaminą nusileidusi, nuo dulkelių mirguliuojanti šviesos kolona smigo į duobę ir nutvieskė akmeninį veidą.

Paslaptinga šypsena tarsi kvietė užsukti į svečius.

Nuo sutrupinto altoriaus pakraščio Nasero žmonės numetė susukamas, iš plieninių kabelių bei aliumininių skersinių pagamintas kopėčias. Jos barškėdamas išsivyniojo ir atsitrenkė į šachtos grindis. Viršutinį galą alpinistiniais karabinais pritvirtino prie šventovės lubų.

Egiptietis prisiartino prie Grėjaus.

— Jūs leisitės pirmas. Kartu su vienu mano vyru. Jūsų draugams teks palūkėti čia.

Nuo delnų nusivalęs baltus miltelius, komandoras atsistojo. Žengė link kopėčių. Vigoras rėmėsi į sieną nutaisęs niūrią veido išraišką. Grėjaus manymu, prastą monsinjoro nuotaiką nulėmė ne vien dabartinė jų padėtis. Vertingų radinių išniekinimas Vigorui, kaip archeologui, kėlė profesinį pasibjaurėjimą.

Šalia jo savo likimo laukė Kovalskis bei Seihana.

Grėjus visiems trims kinktelėjo galva ir ėmė lipti kopėčiomis. Keista, bet duobė atsidavė ne dulkėmis, o šalta drėgme. Pirmas trisdešimt pėdų jis leidosi siauru, gal septynių pėdų skersmens tuneliu, išmūrytu akmens luitais kaip šulinys. Bet paskutines dešimt pėdų sienos išplatėjo, ir dabar dauba virto visiškai apvaliu, keturiasdešimties pėdų statinės formos rūsiu.

— Nesitraukit iš mūsų akiračio, — šūksniu įspėjo Naseras.

Komandoras nukreipė žvilgsnį į jo pusėn atstatytų ginklų žiedą. Vienas iš kareivių jau sliuogė iš paskos. Grėjus nušoko ant grindų netoli akmeninio bodhisatvos veido.

Jis apsidairė. Rūsio lubas parėmė keturios masyvios, lygiais tarpais atskirtos kolonos. Matyt, atraminiai bokšto pilonai. Grindis atstojo vientisas kalkakmenis. Jie nusikapstė iki pamatinės uolienos. Štai struktūrinis Bajono pagrindas.

Kopėčių žvangėjimas privertė nukreipti dėmesį į artėjantį kareivį. Grėjus pasvarstė, gal vertėtų jį užpulti ir atimti ginklą. O kas tada? Draugai liko viršuje, tėvus Naseras tebelaikė nelaisvėje. Taigi komandoras paprasčiausiai ratu apėjo akmeninį veidą. Raižytą smiltainyje kaip visi kiti, iškaltą iš kokių trijų pėdų aukščio luito, spoksantį aukštyn.

Iš pažiūros fizionomija niekuo nesiskyrė nuo likusiųjų: tie patys aukštyn pakilę lūpų kampučiai, plati nosis, kakta ir mąslios, šešėliuose slypinčios akys.

Sargybinis su trenksmu nušoko ant grindų.

Grėjus atsitiesė... ir akies krašteliu šį tą pastebėjo.

Jį sudomino veidas, ypač akiduobės. Kiekvienos viduryje juodavo apskritimai, panašūs į vyzdžius. Jie nepranyko, net ir nušviesti saulės spindulių.

Komandoras prisispaudė prie akmeninio skruosto, norėdamas patyrinėti atradimą. Ištiesė ranką ir pirštu pabaksnojo tamsiąją lėliukę.

— Ką jūs darot? — sušuko Naseras.

— Radau skyles! Išgręžtas akiduobėse, kur turėtų būti vyzdžiai. Man rodos, jos skverbiasi kiaurai veidą.

Grėjus pažiūrėjo viršun. Pašalinus altorių, pro bokšto kaminą plūstantys spinduliai smigo į požemiuose paslėptą bodhisatvą.

Bet ar jie veržėsi dar giliau?

Užsikoręs ant veido, komandoras atsigulė, įbedė žvilgsnį į akmeninio dievo vyzdį, užmerkė vieną akį ir delnais apdengė smiltainio akiduobę. Jo rega prie sutemų prisitaikė per kelias sekundes.

Toli apačioje Grėjus įžiūrėjo raibuliuojantį vandenį, kurį nutvieskė pro kitą lėliukę įsismelkusi saulės šviesa. Telkinį olos viduryje. Jis beveik neabejojo, kad virš duburio iškilęs skliautas priminė vėžlio kiautą.

— Ką matot? — vėl pasigirdo Nasero šūksnis.

Grėjus nusirideno ant nugaros ir iš šachtos gilumos įsispoksojo aukštyn.

— Ola čia! Po akmeniniu veidu!

Kaip ir altorius, bodhisatva saugojo slaptas duris.

Komandoras atsiminė, ką Vigoras pasakojo apie šimtus veidų. Kai kas tvirtina, esą jie įkūnija akylumą, žvelgia iš slaptingųjų sielos gilumų, sergėja vidines paslaptis. Sykiu mintyse nuskambėjo kito žmogaus žodžiai, kur kas senesni bei grėsmingesni — paskutine eilutė iš Marko teksto.

Jį nukratė šiurpas.

Mieste atsivėrė vartai į pragarą, ir aš nenutuokiu, ar juos vėliau kas uždarė.

Spoksodamas į suskaldytą altorių, Grėjus įsisąmonino tiesą.

Juos uždarė, Markai.

Bet dabar tuos vartus įsibrovėliai ruošėsi vėl atverti.

10 valandų 36 minutės

Kai grįstkelis užsibaigė, „tuktukas“ sustojo.

Liza išniro laukan.

Priešais plytėjo akmeninė aikštė, tačiau pusę jos paviršiaus darkė milžiniškų medžių šaknys. Tolėliau stūksojo džiunglių įrėmintas Bajonas, dantytas smiltainio bokštų spiečius, kurį dengė aptrupėję, kerpėti, plyšių išvagoti veidai.

Keletas turistų aikštėje fotografavo. Prie „tuktuko“ priėjo pora japonų, aiškiai laukiančių, kol moterys apleis transporto priemonę, nekantraujančių ją rekvizuoti. Vienas vyriškis nusilenkė Lizai, mostelėjo ranka į šventyklą ir prabilo japoniškai.

Nieko nesupratusi, amerikietė papurtė galvą.

Jis droviai išsišiepė, dar kartelį nusilenkė, galop išspaudė anglišką žodį.

— Uždaryta.

Uždaryta?

Liza padėjo iš „tuktuko“ išlipti Siuzanai, nuo viršugalvio iki kojų pirštų įsimuturiavusiai į apklotą. Tebuvo matyti akiniai nuo saulės. Per antklodę spausdama bendražygės alkūnę, Liza pajuto, kad ji virpa.

Turistas pamojo į motociklą su vežimėliu, gestu klausdamas, ar juo galima pasinaudoti. Amerikietė linktelėjo ir drauge su Siuzana nukėblino per nelygią, akmens luitais grįstą aikštę. Šventykloje pastebėjo vyrus: atsišliejusius į bokštus, stovinčius virš vartų, patruliuojančius ant sienų. Visi vilkėjo chaki spalvos uniformas ir buvo užsimaukšlinę juodas beretes.

Kambodžos armijos kareiviai?

Siuzana nusitempė ją pirmyn, ryžtingai linguodama rytinių vartų kryptimi. Sargybos poste budėjo du tipai juodomis beretėmis, ant pečių pasikabinę karabinus. Jokių skiriamųjų ženklų Liza neįžvelgė. Kairėje stovinčio, iš vietinių kraštų kilusio vyriškio skruostą raižė lygiagretūs randai. Jam draugiją palaikė baltaodis grublėtu veidu ir išsipešiojusia barzda. Abiejų akyse atsispindėjo ledinis šaltis.

Ne, Kambodžos armijoje jie netarnavo.

Tai samdiniai.

— „Gildija“, — sukuždėjo Liza, atminusi pokalbį su Peinteriu, kuris perdavė, kad Grėjus pateko į nelaisvę. Priešai mus aplenkė.

Ji sustabdė Siuzaną, bet švytinti moteris pabandė nusikratyti bendražygės rankos, judėti pirmyn.

— Siuzana, negalima leisti, kad vėl pakliūtum „Gildijai“ į nagus.

Tik ne po to, kai tave vaduodamas gyvybę prarado Monkas.

Atsakymą prislopino antklodė, tačiau balsas skambėjo ryžtingai.

— Nėra, iš ko rinktis... aš privalau... be vaistų pražus visi... — ji palingavo galva, — ...vienintelė galimybė... vaistus būtina gauti.

Liza suprato, jog Siuzana teisi. Prisiminė Devešo perspėjimą ir Peinterio patvirtinimą. Pandemija jau plito. Kol dar ne vėlu, pasauliui reikėjo veiksmingų medikamentų. Net jeigu šiems lemta nukristi į „Gildijos“ rankas. Pasekmėmis teks užsiimti vėliau.

Vis dėlto...

— Ar kitos išeities tikrai nėra? — paklausė Liza.

Siuzanos balsą suvirpino baimė ir širdperša.

— O, kad būtų. Visai įmanoma, jog mes pavėlavome. — Ji švelniai patraukė bendražygės ranką nuo savo rankovės ir nušlubčiojo į priekį, pasirengusi keliauti viena.

Liza nusekė iš paskos. Jai taip pat nebuvo, iš ko rinktis.

Abi moterys artėjo prie sergėjamų vartų. Amerikietė neįsivaizdavo, kaip jos prasmuks pro užtvarą.

Bet Siuzana, regis, turėjo planą.

Ji leido apklotui nuslysti iki kulnų. Skaisčioje dienos šviesoje atrodė kaip eilinis žmogus, tik gal šiek tiek blyškesnė ir liguista. Nusilupusi akinius tamsintais stiklais, pakėlė veidą į saulę.

Siuzanos kūną nukratė drebulys. Liza mintyse regėjo, kaip akinantys spinduliai skrodžia vyzdžius ir per regos nervus sminga į sąmonę.

Tačiau to neužteko.

Moteris nusiplėšė palaidinukę apnuogindama daugiau odos. Atsisegė kelnes, ir šios nusmuko liesutėmis kojomis — savaitės, praleistos ištiktai katatonijos, ją kaip reikiant išsekino. Likusi vienomis apatinėmis kelnaitėmis ir liemenėle, Siuzana prisiartino prie vartų.

Nuogalė sargybinius suglumino, bet kelią jie užstojo. Kambodžoje gimęs kareivis suriko šaižiu, veriančiu balsu:

— D’tay Bpel k’raozvee!21

Raginimą pasišalinti Siuzana praleido pro ausis. Nusiūbavo pirmyn taikydama į jų tarpą.

Baltaodis sargybinis stvėrė moterį už peties ir perpus pasuko. Akmeninę jo išraišką sudarkė agoniškas skausmas. Vyriškis skubiai patraukė ranką. Apdegintas delnas nusidažė buroko raudoniu, nuo pirštų galiukų kaptelėjo kraujas. Kareivis atšlijo, nugara trenkės į sieną.

Kambodžietis griebėsi už ginklo ir nukreipė vamzdį į praeinančios Siuzanos pakaušį.

— Ne! — sušuko Liza.

Jis metė akį į amerikietę.

— Nuveskit mus... — ji prikando liežuvį, iš sąmonės gelmių mėgindama sužvejoti vardą, kurį minėjo Peinteris, kai pasakojo apie Grėjų. Staiga prisiminė. — Nuveskit mus pas Ameną Naserą!

10 valandų 48 minutės

— Eikšekit, pažiūrėkit! — pakvietė Vigoras, nepajėgdamas nuslėpti nuostabos. Jis atsisuko, pasidairė saviškių.

Grėjus stypsojo už kelių jardų ir tyrinėjo atraminę koloną. Pilonus sudarė apvalios, nemūrytos, vienos ant kitų suverstos smiltainio plokštės, kurių storis siekė pėdą, o skersmuo — visas tris. Komandoras pirštu pakrapštė porą gilių plyšių — trūkio linijų sename, ilgus amžius slėgtame nugarkaulyje.

Seihana su Kovalskiu stovėjo patalpos viduryje, greta akmeninio veido, ir stebėjo sprogdintojų komandą, apdorojančią smiltainio luitą.

Skliautiniame rūsyje nuaidėjo džeržgiantis deimantinio grąžto zvimbimas. Veide atsivėrė eilinė colio pločio, pėdos gylio kiaurymė. Į kitas skylutes vyrai jau kišo laidais sujungtus užtaisus, dvigubai daugiau nei jų panaudojo skaldydami altorių. Šachta žemyn ir atgal kursavo virvėmis supančioti įrengimai bei sprogmenys.

Darbininkus nutvieskė ryškūs saulės spinduliai.

Priešingai nuo Seihanos ir Kovalskio, monsinjoras savyje nerado jėgų žiūrėti, kaip darkomos archeologinės vertybės. Net ir dabar jis skubiai nusigręžė į sieną, į kurią prieš akimirką stebeilijosi. Atokiau nuo centrinio šviesos stulpo rūsys skendėjo šešėliuose. Vigorui leido pasiimti žibintuvėlį, kad jis pasižvalgytų kito įėjimo į olą. Nors padėti Naserui jam nė trupučio nesinorėjo, aptikus dar vieną, į požemius vedantį kelią, galbūt pavyktų dalinai apriboti senovinių griuvėsių išniekinimą.

Deja, daug laiko Vigorui nesuteikė.

Tiktai dešimt minučių.

Kol vyko pasiruošimo darbai, Naseras išsiropštė iš rūsio. Monsinjoras matė, kaip jis dirstelėjo į mobiliojo ekraną tikrindamas, ar iš šitos vietos galima užmegzti ryšį su išoriniu pasauliu. Matyt, telefonas signalų nepriėmė, nes egiptietis išlipo laukan, tik prieš tai įspėjo, kad, jam grįžus, visi būtų pasirengę tolimesniam etapui.

— Kas ten? — paklausė priartėjęs Grėjus. — Radote duris, kurių ieškojote?

— Ne, — prisipažino Vigoras. Jis apėjo rūsį palei sienas, bet jokio tarpdurio nepastebėjo. Matyt, vienintelis kelias į olą vedė tik per bodhisatvos Avalokitešvaros veidą. — Aptikau štai ką.

Palaukęs, kol pro šalį praeis patruliuojantis sargybinis, monsinjoras kone prispaudė žibintuvėlį prie sienos, nukreipė spindulį į akmeninį paviršių. Šešėlių ir šviesos fone pasirodė graviūros, kurios priminė viršuje iškilusius bareljefus. Bet jos vaizdavo ne figūras, o kaskadomis krentančias pynes.

— Kas tai? — Grėjus ištiesė pirštus į šviesos lopinėlį.

Prie jų prisijungė ir Seihana su Kovalskiu.

Vigoras pakreipė žibintuvėlį, praplėsdamas spindulį.

— Iš pradžių galvojau, kad atradau eilinius dekoratyvinius ornamentus. Jie dengia kiekvieną sieną. — Dvasininkas plačiu rankos mostu aprodė rūsį. — Visus paviršius.

— Kas gi tai, po velnių? — sumurmėjo Kovalskis.

— Pone Kovalski, velniai čia niekuo dėti. — atsakė Vigoras. — Veikiau angelai.

Jis delnu pridengė prožektorių, apšvietė raižinių lopinėlį.

— Pažvelkit atidžiau.

Palinkęs Grėjus pirštais perbraukė sieną. Jo veidą nutvieskė suvokimas.

— Angeliški simboliai. Suplakti, kaip papuola.

Seihana bemaž priglaudė nosį prie komandoro pirštų.

— Neįmanoma. Juk raštą kažkoks vyrukas sumąstė septynioliktame amžiuje.

Vigoras linktelėjo.

— Johanas Tritemijus.

— Kaip tie ženklai atsidūrė čia? — burbtelėjo Grėjus.

— Nežinau, — atsiliepė monsinjoras. — Gal Vatikanas į Kambodžą buvo atsiuntęs savo žmones, kurie sekė Marko pėdsakais, kaip ir mes? Galbūt jie atsigabeno graviūros pavyzdžius, o Tritemijus šias pasisavino. Ir iš tų simbolių sukūrė raštą. Pavadino jį angelišku, nes turbūt girdėjo Marko istoriją apie švytinčias, į angelus panašias esybes.

Grėjus atsigręžė į Vigorą.

— Bet jūs tuo netikite, tiesa?

Italų dvasininkas nenuleido akių nuo komandoro, kuris atsitraukęs per kelis žingsnius rijo sieną žvilgsniu.

Jis irgi suprato.

Vigoras giliai įkvėpė, pasistengė užgniaužti įtarimus.

— Tritemijus tvirtino, esą apvaizdos apie raštą sulaukė po ilgų, savaites užtrukusių meditacijų bei pasninkavimo. Manau, jog būtent taip ir įvyko.

Seihana nusivaipė.

— Ėmė, ir susapnavo, ar ne? Simbolius, kurie sutampa su šito senovinio rašto ženklais?

Monsinjoras linktelėjo.

— Teisingai. Ar pamenate, kaip minėjau, kad angeliški rašmenys stulbinamai primena ivritą? Pasak Tritemijaus, jo raštas įkūnija geriausiai išgrynintą hebrajų kalbos raidyną.

Seihana patraukė pečiais.

— Ką žinote apie kabalą? — paklausė Vigoras.

— Tik tiek, kad jūs kalbate apie kažkokius mistinius žydų tyrinėjimus.

— Jūs teisi. Užsiimantys kabala ieško mistiškų įžvalgų apie dievišką visatos prigimtį, gilindamiesi į hebrajišką bibliją. Jų įsitikinimu, dieviškoji išmintis slypi ivrito raidžių pavidaluose ir išlinkiuose. Apie šiuos medituojant, galima perprasti visatą, suvokti, kas mes esame pačiame elementariausiame lygmenyje.

Moteris palingavo galva.

— Kitaip tariant, Tritemijus pasinėrė į meditaciją ir išmąstė grynesnę hebrajų raidyno formą? Netikėtai atrado kalbą... štai tą kalbą... — ji paplekšnojo į sieną, — ...kuri pajėgi nurodyti kelią, vedantį į didžią vidinę išmintį?

Grėjus atsikrenkštė.

— Man rodos, reikšminis žodis yra „vidinė“. — Mostu paragino Seihaną prie jo prieiti ir pasiteiravo: — Ką matai? Pažvelk į struktūrą. Ar ją atpažįsti?

Sekundę kitą padėbsojusi į akmeninį paviršių, moteris nukirto:

— Nieko nesuprantu. Ką aš turėčiau pamatyti?

Komandoras atsiduso, žengė prie sienos, brūkštelėjo per vieną kaskadą.

— Pažiūrėk į spiralių užraitus, į sutrūkusias vijas. Įsivaizduok, kad jas regi atskirai nuo kitų.

Seihana prisimerkė.

— Atrodo, lyg būtų biologinės kilmės.

Grėjus linktelėjo.

— Pasek žvilgsniu gijas. Argi jos neprimena dvigubų DNR spiralių? Genetinės diagramos?

Moteris abejonių neatsikratė.

— Užrašytos angelų kalba?

Komandoras žengė atbulas, bet akių nuo sienos nenuleido.

— Galbūt. Tiesą sakant, per vieną mokslinį tyrimą buvo lyginamos DNR kodo ir žmonių kalbų struktūros. Pagal Zipfo dėsnį — statistikos įrankį, — visose kalbose aptinkami tam tikri nuolat pasikartojantys žodeliai. Kaip, pavyzdžiui, angliški artikeliai „a“ ir „the“. Arba naudojami itin retai. Kaip „vamzdžiadantis“ arba „ekliptinis“. Kad ir kaip mes šnekėtume — angliškai, rusiškai ar kiniškai, — tokia pati linijinė struktūra būdinga visoms kalboms.

— O DNR kodas? — suintriguotas paklausė Vigoras.

— Jo modeliai tapatūs. Netgi DNR atliekose, kurias dauguma mokslininku laiko biologinėmis šiukšlėmis. Tyrimą atliko iš naujo ir patvirtino. Mūsų genetiniame kode, regis, slypi kalba. Tik mes jos nesuprantame. Bet... — Grėjus pamojo į sieną, — nenustebčiau, jei čia radome rašytinę tos kalbos formą.

Vigoras ranka perbraukė raižinius; apimtas baimingos pagarbos, netgi sulaikė kvapą.

— Taip, peno apmąstymas netrūksta. Nejau Tritemijus apie šią kalbą kažkaip sužinojo per meditacijas? — jis atsitiesė, nes į galvą netikėtai atėjo dar viena mintis. — Beje, senovinio ivrito simboliai labai panašūs į angeliškus ženklus. Negi ankstyvos rašytinės kalbos užgimė iš bendros, paveldimos genetinės atminties? Gal mes susidūrėme su tikru Dievo Žodžiu, mumyse užfiksavusiu šį tą didingesnio?

Pasukęs ranką su žibintuvėliu, Vigoras apšvietė patalpą.

— Vienaip ar kitaip... kokia išvada peršasi iš angeliškų, ant sienų sužymėtų rašmenų?

— Manau, tai genetinė diagrama.

— Bet kieno? — paklausė Seihana.

— Veikiausiai vėžlio, — sumurmėjo Kovalskis.

Vigoras prunkštelėjo, tačiau „Gildijos“ agentė ir komandoras į žaliūką nukreipė nuostabos sklidinus žvilgsnius.

— Kas yra? — sukluso monsinjoras pajutęs, kad išgirs kažką svarbaus.

Grėjus žengė arčiau Vigoro ir tyliai pratarė:

— Man rodos, jis teisus.

— Tikrai? — pasitikslino Kovalskis.

Komandoras išplėtojo anksčiau išsakytą savo teoriją.

— Vėžlio kiautas simbolizuoja olą. O kaipgi pats vėžlys? Pasak istorijos, jis įkūnija Višnu, angelišką esybę. — Grėjus mostelėjo į sieną. — Čia radome keistų biologinių procesų, slaptų žinių egzistavimo įrodymus. Turiu omenyje ne vien virusinę ligą. Tie kodai, ko gero, atstoja savotišką, tik dar neužbaigtą dienoraštį.

Vigoras įbedė akis į graviūras, primenančias genetinę diagramą.

Jie nespėjo pratęsti pokalbio, nes viršuje pasigirdo šurmulys.

Ketvertukas grįžo prie grupelės, plušančios rūsio viduryje. Sprogdintojų komanda buvo bebaigianti darbus. Vadas sugraibė užtaisų laidelius ir šiuos prijungė prie elektroninio detonatoriaus, kad iš centrinės šventyklos jie galėtų vienu metu susprogdinti visą akmeninį bodhisatvos veidą.

Vigoras pastebėjo kopėčiomis žemyn lipančią moterį. Dėl ryškių saulės spindulių sunkiai sekėsi įžiūrėti jos bruožus.

Bet Grėjus atpažino atvykėlę ir pajudėjo į priekį.

— Liza?..

Kur kas aukščiau, prie šachtos pakraščio, į akiratį išniro Naseras, kuriam draugiją palaikė pusnuogė, lyg ir siuntanti moteris. Iš pažiūros jai magėjo nerti į duobę, tačiau to padaryti neleido keturi, į nepažįstamąją nukreipti karabinų vamzdžiai.

Vigoras aiktelėjo.

Viešpatie švenčiausias...

Ji švytėjo.

Nuo moters odos sklido blizgesys, aiškiai matomas šešėliuose.

Tai neįmanoma.

— Uždenkit akis! — suriko ji, ranka modama į šachtą. — Uždenkit akis!

Monsinjoras nenutuokė, apie ką moteris šneka.

Užtat Grėjus suprato. Nėrė į šoną, čiupo sprogdintojų paliktą brezentą ir užmetė jį ant skulptūros akių, neleisdamas saulės šviesai prasiskverbti į olą.

Viršuje moteris susmuko tarytum marionetė, kurios virveles kažkas nupjovė. Dribo ant perskelto altoriaus luito.

Naseras dėbtelėjo į ją susiraukęs.

Liza nušoko nuo kopėčių skersinio ir prisijungė prie belaisvių. Nors prabilusi tebežiūrėjo aukštyn, žodžiai buvo skirti jiems visiems.

— Atleiskit.

11 valandų 05 minutės

Po dešimties minučių Grėjus žvilgsniu palydėjo paskutinį iš Nasero vyrų, kopėčiomis užsikorusį į centrinę šventovę. Iš viršaus į grupelę krypo ginklų žiedas. Dviem virvėmis tempiami sprogdinimo įrengimai pranyko už daubos krašto. Dar vienas lynas tebekybojo tarsi viliodamas juo užsliuogti.

— Kodėl mus palieka čia? — paklausė Liza.

Grėjus pažiūrėjo į užminuotą smiltainio veidą.

— Mes nebereikalingi, — sumurmėjo.

Moteris patylėjo sekundę kitą, galop vos girdimai tarė:

— Aš neturėjau, iš ko rinktis.

Ji jau paaiškino, kodėl taip netikėtai pasirodė Bajone. Veikė desperatiškai, trokšdama gauti vaistus. Teko rizikuoti, net ir žinant, kad būsimi medikamentai gali pakliūti į „Gildijos“ rankas.

— Ir Monkas... — Lizos balsas užlūžo. — Jis atidavė gyvybę... veltui.

— Ne. — Grėjus apkabino jos pečius. Su tikrove susitaikyti nepajėgė. Kol kas. — Ne. Monkas jums padėjo čia atkakti. Kol esame gyvi, viltis neišblės.

Į regėjimo lauką išniro Naseras.

— Savo reikalus mes sutvarkėme, — paskelbė, bet ne tiek piktdžiugiaudamas, kiek konstatuodamas faktą. Dabar, kai rankose laikė visus kozirius, šnekėjo šaltai mandagiu balsu. — Monsinjore, jūs anksčiau minėjote, kad griuvėsiuose moksliniai bei istoriniai pėdsakai susieis. Stebėtinas įžvalgumas. Štai čia susijungė dvi „Sigmos“ puselės. — Jis pamojo į šachtą ir atsisuko į Siuzaną, kuri tebestovėjo apdujusi, galvą nukorusi ant krūtinės. — „Gildijos“ darbo vaisiai, kaip matot, irgi susiliejo. Mokslininkų stebėtas išgyvenęs žmogus... ir apačioje slypintis Judo padermės šaltinis.

Grėjus patraukė ranką nuo Lizos bei žengtelėjo pirmyn.

— Tau dar gali prireikti mūsų pagalbos, — suriko, nors ir žinojo nieko nepešiąs.

— Esu tikras, kad išsiversime savo jėgomis. „Gildijai“ nestinga išteklių, kurie padės užpildyti likusias kelias spragas. Pažiūrėkit, kiek mes nuveikėme, paieškas pradėję nuo kelių žodžių, užtiktų senoviniame tekste. Kurį užvaldyti, beje, padėjo jūsų, komandore, veiksmai.

Amerikietis stipriau sugniaužė kumštį. Jam derėjo padegti Drakono ordino biblioteką.

— Vėliau, prie Sumatros krantų, „Gildija“ atrado vieną iš nuskendusių Marko laivų — į pagalbą pasitelkė jūrų archeologus ir palydovinius vaizdus.

Grėjus tik po akimirkos susivokė, ką Naseras kalba.

— Jūs radote Polo laivą?

— Ir mums labai pasisekė. Moliu aplipdytame kilio bimse užfiksavome biologinį aktyvumą. Tačiau, norint pamatyti tikrąją viruso galią, reikėjo atlikti bandymus. Tikroviškomis sąlygomis.

Komandoras pajuto, kad jo gyslose stingsta kraujas. Jei Naseras nemelavo, epidemijos protrūkis Kalėdų saloje neturėjo nieko bendra su atsitiktinumu.

— Jūs... jūs specialiai apkrėtėte Kalėdų salą.

Jis atsigręžė į Seihaną, idant toji patvirtintų įtarimus.

Moteris vengė pažvelgti Grėjui į akis.

Naseras pratęsė:

— Ištyrę jūrų sroves ir potvynių eigą, perkėlėme bimsą arčiau pakrantės. O paskui tiesiog stebėjome įvykius. Tiksliau, rinkome pavyzdžius, kai į sceną įvirto mūsų pacientė. Kartu su savo draugija. Jie pirmieji iš visų žmonių tapo mūsų tiriamaisiais. Be abejo, vėliau srovės nunešė užkratą į salą. Kaip ir buvome suplanavę. Parengėme tobulai lokalizuotą, valdomą scenarijų.

Liza murmtelėjo:

— Kai pasirodė kruizinis laineris, „Gildija“ nusprendė pasinaudoti proga ir nupjauti, ką pasėjo.

Grėjus žengė atatupstas.

Už nugaros suniurzgė Seihana.

— Dabar žinai, kodėl privalėjau juos sustabdyti.

Komandoras atsisuko.

Bėda ta, kad jai nepavyko... susikirto jie visi.

11 valandų 11 minučių

Siuzana skendėjo migloje, lyg busdama iš sapno.

Smegenis laižė liepsnelės.

Nuo to momento, kai išsirengė saulės šviesoje, ji tarsi svyravo ant bedugnės krašto, nuo kurio pagaliau nužengė. Į kaukolę kažkas prasismelkė. Siuzana nebesijautė esanti savimi — o gal atrado tikrąją savo prigimtį.

Nuo tikrovės moterį stūmė į sąmonę sugrįžę viso gyvenimo prisiminimai. Iš tamsių užkaborių, kuriuos ji laikė neprieinamais, išniro praeitis. Šios atkarpos, viena diena po kitos, pamažu sulipo į visumą. Atgijo, bet ne atskiromis dalimis ar nuotrupomis, o išsiliejusios į panoraminį vaizdą.

Ji viską atsiminė per vieną akimirką: nuo spaudimo, kuris slėgė kaukolę, besispraudžiant iš motinos gimdos... iki širdies tvinksnio, nūnai suvirpinusio krūtinę. Juto oro dvelksmą, glostantį nuogą odą, savyje išsaugojo kiekvieną įvykį, neišdildomai įsirėžusį į sąmonę.

Visa tai glūdėjo raibuliuojančiame burbule.

Bet už plonytės plėvelės buvo... dar kažkas.

Tik Siuzana nesijautė pasirengusi ten veržtis.

Ji žinojo iš pradžių turinti kai ką padaryti.

Apačioje.

Kai ugninės akys užsimerkė, panikos liepsnos prislopo iki blausaus žioravimo.

Pakibus tarp praeities ir dabarties, sulig eiliniu kvėptelėjimu atmenant vis daugiau išgyventų akimirkų, į jos gyvenimo šaltinį lėtai nulašėjo frazės, kurias kažkas šalimais tarė.

...perkėlėme bimsą arčiau pakrantes. O paskui tiesiog stebėjome įvykius.... kai į sceną įvirto mūsų paciente. Kartu su savo draugija. Jie pirmieji iš visų žmonių tapo mūsų tiriamaisiais...

NE.

Žodis ją perskrodė kaip viena vienintelė gaida.

Gyvenimui plūduriuojant beribiame, tarp dviejų širdies dūžių nusitęsusiame momente, Siuzana vėl atsidūrė po vandeniu, nesvarumo būsenoje. Pamatė iš smėlio kyšantį, nuo amžiaus pajuodavusį medienos lūžgalį. Ką anuomet pagalvojo, prisiminė kuo puikiausiai. Spėjo, kad iš jūros dugno bimsą išpurtė žemės drebėjimas arba nuo jo smėlį nuplovė neseniai siautėjęs cunamis.

Bet dabar žinojo tiesą.

Kilio bimsą specialiai ten padėjo.

Turėdami konkretų tikslą.

Siekiant žudyti.

O, su kokiu jauduliu Siuzana pasakojo, ką radusi, savo vyrui, kuris dievino tyrinėti gelmėse tūnančias laivų nuolaužas. Atsiminimai apie jį užtvindė moters sąmonę.

Gregas.

Dabar ji žinojo tiesą.

Kodėl jam buvo lemta mirti.

Ir toji tiesa degino kaip ugnis.

11 valandų 12 minučių

Liza rėmėsi į Grėjų, vėl apkabinusį jos pečius, ir dėbsojo į šautuvus. Naseras kažką pasakė, tačiau moteris, kurią graužė kaltės jausmas, žodžių nenugirdo.

Staiga komandoras krūptelėjo.

Nors ir nepakrutėjusi iš vietos, Liza akimoju grįžo į realybę.

Siuzanos, iškilusios ties šachtos kraštu, galva lėtai pakilo; nuo veido, spinduliuojančio įniršį, prasiskyrė šviesūs plaukai. Sargybinių dėmesį buvo prikaustęs Naseras. Už pastarojo peties švytėjo Siuzana. Švelniai spindinti jos oda sužvilgo ryškiau.

Akis nutvieskė vidinės liepsnos.

Egiptietis turbūt kažką pajuto, nes ėmė suktis.

Liza nė nematė, kaip Siuzana pajudėjo.

Vieną akimirką moteris kiūtojo ant altoriaus atskalos, kitą — jau kabėjo ant Nasero, gniauždama egiptietį savo glėbyje, veidu prisispaudusi prie jo skruosto tarytum įsimylėjėlė.

Iš „Gildijos“ agento ištrūko gerklę draskantis klyksmas.

Nuo jųdviejų parūko dūmai.

Vienas iš sargybinių atsitokėjo ir iš užnugario trenkė Siuzanai ginklo drūtgaliu.

Ji nuslydo suglebusi, siūbuodama galva.

Tebestaugdamas Naseras pastūmė švytinčią moterį.

Tiesiai į šachtos ertmę.

— Siuzana, — suriko Liza.

Ji krito kartu su lynu, kuriuo sprogdintojai kėlė savo įrengimus. Instinktyviai ištiesė ranką ir įsisvėrė į virvę. Bet praradusi jėgas čiuožė apačion pernelyg greitai. Tiesioginiuose saulės spinduliuose kaustinė odos rūgštis blykstelėjo ir sintetinėje troso medžiagoje pakurstė kažkokią cheminę reakciją. Nuo tirpstančios virvės plūstelėjo dūmai. Siuzana persisuko visu kūnu ir dabar lėkė žemyn beveik kaip akmuo.

Niekas nedrįso jos gaudyti.

Grėjus prišoko prie akmeninio veido, nuo jo nuplėšė brezentą. Vieną apdangalo galą pametėjo Kovalskiui. Tas viską suprato be žodžių.

Smilkstantis lynas pagaliau sutruko — toje vietoje, kurią Siuzana buvo suspaudusi.

Moteris nuskriejo apačion lyg ištežusi skudurinė lėlė.

Be sąmonės.

Abu vyrai spėjo po ja pakišti brezentą, bet šį iš rankų išplėšęs sunkus kūnas vis vien teškės į grindis. Grėjus stvėrė už dervuotos drobės krašto ir skubiai nutempė Siuzaną į šoną. Iš viršaus tebuvo matyti jos kojos. Komandoras pritūpė greta moters.

Jiems sustūgo ant visų keturių klūpintis Naseras. Jo skruostas teberūko, oda pajuodavo. Plikos, šlapiuojančios ir kraujuojančios rankos priminė apskrudusius žlėgtainius.

— Aš noriu tos kalės!

Grėjus atklupčiojo jam prieš akis.

— Lūžo sprandas! Ji negyva!

Nasero veide susigrūmė įvairios emocijos. Pergalę pasiekė mažne beprotiškas įtūžis.

— Tuomet jūs visi sudegsite! — egiptietis atšlijo. — Sprogdinkite!

Komandoras tučtuojau pamojo saviškiams.

— Bėkite... už akiračio ribų.

Paklusdama Liza nusvyravo į šešėlius.

Grindyse kibirkštis įskėlė juos atsivijusios kulkos.

Liza įbedė žvilgsnį į sprogmenis. Elektroninis detonatorius nepasiekiamas, paliktas atviroje erdvėje. Kareiviai nupils kiekvieną, išdrįsusį prie jo priartėti.

Grėjus nuvilko brezentą, ant kurio tysojo glebus Siuzanos kūnas.

— Slėpkitės už atraminių kolonų! Jos bent iš dalies mus apsaugos. Atsitūpkite, kuo nors prisidenkite galvą ir veidą.

Jie išsibarstė į šalis.

Keturi pilonai, šeši žmonės.

Grėjus užlindo už stulpo kartu su Siuzana.

Už kitos smiltainio kolonos susigūžė Liza ir monsinjoras. Pastarasis trūktelėjimu privertė moterį atsisėsti, uždengė ją savo kūnu.

Liza prispaudė delną prie trijų pėdų skersmens pilono. Ar sprogimas bus stiprus, ji nenutuokė. Atsigręžusi į Vigorą, paklausė:

— Tėve, ar šita užtvara mus apsaugos?

Monsinjoras pažvelgė į ją, bet nutylėjo.

Liza pirmą kartą pajuto norinti, kad kunigas jai sumeluotų.

18 VARTAI Į PRAGARĄ

Liepos 7 diena, 11 valandų 17 minučių

Angkor Thomas, Kambodža

Siuzaną, įsuptą į brezentą, Grėjus laikė glėbyje.

Ji sudejavo ir pasimuistė. Į grindis kaip reikiant susitrenkė galvą, bet sprando vis dėlto nesusilaužė. Komandoras pamelavo Naserui. Apimtas agoniškų sopulių, šunsnukis tuo nė nesuabejojo, gal net tikėjosi, kad ji gavo galą.

O Grėjus vylėsi galėsiąs pasinaudoti moters kūnu kaip derėjimosi objektu.

Bet planas neišdegė.

Viršuje, paklaikęs iš skausmo, staugė Naseras. Juodos odos ruožai, nudrikę gan didelėje kūno dalyje, bylojo, kad jis patyrė trečiojo laipsnio nudegimus. Ir dabar egiptietis troško, jog jie kentėtų. Akis už akį. Bet sprogdintojai, regis, nebuvo pasiruošę tokiam netikėtam įsakymui. Kol vyrai kuitėsi, Grėjaus draugija galėjo minutę atsikvėpti.

Išnaudodamas ramybės akimirką, komandoras kilstelėjo Siuzaną, pakeitė jos kūno padėtį. Tiesiog stengėsi kuo geriau moterį apsaugoti. Jeigu šitas žmogus įkūnijo potencialius vaistus, jo prarasti nevalia. Grėjus patraukė brezento kraštą virš Siuzanos galvos. Trumpam atidengė nuogos, blausiai žioruojančios odos lopinėlį. Nutolęs nuo saulės šviesos, kūno žvilgesys ėmė blankti. Keistas vaizdas privertė jį sustingti. Po sekundės kitos, užklodamas atvirą odos plotą, Grėjus atkreipė dėmesį į priešais stūksančią sieną.

Balzganas švytėjimas nutvieskė angeliškų rašmenų ornamentus itin ryškiu, fluorescenciniu blizgesiu. Melsvabakterės, slypinčios moteryje, matyt, spinduliavo ir ultravioletinę šviesą, kuri užžiebė fluorescencinį graviūrų elementą.

Grėjus prisiminė egiptietišką obeliską, nusėtą tviskančiais angeliškais simboliais, miniatiūrinį ir elementaresnį šio reginio variantą.

Jis plačiau praskleidė brezentą, atidengdamas šviesos šaltinį. Tarsi pakurstytos liepsnų, blykstelėjo kitos rašto dalys, kurių verpetai priešingomis kryptimis nutįso į tamsą.

Komandoras atsisėdo tiesiau. Kairėje, pačiame žvilgėjimo pakraštyje, jis pamatė vos įžiūrimą dėmę — spindinčių simbolių sraute juoduojančią uolieną. Akis prikaustė jos kampuotumas.

Nejaugi tai...

Pakreipus Siuzaną savo rankose, nuo jos nuslydo brezentas, bet ne tiek, kad Grėjaus kūno medžiaga nebeskirtų nuo moters odos. Silpnas tviskesys nevaliojo apšviesti tolimosios sienos dalies. Siuzaną derėjo pritraukti arčiau tos vietos, kuri jį sudomino. Mėgindamas nuo savęs nukelti moters kūną, komandoras viso labo suglamžė brezentą. Jis jautė, kaip tiksi sekundės.

Reikia pagalbos.

— Kovalski! Kur tu?

Dešinėje pusėje, už kolonos, pasigirdo balsas:

— Slepiuosi. Kaip ir liepėte!

Grėjus pakilo aukščiau.

— Ateik!

— O kaip sprogmenys?

— Mesk juos iš galvos. Nešk čia savo pasturgalį!

Kovalskis riebiai nusikeikė ir atkurnėjo niurnėdamas panosėje:

— Ir kodėl mes nuolat susiduriame su prakeiktomis bombomis...

Pripuolęs žaliūkas praktiškai nučiuožė už kolonos nelyginant beisbolo žaidėjas, driuokiantis į namų bazę.

Grėjus kryptelėjo smakrą kairėn.

— Padėk ten nunešti Siuzaną.

Kovalskis giliai atsiduso. Suėmę brezentą it neštuvus, abu vyrai nutempė Siuzaną palei sieną. Jiems judant pirmyn, priešakyje simbolių raštas nušvisdavo, užnugaryje — pamažu užgesdavo.

Seihana tupėjo už kito pilono. Ryškus švytėjimas ir sveiku protu nesuvokiami porelės veiksmai pakurstė jos smalsumą bei privertė nubėgti prie bendražygių.

— Ką jūs daro... o, Dieve!

Grėjus nuleido Siuzaną ant grindų, bet brezentu neapklojo. Leido jos žvilgesiui užlieti sieną, kurioje tarytum liepsnos įsidegė angeliški rašmenys. Visi jų ornamentai, išskyrus vieną plotelį aiškiai atpažįstamais kontūrais.

— Vigorai! — sušuko komandoras.

— Einu! — atsiliepė monsinjoras, iš kitos kambario pusės veikiausiai jau pastebėjęs vaizdą. Grindis sudrebino dvi poros kojų, nes paskui Vigorą nusekė Liza.

Suakmenėję bendražygiai įsispoksojo į sieną.

Žvilgsnius prikaustė ne spindintis raštas, o tai, kas nebuvo apšviesta.

— Brolis Agryras, — pratarė monsinjoras. — Jis turbūt nuplovė dalį sienos. Paliko ženklą.

— Kurių galų? — nesuprato Seihana.

— Tai užuomina, kad oloje yra dar vienas slaptas išėjimas, — paaiškino Grėjus.

— Bet ką reiškia šioji užuomina? — paklausė Vigoras.

Komandoras palingavo galvą žinodamas, kad pasvarstymams laiko nebus. Jeigu nepavyks tučtuojau surasti durų, nuvilkti Siuzanos į saugią vietą, toliau nuo „Gildijos“, gyvybes praras ne vien jie. Anot Lizos, pandemija jau plito.

Viršuje nuskambėjo Nasero šūksnis.

— Verčiau melskitės!

— Jėzau Kristau! — išpyškino Kovalskis, tačiau atsidėti maldoms nesiruošė. Į šonus prastumdęs Grėjų su Vigoru, žengė prie sienos ir įrėmė rankas į kryžiaus vidurį.

Akmeninės durys pasisuko ant vyrių, priešais juos atverdamos slaptą praėjimą.

Žaliūkas atsigręžė.

— Bičiuliai, nereikia visur matyti vien galvosūkius. Kartais durys tėra paprasčiausios durys.

Jie vorele smuko per slenkstį. Siuzaną, kaip ir anksčiau, nešė Grėjus su Kovalskiu. Kai visi suėjo, Seihana su Liza pečiais užtrenkė duris.

Priešakyje žemyn vedė iš kalkakmenio iškalti laipteliai. Ties kokia vieta jie užsibaigė, niekam abejonių nekilo.

Vos tiktai būrelis pajudėjo, jų ausis pasiekė prislopintas driokstelėjimas, tarytum perkūno trenksmas. Grėjus mintyse padėkojo broliui Agryrui.

Praeityje vienuolis išgelbėjo Marką.

Nūnai išsaugoti gyvybes padėjo ir jiems.

Nors ir jausdamas palengvėjimą, Grėjus neįstengė užgniaužti siaubo. Iš „Gildijos“ agento nagų ištrūko tik jis, o ne tėvai. Aišku kaip dieną, kam bus lemta kentėti, kai Naseras pamatys, kad belaisviai paspruko.

00 valandų 18 minučių

Harieta sėdėjo ant sandėlio stogo ir snūduriavo vyro glėbyje. Naktis buvo šilta. Padangių skliautu nepastebimai slinko mėnulis. Nors baimės ji neatsikratė, nuovargis darė savo. Pirmąją valandą dar klausėsi tai garsėjančių, tai pritykstančių šūksnių. Bet galiausiai numojo į juos ranka. Laiko tėkmė sruveno taip lėtai, kad Harieta nejučia pribluso. Krūptelėjusi pakirdo, kai šūksniai atsklido iš kitos stogo pusės.

— Jie jau viršuje, — kone su palengvėjimu ištarė Džekas. Pasisukęs mostu liepė žmonai lįsti į kondicionavimo sistemos bloką, kur vietos užteko vos dviem žmonėms. Įsitaisiusi viduje, Harieta ištiesė ranką link vyro.

Tačiau jis nuo tolio paėmė durelių groteles.

— Džekai? — šnipštelėjo moteris.

Vyras pakėlė grotas ir įstatė jas į vietą.

— Ne... — sudejavo Harieta.

Jo lūpos beveik prigludo prie pinučių.

— Prašau, Harieta... Aš galiu juos nuvilioti. Suteikti tau daugiau laiko. Leisk padaryti bent šitai.

Jiedu pažiūrėjo vienas kitam į akis.

Žmona viską suprato. Džekas per ilgai manė esąs niekam tikęs. Ir taip mirti neketino. Bet Harieta niekuomet jo nelaikė nevykėliu.

Vis dėlto iš vyro atimti tokios progos ji negalėjo.

Negalėjo atsisakyti paskutinės Džeko dovanos.

Pasruvusi ašaromis Harieta pro virbus iškišo pirštus. Vyras juos palietė dėkodamas, išreikšdamas savo meilę.

Šūksniai nuskambėjo arčiau.

Laiko jiems nebeliko.

Džekas apsisuko ir pusiau ropomis pasiekė stogo sienelę, į kurią įsirėmęs nušlubčiojo kairėn.

Harieta mėgino žvilgsniu sekti, kur jis eina, bet vyras veikiai pranyko iš akiračio.

Ji delnais užsidengė veidą.

Iš kairės atsklido džiaugsmingas riksmas, liudijantis, jog persekiotojai pastebėjo bėglį. Šiek tiek arčiau kaip atkirtis pokštelėjo pistoletas.

Džekas.

Harieta skaičiavo šūvius žinodama, kad jo ginkle tebuvo trys šoviniai.

Jos vyrą užliejo atsakomoji ugnis. Į metalą sudzingsėjo kulkos. Džekas, regis, tupėjo kažkokioje priedangoje. Jis paleido antrą šūvį.

Liko vienintelis užtaisas.

Kai po trumpo susišaudymo įsivyravo spengianti tyla, Džekas sušuko:

— Jūs nė už ką nerasite mano žmonos! Ji nepasiekiama!

Harietą išgąsdino balsas, pasigirdęs vos už kelių žingsnių nuo slėptuvės.

Anišenos.

— Jeigu jos neaptiks šunys, tuomet išrūkys tavo klyksmai.

Už grotelių pasirodė Anišenos kojos. Moteris sukuždėjo į raciją, vyrams liepė šukuoti stogą plačiu lanku, įvaryti auką į kampą.

Staiga ji įsitempė ir nežymiai pasisuko.

Harietos ausis pasiekė naujas garsas.

Panašus į vėtros ošimą.

Kitapus stogo, iš apačios į regėjimo lauką šovė juodas, kampuotas, vapsvą primenantis sraigtasparnis. Akivaizdžiai kariškas. Tylą sudraskė kulkosvaidžių tratėjimas, kurį lydėjo vyrų staugimas ir sparčių žingsnių bildesys. Vienas iš persekiotojų nulėkė pro šalį, bet netrukus, kai jo kojas pakirto kulkų pliūpsniai, veidu tvojos į stogą.

Tamsiose gatvėse, kurios vedė link sandėlio, pratrūko žviegti sirenos.

Sraigtasparnio kabinoje užgriaudėjo megafonas. Įsakmus balsas nurodė visiems mesti ginklus.

Anišena pritūpė šalia grotelių, pasirengusi spurtuoti link artimiausių stogo durų. Harieta instinktyviai atšlijo ir alkūne vožė į gaubto šoną.

Azijietė krūptelėjo, pakreipė galvą ir įsispoksojo pro virbus.

— O, ponia Pirs. — Pistoleto vamzdžiu ji bedė kiaurai grotas, tiesiu taikymu į auką. — Metas atsisvei...

Kondicionavimo sistemos bloke pasislėpusią moterį sudrebino šūvis.

Anišena teškės į pinučius ir nuslydo ant tolio.

Harieta spėjo pastebėti kruviną, jos akiduobėje atsivėrusią kiaurymę.

Lavonui smunkant, į akiratį atšokavo Džekas. Pistoletą rūkstančiu vamzdžiu vyras nušveitė šalin.

Paskutinis jo šūvis.

Kūkčiodama Harieta išstūmė grotas, persiropštė per Anišenos kojas ir puolė Džekui į glėbį. Abudu, apimti palaimos, sudribo ant stogo.

— Džekai, daugiau niekada manęs nepalik.

Jis stipriai apkabino žmoną.

— Niekada, — pažadėjo.

Iš sraigtasparnio lynais nusileido vyrai kariškomis uniformomis. Kol vieni tikrino stogą, kiti sergėjo Harietą ir Džeką. Apačioje sustojo automobiliai su įjungtomis sirenomis. Iš sandėlio atsklido šūvių papliūpos bei riksmai.

Prie jųdviejų prisiartino figūra, apsikarsčiusi alpinisto diržais. Žmogus priklupo ant vieno kelio.

Moteris kilstelėjo galvą ir nustebo išvydusi pažįstamą veidą.

— Direktoriau Krou? — išsižiojo.

— Ponia Pirs, kada jūs pradėsite į mane kreiptis vardu?

— Kaip jūs radote?..

— Matot, priešais mėsinę kažkas sukėlė nemenką sąmyšį, — paaiškino Peinteris, vangiai nusišypsojęs. — Pakankamai rimtą, kad ramybės drumstėjus įsidėmėtų.

Harieta suspaudė sutuoktinio ranką, padėkodama jam už puikiai atliktą vaidmenį.

Peinteris tęsė:

— Mes naršėme tenykštes apylinkes nuo ryto. Maždaug prieš keturiasdešimt penkias minutes vienas iš patruliuojančių pareigūnų susidūrė su mielu ponu, stumiančiu prekybos centro vežimėlį. Jis atpažino jus iš nuotraukos, be to, pasirodė esąs ganėtinai įtarus, o gal paranojiškas, ir užsirašė furgono numerį. Netgi pasižymėjo markę bei modelį. Pasitelkę GPS, automobilio koordinates nustatėme greitai. Atleiskit, kad neatvykome anksčiau.

Džekas pasitrynė akį nusisukęs, idant niekas nematytų jo ašarų.

— Jūs prisistatėte pačiu laiku. Esu jums skolingas didžiulį butelį brangaus viskio, kurį taip mėgstate.

Harieta apkabino vyrą. Galbūt Džekas sunkiai atmindavo kitų žmonių vardus, bet niekuomet nepamiršdavo, kokie gėrimai jiems patikdavo.

„Sigmos“ direktorius atsistojo.

— Kada nors būtinai priminsiu jūsų pažadą. Bet dabar privalau nedelsdamas kai kam paskambinti. — Peinteris nusigręžė ir sumurmėjo panosėje, tačiau Harieta jį išgirdo.

— Jei tik nepavėlavau.

11 valandų 22 minutės

Liza klūpčiojo tamsoje skendinčiais laiptais, sekdama paskui monsinjorą. Jai teko eiti susilenkus, delnu braukiant per šlapią sieną. Oras atsidavė mulčiu, kaip drėgname miške pūvantys lapai. Nors ir pakenčiamas, kvapas truputį dirgino šnerves.

Į priekį būrelį ginė blanki šviesa, sklindanti iš apačios.

Jų tikslas.

Laiptatakis užsibaigė erdvioje oloje. Nuo sienų aidu grįžo žingsnių garsai. Po skliautinėmis, per penkis aukštus iškilusiomis lubomis kybojo keli bukanosiai stalaktitai, nuo kurių varvėjo vandens lašai. Ola buvo kiaušinio formos, plačiausioje vietoje jos skersmuo siekė septyniasdešimt jardų. Ten, kur sustojo žmonės, akmeninis stogas išsiplėtė į natūralią arką. Kitoje požeminės salės pusėje jie įžiūrėjo tokį patį arkinį praėjimą.

— Išties panašu į vėžlio kiautą, — dusliai aidinčiu balsu išmurmėjo Vigoras. — Netgi lubų išlinkiai... jie primena vėžlio priešakį ir paskuigalį.

Kovalskis, drauge su Grėjumi tempiantis Siuzaną, sududeno:

— Ir kaip? Mes atžygiavome jo gerkle ar pro užpakalį? — tačiau atsitiesęs žaliūkas tyliai švilptelėjo.

Tokia reakcija Lizos nenustebino.

Viduryje olos, apjuostas akmenine pakyla, tyvuliavo juodas, apvalus, it veidrodis lygus ežeras. Iš viršaus, prasiskverbę pro stabo akis, į vandenį smigo du saulės spinduliai.

Ežero viduryje, kur šviesa palytėjo juodą vandenį, plito balti, žvilgantys purslai. Rodės, kad saulės švytėjimas plūdo iš aukštybių virtęs skysčiu.

Baltas blizgesys mirgėjo, vilnijo bei putojo.

Atrodė gyvas.

Toks ir buvo.

— Saulės spinduliai suteikia energijos vandenyje esančioms melsvabakterėms, — tarė Liza.

Sušnypštė nuo stabo akių nukritę keli lašai. Sąlyčio taškuose bolavimas pajuodavo.

— Rūgštis, — pastebėjo Grėjus, visiems primindamas apie pavojų, kuris grėsė iš viršaus. — Nuo užtaisų. Varva kiaurai akis. Nežinau, kiek laiko praeis, kol Nasero žmonės rūsyje ją nukenksmins, bet, laimei, akmeninis luitas išsilaikė. Žinoma, jie stengsis kuo greičiau nusileisti, prasibrauti į požemius užbaigę darbą paprastu ir gręžimo kūjais.

— Ką gi mums daryti? — paklausė Seihana.

Kovalskis nusišaipė.

— Nešdintis po velnių.

Grėjus atsigręžė į Lizą.

— Nubėk ana ten, patikrink kitą arkinį praėjimą. Pažiūrėk, ar jis atviras. Kaip Vigoras minėjo, vėžlio kiautas po angą turi ir galvūgalyje, ir paskuigalyje. Tai vienintelė mūsų viltis.

— Ne, man reikėtų likti su Siuzana, — paprieštaravo Liza. — Aš esu kvalifikuota medikė, todėl...

Nuo brezento atsklido dejonė. Vargais negalais pakilo ranka.

Liza prisiartino prie Siuzanos, tačiau kūno, be abejo, nelietė.

— Tik ji galėtų mums parūpinti vaistus.

— Eisiu aš, — savanore pasisiūlė Seihana.

Grėjaus veide Liza pastebėjo šmėkštelint įtarumo išraišką, tarytum šia moterimi jis būtų nepasitikėjęs.

Vis dėlto komandoras linktelėjo.

— Rask kelią.

„Gildijos“ agentė pajudėjo iš vietos netardama nė žodžio.

Likusieji nužingsniavo akmeniniu pylimu.

Grėjus apsižvalgė.

— Ola primena seną smegduobę. Kokių yra Floridoje. Panašią į karstines Meksikos daubas. Spėju, kad griova kadaise buvo atvira, bet ją uždengė smiltainiu.

Pasilenkusi prie sienos, Liza nužnybo sudžiūvusios medžiagos gabaliuką ir jį sutrupino pirštais.

— Sukalkėjęs šikšnosparnių guanas, — patvirtino komandoro mintis. — Kažkada ola išties neturėjo stogo.

Ji nusišluostė pirštus, pažiūrėjo į Siuzaną, į visumą pamažu lipdydama tai, ką seniai įtarė.

Vigoras plačiu mostu parodė į ežerėlį.

— Senovės khmerai, ko gero, aptiko smegduobę, pamatė, kaip ji švyti, nusprendė, jog čia įsikūrė koks nors dievas, ir ją užstatė šventykla.

— Bet nesuvokė, ko prikrėtę, — pridūrė Liza. — Įžengė į uždraustą zoną. Prikišo nagus prie trapios biosistemos bei išlaisvino virusą. Į žmonijos spaudimą gamta atsako tuo pačiu.

Jie vėl nužygiavo palei telkinį.

Priešakyje į vandenį skverbėsi siauras, vos įžiūrimas akmenų ruožas. Mažasis pusiasalis išryškėjo tik tuomet, kai link jo ėmė artėti baltos Vilnelės.

Bendražygiai įžvelgė dar kai ką.

— Ar čia kaulai? — paklausė Kovalskis, žiopsodamas į seklumą.

Visa kompanija sustojo.

Liza žengė link ežero. Blausi šviesa prasismelkė į vandens gelmes, tyras nelyginant krištolas. Akmeninis pylimas nuožulniai leidosi į vandenį ir už dešimties jardų, kitapus stačios sienelės, pranyko vandenyje.

Telkinio dugną nuklojo kaulų krūvos bei kauburėliai: trapios paukščių kaukolės, smulkučiai beždžionių šonkauliai, boluojanti galva su dviem suraitytais ragais, gigantiška dramblio kaukolė, riogsanti it baltas akmens riedulys — viena iltis buvo nulūžusi iki trumpo strampo. Čia netrūko ir suskeldėjusių šlaunikaulių, ilgesnių blauzdikaulių, stambesnių šonkaulių ir, žinoma, kitų kaukolių, išsibarsčiusių tarsi gilės.

Žmogiškų.

Ežeras įkūnijo įspūdingą kaulų saugyklą.

Nugrimzdę į bežadę tylą, jie vėl nubidzeno pirmyn.

Traukiant akmenine pakrante, švytėjimas ežere po truputį tapo ryškesnis. Šnervių dirginimas, kurį Liza pajuto šiek tiek anksčiau, sustiprėjo. Ji atsiminė Kalėdų salą ir mirtiną potvynį, atplūdusį iš priešvėjinės pusės.

Biotoksinai.

Kovalskis taip susiraukė, kad jo veidą išmargino galybė raukšlelių.

Siuzana krustelėjo, lyg pajutusi uostomosios druskos tvaiką. Vokai suvirpėjo ir pakilo aukštyn. Atmerktos akys tviskėjo tamsoje kaip ežeras. Ji išliko apdujusi, bet Lizą atpažino.

Pabandė prisėsti.

Grėjus su Kovalskiu nuleido moterį ant žemės. Jiems, šiaip ar taip, reikėjo atsipūsti, pasirąžyti ir pamasažuoti rankas.

Liza pritūpė, pagelbėjo Siuzanai atsisėsti, tik iš pradžių ant nuogo kūno užmetė brezento kraštą.

Švytinti moteris baugščiai atšlijo nuo priartėjusio Kovalskio.

— Viskas gerai, — patikino Liza. — Tai mūsų draugai.

Ji pristatė aplinkinius, padėjo Siuzanai nurimti. Panika atmieštas svaigulys pamažėl prasisklaidė. Daktarė Tunis, regis, netgi susitvardė... tačiau pažvelgusi virš Lizos pečių, išvydusi žvilgantį ežerą, atšoko ir trenkės į sieną. Galų gale svyruodama pritūpė.

— Jums negalima būti oloje, — veriančiu balsu pareiškė.

— Tikrai? Nejuokaujat, po velnių? — suniurzgėjo Kovalskis.

Nepaisydama žaliūko, dėbsodama į telkinį, ji tyliau pridūrė:

— Bus kaip Kalėdų saloje. Tik šimteriopai baisiau... jūs įkalinti oloje, tad tiesioginio poveikio neišvengsite.

Liza nė kiek tuo neabejojo. Jai jau niežtėjo odą.

— Pasišalinkite. — Siuzana atgavo užtektinai jėgų, kad atsistotų ranka įsirėmusi į sieną. — Čia likti galiu... privalau tik aš. — Jos akyse atsispindėjo baimė, podraug su nepalaužiamu įsitikinimu.

— Dėl vaistų? — paklausė Liza.

Siuzana linktelėjo.

— Man teks leistis paveikiamai dar kartą. Žinau, nors ir nenutuokiu iš kur, jog turiu taip pasielgti. — Ji prispaudė delną prie savo smilkinio. — Rodos... rodos, lyg viena koja stovėčiau praeityje, kita — dabartyje. Ir man sunku čia būti. Mane užlieja mintys bei jausmai, kurių neįstengiu atsikratyti. Ir visa tai... plečiasi viduje.

Akyse vėl ryškiau nušvito siaubas.

Siuzanos žodžiai Lizai asocijavosi su autizmu: neurologiniu negebėjimu sustabdyti jutiminės informacijos srauto. Tačiau kai kurie autistai įkūnijo „idiotus-eruditus“, genijus siaurose srityse, žmones, kurių talentus nulėmė drastiški sąmonės pokyčiai. Liza pamėgino įsivaizduoti patofiziologinius procesus, vykstančius Siuzanos smegenyse, kurioms, skendinčioms keistų biotoksinų jūroje, energiją suteikė nuodus išskiriančios bakterijos. Žmonės išnaudodavo tik menką savo smegenų galių dalelę. Liza kone regėjo elektroencefalogramą, bylojančią, kad Siuzanos galvoje siaučia liepsnos.

Švytinti moteris nuklupčiojo vandens pusėn.

— Mums beliko vienintelis šansas.

— Kodėl? — paklausė prie jos žengęs Grėjus.

— Pasiekęs kritinę masę ir paleidęs toksinį užtaisą, ežeras išseks. Praeis treji metais, kol jis vėl užsipildys.

— Iš kur jūs žinote?

Siuzana pažvairavo į Lizą, tarsi prašydama pagalbos.

— Tiesiog žino, — atsakė toji. — Nes su šita vieta palaiko kažkokį ryšį. Ar todėl taip primygtinai reikalavai tave čia atgabenti?

— Taip, — linktelėjusi patvirtino Siuzana. — Saulės šviesoje ežeras pasiruoš išsprogti. Jei praleisiu tą momentą...

— Pasaulis negalės apsisaugoti ištisus trejus metus. Vaistų nebus. Pandemija išplis visoje Žemėje. — Liza įsivaizdavo, kas nutiktų, jei kruizinio lainerio mikrokosmosas pasklistų po planetą.

Siaubo kupiną akimirką nutraukė atžygiuojanti, sunkiai šniokščianti Seihana. Jos veidą nublizgino prakaito lašai.

— Aš radau duris.

— Jums metas bėgti, — paragino Siuzana.

„Gildijos“ agentė pakratė galvą.

— Man nepavyko jų atidaryti.

Kovalskis sugestikuliavo kaip mimas.

— Ar mėginai pastumti?

Seihana užvertė akis, tačiau linktelėjo.

— Taip, mėginau.

Žaliūkas atmetė rankas lyg pasiduodamas.

— Na, nieko daugiau pasiūlyti negaliu.

— Bet virš akmeninės arkos radau išraižytą kryžių, — pridūrė Seihana. — Ir užrašą... tik neįstengiau jo perskaityti, nes buvo per tamsu. Gal tekstas pateiks kokių užuominų.

Grėjus atsigręžė į monsinjorą.

— Žibintuvėlio aš nepamečiau, — užtikrino Vigoras. — Eisiu kartu su ja.

— Tik greičiau.

Oloje tvyrantis oras nenumaldomai troškėjo. Toli išplitęs vandens blizgesys artėjo prie kranto.

Siuzana pamojo į telkinį.

— Man reikia atsidurti ežere.

Jie nužingsniavo link uolėto pusiasalio.

Grėjus braukė greta Lizos.

— Tu kažką minėjai apie biosistemos išderinimą. Gal pasakysi, velniai griebtų, kas, tavo manymu, čia vyksta? — jis mostelėjo į Siuzaną ir į ežerą.

— Visko nežinau, bet esu tikra, kad pagrindinius veikėjus išvardinti galėčiau.

Komandoras galvos kinktelėjimu paprašė tęsti.

Liza pamojo į švytėjimą.

— Viskas prasidėjo čia, nuo seniausio mikroorganizmo pasaulyje. Melsvabakterių. Šiuolaikinių augalų pirmapradžių. Jos įsiskverbė į kiekvieną ekologinę nišą: uolieną, smėlį, vandenį, netgi kitus organizmus. — Ji pakreipė galvą į Siuzaną. — Bet neužbėkime istorijai už akių. Apsistokime ties šita vieta.

— Ola?

— Taip. Melsvabakterės užplūdo ir smegduobę. Nepamiršk: joms reikalinga šviesa, o didžioji olos dalis skendėjo tamsoje. Iš pat pradžių dauba veikiausiai buvo gerokai mažesnių apimčių. Siekiant čia tarpti, joms teko pasiieškoti kitokio energijos arba maisto šaltinio. Prisitaikydamos prie naujos aplinkos, melsvabakterės demonstruoja stulbinantį išradingumą.

Džiunglėse maistingųjų medžiagų nestigo... tik jas reikėjo kažkaip pasiekti. Kita vertus, gamta genialiai geba regzti neįprastus tarpusavio ryšius.

Moteris išklojo Grėjui, ką ne taip seniai dėstė daktarui Devešui Patandžaliui. Apie lancetinę siurbikę ir jos gyvenimo ciklą, per kurį plokščioji kirmėlė naudojasi trimis šeimininkais: galviju, sraige ir skruzde.

— Tam tikru momentu siurbike netgi užvaldo skruzdėlę, priverčia užsiropšti ant žolės stiebelio, į šį įsikibti žiotimis ir laukti, kol ją suės karvė. Štai kokia gamta keista. Aišku, nuostabą kelia ir tai, kas įvyko čia.

Liza savotiškai džiaugėsi galimybe išsakyti savo teorijas. Pridėjo ir Henrio Barnharto vertinimus — papasakojo, kad Judo padermę jis priskyrė Bunyaviridae šeimai. Atsiminė toksikologo diagramą, nurodančią linijinę žmogaus bei nariuotakojo sąsają.

Žmogus —> Vabzdys (nariuotakojis) —> Žmogus

— Bet mes klydome, — prisipažino Liza. — Virusas išplėšė puslapį iš siurbikės vadovėlio ir per savo gyvavimo ciklą naudojosi trimis šeimininkais.

— Jei pirmuoju buvo melsvabakterė, kas tapo antruoju? — paklausė Grėjus.

Liza nukreipė akis į uždarytą stogo ertmę ir paspyrė sudžiūvusį šikšnosparnių guaną.

— Melsvabakterėms kažkaip reikėjo ištrūkti laukan. Oloje veisėsi šikšnosparniai, tad mikroorganizmai pakilo į džiungles ant jų sparnų.

— Minutėlę. Iš kur žinai, kad jie pasinaudojo šikšnosparniais?

— Bunjavirusas dievina nariuotakojus vabzdžius ir vėžiagyvius. Bet tam tikras bunjaviruso atmainas perneša pelės bei šikšnosparniai.

— Tavo nuomone, iš jo mutavosi Judo padermė?

— Taip. Mutaciją nulėmė melsvabakterių neurotoksinai.

— Bet kodėl?

— Reikėjo išvesti šikšnosparnius iš proto, priversti juos lėkti, kur papuola, išnešioti virusą, kuris per bakterijas įsibrauna į vietinę biosferą. Žodžiu, kiekvienas iš tų sparnuočių virto miniatiūrine biologine bomba, paliekančia savo išmatas ten, kur nutupia. Jeigu Siuzana teisi, biobombas ežeras išmeta kas trejus metus, per kuriuos aplinka spėja prisipildyti maistingųjų medžiagų atsargomis.

— Bet kaip melsvabakterėms gali praversti liga, kuri pražudo paukščius ir gyvūnus, egzistuojančius kitapus olos?

— Neužmiršk, kad virusas į pagalbą pasitelkia trečią šeimininką, dar vieną bendrininką. Nariuotakojus, kuriuos taip mėgsta bunjavirusas. Vabzdžius ir vėžiagyvius, beje, puikiausius maitėdas gamtos stichijoje. Jie apvalo pasaulį nuo negyvėlių, paklusdami viruso impulsams. Bet tas visų pirma sukelia itin stiprų alkio jausmą...

Liza užsikirto, nes atminė kruiziniame laineryje siautėjusius kanibalus. Ji pasistengė išsaugoti šaltakraujiškumą, kalbėti suprantamai.

— Paakstinęs alkulį, pasirūpinęs, kad šeimininkai apvalytų gamtą nuo lavonų, virusas priverčia juos grįžti į olą, atitempti savo grobį iki ežero, pamaitinti bakterijų telkinį. Apkrėstieji neturi kitos išeities. Kaip ir skruzdėlė, paklūstanti siurbikei. Jų elgesiui įtaką daro neįveikiami neurologiniai impulsai, poreikis migruoti.

— Kaip ir Siuzaną, — pridūrė Grėjus.

Išgirdusi palyginimą, Liza apniuko. Mintyse nubraižė ką tik apibūdintą gyvybės ciklą. Ne linijinį, o trikampį: melsvabakterės, šikšnosparniai, nariuotakojai, kuriuos surišo Judo padermė.

— Siuzana kitokia, — paprieštaravo ji. — Žmogus neturėjo tapti šito gyvybės ciklo dalimi. Tačiau kaip žinduoliai esame imlūs toksinams. Tam virusui. Taigi kai khmerai atrado olą, mes netyčiomis užėmėme šikšnosparnių vietą. Užuot platinę nuodingą organizmą sparnais, paskleidėme jį dviem kojomis. Kas trejus metus žmoniją apninkantis virusas sukelia įvairaus masto epidemijas.

Grėjus įsmeigė žvilgsnį į Siuzaną.

— O kaipgi ji? Kodėl išgyveno?

— Jau minėjau, kad visų atsakymų neturiu. — Liza atsiminė pokalbį apie išgyvenusius Juodąjį marą, apie virusinį, žmogaus DNR slypintį kodą. — Mūsų neurologinė sistema tūkstančius sykių sudėtingesnė nei šikšnosparnių ar krabų. Pridėkim į ją toksinų... ir kas žino, kokių stebuklų gausime.

Jiems nusigavus iki akmeninio pusiasalio, Liza atsiduso. Kryptelėjusi galva viršuje pastebėjo keistą reginį. Pro stabo akiduobes veržėsi dūmų sruogos, kurias apšvietė ugniniai saulės spinduliai.

— Rūgštį neutralizuojantys milteliai, — tarė Grėjus pamatęs, kur ji žiūri. Mostu paragino kitus paskubėti. — Naseras baigia rūsyje šalinti kenksmingas medžiagas. Mums beveik neliko laiko.

11 valandų 39 minutės

Laiptų viršuje Vigoras priklupo greta žemų akmeninių durų. Šias žibintuvėliu pašvietė už monsinjoro stovinti Seihana. Klintinė arka įrėmino aptašytą smiltainio luitą — gamtos kūrinys susiliejo su žmogaus rankų darbu.

Virš durų, pritvirtintas prie skliautinės sąramos, blizgėjo sidabrinis medalionas. Pastarajame buvo įspaustas tobulų formų kryžius. Vigoras patyrinėjo radinį įdėmiu žvilgsniu nujausdamas, jog čia ranką prikišo brolis Agryras.

Įtarimus patvirtino dar vienas radinys.

Monsinjoras pirštais perbraukė akmenines duris ir ant jų išraižytus rašmenis. Ne angeliškus. Itališkus. Brolio Agryro testamentą.

Akmenyje, 1296-aisiais Dievo sūnaus gimimo metais, palieku paskutinę savo maldą. Kai čia atvykau, mane prislėgė didžias kančias sukėlęs prakeiksmas, bet aš valiojau atsitiesti ir pakilti kaip Lozorius, kurs pakirdo iš mirtino miego. Pats nesuprantu, su kokia negale susidūriau, tačiau man pavyko išgyventi, nors likau keistai paženklintas. Mano oda ėmė žvilgėti, lyg būčiau susirgęs karštlige. Atsidėkodamas už suteiktą pagalbą, ilgą laiką rūpinausi paklydusiomis sielomis, kurios išgyveno didį marą. Bet dabar mane užvaldė nesuprantamas potroškis. Kurstomas pragaro liepsnų, gelmėse ėmė kunkuliuoti vanduo. Aš žinau, jog mane stumia į mirties glėbį. Turėjau įdėti daug pastangų, kad kitus įtikinčiau suręsti šią užtvarą ir prižiūrėčiau jos statybas. Nūnai leidžiuos žemyn su vienintele malda lūpose. Labiau už savo sielos išganymą trokštu, jog Viešpaties kryžius amžiams uždarytų Šitas duris. Teišdrįsta jas atverti tik tas, kurio dvasiai stiprybes įkvėps Aukščiausiasis.

Vigoras palietė apačioje suraitytą parašą.

Brolis Antonijus Agryras.

Už nugaros pasigirdo Seihanos balsas:

— Vadinasi, kai Markas išplaukė, vietiniai susargdino vienuolį, bet tas išgyveno. Kaip mūsų bičiulė.

— Galbūt švytintys pagoniai, kurie Marko draugijai davė vaistus, suprato, kad brolis Agryras išliks gyvas. Štai kodėl jį pasirinko. Matot datą? 1296-ieji. Vienuolis čia prabuvo trejus metus. Pasak Siuzanos, būtent toks laikotarpis skiria išsiveržimus. — Vigoras pasuko galvą atgal. — Ji neklydo.

Seihana pamojo į duris.

— Po vardu dar kažkas užrašyta.

Monsinjoras linktelėjo.

— Citata iš Biblijos, evangelijos pagal Matą, dvidešimt aštunto skyriaus. Susijusi su Jėzaus prisikėlimu iš kapo. — Jis balsu perskaitė žodžius. — „Staiga smarkiai sudrebėjo žemė: Viešpaties angelas nužengė iš dangaus, nurito šalin akmenį ir atsisėdo ant jo.“

— Iš to menka nauda.

Anaiptol.

Vigoras nukreipė akis į kryžiaus formą, įspaustą sidabriniame, virš durų kabančiame medalione. Mintyse sukalbėjo maldelę ir persižegnojo.

Nespėjus jam nuleisti rankos, po keliais suvirpėjo žemė. Iš užnugario aidu atsklido griūvančių uolienų trenksmas. Atrodė, lyg būtų įkritusios olos lubos.

Nepaleisdama žibintuvėlio, Seihana nulėkė atgal pažiūrėti, kas atsitiko.

— Pasilikite čia!

Jį apgaubė šiurpulį kelianti tamsa. Nors žodžių įskaityti Vigoras nebegalėjo, tie ryškiai nušvito sąmonėje.

Staiga smarkiai sudrebėjo žemė...

11 valandų 52 minutės

Kai olą supurtė kurtinantis griausmas, Grėjus priklupo šalia Lizos. Iš kitos pusės ją užstojo Kovalskis. Nuo stogo nulūžęs stalaktitas smigo į ežero gelmes. Iš tos vietos, nuo kurios jis atskilo, per klintines lubas visomis kryptimis nusidriekė gilūs plyšiai.

Siuzana atsitūpė įveikusi pusę akmeninės, į ežerą tįstančios iškyšos. Aplink ją vibravo ir putojo vandens paviršius. Dėl išplaktų rūgščių oras tapo dar sprangesnis.

Prisotintas Judo padermės.

Viršuje pasigirdo silpnesni sprogimai, nudundėję tarytum patrankų driokstelėjimai.

— Kas ten vyksta? — suriko Liza.

— Sprogo Nasero bomba, — paaiškino Grėjus. Nuo griaudėjimų jam spengė ausyse.

Šiek tiek anksčiau komandoras patyrinėjo atraminius Bajono bokštus. Šių paviršius vagojo trūkio linijos ir plyšeliai, kuriuos per daugelį amžių įrėžė slėgis bei cikliški tektoninių plokščių poslinkiai. Antroji, dvigubai galingesnė egiptiečio bomba neabejotinai praplėtė spragas. O pilonų šerdis ištirpdė plyšius užliejusi rūgštis.

— Matyt, subyrėjo viena iš pamatinių kolonų, — tarė jis. — Tuo pat metu sugriuvo ir dalis šventyklos.

Grėjus nukreipė akis aukštyn.

Akmens luitai liovėsi kritę... bet ar ilgam? Komandoras atsigręžė į Siuzaną, kuri lėtai, atsargiai stojosi. Ji dirstelėjo į krantą, bet, užuot ten grįžusi, ko aiškiai norėjo, pasisuko ir nulingavo pirmyn.

Artėjant vidurdieniui, kai saulė turėjo pakibti tiesiai virš griuvėsių, už moters pečių dar ryškiau sužibo du spinduliai.

— Kiek laiko išsilaikys stogas? — paklausė Liza, neatplėšdama žvilgsnio nuo Siuzanos.

— Tikėkimės, tiek, kiek mums reikės.

Grėjus buvo tikras, kad, sueižėjus kitai kolonai, šventovės svoris suplotų klintinį burbulą į blyną. Jis trūktelėjimu padėjo Lizai atsistoti. Čia likti nevalia. Net jeigu pilonai nesubyrės, neilgai trukus prasiverš ežeras.

Dabar tviskėjo visas telkinio paviršius nuo vieno kranto iki kito. Ten, kur ežerą pervėrė pora saulės spindulių, vanduo įniko kunkuliuoti, į orą spjaudydamas toksinus, aplinkinę erdvę užtvindydamas Judo paderme.

Jie privalėjo sprukti.

Nusvyravusi iki pusiasalio galo, Siuzana prisėdo, apsikabino vieną kelį. Į bendražygius atsuko nugarą — veikiausiai būgštavo, kad juos matydama neteks drąsos ir tekina leisis atgal. Moteris atrodė tokia vieniša bei išsigandusi.

Grėjų sukratė gerklę draskantis kosulys. Plaučius nudegino liepsnos. Ant liežuvio jis jautė kaustinio toksino prieskonį. Ilgiau delsti negalima.

Tai suvokė ir Liza. Jos akys pasruvo krauju bei ašaromis, kurias išspaudė dilginantis oras ir baimė dėl Siuzanos. Bet pastaroji neturėjo, iš ko rinktis. Kaip ir likusieji.

Jie patraukė link tolimojo arkinio praėjimo. Pusiaukelėje iki laiptų išvydo mirgančią švieselę — atgal į olą skuodė žibintuvėlį gniaužianti Seihana. Vienui viena. Kur prapuolė Vigoras?

Viršuje vėl nuaidėjo sprogimas.

Grėjus susigūžė, baimindamasis naujos akmenų griūties.

Trenksmo pasekmės pranoko lūkesčius.

Stabo veidas, užkimšęs angą stoge, sutrupėjo, ir žemyn pasipylė luitų kruša. Pro ertmę įsiveržė saulės šviesa. Masyvus blokas su aukštyn pakreiptos lūpos kampeliu pliūkštelėjo į ežerą, vandeniu apliedamas Siuzaną. Telkinį suvarpė ir kitos nuoskalos, darkančios vandens paviršių it giluminiai užtaisai.

Kitoje lubų ertmės pusėjo nuskambėjo triumfuojantys balsai.

Grėjus išgirdo Nasero šūksnį:

— Jie turėtų būti ten, apačioje!

Bet šiuo metu didesnę grėsmę kėlė ne egiptietis.

Visą duburį nutvieskė ir pakurstė saulės spinduliai. Jau užviręs, beveik pasiekęs kritinę masę vanduo tūžmingai suburbuliavo, įniko kriokti purslų bei dujų krešuliais.

Ežeras galėjo išsprogti bet kurią akimirką.

Jie nė už ką nespės nusikasti iki laiptų.

Grėjus metėsi atgal, per kelis žingsnius nusitempdamas Kovalskį ir Lizą.

— Ant žemės! Tučtuojau! — suriko Seihanai. Pats paklausė savo nurodymo, mostu liepė išsitiesti ir kitiems dviem. Tuomet stvėrė brezentą, ant kurio vilko Siuzaną, ir juo visus tris užklojo. Sykiu pasistengė, kad po apdangalu liktų kuo daugiau oro.

— Prispauskite kraštus prie akmens, — liepė partneriams.

Taip pasislėpęs jis girdėjo nuožmų, šnypščiantį burbuliuojančio vandens pokšėjimą, kurį ūmai pakeitė skambus ūžtelėjimas, tarsi visas ežeras būtų pašokęs per pėdą ir vėl susmegęs. Vanduo sudrėkino Grėjaus kulkšnis, tačiau po sekundės atslūgo.

Oras po brezentu virto skysta ugnimi.

Trijulė spaudėsi vieni prie kitų švokšdami, kosėdami, springdami.

— Siuzana... — sukrenkštė Liza.

12 valandų 00 minučių

Siuzana spiegė.

Staugė ne vien plaučiais ar balso stygomis, bet visa savo esybe.

Išsivaduoti iš agoniškos kančios buvo neįmanoma. Jos sąmonė, reaguodama į saulės šviesą, tebefiksavo pojūčius. Negalėdama pasinerti į nebūtį, pasižymėdavo kiekvieną smulkmeną: kaip svilo plaučiai, degė akys, luposi oda. Iš vidaus liepsnojanti Siuzana savo klyksmą nukreipė į dausas.

Bet ar ten atsiras, kas ją išgirs?

Išdraskant save iš fizinio pavidalo, ją galų gale užliejo palengvėjimas.

Moteris sudribo ant akmenų.

Paskutinį kartą tvinktelėjusi širdis išspaudė Siuzanos likučius.

Ir tuomet įsivyravo tamsa.

12 valandų 01 minutė

— Kaipgi Siuzana? — sušvokštė Liza.

Grėjus surizikavo kilstelėti brezento kraštelį ir perkreipęs kaklą įbedė žvilgsnį į uolėtą pusiasalį. Saulės čirškinamas ežeras tebevirė. Virš vandens mirgėjo tiršti, kenksmingi garai.

Bet stipriausias dujų srautas šovė aukštyn per ertmę, pro centrinės Bajono smailės kiaurymę, bokštą pavertė kaminu.

Komandoras suvokė, kad jie išgyveno tik dėl šios priežasties.

Jeigu stogo angą vis dar būtų dengęs akmeninis stabo veidas...

Jų bendražygei, tupėjusiai iškyšoje, pasisekė prasčiau. Siuzana išsiskėtojusi gulėjo ant nugaros, sustingusi kaip statula. Grėjus nematė, ar jį kvėpuoja. Tiesą sakant, akinančių spindulių fone vos įžiūrėjo moters kontūrus.

Staiga jis kai ką suprato.

Siuzana iki šiol tysojo šešėlyje... bet nebešvytėjo. Kūno žvilgesys užgeso nelyginant žvakė.

Ką tai reiškė?

Viršuje, iš toksinėmis medžiagomis užlietos šventyklos, aidėjo riksmai. Į olos stogą vėl subildėjo akmens luitai. Kaustinės dujos nepaliaujamai graužė atraminius pilonus.

— Reikia nešdintis, — pratarė Grėjus.

— Kaip Siuzana? — paklausė Liza.

— Tikėkimės, jog antro tiesioginio poveikio jai užteko. Nežinau, kas ten turėjo nutikti... tačiau belieka viltis, kad viskas baigėsi sėkmingai. — Jis nusirideno ant kelių garsiai kriokdamas. Dabar vaistai būtini jiems visiems. Grėjus pažvelgė į Kovalskį. — Nuvesk Lizą prie laiptų.

Žaliūkas atsistūmė nuo grindų.

— Antrąsyk man kartoti nereikės.

Liza pakilo, bet kol kas neišlindo iš po brezento. Suspaudė Grėjaus riešą.

— Ką tu darysi?

— Pasirūpinsiu Siuzana.

Moteris apsidairė... ir delnais prisidengė burną. Ežeras tebekunkuliavo ir spragsėjo dujų burbulais.

— Grėjau, tu niekaip ten nenusigausi.

— Privalau.

— Bet ji nejuda. Netikėtas sprogimas turbūt ją pražudė.

Komandoras atsiminė Marko istoriją — kaip garsųjį venecijietį privertė tapti kanibalu, paragauti žmogaus mėsos bei kraujo ir taip išsaugoti gyvybę.

— Koks skirtumas, gyva Siuzana ar mirusi. Mums tereikia jos kūno.

Išgirdusi beširdišką pastabą Liza krūptelėjo, bet neprieštaravo.

— Man bus reikalingas brezentas, — pridūrė Grėjus.

Kovalskis palinksėjo, griebė Lizą už rankos.

— Tvarkelė. Merginą aš nuvesiu.

Susisupęs į dervuotos drobės atraižą, komandoras patraukė link ežero. Užsidengė ir galvą, paliko tiktai plyšį akims. Ausis pasiekę žingsnių garsai bylojo, kad Kovalskis su Liza nulėkė pakrante.

Nuo šventyklos į olos stogą rėžės dar vienas akmens riedulys.

Trenksmas prilygo starterio šūviui.

Grėjus žemai nuleido galvą, tekinas leidosi pylimu.

Reikėjo įveikti trisdešimt jardų.

Tik tiek.

Ten ir atgal.

Kai iki vandens liko kelios pėdos, Grėjus paniro į kylančius toksinų garus. Prieš tai spėjo sulaikyti kvapą, bet vis vien jautėsi, lyg būtų taranavęs ugnies sieną. Akis bemat perliejo liepsnos, regėjimo laukas susitraukė iki taškelio, kurį, šiaip ar taip, baudėsi užtemdyti ašaros. Beveik nieko nematydamas jis užspaudė plyšį, užsimerkė ir nukūrė aklai. Pakeliui skaičiavo žingsnius. Ties trisdešimtuoju surizikavo vogčiomis žvilgtelėti laukan.

Grėjų pasitiko pragaras.

Nors kūną varstė skausmas, komandoras pastebėjo atmestą ranką. Vos už poros pėdų. Įveikęs jas pasilenkė, čiupo moterį už dilbio, bet jos pakelti neįstengė. Jis žengė atbulas traukdamas Siuzaną iš paskos. Grėjų pristabdė tarp kojų besiplaikstantis brezentas, todėl šiuo teko atsikratyti. Paskutinį sykį giliai įkvėpęs, jis nusimetė apdangalą.

Ir sukniubo ant kelio.

Krūtinę, rodės, įkalino spaustuvai; protestuodama susitraukė gerklė.

Į kurią sruvo liepsnos.

Grėjus atsistūmė nuo uolėto pagrindo ir klūpčiodamas skubiai nutempė moterį.

Odą lyg botagai su plieno antgaliais čaižė ugnis.

Man nepavyks išsigelbėti.

Ugnis.

Liepsnos.

Deginimas.

Jis vėl suklupo.

Ne.

Vargais negalais pakilo... bet ne savo jėgomis.

— Aš tave laikau, — iškvėpė ji į ausį.

Seihana.

Ranka apsivijusi Grėjaus juosmenį, moteris praktiškai jį nuvilko. Mėgindamas tvirtai atsistoti, komandoras kojų pirštais braukė per akmenis.

Jis sugargė Seihanai, užsikosėjo.

„Gildijos“ agentė suprato.

— Ją laiko Kovalskis.

— Aš čia, šefe, — iš užnugario paskelbė žaliūkas. — Tai bent palakstėte. Iki vartų pritrūko vos trijų žingsnių. Įvarčio pats neįmušėte... na, bet tam ir reikalinga komanda.

Jiems bėgant aplink ežerą, tolyn nuo centrinės šventyklos, Grėjus pagaliau atgavo regėjimą ir po kojomis pajuto tvirtą pagrindą.

Seihana vis dar jį prilaikė.

— Ačiū, — kimiai sušnibždėjo komandoras.

— Nešdinamės iš čia, — atsiliepė moteris labiau suirzusi negu apimta palengvėjimo.

— Amen, sesule, — pridūrė Kovalskis.

Grėjus pažvairavo į telkinį. Pro skylę stoge kažkas nukrito, pakibęs po lynu, tarsi ant kabliuko užmautas masalas. Objektas truputį svyravo į šonus.

Sunkus, masyvus krepšys.

— Bomba, — sukrenkštė Grėjus.

— Kas? — perklausė Kovalkis, netikėdamas savo ausimis.

— Bomba, — garsiau pakartojo komandoras.

Naseras nesiruošė jų lengvai paleisti.

— Kad aš prasmegčiau skradžiai... — užsimetęs Siuzaną ant peties, žaliūkas prisiartino prie porelės bendražygių. Aiškiai ketino juos aplenkti. — Ir kodėl žmonės nuolat bando mane susprogdinti?

12 valandų 10 minučių

Iš olos atsklido ir laiptais ataidėjo riksmai.

Lizai knietėjo nusileisti žemyn. Ji nenorėjo palikti draugų, tačiau pagalbos reikėjo ir Vigorui.

— Nesustokite! — paragino monsinjoras, kurio veidu žliaugė prakaitas. Dirstelėjęs į laiptatakį, vėl atsigręžė į Lizą. — Sprendžiant iš šūksnių, mums vertėtų paskubėti.

Jie delnais bandė atsukti storą bronzinį varžtą. Kartu su lėkštelės apimties galvute sukosi ir į ją įspaustas kryžius. Šiuo momentu tepaluotas, rievėtas strypas kyšojo per dvi pėdas nuo arkinės durų sąramos.

Kiek dar jo liko?

Vigoras su Liza įniko darbuotis sparčiau.

Pūkšdamas monsinjoras pacitavo apatinį užrašą ant durų:

— „Viešpaties angelas nužengė iš dangaus, nurito šalin akmenį ir atsisėdo ant jo.“ Aš mėginau pastumti duris, bet iš to nebuvo jokios naudos. Paskui atsiminiau paskutinę teksto eilutę: „Teišdrįsta jas atverti tik tas, kurio dvasiai stiprybės įkvėps Aukščiausiasis.“ Akivaizdi užuomina į kryžių. Man derėjo juo užsiimti iš pat pradžių.

Ant apatinių laiptelių subildėjo artėjantys žingsniai.

Kovalskis užriaumojo:

— Bomba... durys... greičiau!

— Ponas Kovalskis, kaip visada, mažakalbis.

Paskutinį kartą trūktelėjus, bronzinis varžtas išslydo iš kiaurymės. Sunki seniena atsipalaidavo taip netikėtai, kad nė vienas iš poros nespėjo jos sugauti, ir sraigtas žvangėdamas nulėkė laiptais.

Iš apačios atidundėjo Siuzana nešinas Kovalskis. Moteris kybojo ant jo peties suglebusi. Pamačius, jog durys iki šiol uždarytos, žaliūko fizionomija ištįso.

— Ką jūs čia veikėte?

— Laukėme, kol ateisite, — atsakė Vigoras ir pastūmė akmens plokštę.

Nebepritvirtintos durys nuvirto išorėn ir teškės į uolėtą pagrindą. Pro ertmę plūstelėjo saulės šviesa, atsispindėdama nuo visų akmeninių paviršių. Liza apspigintomis akimis išlingavo pro tarpdurį kartu su Vigoru. Pasitraukė į šoną ir leido praeiti Kovalskiui, užsivertusiam Siuzaną.

Nerdamas pro angą, jūrų pėstininkas subambėjo:

— Rodos, Seihana sakė, jog mėgino pastumti duris. Velniop tas kaulėtas mergiotės rankas...

Liza atsitiesė ir sumirksėjo. Grįžus regėjimui, pamatė, kad jie atsidūrė giliame, dešimties pėdų skersmens šulinyje. Statmenos sienos stiebėsi per du aukštus. Užsiropšti viršun neįmanoma.

Kovalskis nuleido Siuzaną kitapus durų.

— Ei, daktarėle, man rodos, ji nekvėpuoja.

Liza, kuriai priminė pareigą, nuskubėjo prie žaliūko. Per vieną dieną mirčių jai užteks. Atsiklaupusi šalia Siuzanos, pabandė užčiuopti jos pulsą. Nesėkmingai. Tačiau Liza nepasidavė.

— Padėkit man! — sušuko.

Pro tarpdurį įvirto Seihana ir Grėjus. Pastarasis, matydamas, ką daro Liza, tarė:

— Neverta... ji mirusi.

— Ne. Mes dar pakovosime.

— Aš tau pagelbėsiu, — suniurnėjo Seihana.

Jai atšlubčiojus, Liza pastebėjo, kad per moters palaidinukę ir kelnes sunkiasi šviežias kraujas.

Suvokusi, kur nukrypo daktarės žvilgsnis, Seihana atsainiai pamojo ranka.

— Išgyvensiu.

Grėjus juos perspėjo netriukšmauti, būgštaudamas, jog netoliese gali slankioti Nasero vyrai. Be to, visus pavarė nuo durų. Jo veidą bei rankas bjaurojo pūslės ir atviros žaizdos. Akių baltymai buvo nusidažę kruvinu raudoniu.

Liza įniko spūsčioti moters krūtinę, o Seihana išbandė dirbtinį kvėpavimą. Greta stovintis monsinjoras peržegnojo Siuzaną.

— Tikiuosi, neketinate suteikti paskutinio patepimo? — sušnabždėjo Liza, nepaliaujamai masažuodama Siuzanos širdį.

Vigoras papurtė galvą.

— Tik meldžiuosi už...

Trankiai it griaustinis driokstelėjo bomba, ir po kojomis sudrebėjo žemė. Iš apačios atplūdo dvokas — nuodingi, kaustiniais garais ir ugnies kaitra persisunkę dūmai.

Liza kūnu pridengė Siuzaną.

Laimei, didžioji toksinio spjūvio dalis išrūko pro šachtą.

— Ne taip jau baisu, — pastebėjo Kovalskis.

Grėjus tebespoksojo viršun.

— Laikykitės.

Liza, energingai mygčiojanti Siuzanos krūtinę, irgi pažiūrėjo aukštyn.

Kairėje pusėje buvo matyti centrinis Bajono bokštas. Į bėglius žvelgė akmeniniai veidai. Visi drebėjo.

— Jis tuoj nuvirs! — suriko Grėjus.

12 valandų 16 minučių

Naseras kartu su šešiais vyrais skuodė antrosios terasos kiemeliu. Sulig kiekvienu žingsniu kūną nudiegdavo siaubingas skausmas. Oda degė, tarytum toji pragaro kekšė vis dar būtų jį apglėbusi. Bet dabar didesnį nerimą kėlė kas kita.

Prieš nerdamas už galerijos sienos, egiptietis atsigręžė.

Bajono bokštas suvirpėjo ir ėmė keistai lėtai smukti. Sukežo per ketvirtį savo aukščio, užliedamas aplinką akmenų skeveldromis. Bildėjimui užgulus ausis, iš akių pranyko šimtas bodhisatvų. Nuo griuvėsių aukštyn šovė akmens dulkių debesys. Šlaitu ridenosi ir trinksėjo uolienų nuoskalos.

Sprogdinimo specialistas jį atkalbinėjo nuo tokio galingo užtaiso, perspėjo, jog taip gali nutikti. Bet Naseras nenorėjo rizikuoti ir leisti komandorui Pirsui pabėgti kartu su trofėjumi.

Nusisukdamas egiptietis atkreipė dėmesį į dar vieną, iš šono plūstantį dulkių kamuolį. Jis veržėsi aukštyn nelyginant pilkas dūmų signalas.

Naseras prisimerkė.

Nejau ten atsivėręs kitas išėjimas iš olos?

12 valandų 17 minučių

Grėjus springo dulkėmis, ankštoje šulinio erdvėje saviškių beveik neįžiūrėjo. Bokštas nugriuvo, pritrėškė atramines kolonas ir suslėgė olą, iš kurios paplūdę rūgšties sklidini dūmai spiralėmis išsiveržė iš šachtos gelmių.

Jis pasitrynė akis, apsisukęs įsmeigė žvilgsnį pro tarpdurį. Įsmukus luboms, statų laiptatakį užkimšo akmeniniai rieduliai.

Atsirėmęs į mūrą, Grėjus pažvelgė aukštyn. Šiaurinė šulinio siena grėsmingai pasviro vidun. Visa laimė, kad nesubyrėjo ir jų nesutraiškė. Keletas luitų atsikišo it priekiniai dantys.

Aplinkui pasigirdo kosuliai.

Prasisklaidžius dulkėms, komandoras pamatė vieną iš kriokiančiųjų.

Liza padėjo Siuzanai atsisėsti. Toji kumščiu užsispaudė burną, bet nesiliovė krenkštusi.

Sveika sugrįžusi į gyvųjų pasaulį.

Negi sėkmė vėl jiems šypsosi?

Viltis sužlugdė iš viršaus atsklidęs balsas.

— Ką gi mes čia turime? — sušuko Naseras. — Perfrazuojant amerikiečių posakį, vilkų laukia lengvas grobis — avelės pačios į nasrus lenda.

Šulinį apsupo karabinai žemyn nukreiptais vamzdžiais.

Nuslydęs palei sieną, Grėjus atsitrenkė į Kovalskį.

— Kas dabar, šefe? — paklausė tas.

Nespėjus komandorui atsiliepti, veriamai suzvimbė mobilusis. Garsas atvilnijo iš viršaus, tačiau skambėjimo tonas pasirodė pažįstamas. Naseras kišenėje sužvejojo Vigoro telefoną, kurį konfiskavo, kai monsinjorą su draugais užklupo viešbutyje. Juos visus kruopščiai apieškojo ir tik tuomet leido įsitaisyti „Dramblio“ bare.

Egiptietis patikrino, kas mėgina užmegzti ryšį.

— Reičelė Verona. — Jis atkišo mobilųjį persisvėręs virš duobės. — Monsinjore, jūsų dukterėčia. Gal pageidausite atsisveikinti?

Telefonas skambtelėjo trečiąsyk ir nutilo.

— Kaip matau, nepavyks, — tarė Naseras. — Apmaudu.

Grėjus užsimerkęs sulaikė kvapą.

Naseras tęsė:

— O gal jūs, komandore Pirsai, norėtumėte paskambinti mano partnerei Anišenai? Juk prižadėjau, kad prieš mirtį suteiksiu progą pasiklausyti tėvų klyksmų.

Grėjus praleido jo žodžius pro ausis ir užkišo ranką už Kovalskio nugaros, po ilgo apsiausto skvernu. Nutrūkęs Vigoro dukterėčios skambutis atstojo signalą, kurį perdavė Peinteris norėdamas pranešti, jog vyresniesiems Pirsams pavojus nebegresia.

Arba jiedu nebegyvi.

Vienaip ar kitaip... Naserui nepasiekiami.

Jo pirštai apsivijo pistoleto, prigludusio prie Kovalskio nugaros, buožę. Išsigandęs beždžionės, žaliūkas vos neišsitraukė ginklo. Laimei, Grėjus jį sustabdė.

Iškrapštęs šaudyklę, komandoras nuleido ją prie savo šono.

Naseras užsičiaupti nesiruošė.

— Ne, verčiau paliksiu jus svarstyti, kokio likimo tėvai sulauks. Nukeliavęs į aną pasaulį, galėsite visą amžinybę spėlioti, kas jiems nutiko.

— Mielai tave užleisiu pirmą... — Grėjus žengė į priekį, žaibiškai pakėlė pistoletą ir du kartus iššovė.

Kulkos pataikė Naserui į petį ir krūtinę. Po smūgio egiptietis persikreipė šonu ir mostaguodamas rankomis, sienas taškydamas krauju, nuskriejo į šulinį.

Grėjus apsisuko ant kulno, ugnimi užliejo šachtos pakraščius. Nupylė dar tris vyrus, o likusieji paspruko. Už jo nugaros į akmenines grindis teškės Naseras. Sutraškėjo kaulai, iš gerklės ištrūko riksmas.

Komandoras stebėjo viršų, ginklo nenuleido. Rankoje laikė 9 milimetrų kalibro „Metai Storm“, pagamintą Australijoje, neapsakomai galingą, per sekundės dalelę išspjaunantį daugybę užtaisų. Jokių slankiųjų detalių — vien elektronika ir sprogstamoji medžiaga.

— Liza, paimk iš Nasero telefoną! Susisiek su Peinteriu!

Už savo nugaros jis išgirdo šlepsėjimą.

Grėjus lėtai atsigręžė, viena akimi žvairavo į šulinio kraštus, kitos kampučiu stebėjo Naserą. Tas drybsojo ant nugaros po savimi pasikišęs ties petim lūžusią ranką. Lūpos aplipo kraujo burbuliukais. Šonkauliai sutrupėjo. Tačiau jis buvo gyvas. Varstė komandorą siaubo ir sąmyšio sklidinu žvilgsniu.

Dvėsk, šunsnuki, spėliodamas, kas atsitiko.

Po akimirkos Naseras pakluso ir išleido paskutinį kvapą. Akys sustiklėjo.

Seihana uždavė egiptiečio neištartą klausimą.

— Iš kur gavai ginklą?

— Dėl jo susitariau su Peinteriu. Kai lankėmės Ormūze. Nenorėjau, kad direktorius mobilizuotų vietines pajėgas. Bet šio to paprašiau. Į „Dramblio“ barą slapta pristatyti pistoletą, paslėpti jį tualete, priklijuoti už klozeto. Aš supratau, kad Naseras mane kratys ne vieną kartą. Bet Kovalskį...

Grėjus patraukė pečiais.

— Prisiminiau, — sumurmėjo Seihana. — Prieš mums išeinant iš baro, Kovalskis pareiškė, kad jam „verkiant reikia nusičiurkšti“.

— Žinojau, jog prieš pokalbį bare mus apieškos. Tik taip galėjome nepastebimai pasiimti ginklą. Ir jį slėpti, kol mano tėvai atsidurs saugioje vietoje.

Kovalskis murmtelėjo:

— Tam mulkiui derėjo pažiūrėti „Krikštatėvį“ bent kelis sykius.

— Užmezgiau ryšį su Peinteriu, — nuskambėjo Lizos šūksnis.

Komandoro pirštai tvirčiau sugniaužė pistoletą.

— Kaip mano tėvai?..

— Jau klausiau. Jiems pavojus negresia. Nė vienas nenukentėjo.

Grėjus giliai, su palengvėjimu, atsiduso.

Ačiū Dievui.

Jis atsikrenkštė.

— Pasakyk Peinteriui, kad izoliuotų griuvėsius mažiausiai dešimties mylių spinduliu.

Grėjus mintyse išvydo plintantį, Judo padermę nešantį, toksinių medžiagų debesį. Vartai išbuvo atviri dvylika minučių, juos užtrenkė ir nubalino Nasero bomba. Vis geriau negu nieko. Bet kiek Judo padermės ištrūko į laisvę?

Jis atsigręžė į Siuzaną, susigūžusią tarpduryje, už Kovalskio nugaros. Ar jai pasisekė? Grėjus nužvelgė visus, esančius dauboje. Kiekvienas reikšmingai prisidėjo prie to, kad jie patektų čia. Nejaugi visos pastangos nuėjo perniek?

— Pavojinga zona jau karantinuojama, — paskelbė Liza.

Komandoras įbedė akis aukštyn, ten pat nukreipė ir pakeltą ginklą.

Tarp griuvėsių iki šiol bastėsi „Gildijos“ armija.

— Pranešk direktoriui, kad mums praverstų ir pagalba.

Moteris perdavė Grėjaus žodžius, po sekundės nuleido telefoną.

— Jis sako, jog pagalba jau atskuba. Liepė dirstelėti į dangų.

Grėjus pakluso. Sodriai žydrose dausose ratus suko vanagai. Dešimtys jų, plačiai praskėtusių sparnus, atskriejančių iš skirtingų pusių. Tiesa, šitie „paukšteliai“ gniaužė šturmo karabinus.

Komandoras rankos mostu paprašė telefono.

Liza įbruko mobilųjį jam į delną.

— Man rodos, mes sutarėme, kad jūs nemobilizuosite vietinių pajėgų.

— Na, skrydžio keturiasdešimties tūkstančio pėdų aukštyje nepavadinčiau vietine mobilizacija. Be to, jūsų viršininkas esu aš, o ne atvirkščiai.

Grėjus nenuleido akių nuo padangių. Pasirengęs puolimui, smogiamasis būrys it akmuo krito link griuvėsių. Stacionarios skraidyklės, panašios į miniatiūrinius reaktyvinio naikintuvo sparnus, buvo diržais pritvirtintos prie kareivių nugarų, tad atvykėliai galėjo be vargo dislokuotis aukštybėse.

Jie nėrė žemyn.

Leidosi spiralėmis.

Staiga po signalo kariai timptelėjo už ištraukimo virvelių ir sutartinai nusikratė sparnais. Įveikti paskutinę atkarpą iki žemės padės išsiskleidę parašiutai. Jie artėjo iš visų pusių — elegantiškai, tarsi demonstruodami surepetuotus šokio judesius.

Įspūdingą pasirodymą regėjo ne vien šulinyje tūnantys žmonės. Grėjus išgirdo aulinių dunksėjimą, ir didžiuma jų tolo nuo duobės. Sprukdami „Gildijos“ samdiniai, ko gero, juodąsias beretes nušveitė į šiukšliadėžes.

Bet ne visi buvo tokie bailūs.

Nuaidėjo kelios šūvių salvės. Iš pradžių viena kita, bet po kurio laiko ginklai ėmė pokšėti įnirtingiau. Susišaudymas tęsėsi vieną įtampos kupiną minutę. Virš šachtos pralėkė parašiutas, kurį valdantis kareivis pliekė iš karabino. Į akiratį išniro jo kolega, aukštai iškėlęs kojas, pasirengęs nusileisti į griuvėsius. Į žemės paviršių sutrinksėjo žmonės, kuriuos greičiausiai pritraukė Grėjaus rankoje laikomas telefonas.

Virš žemos šulinio sienelės ūmai išniro vyriškis. Pernelyg mitriai.

Komandoras vos jo nenušovė, bet paskutiniu momentu atpažino kombinezoną.

Jungtinių Amerikos Valstijų oro pajėgos.

— Ei, bičiuliai, ar jūs sveiki gyvi? — atsisegęs parašiuto diržus, australiška tartimi riktelėjo žmogus.

Liza prasispraudė palei Vigorą ir sušuko neslėpdama nuostabos:

— Raideri?

Milijardierius išsišiepė.

— Jūsų draugas... Peinteris... šaunus berniokas. Leido man prisijungti prie kariškių. Aišku, šitam pasiskraidymui toli iki repečkojimo įelektrintais laidais kartu su kanibalais... antra vertus, kas išvis galėtų tam prilygti?

Tolėliau nuskambėjo šūksnis.

Raideris mostu pakvietė šaukusįjį, vėl nudūrė akis apačion.

— Laikykitės! Tuojau nuleisime kopėčias. — Jis pranyko iš akiračio.

Grėjus tebesergėjo saviškius, nenuleisdamas pistoleto.

Niekuo kitu užsiimti negalėjo.

Nebent štai kuo:

Komandoras priglaudė telefoną prie ausies.

— Direktoriau?

— Taip?

— Dėkui, sere, kad manęs nepaklausėte.

— Tam aš ir esu.

19 IŠDAVIKAS

Liepos 14-oji, 10 valandų 34 minutės

Bankokas, Tailandas

Po savaitės Liza stovėjo prie lango, savo palatoje, privačioje, netoli Bankoko įrengtoje ligoninėje. Nedidelę dviejų aukštų įstaigą kartu su vešliais melionmedžių sodais, žydinčiais lotosais, purslus taškančiais fontanėliais ir keliomis Budos statulomis, apgaubtomis kroko spalvos abitais, pakvėpintomis dūmų gijomis, kurios vingiavo nuo rytinių maldos lazdelių, supo aukštos sienos.

Šįryt ji irgi pasimeldė.

Viena.

Dėl Monko.

Pirmą kartą per savaitę langinės buvo atšautos. Karantinas baigėsi. Moteris giliai įkvėpė, į šnerves įtraukdama jazminų ir apelsinmedžių žiedų aromatus. Iš už sienos atsklido kaimeliams būdingas šurmulys: buivolų maurojimas, dviejų pagyvenusių, palei vartus einančių moterų tarškėjimas, sunkūs dramblio, velkančio rąstą, žingsniai ir, kas smagiausia, vibruojantis lyg saulės šviesa, iš ligoninės kiemo nematomų vaikų juokas.

Gyvybė.

Kiek trūko, kad visa tai būtų prarasta?

— Ar žinojai, — už nugaros pasigirdo balsas, — kad, stovint priešais langą, ligoninės mantija persišviečia saulės šviesoje. Ir nedaug ką palieka vaizduotei. Nors aš, žinoma, nesiskundžiu.

Liza atsisuko trykšdama džiaugsmu.

Į durų staktą rėmėsi Peinteris, kuris rankose laikė į popierių įvyniotas geltonas rožes, mėgstamiausias jos gėles. Nors su kostiumu, kaklaraiščio jis neryšėjo. Buvo švariai apsiskutęs ir nusiprausęs. Po to, kai išlindo iš požeminės „Sigmos“ irštvos, savaitę praleido tropikuose, todėl truputį įdegė, ir parudavusi oda išryškino mėlynas jo akis bei tamsius plaukus.

— Maniau, kad ateisi tik vakare, — atsiliepė ji pasitraukdama nuo lango.

Peinteris įžengė į palatą. Priešingai nuo sterilumo, viešpataujančio daugumoje ligoninių, privačioje įstaigoje nestigo kambarių, apstatytų prašmatniais tiko baldais. Jaukumo atmosferą papildė gėlių vazos ir netgi pora burbulo formos akvariumų, kur oranžinio atspalvio purpuru žvilgėjo miniatiūrinės žuvelės.

— Susitikimą su Kambodžos ministru pirmininku atidėjo kitai savaitei.

Jo veikiausiai nė neprisireiks. Per artimiausias kelias dienas galutinai baigsis ir karantinas.

Liza linktelėjo. Lėktuvai, paprastai, purškiantys chemikalus, aplinkinėse teritorijose paskleidė silpną dezinfekcinių medžiagų tirpalą. Angkor Thomo griuvėsius permerkė kiaurai. Karantinuotose pabėgėlių stovyklose vienas kitas susirgo, bet į gydymą ligoniai reagavo, kaip priderėjo.

Vaistai veikė.

Siuzaną, paguldytą kitame ligoninės priestate, itin griežtai saugojo, tačiau atsargumas pasirodė besantis nereikalingas. Įveikusi ugnį, ji išties grįžo su vaistais. Moters organizme virusas išgaravo be pėdsakų. Pranyko ir eis, ir trans.

Liko tikai vaistai. Ne antikūnai, enzimai ar baltieji kraujo kūneliai. O bakterijos. Tos pačios melsvabakterės, dėl kurių Siuzana švytėjo.

Antrasis tiesioginis toksinių medžiagų poveikis vėl transformavo bakterijas, pakeitė jų gyvenimo ciklą. Kaip ir sveikųjų jogurto Lactobacillus atveju, įskiepytos arba nurytos melsvabakterės pagamino gerybinius junginius, kurie sunaikino Judo padermės nuodus, suvirškino virusą ir visiškai jį ištrynė.

Po terapijos pacientui išryškėdavo lengvam gripui būdingi simptomai, bet išgydytas žmogus tapdavo atsparus pakartotinei infekcijai. Suleistos į sveikų subjektų organizmus bakterijos funkcionuodavo kaip vakcina ir suteikdavo imunitetą. Panašiai veikdavo Saiko skiepai nuo poliomielito. Bet geriausia, kad jas buvo nesudėtinga užauginti. Pavyzdžius gavo laboratorijos visame pasaulyje. Vaistų kiekiai nenumaldomai augo, sukauptos jų atsargos padėjo užgniaužti pandemiją ankstyvojoje stadijoje ir apsaugoti planetą nuo recidyvo.

Bet sveikatos organizacijos budrumo neprarado.

— O kaipgi Kalėdų sala, kur viskas prasidėjo? — paklausė Liza, atsisėsdama ant lovos kraštelio.

Peinteris žengė prie vazos ir apvytusias gėles pakeitė rožėmis.

— Padėtis nebloga. Beje, paskaičiau keletą dokumentų, kuriuos tavo draugas Džesis spėjo nudžiauti iš skęstančio kruizinio lainerio. Atrodo, prieš sprukdami iš salos, „Gildijos“ žmonės priešvėjinę pakrantę užtvindė chlorkalkėmis. Ne iš altruizmo, suprantama. Tiesiog stengėsi nuslopinti vandens žydėjimą, nenorėjo prie savo atradimo prileisti konkurentų.

— Tavo manymu, melsvabakterės nebeišplis?

Gūžtelėjęs pečiais, Peinteris prisiartino prie lovos ir atsisėdo. Suėmė jos ranką — jokio konkretaus tikslo nepuoselėjo, taip pasielgė instinktyviai. Štai už ką Liza jį mylėjo.

— Sunku pasakyti, — tarė. — Sala stipriai nukentėjo nuo taifūno. Aplinkinius vandenis stebi tarptautinė jūrų mokslininkų komanda, kuriai vadovauja daktaras Ričardas Grafas. Jis mums suteikė labai vertingos informacijos apie krabus... todėl pagalvojau, kad šito paskyrimo nusipelnė.

Liza suspaudė Peinterio delną. Jam paminėjus Grafą, į galvą grįžo mintys apie Monką. Moteris atsiduso, įbedė akis į auksines žuveles, nardančias akvariume.

Peinteris apkabino jos pečius, prisitraukė arčiau. Kita ranka vėl susirado Lizos pirštus. Puikiai suvokė, kas šiuo momentu ją graužė. Prabilo tylesniu balsu, atsisakęs žaismingų intonacijų.

— Tu girdėjai, kad mes apklausiame tuos, kurie išsigelbėjo iš „Jūrų valdovės“?

Užuot atsiliepusi, ji apsivijo Peinterio liemenį. Nujautė sulauksianti nemalonių naujienų.

Jungtinės JAV ir Australijos pajėgos iki šiol buvo izoliavusios salą. Australų komandosai evakavo žmones iš degančio ir skęstančio lainerio. Didžioji „Gildijos“ tyrimų dalis nūnai glūdi tūkstantį pėdų po vandeniu, nugrimzdusi į gelmes, plėšriųjų kalmarų namus. Dėl tų padarų nardymas tapo pernelyg pavojingu užsiėmimu. Kalmarus priskyrė naujai Taningia rūšiai ir, pagerbiant Siuzanos vyro atminimą, suteikė Taningia Tunis vardą.

Vakar Liza telefonu kalbėjo su Henriu bei Džesiu, įkurdintais Pusato pabėgėlių stovykloje. Jie išgyveno, per chaosą į pagalbą pasitelkę kanibalus sugebėjo apsaugoti didžiumą pacientų ir PSO personalo. Likimas nepagailėjo tik ligonių, kurie virto siautėjančiais bepročiais. Jų smegenys patyrė nepataisomą žalą. Dauguma iš apkrėstųjų žuvo, kai nuskendo laivas. „Gildijos“ komandos nariai iš „Jūrų valdovės“ gyvi neištrūko.

Neskaitant galbūt vienos išimties.

Džesis papasakojo apie evakuaciją. Jis aptiko užrakintą triumą, iš kurio sklido vaikų verksmas. Sanitaras įsilaužė pro duris ir spėjo laiku išsivesti vaikus. Tie išklojo istoriją apie keistą angelišką moterį, subūrusią visus mažylius ir juos uždariusią saugioje vietoje. Tuomet ji nuviliojo šalin paklaikusius pacientus.

Vaikai apibūdino savo gelbėtoją.

Nebylią it kapas, plevėsuojančiais juodais plaukais, apsigaubusią šilko darbužiais.

Surina.

Ji pranyko.

Peinteris pridūrė:

— Mes apklausėme visus, apgyvendintus stovykloje.

— Dėl Monko, — sušnibždėjo ji.

— Vienas iš PSO medikų slapstėsi laivo denyje. Jis turėjo žiūronus. Matė, kaip pabėgote „Jūrų strėle“. Kaip Monkas nukrito. Kaip jį užgriuvo ir į gelmes nugramzdino tinklas. — Peinteris trumpam nutilo, giliai įkvėpė, lyg būtų pailsęs. — Į paviršių jis neišniro.

Liza užsimerkė. Jautė, kad viduje kažkas išsprogo, venas užliejo deginančia rūgštimi, atėmė jėgas. Širdies kertelėje vis dar vylėsi... griebėsi už šiaudo... Būtent todėl lauke atsiklaupė prieš Budos statulą.

Meldėsi, jog Monkui būtų pavykę išsaugoti gyvybę.

— Jo nebėra, — pagaliau sau pripažino tiesą.

Ak, Monkai...

Ji įsikniaubė į Peinterio krūtinę. Ašaromis suvilgė vyriškus marškinius. Tvirtai įsikibo į mylimąjį, tarsi norėdama užsitikrinti jo realumu.

— Ar jau sakei Ketei? — sumurmėjo skruostu prigludusi prie Peinterio. Jis neatsiliepė, tik virptelėjo.

Taip, su Kete šnekėjo.

Liza nutraukė jo ranką nuo savo peties ir pabučiavo į delną.

Peinteris kimiai sukuždėjo:

— Daugiau niekada manęs nepalik.

Moteris atsiminė, kodėl pasisiūlė į šitą misiją. Jai magėjo įvertinti savo gyvenimą, išnirus iš Peinterio šešėlio. Profesiniu bei asmeniniu požiūriais pažvelgti į bendrą jųdviejų ateitį.

Atsakymą sužinojo.

Iš įvairių įvykių, pradedant kanibalų antpuoliais ir baigiant bepročių kankinimais.

Ji buvo tikra turinti užtektinai jėgų, kad išgyventų viena.

Bet...

Liza pasviro ir bučiuodama jį į lūpas sušnabždėjo:

— Štai kur mano vieta.

12 valandų 02 minutės

Grėjus traukė takeliu, vingiuojančiu per ligoninės sodą. Jis persirengė džinsais, palaidais marškinėliais su tropinių vaizdų raštais, apsiavė batus. Jautėsi puikiai nusimetęs paciento apdarą ir apsivilkęs įprastais drabužiais. Dar labiau džiaugėsi galėdamas atsidurti lauke, pasimėgauti saulės šviesa, nors plaučius iki šiol slėgė sunkumas, o jautrias akis spigino ryškūs spinduliai. Jis tebegijo, tačiau per savaitę, praleistą už uždarų durų, viduje kunkuliuojanti energija tik pakurstė susierzinimą.

Komandoras nudrožė sparčiau, platesniais žingsniais. Ratu apsuko sodą ir ligoninės pastatą. Nenorėjo sulaukti jokių netikėtumų. Savo planą rezgė pastarąsias tris dienas, tad dabar atėjo metas jį įgyvendinti.

Priešais pasirodė vartai.

Jiems leisdavo išeiti, bet ne toliau kaip į čionykštį kaimelį.

Apėjęs aukštą gyvatvorę, Grėjus nėrė į nedidelę lapinę, kur stūksojo nuošalus altorius su apkūniu, raudonu šilku nuklotu Buda. Ant žemės gulėjo pora smilkalų lazdelių, bet nūnai dūmijo ne jie.

Kovalskis stovėjo atsirėmęs į statulą, nuleidęs delną ant akmeninio viršugalvio. Jis išsitraukė cigarą iš burnos ir išpūtė tirštą, pailgą dūmų debesį.

— O, taip, — patenkintas sudejavo...

— Ir kur gavai... tiek to. — Grėjus pakėlė ranką. — Ar radai, ko prašiau?

Žaliūkas sumaigė cigarą į Budos petį.

Atsaini šventvagystė privertė krūptelėti net komandorą.

— Aha, bet kurių galų jums viso to reikia? — paklausė Kovalskis, iš už nugaros kilstelėdamas į popierių suvyniotą ryšulį. — Daviau kyšį sanitarui, kuris mane prausė kempine. Gaila, kad ne mergina. Būtų buvę kur kas smagiau. Bet jis nupirko viską, ko pageidavote.

Grėjus čiupo paketą ir pajudėjo atgalios.

Kovalskis ant krūtinės sukryžiavo rankas, savo nusivylimą išduodamas surauktais antakiais, netgi dirgliai atsidūsėdamas.

Komandoras stabtelėjo.

— Kas yra?

Jūrų pėstininkas išsižiojo ir vėl susičiaupė.

— Kas? — neatlyžo Grėjus.

— Na... — Kovalskis atmetė rankas į viršų. — Pirmiausia... man nė karto nepasitaikė proga pašaudyti. Nei iš karabino, nei iš kovinio ar bent orinio pistoleto! Lygiai taip pat sėkmingai galėjau darbuotis sargybiniu namuose. Ir už visus vargus man atsidėkojo krūva adatų į pasturgalį!

Grėjus pastovėjo sustingęs, spoksodamas į pašnekovą. Ilgesnio monologo iš Kovalskio girdėti neteko. Akivaizdu, kad šita tema jam žadino audringas emocijas.

— Aš tik sakau... — ūmai sumišęs burbtelėjo vyrukas.

Komandoras atsiduso.

— Eime. — Jis numygo vartų pusėn. Kovalskiui jautėsi skolingas.

Sekdamas iš paskos, jūrų pėstininkas paklausė:

— Kur mes keliaujame?

Grėjus jį nuvedė prie vartų. Budintis sargybinis pasisveikino galvos linktelėjimu. Po pažastimi pasikišęs paketą, komandoras kišenėje sužvejojo piniginę. Ištraukė kupiūrą ir ją įbruko Kovalskiui.

— Ką man veikti su dešimtine? — nesuprato tas.

Kitapus įėjimo į ligoninės teritoriją Grėjus pamojo į kelią, kur plušėjo darbininkai. Tailandietišku stiliumi. Keturi vyrai ir du stambūs gyvuliai.

— Matai... drambliai.

Kovalskis padėbsojo į suplūktos žemės ruožą, nukreipė akis į banknotą, kurį gniaužė delne, pažiūrėjo į dramblius. Ir išsišiepė iki ausų. Jis nužirgliojo pirmyn, atsigręžęs pabandė nutaisyti dėkingą veido išraišką, bet nesėkmingai. Galop vėl patraukė keliu.

— O, taip, man seniai knietėjo pakeliauti ant dramblio... — žaliūkas sumostagavo delnu. — Ei tu! Ranklaižy!

Grėjus apsisuko ir grįžo į ligoninės sodą.

Vargšas dramblys.

12 valandų 15 minučių

Vigoras ilsėjosi išsitiesęs ant savo gulto, nosį pabalnojęs skaitymui skirtais akiniais. Ant naktinio staliuko, aplink akvariumą su auksine žuvele, riogsojo stirtos knygų. Kitoje lovos pusėje gulėjo šūsnys atspausdintų straipsnių: apie angeliškus rašmenis, Marką Polą, khmerų istoriją, Angkoro griuvėsius.

Šiuo metu jis ketvirtą kartą tyrinėjo mokslinį pranešimą, kurį citavo Grėjus: straipsnį iš 1994-aisiais išleisto „Science“ žurnalo, nagrinėjantį žmogiškų kalbų sąsajas su DNR kodu.

Fantastiška...

Prie atvirų durų pastebėjęs judesį, Vigoras pakėlė akis ir išvydo Grėjų.

— Komandore Pirsai! — sušuko.

Amerikietis stabtelėjo ties slenksčiu, pažiūrėjo į laikrodį, tuomet pasviro pro tarpdurį.

— Taip, monsinjore.

Oficialiai skambantis atsakymas Vigorą nustebino. Kažkas Grėjui nedavė ramybės.

— Užeikite minutėlei. — Dvasininkas mostu jį pakvietė vidun.

— Tik ją ir turiu. — Grėjus žengė į palatą. — Kaip jaučiatės?

— Gerai. — Vigoras numojo ranka tuo parodydamas, kad jam rūpi kas kita. — Aš skaičiau straipsnį. Nė nenutuokiau, jog iš mūsų genų veiklūs tėra trys procentai. O likę devyniasdešimt septyni nuošimčiai išvis nieko nekoduoja. Bet savotišką kalbą galima įžvelgti netgi tose šiukšlėse, jeigu jos apdorojamos kriptografine programa. Tiesiog stebėtina. — Vigoras nusiėmė akinius. — Grėjau, kas būtų, jei šią kalbą pavyktų perprasti?

Komandoras linktelėjo.

— Kai kurių dalykų tikriausiai niekada nebus lemta pažinti.

Monsinjoras nežymiai suraukė antakius.

— Ne, aš tuo netikiu. Vargu ar Dievas mums dovanotų tokias dideles smegenis, jei nenorėtų, kad jomis pasinaudotume. Žmonėms įgimta klausti, ieškoti, siekti suvokti visatą — ir išorinę, ir vidinę.

Grėjus vėl pasitikslino laiką. Į riešą pašnairavo akies krašteliu, nenorėdamas pasirodyti nemandagus.

Vigoras nusprendė liautis kankinęs jaunuolį, kuris nebenustygo vietoje.

— Tuojau paaiškinsiu, ką turėjau omenyje. Pamenate, kaip oloje, po Bajono šventykla, užsiminiau, jog angelų raštas — galbūt rašytinė nežinomos genetinės kalbos forma — gali įkūnyti Dievo Žodį, kuris mumyse atskleidžia kažką didingesnio... kažką, kas slypi devyniasdešimt septyniuose genetinio kodo procentuose. Tariamo šlamšto gelmėse. O jeigu tai ne šlamštas? Kas žino, gal mums suteikė progą užmesti akį į savo didybės dalelę.

— Apie ką jūs šnekate?

— Apie Siuzaną. Nenustebčiau, jei jos transformacija prilygo žvilgsniui į tikrąjį angelų rašto vertimą.

Matydamas, kad komandoro veide nušvito skeptiška išraiška, Vigoras pakėlė ranką.

— Šįryt kalbėjau su Liza. Ji užsiminė mananti, jog, Siuzanai atsidūrus saulėkaitoje, bakterijos energijos suteikė toms smegenų dalims, kurios paprastai esti ramybės būsenoje. Įdomus pastebėjimas: veiklūs yra tiktai genetinio mūsų kodo trupinėliai, ir tuo pačiu metu mes naudojamės itin menka smegenų dalimi. Argi ne keista?

Grėjus atsainiai gūžtelėjo.

— Tikriausiai.

Vigoras tęsė.

— O jei angelų raštas atspindi visą potencialą, kuris slypi mumyse ir laukia, kol jį pažadins? Anot Pradžios knygos, Dievas mus sukūrė pagal savo atvaizdą. Kas, jeigu tikruoju atvaizdu, glūdinčiu apmirusiose smegenų dalyse, pasislėpusiu angelų rašte, tarp DNR šiukšlių, mums dar tik lemta tapti? Galbūt žmogus, Bajono požemiuose sienas išmarginęs švytinčiais angeliškais simboliais, siekė suvokti tą potencialą. Juk pats sakėte, kad užrašuose lyg ir trūksta tam tikrų fragmentų.

— Taip, — pripažino Grėjus. — Jūs iškėlėte įdomias, tyrimo vertas hipotezes, bet aš abejoju, ar mes kada atskleisime tiesą. Siuzana galutinai atsigavo, iš Peinterio sužinojau, kad kasinėtojų komanda vis dėlto sugebėjo prasilaužti į Bajono požemius. Kai kurios sienos išliko sveikos, bet rūgštinė bomba, kurią susprogdino Naseras, švariai išvalė visus paviršius. Raštas išgaravo.

Monsinjoras nusiminė.

— Kaip gaila. Beje, mano mintys vis sukasi apie tai, ko oloje neradome.

— Ko?

— Vėžlio, — atsakė Vigoras. — Jūs manėte, jog ten aptiksime kažkokį slėpinį, susijusį su Višnu įsikūnijimu.

— Galbūt tiesiog Judo padermę. Žvilgantį telkinį. Pats užsiminėte, kad senovės khmerai, suradę švytinčią olą, galėjo ją palaikyti kokio dievo namais. Pavyzdžiui, Višnu.

Vigoras nenuleido akių nuo komandoro.

— Arba Siuzana pamatė didingesnės paslapties šmėstelėjimą, trumpam įžiūrėjo dievišką ar angelišką, mumyse tūnantį potencialą.

Grėjus vėl patraukė pečiais, akivaizdžiai nekantraudamas užbaigti pokalbį. Bet, kaip Vigoras ir vylėsi, jis nežymiai suraukė antakius. Smalsumo sėkla pasėta. Monsinjoras norėjo, kad jaunasis amerikietis išliktų atviras naujoms idėjoms.

Sykiu buvo matyti, jog dabar komandoro mintis ir dėmesį prikaustė kažkokie kiti, svarbesni reikalai. Vigoras mostu paragino Grėjų eiti, bet, kai tas išniro pro tarpdurį, sušuko:

— Perduokit linkėjimus Seihanai.

Grėjus kluptelėjo, truputį susiraukė ir nudrožė šalin.

Monsinjoras vėl pabalnojo nosį akiniais.

Ak, mieloji, naivioji jaunyste...

12 valandų 20 minučių

Sargybiniui, budinčiam prie Seihanos palatos durų, Grėjus įteikė kavos puodelį.

— Ar ji pabudusi?

Jaunesnysis leitenantas, šviesiaplaukis eilinis vaikinas, tik patrūkčiojo pečiais.

— Nežinau.

Grėjus žengė pro tarpdurį. Paskyrimas leitenantui, be abejo, kurstė žiovulį. Po antrosios operacijos, per kurią chirurgai aplopė šautinį sužeidimą, pacientei beveik nuolat leido migdomuosius. Seihana vėl persiplėšė žaizdą, dėl ko prasidėjo vidinis kraujavimas.

Tuo metu, kai gelbėjo Grėjaus gyvybę.

Komandoras atminė, kaip jį tempė Seihanos rankos, kaip pūslėmis nusėtą jos veidą perkreipė skausmas, kokie ištinę atrodė paakiai.

Grėjus įėjo į palatą.

Moteris tysojo išskėtusi rankas, antrankiais prirakinta prie lovos.

Vilkėjo ligoninės mantiją. Jos kūną užklojo švari antklodė.

Kambarys, skirtas psichiniams ligoniams, atsidavė sterilumu ir šalčiu. Neskaitant lovos ir ratuotos, prie sienos pristumtos pakylos, jokių kitų baldų čia nebuvo. Aukštai įstiklintą, siaurą langą dengė plieninės langinės.

Jam atžingsniavus į kambarį, Seihana pasimuistė. Kryptelėjo galvą. Paniuro ir beveik nepastebimai nudūrė akis, dėl suvaržymų užvaldyta apmaudo. Staiga veide blykstelėjo pyktis, nustelbęs visas kitas emocijas. Ji patimpčiojo vieną antrankiais įkalintą riešą.

Priėjęs Grėjus atsisėdo ant lovos.

— Nors mano tėvai sveiki gyvi, — be užuolankų prabilo, — tai nereiškia, jog tau atleidžiu. Arba išvis kada nors atleisiu. Bet esu tau skolingas. Ir neleisiu mirti. Tik ne taip.

Kišenėje jis sukrapštė raktelį, ištiesęs ranką, kilstelėjo Seihanos riešą. Pirštų galiukais užčiuopė paspartėjusį pulsą.

— Rytojaus rytą tave išsiųs į Gvantanamo įlanką, — pridūrė.

— Žinau.

Kaip ir Grėjus, moteris suprato, jog kelionė į kalėjimą tolygi mirties nuosprendžiui. Jeigu nežus artimiausiu metu, Seihaną užtildys „Gildijos“ žudikai arba viena iš kitų žvalgybinių agentūrų. Izraelio MOSSAD iki šiol ją medžiojo.

Komandoras įkišo raktą į spynelę ir jį pasuko. Spragtelėję antrankiai nukrito.

Seihana atsisėdo, bet Grėjų tebevarstė įtariu žvilgsniu.

Atkišo delną tikrindama, ar jis išties nusiteikęs geranoriškai.

Grėjus padavė raktelį ir, kol ji rakino kitus antrankius, ant lovos nuleido iš Kovalskio gautą paketą.

— Čia rasi trijų rūšių drabužius: seselės uniformą, vietinį apdarą ir maskuojamuosius drabužius. Be to, pridėjau čionykštės valiutos. Tapatybės pažymėjimo suorganizuoti neįstengiau. Turėjau per mažai laiko.

Moteris išvadavo ranką iš pančių ir pasitrynė riešus.

Už slenksčio ant grindų tyliai žnegtelėjo kūnas.

— Tiesa, dar apsvaiginau sargybinį.

Ji pasuko galvą į duris, vėl atsigręžė į Grėjų. Akyse sužybčiojo liepsnelės. Nespėjus komandorui sukrutėti, Seihana pasviro į priekį, griebė jį už apykaklės ir prisitraukusi prie savęs įsisiurbė į lūpas. Bučinys atsidavė saldoku vaistų prieskoniu.

Grėjus instinktyviai bandė atšlyti. Atsibeldė čia ne tam...

Et, velniop...

Apkabinęs moterį, komandoras tvirtai suėmė ją už pakaušio. Seihana prisispaudė prie amerikiečio, užvirto ant jo, persiropštė, galop nuleido kojas ant grindų. Krisdamas ant nugaros, Grėjus pakrypo visu kūnu.

Ir išgirdo antrankių traškėjimą.

Seihana nuo jo atsistūmė.

Dešinysis Grėjaus riešas buvo prirakintas prie lovos.

Pakėlęs akis, komandoras spėjo išvysti alkūnę, artėjančią prie jo veido.

Po smūgio galva šastelėjo atgal. Liežuvį nutvilkė kraujo skonis.

Ji užšoko ant aukos, apžergė krūtinę ir sugniaužė pirštus. Grėjus iškėlė laisvąją ranką, pasirengęs blokuoti kirtį. Seihana ant šono pakreipė galvą.

— Pabėgimas turi atrodyti įtikinamai, antraip už išdavystę pats atsidursi Gvantaname.

Jos tiesa.

Grėjus nuleido ranką.

Moteris tvojo stipriai, praskėlė lūpą. Po trinktelėjimo jam ėmė spengti ausyse. Seihana pakratė ranką, idant atslūgtų ją nudiegęs skausmas, ir vėl pakėlė kumštį.

— O čia už tai, kad manimi nepasitikėjai. — Taip pareiškusi šėrė antrą kartą.

Iš šnervių čiurkšlėmis ištryško kraujas. Akimirkai aptemo sąmonė.

Ji pasilenkė ir sukuždėjo Grėjui į ausį:

— Ar atsimeni, ką tau žadėjau pačioje pradžioje?

— Ką gi? — pasisukęs ant šono, komandoras nusispjovė.

— Kad atskleisiu šnipo tapatybę, kai visa tai užsibaigs.

— Bet jokio šnipo nėra.

— Tu įsitikinęs?

Iš viršaus žvelgianti Seihana nuo jo neatplėšė akių. Staiga Grėjų apniko dvejonės.

Ji atsilošė, alkūne užvožė belaisviui į paakį, kirto slystamuoju smūgiu.

— Jėzau!

— Ištinsi žavingai. — Moteris pasitrynė lūpas, tyrinėdama jį tarytum menininkas, kuris įdėmiai nužiūri tapomą paveikslą. Galiausiai paskelbė: — Grėjau, aš ir esu šnipė.

— Ką?..

— Pakišta „Gildijai“.

Seihana kumščiu pylė į kitą jo akį. Regėjimo laukas trumpam prasmego tamsoje.

— Negi dar nesusigaudei, kad priklausau geriečių gretoms?

Grėjus gulėjo apsvaigęs tiek nuo jos žodžių, tiek nuo kirčių.

— Dviguba agentė? — nepatikliai iškosėjo. — Prieš dvejus metus tu į mane šovei! Tiesiai į krūtinę!

Ji vėl kilstelėjo kumštį.

— Nes žinojau, kad vilki skystuosius šarvus. Ar tau niekada nešovė mintis, kodėl juos dėvėjau ir aš? Še tau, Grėjau, užuomina.

Po eilinio smūgio jo galva sulingavo į šonus. Moteris sužnybo Grėjaus nosį aiškiai svarstydama, ar ją sulaužyti.

— O bomba su juodligės bacilomis? Fort Detrike?

— Sterilizuota. Netikra. Kaltę ketinau suversti bombos gamintojui.

— Bet... kaipgi muziejaus prižiūrėtojas iš Venecijos? — suburbuliavo Grėjus. — Tu jį šaltakraujiškai nužudei.

Seihana nagais perrėžė kairįjį jo skruostą, šiame išskobdama gilias, tarsi ugnis deginančias vagas.

— Jei nebūčiau taip pasielgusi, išskersta būtų visa jo šeima. Įskaitant žmoną ir dukterį.

Krūptelėjęs Grėjus išpūtė akis. Ji turėjo atsakymus į visus klausimus.

Moteris atsilošė, prie savo ausies iškėlė plaštaką pasirengusi dar vienam smūgiui, įsispigino į jo nosį.

— Manęs niekas nesustabdys... tik ne dabar, ne po penkerių metų, kai aš beveik išsiaiškinau, kas vadovauja „Gildijai“.

Seihana smogė, bet šįkart Grėjus spėjo sugriebti moters riešą.

Ji užgriuvo komandorą visu svoriu, primygo prie lovos.

— Seihana.

Įsitempusi moteris jį nutvilkė liepsnojančiomis, lyg ir skausmą spinduliuojančiomis akimis. Jųdviejų žvilgsniai susikirto. Grėjaus veide ji kažką bandė įžiūrėti, tačiau nesėkmingai. Vienai sekundės dalelei šmėkštelėjusią nusivylimo išraišką papildė apmaudas... galbūt vienatvės jausmas. Susitvardžiusi Seihana kita alkūne skėlė jam į ausį, ir komandoro akiratį nusėjo žvaigždutės. Grėjus paleido jos ranką. Moteris savo ruožtu atšlijo ir nuslydo ant grindų.

— Užteks, — sumurmėjo.

Ji atsikratė ligoninės mantija, skubiai užsimetė seselės uniformą, žaizdotą, bet gyjantį veidą prisidengė šilkine skarele. Į lovą neatsigręžė.

— Seihana?

Apsirengusi ji priartėjo prie durų. Keletą žodžių, ištartų švelniu balsu, tarstelėjo atgal neatsisukdama.

— Galėtum bent truputį manimi pasikliauti. Nejau nė tiek nenusipelniau?

Jis nespėjo atsiliepti, nes Seihana nėrė pro tarpdurį. Už jos nugaros užsitrenkė durys.

Galėtum manimi pasikliauti...

Sergėk, Dieve, bet Grėjus iš tikrųjų ja pasitikėjo.

Komandoras atsisėdo lovoje. Veidas skausmingai pulsavo, vienas paakys jau tino.

Praslinko penkiolika minučių. Pakankamai daug laiko, kad Seihana sugebėtų pasprukti.

Į palatą įsmuko Peinteris.

— Ar viską įrašėte? — pasiteiravo Grėjus.

— Iki menkiausių smulkmenų.

— Ar įmanoma, kad ji sakė tiesą?

„Sigmos“ direktorius susiraukė, dėbsodamas į duris.

— Seihana — užkietėjusi melagė.

— Antraip „Gildijoje“ neišgyventų.

Peinteris atrakino antrankius.

— Kad ir kaip ten būtų, per operaciją į pilvą implantuota „blakė“ leis atsekti jos koordinates.

— O jei svetimkūnį aptiks „Gildija“?

— Tai plastiko polimeras. Rentgeno spinduliais neužfiksuojamas. Niekas jo neras.

Nebent perpjautų pilvą.

Grėjus atsistojo.

— Pats suprantat, jog taip elgtis nederėjo.

— Kitu atveju mūsų valdžia nė už ką nebūtų sutikusi paleisti jos į laisvę.

Komandoras prisiminė į jį įbestas Seihanos akis.

Nūnai neabejojo dėl dviejų dalykų.

Ji nemelavo.

Ir netgi dabar apie laisvę galėjo tiktai pasvajoti.

EPILOGAS

Rugpjūčio 11 diena, 08 valandos 32 minutės

Takoma Parkas, Merilendas

— Restauratoriai padirbėjo puikiai, — tarė Grėjus.

Jo tėvas drėgnu, poliruokliu suvilgytu skudurėliu perbraukė „Tanderberdo“ kapotą. Jie ištraukė automobilį iš griovio ir nutempė ant buksyro platformos. Peinteris pasirūpino, kad „Ti-berdą“ atnaujintų geriausiose visoje Kolumbijos apygardoje klasikines mašinas restauruojančiose dirbtuvėse. Tėvas atgavo savo turtą praėjusią savaitę, bet Grėjus jį išvydo pirmą kartą.

Vyresnysis Pirsas žengė atbulas, į šonus įrėmęs rankas. Tevilkėjo apatinius, tepaluotus marškinėlius ir ilgus šortus, po kuriais buvo matyti nauja koja, dar viena „Sigmos“ dovana, PGPRA suprojektuota, itin tikroviškai atrodanti galūnė. Bet šiuo metu jam rūpėjo ne protezas.

— Grėjau, ką manai apie naujuosius ratlankius? Jie ne tokie žavūs kaip senieji „Kelsi“, ar ne?

Sūnus apėjo automobilį ir sustojo greta tėvo. Jokio skirtumo tarp senųjų ir naujųjų ratlankių neįžvelgė, tačiau patvirtino:

— Aha, tikras šlamštas.

— Mm-hmm, — numykė Džekas. — Tačiau nemokami. Tas Peinteris velniškai dosnus.

Grėjus nujautė, kokia tema pakryps pokalbis.

— Tėti...

— Mudu su motina pakalbėjome, — nutraukė jį vyresnysis Pirsas, — ir nutarėme, jog tau derėtų likti „Sigmoje“.

Komandoras pasikasė galvą. Kišenėje jau turėjo atsistatydinimo prašymą. Grįžęs iš Kambodžos, tėvą rado ligoninėje, „Taser“ elektrošoku apdeginta krūtine. Motinai įskilo riešas, todėl ji vaikščiojo su parišta ranka, bet kur kas didesnį šiurpą kėlė paakyje juoduojanti mėlynė.

Dėl visko kaltas jis.

Nedaug trūko, kad ligoninėje Grėjus būtų palūžęs.

Kokį saugumą galėtų garantuoti tėvams, jei tebedirbtų „Sigmoje“? Komandoro tapatybę „Gildija“ žinojo. Kaip ir tai, kur rasti jo gimdytojus. Tuodu apsaugoti įmanoma vieninteliu būdu: atsistatydinant. Peinteris mėgino įtikinti savo pavaldinį, kad „Gildija“ laikysis atokiau, nes šios valdžia paprastai nesigriebdavo keršto ar atsakomųjų veiksmų. Per būsimas misijas, tikino direktorius, prieš Grėjui išvykstant, „Sigma“ pasirūpins jo tėvais.

Bet kai kurios misijos užgriūdavo motociklo, atlėkusio ir sudribusio prie tavo namų, pavidalu.

Tokiems įvykiams iš anksto nepasiruoši.

— Grėjau, — neatlyžo tėvas, — tavo darbas labai svarbus. Liaukis dėl mūsų nerimavęs. Neleisk emocijoms tave sustabdyti.

— Tėti...

Džekas pakėlė delną.

— Savo nuomonę išklojau. Apsispręsk pats. Aš dar turiu pagalvoti, patinka man tie ratlankiai ar ne.

Grėjus jau sukosi, kai tėvas suėmė jį už peties, prisitraukė prie savęs ir viena ranka apkabino. Kartelį spustelėjęs, atstūmė sūnų.

— Eik pažiūrėti, ką tavo mama pridegino pusryčiams.

Nusigavęs iki užpakalinių durų, Grėjus pamatė laukan išnyrančią motiną.

— O, Grėjau, ką tik telefonu šnekėjau su Kete. Ji užsiminė, kad iš ryto čia užsuksi.

— Aha, prieš keliaudamas į kontorą. Prieangyje palikau keletą Monko daiktų. Tėtis paskolins savo „Ti-berdą“, tad po pietų padėsiu Ketei ir šen bei ten pavažinėsiu.

— Aš žinau, kad laidotuvės įvyks tik po kelių dienu, bet... na, turiu porą pyragų. Ar galėtum juos perduoti Ketei?

— Pyragų? — neslėpdamas dvejonių pasitikslino Grėjus.

— Nesijaudink. Abu pirkau kepykloje. Tiesa, Penelopei radau kelis žaislus. Ir žavingą kombinezoną su drambliukais...

Jis tik linkčiojo suprasdamas, kad motina netrukus nutils.

— Kaip laikosi Kėtė? — galiausiai paklausė ji.

Grėjus palingavo galva.

— Būna ir gerų dienų, ir blogų.

Bet pastarųjų gerokai daugiau.

Motina atsiduso.

— Nuvežk tuos pyragus. Paskutinį kartą, kai mačiau Ketę, ji atrodė liesutė kaip smilga.

Skanėstų paketus įkišęs į popierinį maišelį, Grėjus nužygiavo per kambarius link priekinės verandos. Išniro laukan ir priėjo prie krūvos dėžių, kuriose buvo sudėta visa Monko manta iš jo spintelės ir keletas daiktų, užsilikusių Grėjaus bute.

Be to, vieną dėžutę reikėjo nugabenti į laidotuvių biurą. Raideris Blantas, milijardierius, grąžino dirbtinę plaštaką — šią iškrapštė iš hidroplano, perpjovęs sparno skersinį. Kėtė nė nenorėjo žiūrėti į protezą, ir dėl to Grėjus našlės nekaltino. Tačiau rankos dalį ji paprašė įdėti į tuščią karstą, kuris atguls Arlingtono nacionalinėse kapinėse. Kiekvienas turėjo atsinešti ir kape palikti atminimo dovanas.

Grėjus susirado mėgstamo Monko filmo kopiją. Plikagalvis jį paliko bičiulio apartamentuose, po vakarėlio, per kurį jiedu šlamštė picas bei spragėsius. „Muzikos garsus“. Dainų žodžius Monkas mokėjo mintinai ir jas traukė kartu su filmo aktoriais, ant kelio sūpuodamas Penelopę. Širdingesnio žmogaus Grėjus nepažinojo.

Jis galėjo tapti nuostabiu tėvu.

Komandoras prisiartino prie verandos sūpuoklių. Kišenėje sugraibė į tris dalis perlenktą, truputį suglamžytą atsistatydinimo pareiškimą. Nykščiu ir smiliumi išlygino popieriaus raukšles. Dabar mielai būtų pasitaręs su Monku...

Grėjui atsisėdant, jo ausis pasiekė nuo dėžių sklindąs krebždesys.

Aplinkui gyvenančios voveraitės neturėjo baimės jausmo.

O, velnias, pyragai...

Jis pašoko ir nubėgo prie dėžių stirtos. Bet garsus skleidė ne skanėstų paketas. Grėjus susiraukė. Panaršęs susirado tą, kuriame buvo girdėti skrebenimas.

Kas čia, velniai griebtų?

Grėjus nuėmė dangtį.

Peinteris ne vien dovanojo naują koją jo tėvui ir sutaisė metalo laužu virtusį „Tanderberdą“. Direktorius nenorėjo, kad Monko ranką laidotų apanglėjusią. Todėl liepė skrupulingai ją atnaujinti. Dabar protezas gulėjo įvyniotas į polistireną... kurį krapštė vienas iš pirštų.

Jis pakėlė plaštaką. Smilius sukrutėjo ore. Grėjų nukratė šiurpulys. Kas, jeigu tai pamatytų Kėtė?

Matyt, elektros laidų sistemoje įvyko trumpas sujungimas.

Komandoras nuleido ranką ant krėslo. Tebejudantis pirštas įniko barbenti į medinę sėdynę. Grėjus pasibjaurėjęs nusigręžė. Stvėrė savo mobilųjį, ketindamas į šuns dienas išdėti susimovusius „Sigmos“ technikus.

Net spaudžiant greitojo rinkimo mygtuką, jo dėmesį liguistai tebetraukė bilsnojimas. Klausydamasis garsų Grėjus suprato, kad jie skamba keistai ritmiškai.

Morzės abėcėlė.

Gerai pažįstamas nelaimės signalas.

S. O. S.

Grėjus apsisuko, išsprogino akis į protezą.

Negali būti.

— Monkai?..

14 valandų 45 minutės

Kardamono kalnai, Kambodža

Siuzana Tunis kopė stačiu, džiunglėmis apžėlusių kalnų tarpekliu, ėjo raibuliuojančių krioklio kaskadų pusėn. Ore kybojo reta migla, kuri žėravo dėmelėmis išmargintoje saulės šviesoje. Viena ranka užsikabinęs už vijoklio, atvykėlę piktai aprėkė kampučinis gibonas juodu, pilku kailiu įrėmintu veidu.

Ji žingsniavo pirmyn, ryžtingai brovėsi pro atogrąžų girią. Kardamono kalnai skyrė Kambodžą ir Tailandą; čionykštis regionas įkūnijo nesvetingą tankių miškų bei neprieinamų kalvų kraštą. Ketvirtąją kelionės dieną, gulėdama hamake po tinkleliu, apsaugančiu nuo uodų, moteris pastebėjo Indokinijos tigrą, nykstančios rūšies atstovą, kurio kresną kūną vagojo galybė dryželių. Kimiai suurzgęs, jis pradingo tarp medžių.

Neskaitant šitos akistatos, Siuzanai neteko susidurti su gyviais, stambesniais už stūgaujantį giboną.

Bent jau nematė nė vieno žmogaus.

Dėl savo nuošalumo ir raižytų vietovių, kalnai kitados buvo tapę raudonųjų khmerų prieglobsčiu. Sunkiai įveikiamos zonos jiems atstojo puikią slėptuvę. Ir čia nestigo priešpėstinių minų.

Bet Siuzana įtarė, kad nuo tų kraštų, iki kurių drįsdavo nusigauti partizanai, ji gerokai nutolo. Užlipusi ant kalvagūbrio, moteris nupėdino palei upokšnį, per miškais apaugusią plynaukštę. Priešakyje nuo rąstgalių šakelių į vandenį niurktelėjo keli pavidalai.

Batagur baska.

Keturpirščiai terapinai. Priklausantys vienai iš labiausiai nykstančių rūšių planetoje.

Dar žinomi karališkųjų vėžlių vardu, garbinami kaip dievų sargybiniai.

Štai kur jie įsikūrė namus.

Už purvinų gūžtų ir žiemojimui skirtų urvų, prie upės Siuzana išvydo rinkinį indų: molines, cilindro formos, trijų pėdų aukščio puodynes, aplipusias kerpėmis ir išraižytas įmantriais ornamentais. Senovinės kapavietės, kuriose slypėjo karalių bei karalienių kaulai. Panašios, itin šventos teritorijos buvo išsibarsčiusios po visus kalnus.

Bet niekas nesilankydavo šioje konkrečioje vietoje. Seniausioje iš visų.

Atsitraukusi nuo paupio, Siuzana numynė per kapines. Miškui įsirėmus į rievėtą uolos šoną, laidotuvių indai galų gale praretėjo.

Moteris žinojo, kur privalanti keliauti, nuo to momento, kai ją atgaivino daktarė Kamings. Įgijo ne vien pasaulį išgelbėsiančių vaistų... bet niekam neprasitarė.

Atskleisti šią paslaptį dar ne laikas.

Siuzana pasiekė uolą, prisiartino prie žaibo formos ertmės, kurios plotis ties pagrindu siekė dvi pėdas. Nusimetusi kuprinę, pasisukusi šonu, mažučiais žingsneliais ėmė skverbtis į angos gilumą. Už nugaros nenumaldomai blėso saulės šviesa.

Ji ištiesė ranką pirmyn. Sukaupė valios jėgas, privertė pirštų galiukus užsiplieksti ir leido švytėjimui išplisti iki peties. Tuomet pakėlė galūnę tarytum žibintą.

Štai dar vienas dalykas, išsaugotas paslaptyje.

Bet ne pats įspūdingiausias.

Pasišviesdama sau kelią, ji brovėsi į priekį.

Siuzana nenutuokė, kokį atstumą įveikė, prarado laiko pojūtį. Bet neabejojo, jog lauke jau tvyrojo naktis.

Akiratyje ūmai nušvito žvilgesys, plevenantis jos pusėn.

Sveikinantis atvykėlę.

Niekuo nesiskiriantis nuo to, kurį spinduliavo pati Siuzana.

Ji stūmėsi pirmyn tuo pačiu tempu, jautė, kad skubėti nėra reikalo.

Galų gale moteris atsidūrė erdvioje, skliautuotoje oloje, kur ir paaiškėjo, kas skleidžia šviesą. Ant įdubusių grindų, nelyginant žvaigždžių spiečiai, tviskėjo šimtai į tolybes išplitusių liepsnelių. Eidama pro jas, Siuzana matė, kad kiekvieną įkūnija figūra, išsiskėtojusi ant žemės, trykštanti vidine ugnimi, dėl kurios kūnas tapo permatomas it krištolas. Ji įsistebeilijo į vieną pavidalą, bet šiame teįžvelgė nervų sistemą: galvos bei stuburo smegenis ir periferinių nervų raizginį. Į šonus atmestos, blizgančių pluoštinių gyslelių kupinos rankos priminė išskleistus sparnus, kuriuose plunksnas atstojo plonyčių nervų gniutulėliai.

Angelai, tūnantys tamsoje.

Snaudžiantys. Lūkuriuojantys.

Siuzana judėjo į priekį, kol nusigavo iki figūros, kurios iki galo švytėjimas dar nepasiglemžė — kurioje tebuvo matyti plakanti širdis, gyslomis tekantis kraujas ir skeletas blausiais, bet įžiūrimais kontūrais.

Ji susirado laisvą vietą šalia kūno ir atsigulė. Išskėtė rankas, pirštų galiukais palietė kaimyną.

Galvoje nuskambėjo žodis. Nors ištartas senovine italų kalba, Siuzana jį suprato.

Baigta?

Moteris atsiduso.

Taip. Aš esu paskutinė. Šaltinis sunaikintas.

Tuomet ilsėkis, vaike.

Kiek laiko? Kada pasaulis bus pasirengęs?

Jis atsakė. Miegoti teks labai ilgai.

Ką man daryti?

Grįžk namo, mano vaike... kol kas grįžk namo.

Siuzana užsimerkė, patraukė pirštus nuo gretimos figūros ir leido jai vėl panirti į miego gelmes. Pati nugrimzdo į burbulą, gaubiantį jos gyvenimo visumą, žengė anapus, kiaurai plėvelę.

Priešais blykstelėjo skaisti šviesa. Rodės, tarytum ji būtų pažvelgusi tiesiai į saulę. Moteris nukreipė akis žemyn, sumirksėjo laukdama, kol atlėgs spiginantis ryškumas. Aplinkui vėl nušvito pasaulis. Po basomis kojomis švelniai lingavo laivas. Ausų būgnelius kuteno vienišos žuvėdros klykavimas, korpusą plaunančių bangelių plekšėjimas, odą glostančio vėjelio šiugždesys.

Tai sapnas, prisiminimas... ar kažkas kita?

Ji įkvėpė druskingo oro. Kokia nuostabi diena.

Žengusi prie turėklų, Siuzana įbedė žvilgsnį į mėlynas vandens platybes. Tolumoje pastebėjo kelias žalias salų dėmeles. Danguje regėjo plaukiantį vieną kitą debesėlį.

Ant laiptų, vedančių iš kajutės, sučežėjo žingsniai.

Siuzanai atsigręžus, jis pasirodė akiratyje. Įsikibo į sąramą ir rankomis prisitraukė iki tarpdurio. Šiuo momentu vilkėjo šortus bei trumparankovius banglentininko marškinėlius. Išvydęs ją, nutaisė suglumusią veido išraišką.

Bet po akimirkos nusišypsojo.

— O, štai ir tu.

Ji pripuolė prie Grego, tvirtai apsikabino savo vyrą.

Apačioje sulojo Oskaras. Senajam šuniui riktelėjo niurzgus balsas.

Siuzana įsikniaubė į vyro krūtinę, įsiklausė į plakančią jo širdį.

Gregas taip pat ją apglėbė.

— Kas yra, Siuzana?

Moteris pakėlė akis į jo veidą, pirštu perbraukė tris dienas neskustus barzdaplaukius ir pasistiebė, norėdama vyrą pabučiuoti.

Jis šiek tiek susilenkė, pasitikdamas žmonos lūpas.

Ir Siuzana suprato grįžusi namo.

Išnašos

Atleisk jiems, Viešpatie (ital.).

Mirusiųjų miestas (ital.).

Ačiū, Stefanai (ital.).

Džeris Brukhaimeris - garsus holivudinių komercinių filmų prodiuseris.

Garsus Brodvėjaus miuziklas.

Atneškite r akės butelį (turk.).

Ačiū (turk.).

Klausau (ital.).

Kas kalba? (ital.)

Holivudo kino žvaigždė, pagarsėjęs vaidmenimis vesternuose ir kariniuose filmuose.

Maždaug 162 cm ir 50 kg.

Ką? (malaj.)

Žmogėdrų kvietimas (malaj.).

Demonas žmogėdra iš induistų mitologijos.

Maždaug 213 cm.

Indišku riešutu Markas Polas vadino kokoso riešutą (vert. past.).

Veikėjai iš Liuiso Kerolo knygos „Alisa Veidrodžio karalystėje“.

Vietnamietiškas „Kad jį kur šunys„ keiksmo atitikmuo.

Biocheminis metodas, dažniausiai naudojamas imunologijos srityje, siekiant nustatyti antikūnų ar antigeno buvimą mėginyje.

Palydovinė radionavigacinė sistema.

Ne, vėliau! (khmer.)

Content

Роллинс Джеймс Judo padermė