Роу Паула

Paaukstinta...i zmonas

Visa intelektinė nuosavybė į šios el. knygos turinį yra saugoma. Pirkėjui leidžiama naudotis el. knyga tokia apimtimi, kiek tokių teisių suteikė autorių teisių turėtojas.

Ši el. knyga skirta tik asmeniniam naudojimui Pirkėjo turimuose el. knygos skaitymo įrenginiuose.

Pirkėjui nesuteikiamos teisės daryti el. knygos ar jos dalių kopijas, platinti, atgaminti el. knygą bet kokiu būdu ir forma ir naudoti ją bet kokiais kitais būdais nei nurodyta šiose taisyklėse (toliau – Taisyklės), išskyrus teisę atgaminti nedidelę dalį el. knygos išimtinai asmeniniais nekomerciniais naudojimosi tikslais, nepažeidžiant galiojančių LR teisės aktų reikalavimų.

Suprasdamas, kad nuosavybės teisė į el. knygos turinį nesuteikiama bei jokios autoriaus turtinės teisės bei kita intelektinė nuosavybė į suteikiamą naudotis el. knygą Pirkėjui neperduodama ir nesuteikiama, Pirkėjas įsipareigoja nenaudoti el. knygos tokiu būdu, kad būtų pažeidžiamos autoriaus turtinės ar kitos intelektinės nuosavybės teisės į el. knygą bei pasižada neperduoti jų jokiems tretiesiems asmenims, nesudaryti sąlygų tretiesiems asmenims jokiu būdu pasinaudoti el. knyga. Jeigu Pirkėjas netinkamai naudojasi (nesilaikydamas šių Taisyklių) el. knyga, el. knygos leidėjas ir (arba) platintojas turi teisę uždrausti toliau naudotis netinkamai naudojama el. knyga, o Pirkėjas įsipareigoja nedelsiant nuo reikalavimo gavimo momento nutraukti naudojimąsi ir įsipareigoja atlyginti dėl to leidėjo, platintojo ir (arba) trečiųjų asmenų patirtus visus tiesioginius ir netiesioginius nuostolius. Tokį reikalavimą visi nurodyti asmenys turi teisę pareikšti bet kuriuo metu, nes šios Taisyklių sąlygos lieka galioti visą el. knygos naudojimosi laikotarpį bei visą laikotarpį, kol bus tinkamai atlyginti leidėjo, platintojo ir (arba) trečiųjų asmenų patirti nuostoliai.

Draudžiama panaikinti el. knygos apsaugą, pašalinti el. knygos pavadinimą, viršelį, šriftų rinkinį ir (arba) ir kitus su el. knygos turiniu susijusius elementus.

El. knygos leidėjas ir (arba) platintojas nėra atsakingi už žalą, atsiradusią dėl netinkamo naudojimosi el. knyga.

Naudodamasis šia el. knyga, Pirkėjas sutinka su visomis aukščiau nurodytomis taisyklėmis ir sąlygomis.

Paula Roe

Paaukštinta... į žmonas

Leidykla „Svajonių knygos“, 2012

ISBN 978-609-406-446-3

El. versiją paruošė:

www.skaitykle.lt

Versta iš Paula Roe, Promoted to Wife? 2011

© Paula Roe, 2011

Šis leidinys publikuojamas pagal sutartį su „Harlequin Enterprises II B.V. / s. à. r. l."

Visos teisės į šį kūrinį saugomos, įskaitant teisę atkurti visą arba iš dalies bet kokia forma.

Visi šios knygos personažai yra išgalvoti.

Bet koks panašumas į tikrus asmenis, gyvus ar mirusius, yra visiškai atsitiktinis.

© Vilma Vaičiūnienė, vertimas iš anglų kalbos, 2011

© Rima Milaševičienė, dizainas, 2010

© Dreamstime.com, viršelio nuotrauka

© „Svajonių knygos", 2012

© Nextmedia, elektroninė versija, 2012

Pirmas skyrius

– Ką tu padarei?

Emilė Reinolds patraukė telefono ragelį nuo ausies ir susiraukė, paskui vėl prispaudė jį prie smakro.

– Pabučiavau savo šefą.

– Palauk. Sugrįžkime atgal, – pareikalavo vyresnioji sesuo Eidžė. – Tu pabučiavai Zaką Preskotą.

– Aha.

– Tą Dievo vaikį, sukurtą tam, kad priverstų moteris graudentis iš džiaugsmo.

– Tą patį.

– Tu, mano mažoji sesutė, kuri nemėgsta staigmenų ir valdo vyrišką įmonę laikrodžio rodyklių tikslumu.

– Nereikia nuolat priminti, aš pati žinau, kad esu kvailiausia moteris pasaulyje.

Įsitaisiusi ant patogios dvivietės sofutės, užsimetusi chalatą, o kojas sukryžiavusi ant kavos staliuko Emilė nesunkiai galėjo patikėti, kad praėjusi savaitė buvo tik per lakios jos vaizduotės vaisius. Bet ji tebejuto keistą šilumą.

– Ema, tu pati laimingiausia moteris pasaulyje! Ar buvo gera?

– Gal tu nesiklausei? Jis mano šefas. Galų gale buvau užmezgusi tvirtus ir gerbtinus darbo santykius, bet ėmiau ir iškrėčiau kvailystę. Kalbu apie déjà vu.

– Ką reiškia buvau užmezgusi? – Emilė išgirdo keistą garsą – sesuo užtrenkė duris. – Prašyčiau išsamiau.

Ji suaimanavo ir nutraukė rankšluostį, apvyniotą ant ką tik ištrinktų plaukų.

– Praėjusią savaitę atostogavau. Jis man paskambino ketvirtadienio naktį iš biuro, girtut girtutėlis. Parvežiau jį namo, palydėjau iki paradinių durų, netikėtai suklupome... ir šis tas nutiko.

– Ak, kaip banalu – suklupom ir pasibučiavom.

Emilė susiraukė ir įsižiūrėjo į savo veidą tamsiame televizoriaus ekrane. Zakas buvo girtas, bet tai nepateisina jos elgesio: ji slapčia geidė nepasiekiamo vaikino, o pastarieji metai pavertė ją dar didesne kvaile.

– Visai nejuokinga. Supanikavau, užsidariau namuose ir praleidau visą savaitgalį mąstydama.

– Tai pavojinga. Ir?..

– Ir padėjau tašką. Šįryt. Elektroniniu paštu.

– Ak, Ema! Pamiršai girtą bučinį? Kodėl?

– Žinai kodėl? – Ji persibraukė drėgnus plaukus ir jų galiukus apsuko aplink pirštus. – Negalėsiu išgyventi dar vieno nepagrįsto kaltinimo.

– Bet Zakas visai ne toks, tas bukagalvis melavo!

Emilė atsiduso, pyktis it kietas gniužulas nusirito į papilvę. Manė, kad didžiųjų įmonių pasaulyje ko nors pasiekti padeda talentas ir atsidavimas, o ne šviesūs plaukai ir ne trumpi sijonai. Ji visada rengėsi kaip profesionalė, visada sunkiai dirbo net ir laikinuose darbuose, tikėjosi, kad vieną dieną darbdavys ją pastebės ir įvertins.

Prieš ketverius metus įvertino, bet tik ne taip, kaip tikėjosi. Laikiną vietą vienoje pirmaujančių Perto buhalterijos įmonių galėjo gauti pasinaudojusi ryšiais, – tai sužinojo po šešių mėnesių per Kalėdų vakarėlį biure. Pirmąkart apsivilko mini sijonėlį ir dailią palaidinę, ir balkone ją grabaliojo generalinis direktorius.

Emilė krūptelėjo. Jai buvo dvidešimt dveji, jautėsi pažeminta ir tokia vieniša. Neturėjo nei šeimos, nei namų, nieko, – kol numirė kažkoks dėdė, kurio ji niekada nepažinojo, ir paliko jai butą Auksinėje pakrantėje. Todėl Emilė iškeliavo tiesiai į Kvinslandą ir pradėjo viską iš naujo su dar nesugijusiomis žaizdomis ir naujutėlaičiu kietakaktės požiūriu. Plaukus susišukavo atgal, užsidėjo akinius, įlindo į vienspalvį verslo kostiumėlį ir apsiavė patogius batus, kad atrodytų kaip rimta profesionalė. Jos pastangos atsipirko, nes prieš dvejus metus ji tapo Zako Preskoto asmenine padėjėja.

– Gal viskas ne taip blogai, kaip manai, – pasakė Eidžė.

– Ne, viskas daug blogiau. – Emilė atsiduso. – Visi reikalai su vyrais baigti.

Sesuo užspringo gėrimu.

– Vadinasi, po kelių kvailų, nepagrįstų kaltinimų baimės ir nevykėlio buvusio vyro tu tapai homoseksuali?

– Ne. – Emilė sukikeno. – Norėjau pasakyti, kad daugiau neįsitrauksiu į jausmų žaidimus, nesumesiu su jais skudurų ir nebesvaigsiu.

– Ak! Tu pagaliau įveikei tamsos periodą?

Emilė nusikvatojo.

– Na, per jį bent jau galima mylėtis be įsipareigojimų.

– Bet juk taip darau aš. Tu esi angelas. Nepaprastai organizuota gera mergaitė, valdoma stipraus moralės kompaso ir ieškanti Pono Teisinguolio.

– Taip, bet pažiūrėk, prie ko visa tai mane privedė. – Emilė pasuko galvą siauro koridoriaus pusėn. – Kažkas atėjo.

– Prakeikimas. Sakiau tam striptizo šokėjui, kad būtų po septynių.

– Labai juokinga. Klausyk, pasimatysime šįvakar. Pusę devynių Jupiteryje, gerai?

– Aha. Tikiuosi išgirsti daugiau smulkmenų. Laimingo dvidešimt šeštojo gimtadienio, Ema.

Gimtadienis. Emilė išjungė telefoną ir susiraukė, nes beldimas į stiklines duris vis stiprėjo.

– Gerai, ateinu!

Tikriausiai senas piktas paštininkas ir vėl skųsis, kad ji neturi pašto dėžutės. Skubėdama nuo knygų lentynos pagriebė gumutę, susirišo plaukus. Bėda ne tik dėl vyrų, bėda ir ji pati. Dvejus metus organizavusi kiekvieną Zako Preskoto gyvenimo smulkmeną, dirbusi dvylika valandų per dieną ir taupiusi kiekvieną dolerį, Emilė pagaliau turėjo tiek, kad galėjo pradėti savo verslą. Laisva savaitė turėjo būti užuomina apie išėjimą iš darbo ir palengvinimas Zakui. Bet ji virto asmenine patarnautoja.

Bum, bum, bum.

– Po velniais, Džordžai. – Ji truktelėjo durų rankeną. – Ar gali liautis... Ak.

– Kas čia, po galais? – prie jos slenksčio stovėjo Zakas Preskotas, įniršęs kaip šuo, kumštyje spaudė suglamžytą popieriaus lapą.

Emilė atsargiai žengtelėjo atatupsta. Zakas – ne rėksnys. Vieną vienintelį kartą ji girdėjo, kaip jis prarado savitvardą – prieš kokius metus, kai telefonu kalbėjosi su tėvu.

– Prašymas išeiti iš darbo, – tyliai pasakė ji.

Žalių alyvuogių spalvos Zako akys susiaurėjo.

– Kodėl?

Kaip apibūdinti drugelių būrį? Spiečius? Kad ir koks tas žodis, jos pilve suplasnojo begalė drugelių. Zakas Preskotas vilkėjo glamžytomis tamsiai pilkomis kelnėmis, nepriekaištingai baltais ilgarankoviais marškiniais ir mėlynai žaliais sūkuriukais pagražintu šilko kaklaraiščiu, kurį ji pirko jam per praėjusias Kalėdas. Jo Žgūra įspūdinga, bet Emilės dėmesį patraukė veidas: gražus, griežtų bruožų, kuriuos paveldėjo iš tamsaus mąslaus tėvo ir šviesiaplaukės žaliaakės švedės motinos. Elegantiški, aristokratiški bruožai ir įdegusi kruopščiai nuskusta oda išmušė iš vėžių, ir Emilė jautė, kaip jo spinduliuojamas seksualumas atsiliepia tvinkčiojimu jos kraujagyslėse.

Ji sumirksėjo.

– Nes aš išeinu.

– Tu negali išeiti. – Jis žengtelėjo į priekį, ir Emilei neliko nieko kito, tik duoti jam kelią.

Platus kūnas įsiveržė į jos erdvę, jo buvimas – regis, didesnis už patį gyvenimą – susiurbė visą orą iš mažučio vieno kambario butuko. Atrodė pribloškiamai.

Emilė įkvėpė šiek tiek oro, ir savitas, gaivus, bet nuodėmingas jo aromatas suvirpino jos šnerves, apgaubė jusles, ir jos galva pradėjo suktis nuo saldžių prisiminimų. Emilė mintyse suskaičiavo iki trijų ir švelniai uždarė duris.

Zakas stabtelėjo poilsio kambario viduryje: visiška priešingybė kukliam ir dailiai sutvarkytam jos turtui. Emilė sukryžiavo rankas, kai jis nužvelgė ją visą, įsistebeilydamas į jos veidą be makiažo ir drėgnus plaukus.

Aš beveik nuoga.

Ją pylė karštis, kai stipriau susiveržė aptrinto chalato diržą aplink juosmenį. Gilus primerktų akių žvilgsnis susmigo į ją. Jis spoksojo taip, kad atrodė, jog permato visas jos paslaptis. Visai kitaip nei ketvirtadienio vakarą, kai atrodė neatsargus, gal net pažeidžiamas. Parklupdė ją greičiau nei Sautporto žudiko smūgių banga.

– Negali išeiti, – pakartojo jis, o gilios raukšlės tebevagojo nuostabų veidą.

Ji sumirksėjo.

– Kodėl ne?

– Na, pirmiausia, tave pavaduojanti... Amberė... užkniso.

– Ebonė. Ji atėjo iš Rinkodaros skyriaus ir padarė man malonę.

– Ji sujaukė duomenų formavimo sistemą.

– Suprantu. – Emilė atidžiai stebėjo, kaip Zakas masažuojasi kaklą.

Dveji glaudaus bendradarbiavimo metai leido perprasti, kad nuostabią jo galvą kamuoja skausmai. Akimirką ji pajuto gailestį.

– Ir deda cukraus man į kavą.

Vargeli. Aš jį išpaikinau.

– Ir spėju... neprimena, kada laikas pavalgyti?

Zako žvilgsnis buvo rūstus, jis vis dar trynėsi sprandą.

– O prakeikti jos kvepalai man sukelia galvos skausmą. Nejuokinga. Šią savaitę viskas virto tikru košmaru. Man reikia, kad sugrįžtum.

O vargeli. Emilė tirpo kaip ledai vasarą, ji laikėsi tik sukaupusi visą valią. Ji norėjo atsidusti, bet tik tyliai nurijo seiles.

– Tau manęs reikia? – tyliai paklausė ji.

Zakas skubiai linktelėjo.

– Dėl kažkokios nesuvokiamos priežasties Viktoras Preskotas ketina paskelbti mane savo įpėdiniu.

– Tavo tėvas? Viceprezidentu?

– Aha.

Oho. Apstulbusi Emilė išsižiojo. Zakas niekada nekalbėjo apie savo praeitį nė apie šeimą: atrodė, kad Auksinėje pakrantėje jis išdygo suaugęs ir ėmė vadovauti milijono ar panašios vertės metinei apyvartai. Aišku, Emilė žinojo, kad jo tėvas yra griežtas milijardo dolerių programinės įrangos įmonės generalinis direktorius, bet nieko daugiau. Zakas mokėjo jai ne už tai, kad liežuvautų su kitais darbuotojais.

– Štai dėl ko tu... – ji mandagiai nutilo, bet jis valdingu mostu išsklaidė jos dvejojimą.

– Prisigėriau biure. Taip. Nelabai gražiai pasirodžiau valytojams.

Jos šefas darbe niekada negerdavo. Štai dėl ko jis paskambino jai, ištikimajai padėjėjai, kad parvežtų jį namo. Puikumėlis.

– Zakai. – Emilė atsiduso. – Praleidau dvejus metus, stengdamasi būti pačia geriausia asistente, kokią tau teko turėti. Derinau tavo darbą ir asmeninį gyvenimą, neaiškinau ir nesiskundžiau. Raminau klientus ir organizavau paskutinės minutės susitikimus, verslo keliones ir pasimatymus. Dirbau viršvalandžius ir savaitgaliais daugiau kartų nei galėčiau suskaičiuoti...

– Net nepagalvojau, kad tu taip nekenti savo darbo, – įsiterpė jis.

– Visai ne! Man patiko. Tiesiog... tiesiog pats laikas keistis.

– O padėti man susitvarkyti su painiava ir su viceprezidento pareigomis – netinkamas pasikeitimas?

– Ne... taip. Aš tik... Aš išeinu, aišku?

Akimirką stojo tyla – nejauki ir beveik juntama, kol Zakas lėtai ištarė:

– Tai pasakyk man, kas nuviliojo mano padėjėją, pačią geriausią, kokią tik kada nors turėjau... – Jis kiek patylėjo. – ...kai man jos labiausiai reikia?

Ir vėl tas žodis. Reikia.

Užplūdo kvailos fantazijos: jose Emilė regėjo daugiau nei pavogtą bučinį. Na, ją visą glamonėjo neįtikėtinai raumeningos ilgapirštės rankos...

Ji sumirksėjo ir pasitaisė įsivaizduojamą plaukų sruogą, laukė, kol jis prisimins Tą Naktį. Bet laikrodis tiksėjo, o jis tik spoksojo. Tai ją pribloškė.

Jis neprisimena.

Emilė pajuto kylantį karštį, lėtai užliejantį jos sprandą. Galiausiai – skruostus, du liepsnojančius jos kvailumo išdavikus. Kol jos viso savaitgalio mintys, kaip pakartoti nustatytas kompaktinis diskas, sukosi apie bučinį, Zakas nesugaišo nė sekundės, jį prisimindamas.

Na, kažin, ko tu tikiesi, kai jam ant lėkštutės buvo patiektos technologijų viceprezidento pareigos?

– Ką nors pasakysi? – dabar prabilo jis ir sukryžiavo rankas.

Emilė atsiduso.

– Galiu išmokyti kitą žmogų.

– Aš nenoriu nieko kito. – Jis perkėlė kūno svorį nuo vienos kojos ant kitos, vieną ranką vėl pakėlė prie sprando. Emilė susižavėjusi stebėjo, kaip jis išsiblaškęs masažuoja, kaip po įtemptais marškiniais atsipalaiduoja raumenys. – Aš, žinoma, pakelsiu tau atlyginimą.

– Bet aš nesuprantu, kodėl tu gausi... norėjau pasakyti... – Ji nutilo.

– Kodėl staiga gausiu programinės įrangos įmonę? Ar kas atsitiko mano įbroliui, kuris buvo akivaizdus ir neginčijamas paveldėtojas? – Jis gudriai žiūrėjo į nuraudusią Emilę. – Sužadinau smalsumą?

– Ne, – pamelavo ji.

Zakas atsainiai šyptelėjo – jo šypsnys jos pilve visada sukeldavo uraganą.

– Tikrai? Įmonėje baisi sumaištis. Reikia susitarti dėl susitikimų, suplanuoti juos iš anksto. Juk nekantrauji viską sutvarkyti.

– Manęs visai nedomina nesveikas smalsumas ir biuro darbuotojų paskalos.

– Taip, – pasakė jis ir akimis lėtai nužvelgė Emilę, – tai tiesa. Todėl manau, kad tai – paaukštinimas. Esu pasiryžęs mokėti dukart daugiau, kad ir kiek tau siūlo.

– Pinigai – ne svarbiausia. – Ji pasisuko ir nuėjo prie sofos: jai žūtbūt reikėjo erdvės blaiviai pamąstyti. – Zakai, tu esi darboholikas. – Pakėlusi numestą rankšluostį ji žvilgtelėjo per petį. Jis žiūrėjo įtariai. – Ir tai nėra blogas dalykas, tik... tikiesi, kad ir aš būsiu tokia pat. Aš noriu pati valdyti savo likimą – noriu pati sau vadovauti ir priiminėti sprendimus. – Ji įžūliai kilstelėjo smakrą. – Studijuosiu universitete, kad gaučiau smulkiojo verslo diplomą. Aš įkursiu savo įmonę.

– Ką darysi?

– Įkursiu savo įmonę. Žinai: laiko valdymas, instruktavimas, patarimai, kaip klientams rasti savo kelią... – Ji susiraukė, nes Zakas kažkodėl tylėjo. – Et, pamiršk tai. Aš jau pasirašiau ir sumokėjau už pirmą semestrą. O dėl tų dviejų savaičių – aš neimsiu paskutinio užmokesčio.

Visus metus dirbdama su Zaku Preskotu Emilė plušo kaip tikra profesionalė, nepriekaištingai, nepasiduodama paskaloms. Niekada nereagavo į geraširdiškus pasierzinimus ir neperžengė standartinių, neįpareigojančių paklausimų Kaip praėjo savaitgalis? Emilė tikėjo, kad kaip ir visi kiti trisdešimt jo biuro darbuotojų, Zakas laikė ją vidutinės išvaizdos vieniša karjeriste, kuri neišsiskiria iš minios ir tikrai negalėtų priklausyti klubui Aš susitikinėjau su Zaku Preskotu. Todėl ketvirtadienio bučinys atrodė dar labiau žeminantis, nes jį galima pamiršti. Kaip ir ją pačią.

Nors puikiai pasiklojo, tačiau miegoti tikrai buvo nepatogu.

Jis susiraukė, kol Emilė stovėjo rankose laikydama sunkų drėgną rankšluostį. Ji niekada tyčia nemetė jam iššūkio... iki šiol. Jo žandikaulis žavingai įsitempė po šilta, lygiai nuskusta oda. Tu gerai žinai, kokia šilta jo oda. Ir kokia lygi. Ir kaip kvepia – it slapti, uždrausti bučiniai apelsinų giraitėje – jaudinantys, gaivūs, džiuginantys...

Susigėdusi ji suskubo nuo kavos staliuko nurinkti praėjusio vakaro išsinešti skirto maisto indus, o išdavikė širdis ėmė sparčiai daužytis.

Jis nusekė paskui ją į virtuvę.

– Paklausyk. Jei esi žūtbūt pasiryžusi veikti, negaliu tavęs sustabdyti. Bet dar tik spalis. Dar turi beveik penkis mėnesius iki semestro pradžios, tai kodėl iki tol negali padirbėti pas mane? Ir padėti sutvarkyti šį kvailą tėvo pokštą?

– Aš ne... – Ji staiga atsigręžė nuo kriauklės, bet jis stovėjo kaip tik ten – didelė, gardžiai kvepianti, kietų raumenų siena.

Emilė vos neatsitrenkė į plačią krūtinę. Kol jos kūnas nepradėjo erzinamai virpėti iš džiugesio, ji žengė žingsnį atatupsta. Jis nepražiopsojo jos atsitraukimo, nes suraukė kaktą.

– Supykai, kad ketvirtadienio vakarą sutrukdžiau tavo atostogas?

Tylėdama ji įsmeigė į jį nepatiklias dideles akis, o pyktis virte virė.

– Manai, kad mano karjeros pokyčiai – tie, kuriuos planavau daugybę mėnesių, – gali būti pamiršti, vos pareikalauji parvežti tave namo? Turėčiau paminėti, kad net nepadėkojai.

– Spėju, kad ne, – sumurmėjo Zakas. Paskui dusliai pridūrė: – Ačiū. Kad parvežei mane namo.

– Prašom.

Jis pažvelgė jai į akis, žiūrėjo kiek ilgiau nei reikia, paskui nusuko akis ir susigrūdo rankas į kišenes. Jeigu ji ko nors ir tikėjosi, bet ko, kas išduotų ankstesnį artumą, teko nusivilti. Jo lūpos brūkšniu, ir Emilė pastebėjo, kad jis susierzino, nors ir stengėsi susivaldyti.

Buvau teisi, jis neprisimena.

– Biure aš šiaip sau negeriu, – netikėtai prisipažino Zakas.

– Žinau.

– Taip. – Jis ir vėl atidžiai ją apžiūrinėjo. Emilė pasijuto nepatogiai. – Tu žinai.

Šilta rytmečio saulės šviesa krito pro mažutį virtuvės langelį ir, regis, ėmė tirštėti, apsivijo jos kūną ir sukėlė nesmagų maudimą papilvėje. Kai ji sužiuro į jo lūpas, užliejo uždraustas to vakaro džiugesys. Emilė atminė pustuštį tekilos butelį, karingai spindinčias akis, nors biure švietė blanki šviesa.

– Man reikia apsirengti, – pagaliau išpyškino ji. Jis blykstelėjo akimis, o Emilei ėmė trūkti oro. – O tau reikia eiti.

– Pagalvosi apie mano pasiūlymą?

– Išeisi, jeigu pažadėsiu pagalvoti?

– Tik jeigu pagalvosi apie tai, – pasakė jis. – Mums abiem tai į naudą. Padirbėsi man dar penkis mėnesius ir gausi didelį paskatinimą. Laimėsime abu.

– Pažadu apie tai pagalvoti.

Ji sekė jam iš paskos, kai Zakas ėjo koridoriumi, stebėjo, kaip atidarė duris, peržengė slenkstį, ir žinojo, kad negrįš – negalės grįžti ir dirbti Zakui. Tik ne po bučinio. Jai visai nereikia dar daugiau chaoso: juk visą vaikystę praleido kovodama dėl tvarkos.

Zakas stabtelėjo laiptų aikštelėje ir susimąstęs atsigręžė.

– Kaip mano automobilis nuo biuro nukeliavo iki mano namų?

Emilės lūpos nevalingai trūktelėjo.

– Tas automobilis – didelis ir gražus.

– Leidau tau vairuoti savo Porsche?

– Žinoma. – Ji negalėjo užgniaužti pasipūtėliškos šypsenos. – Tu juk buvai girtas.

Jis susiraukė ir pasikasė smakrą.

– Tu be pagalbos parvilkai mane namo?

– Aha.

Buvo rankomis apkabinusi jo liemenį, kai maloni jo šiluma atitraukė dėmesį, kol vedė Zaką pro priekines duris. Ir tada...

Bet kas galėjo padaryti klaidą. Jis kluptelėjo, o ji vos vos išlaikė pusiausvyrą, ir jie atsigręžė vienas į kitą tą pačią akimirką. Jų lūpos susitiko. Ir dar kartą susilietė. Ir lietėsi tol, kol Emilei pavyko išsilaisvinti ir ištrūkti.

Likimo ironija, kad kvaila klaida aiškiai nušvietė jos gyvenimo planus.

Atsidususi susiveržė chalato diržą.

– Viso, Zakai. Pranešiu tau, ką nuspręsiu.

Lyg niekada nebūčiau bučiavusi savo šefo ir tikėjusi, kad viskas bus gerai. Po visko, kas nutiko, stengsiuosi amžiams ištrinti jį iš savo atminties.

§

Zakas nelabai girdėjo tylų durų trakštelėjimą už nugaros, buvo pernelyg apimtas nevilties. Praėjo pro medinius turėklus, perėjo žole apaugusį šlaitelį prie daugiabučio aukštėliau, Duringano gatvėje, prie ilgų žiočių, kurias vietiniai vadina Skersgatviu, spindinčiu ryto saulėje ir viliojančiu praleisti tingią dieną ant smėlėtų krantų.

Ne Emilę. Ji – darbdavio svajonė: visada punktuali, nepaprastai darbšti ir be galo protinga. Ji žino, ko jam reikia dar prieš tai, kai jam ko nors prireikia. Ji žino, kokią kavą jis geria, visada primena, kada valgyti ir pasilieka iki paskutinės akimirkos.

Ir nepakartojamai bučiuojasi.

Girgžtelėjo laiptai, garsiai protestuodami atkartojo jo susierzinimą. Jis neįsitikinęs, kad Emilė sugrįš, vadinasi, reikia apgalvoti B planą.

Kai jaučiasi nesmagiai, Emilė tankiai mirksi. Tai panėšėjo į nervinį tiką, kai storos ir nepaprastai ilgos blakstienos virpėjo virš jūros žydrumo akių, pridengtų akiniais. Zakas pastebėjo tai, kai nerūpestingai pasiteiravo apie jos savaitgalį. Susidomėjęs ir patenkintas, jis buvo priverstas išsiaiškinti savo teoriją. Patvirtinimo sulaukė tuomet, kai galų gale susitarė dėl pagrindinio dalyko ir draugiškai pajuokavo, kad sumažintų įtampą.

Ji taip pat mirksėjo, kai jis ją pabučiavo.

Jis stabtelėjo ant takelio, jauki pavasario šiluma nepadėjo numalšinti lėtai tvinkčiojančio galvos skausmo. Velnias, kiek užuominų reikia pakišti moteriai? O ji vis tiek nepalaužiama ir atsisako pripažinti jo bučinį.

Bučinį, kuris stipriai sukrėtė jo pasaulį.

Kuris vieną akimirką nukreipė jo mintis nuo technologijų viceprezidento žlugimo, sukėlusio ilgai užsitęsusio pykčio bangą. Tik viena akimirka, bet pakankamai ilga ir galinga, kad sukrėstų, pasiektų paslėpsnius ir nepaprastai lengvai sukeltų saldžius ir geidžiamus vaizdinius apie Emilę lovoje.

Ji ne tik pati geriausia padėjėja, kokią jam teko turėti. Ji sužadino smalsumą taip, kad susidomėjimas darbu tapo pagrindiniu dalyku per paskutinius kelis mėnesius.

Ir pirmą kartą per visus tuos mėnesius jis troško. Geidė stipriai ir aistringai.

Zakas peržvelgė peizažą, atsirinko savo įmonės įvykdytus projektus kitoje upės pusėje, su giliu pasididžiavimu užsižiūrėjo į lygias, tvarkingas daugybės milijonų dolerių vertės namų linijas. Kai kuriuos namus savo rankomis perprojektavo, pastatė ir pavertė pelnu. Bet net ir dabar, samdydamas visą darbo dieną dirbančius tarnautojus ir Įmonės plėtros skyrių, jis vis dar projektavo pats. Taip, jis gali leisti sau pasirinkti ir apsispręsti dėl klientų, bet autentiški projektai tebebuvo kuklūs įrodymai, kiek daug jis pasiekė.

Jo dienos buvo puikiai organizuotos. Jam patiko darbas, moterys, su kuriomis susitikinėjo, ir apskritai gyvenimas. Zakas jautėsi ramus, ne taip, kaip ankstesniais metais, kupinais nepaliaujamų jausmų pokyčių, streso ir migrenos, bemiegių naktų ir begalinių konfliktų dienų.

Savo naujajame gyvenime jis dirbo kaip juodas jautis. Jo tėvas jį išmokė vieno dalyko: viskas, kas yra vertinga, lengvai nepasiekiama.

Ypač kai tai susiję su moters užkariavimu.

Jis įkalbės Emilę sugrįžti, kurį laiką stengsis išsiaiškinti, ar migloti jo prisiminimai – tikri, ar ji su juo bučiavosi nekantriai ir noriai.

Jis pakėlė akis į jos buto duris, žvilgtelėjo į užtrauktas svetainės lango žaliuzes.

Iš kur gali žinoti. Tą pačią dieną, kai pasikeitė jo gyvenimas, galiausiai sulaukė atsakymo į mėnesius spėliotą klausimą, kas slypi po griežtais Emilės darbo kostiumėliais. Prie jo biuro ji pasirodė be Žrminių akinių, su apsmukusiais marškinėliais, Ugg pusbačiais ir džinsiniu sijonėliu, kuris aptempė neparastai dailų riestą užpakaliuką.

Jo padėjėja slėpė nuostabų kūną. Kodėl?

Užsimerkęs jis vis dar jautė putlių jos krūtų prisilietimą, kai ji vedė jį namo. O taip. Ji paniro į bučinį, nors jis truko vos ilgiau nei trys mikrosekundės.

Paskendęs svajose Zakas atsipeikėjo tik tada, kai vos neatsitrenkė į nepažįstamąjį.

Vyriškis buvo kaip mūro siena: stipruolio kūnas įspraustas į žvilgantį kostiumą, o sklindančioje nuo jo grėsmėje nebuvo nė krislo garbingumo. Ne tik viską užgožianti vyriškio išvaizda siuntė įspėjamuosius signalus, kai jis siauručiu takeliu praėjo pro Zaką ir linktelėjo šiam. Bet ir susikaupimas, nemaloni aura, spinduliuojanti nuo lygaus kavos spalvos veido ir gudrių akių žvilgsnis, kuriuo perliejo Zaką, prieš susitelkdamas į savo tikslą.

Zakas matė tokį žvilgsnį ir anksčiau. Velnias, darbe jis buvo su juo susidūręs daugybę kartų. Deja, konstravimo pramonė susiduria su banditais, manančiais, kad gali papirkti arba įbauginti konkurentus.

Jis lėtai atsigręžė ir žiūrėjo, kaip vyras prieina prie laiptų ir lipa aukštyn.

Emilės butas buvo vienintelis antrame aukšte.

Zakas skubiai grįžo atgal, pasislėpė po mediniu balkonu, kai išgirdo, kaip Emilė atidarė duris.

Jis žvilgtelėjo pro medines juosteles. Ji neatvėrė apsaugos skydelio. Protinga mergaitė.

– Jūs – ponia Katalano? – paklausė milžinas.

– Tiesą pasakius, panelė Reinolds.

Zakas susiraukė. Kada, po šimts, ji buvo ištekėjusi? Bet juk ir be to yra tūkstančiai dalykų, kurių jis apie ją nežino – ir ne tik dėl to, kad atsargiai pasiteiraudavo.

– Bet Džimio Katalano žmona, teisingai? Šarlenės ir Piterio dukra, jaunesnioji Andželinos sesuo?

Stojusią tylos akimirką Zakui pasirodė, kad priblokšta Emilė giliai įkvėpė.

– Kas čia vyksta?

– Džimis skolingas mano bosui.

– Kas yra tavo bosas?

– Vadinkime jį... Džo.

Kai galiausiai Emilė atsakė, kalbėjo tokiu pat balsu ir taip pat ryžtingai, lyg bendrautų su reikliais klientais.

– Apgailestauju, bet Džimis mirė prieš septynis mėnesius.

Zakas žagtelėjo iš nuostabos. Jo padėjėja slepia kur kas daugiau, nei jis kada nors galėjo numanyti.

– Girdėjau, – pasakė Milžinas, – ir apgailestauju dėl netekties. – Jo tonas buvo bejausmis. – Džo yra gailestingas verslininkas. Jis leido tau ilgiau pasielvartauti, o dabar jam reikia pinigų.

– Kokių pinigų?

Zakas pasilenkė ir įsižiūrėjo – pastebėjo, kad Emilė uždarė duris. Milžinas trenkė į ekraną, kad net suskambėjo, išgąsdino ją ir dar labiau sudomino Zaką. Įsiutęs jis norėjo pulti, bet paskutinę akimirką suveikė saugumo instinktas. Tvyrojo įtampa, Zakas laukė.

– Tu buvai Džimio laiduotoja, vadinasi, jo skola dabar yra tavo skola! – grėsmingai kriokė vyriškis, netekęs kantrybės.

– Aš nieko nepasirašiau.

Pasigirdo lapų šiurenimas.

– Čia tavo parašas, tiesa?

– Atrodo kaip mano. Bet aš ne...

Milžinas atsiduso, lyg jos atsakymas būtų jį nuvylęs.

– Turi keturiolika dienų susimokėti.

Emilė patylėjo, paskui išrėžė:

– Vadinasi, pasimatysime teisme.

Vyras prapliupo sodriu grėsmingu juoku, Zakui net oda pašiurpo.

– Tokio vaikino kaip Džimis žmona žino taisyklę: Jokių policininkų, jokių advokatų. Mano bosas nešvaistys pinigų teismams. Aišku? Štai mano kortelė. – Girdėti, kaip kažkas brūkštelėjo ir sugirgždėjo: vyras įkišo kortelę į tarpdurį. – Pranešk, kai turėsi pinigus. – Jis nutilo. Toliau kalbėjo jau tyliau, bet grėsmingiau: – Tavo sesutė – labai graži mergytė. Jai... trisdešimt ar panašiai? Ir turi naujutėlaitį automobiliuką...

– Nesiartink prie mano šeimos.

Iš ryžtingų Emilės žodžių dvelkė panika ir smigo Zakui tiesiai į širdį. Jis sugniaužė kumščius.

– Ei, aš tik apsiuostinėjau. – Vyriškis pašaipiai kilstelėjo rankas. – Žinai, tu visada galėtum susimokėti skolas ir kitaip...

Piktas Emilės trinktelėjimas durimis ir užrakto spragtelėjimas buvo paskutinis kantrybės lašas. Kai vyriškio kikenimas pasiekė laiptus, Zakui kvapą užėmė žvėriškas įniršis, užgožė sveiką protą ir savisaugos instinktą.

Jis išsitiesė, atlošė pečius, mankštindamas sprandą, pasukiojo galvą. Tada išėjo ant tako ir užtvėrė kelią.

Milžinas leidosi laiptais, jo veide švietė pasitenkinimas. Kai pamatė Zaką, veide blykstelėjo bauginantis įspėjimas.

– Ei, vyruti, – atsainiai tarstelėjo Zakas ir prisivertė pamažu atgniaužti kumščius. – Turi minutėlę?

Antras skyrius

Kai ketvirtadienio rytą Emilė įėjo į biuro fojė, jos pyktis dar nebuvo išblėsęs. Pirmadienio naktį po kelių kokteilių ir ilgų diskusijų, kurios atrodė pernelyg rimtos gimtadienio proga, Andželina patvirtino lemtingas Emilės spėliones.

Ji turi grįžti į darbą. Policininkai negali nieko padaryti, nes neaiškaus žodinio grasinimo įrodyti neįmanoma, o skundai, be abejonės, tam Džo nusibos, todėl Emilė to visai nenori daryti. Jo baisusis banditas ne tik įbaugino: jis iškėlė prisiminimus į paviršių, kur jie ir pleveno iki pat ankstyvo ryto – ne tik erzino, bet ir kėlė paniką.

Tu visada galėtum susimokėti skolas ir kitaip.

Storžieviškas pasiūlymas šiurpino. Džimis vieną kartą garsiai pasiūlė tokią pat mintį, bet tik kartą, todėl ji turėjo priežastį išeiti. Ji verčiau sumokės ir atidės savo studijas, nei tampys buvusio vyro skolas ant kupros.

Jei būtum gyvas, Džimi, aš tave nudėčiau.

Apsaugos darbuotojas iškėlė ranką ir kruopščiai apžiūrėjo asmens tapatybės kortelę ant jos kaklo, paskui pamojo praeiti.

Emilės skruostai degė, kai ji pasiekė liftą. Kiek kartų ji ėjo pro priimamąjį, tiek ją sustabdė tas pats apsaugos darbuotojas, lyg niekada anksčiau jos nebūtų regėjęs. Visoms kitoms gražioms būtybėms šiame pastate jis šypsojosi, linkčiojo ir vargu ar dirstelėdavo į jų dokumentą. O jos neverta prisiminti.

Liftas atsiverdamas dzingtelėjo, ir ji įsmuko vidun, grūsdamasi tarp kitų darbuotojų.

Įgimta nuojauta priešinosi ir nenorėjo atiduoti sunkiai uždirbtų pinigų, bet santuoka su profesionaliu lošėju atvėrė tamsiąją nerūpestingo Džimio gyvenimo pusę. Be visų melų ir apgavysčių, Emilė nepamiršo vieno svarbaus fakto – kad skolų išmušinėtojai yra velniškai rimtai nusiteikę dėl pinigų.

Pinigus galima pakeisti. Jos ir Eidžės gerovės – ne.

Todėl paskutinį vakarą, kai nusivylimo raudą keitė pykčio ašaros, Emilė susigrąžino pinigus, sumokėtus už studijas, ir paskambino Banditui, dar žinomam kaip Luisas Mejeris, ir susitarė dėl mokėjimo termino pratęsimo. Kvatodamas kone iki kosulio priepuolio, jis galiausiai pasakė:

– Žinoma. Pavirstu mulkiu šalia gražios pupytės su nuostabiais papais. Aš pasikalbėsiu su Džo. Paskambink pirmadienį, blondine.

Pažeminimas degino ją, kai išlipo dvidešimtame aukšte. Per Džimį jos sąskaita tuštėja: beliko parduoti butą – bet to nebus – arba vogti, arba lošti. Ironija, vardu Džimis Katalanas.

Burbėdama ji atlapojo skaidraus stiklo duris, ant kurių dailiai išraitytos auksinės raidės reklamavo Valhalos turto plėtrą.

Emilė pasidėjo savo rankinę, įjungė kompiuterį ir susitvarkė stalą.

– Ak, puiku. Tu čia.

Ji staigiai atsigręžė ir pamatė tarpduryje stovintį Zaką. Kol žiūrėjo į jį, vilkintį verslininko marškiniais, kostiumo kelnėmis ir nepriekaištingai surištu kaklaraiščiu, kažkas įvyko.

Galva ištuštėjo. Širdis pradėjo plakti greičiau, gniaužė kvapą, pulsas tvinkčiojo. Lyg intymus gūsis, plūstelėjęs per visą kūną.

Emilė sugalvojo daugybę vaizdingiausių priekaištų savo savitvardai, nors jos speneliai po mėlynais šilko marškinėliais sustandėjo.

– Viskas gerai?

Tarsi būtų gerai trokšti savo šefą pamatyti nuogą.

– Tiesiog nuostabu. – Ji išspaudė šykščią šypseną.

– Tuomet pradėkime, – atsakė Zakas, nekreipdamas dėmesio į jos savijautą. – Nagi, užeik.

Emilė nurijo gumulą ir pasiėmė savo bloknotą.

Kai ji atsisėdo, Zakas elegantiškai ir nerūpestingai išsidrėbė ištaigingame odiniame fotelyje ir nužvelgė ją nuo galvos iki kojų. Nieko naujo – jis visada tyliai ir atidžiai tyrinėjo žmones, menkindavo arba glostydavo savimeilę, priklausomai nuo žmogaus. Anksčiau Emilės tai netrikdė. O dabar...

Ji pajuto netikėtą norą pasimuistyti, pasitaisyti plaukus, išsilyginti apykaklę ir padaryti dar tūkstantį moteriškų dalykėlių, kuriems ji manė esanti atspari.

Emilė sekė jo žvilgsnį, kuris ilgiau apsistojo ties jos plaukais, lūpomis. Kraujas virte virė ir siuntė panikos bei jaudulio signalus į visus jos kūno taškelius.

Elgiasi kaip bet kuri jausminga moteris, susidūrusi su kerinčiu, patraukliu vyriškiu. Ir tai ją beprotiškai baugina.

– Tu nešioji glaustinius lęšius.

Klausimas Emilę pribloškė, ir ji negalvodama atsakė:

– Taip.

– Bet ne darbe.

Ji nykščiu vis braukė bloknoto kraštą.

– Taip.

– Kodėl?

– Man patinka akiniai. – Ji kiek patylėjo ir ramiai pridūrė: – Ką turėčiau padaryti, įskaitant ir darbus, susijusius su technologijų viceprezidentu?

Zakas atsilošė fotelyje, veido išraiška buvo neįskaitoma.

– Žinai? Be jų tu atrodai daug geriau.

– Ačiū. Manau, kad norėsi parengti pranešimą spaudai apie naują savo turtą...

– Ar mėlynas akis paveldėjai iš tėvo?

– Iš mamos. – Ji prispaudė akinius prie nosies – nežinojo, ko daugiau griebtis.

Zakas turi visą puokštę moterų, iš kurių gali rinktis – nuo tų, kurios yra dėkingos, iki tų, kurios apsvaigusios nuo jo grožio, vyriškumo ir žavesio. Emilė įsivaizdavo, kad jo žavesys – įgimtas, nereikalaujantis jokių pastangų, kaip ir apdovanojimus pelnę Zako parengti projektai. Jis yra vyras, vertinantis ir mylintis moteris, paprastą flirtą. Tai ko, po galais, jis flirtuoja su ja ir kodėl?..

O ne. Emilė skubiai atvertė užrašų knygelę, negalėjo į nieką sutelkti dėmesio. Bučinys. Kas dar galėtų būti?

Ji skaisčiai nuraudo ir užkėlė koją ant kojos, kelius kukliai aptempė juodas sijonas. Bet kai pro nuleistas blakstienas įsmeigė į jį akis, Zakas tebežiūrėjo į nukaitusį jos veidą. Jo lūpas perkreipė kreiva, erzinanti šypsenėlė, ir vieną silpnumo akimirką Emilei kilo noras jį pabučiuoti.

Ji atsikrenkštė.

– Sugrįžkime prie viceprezidento pareigų...

Zakas palinko, alkūnėmis atsirėmė į stalą ir sunėrė rankas.

– Aš neperimsiu tėvo įmonės.

– Atsiprašau? – Emilė sumirkčiojo. – Regis, sakei, kad...

– Aš turiu Valhalą. Pasiūlymas – tikras pokštas, nenuoširdus. Metų metus mudu nesikalbėjome, ir aš nieko neišmanau apie programinę įrangą.

– Ak. Tai kodėl?..

– Nežinau. Bet Viktoras atkreipė mano dėmesį gąsdinimais, kad praneš spaudai, jeigu nepasikalbėsiu akis į akį. – Jo žandikaulis įsitempė, bet Zakui pavyko susivaldyti. – Rytoj anksti išskrendame į Sidnėjų, susitiksime su mano tėvu ir broliu, paskui imsimės projekto Pagrindinis taškas. Sekmadienio rytą parskrisime namo.

Emilė linkčiojo žymėdamasi laiką, bet pajuto, kaip auga nerimo gniutulas. Zako negalima painioti su artimaisiais, tik ne dabar, kai ji ir taip turi pakankamai rūpesčių. Jai reikia vidinės stiprybės, o priešinimasis norui turėti intymių santykių su šefu yra per brangus.

Emilė atsistojo, pasiryžusi susitelkti į darbus.

– Susitarsiu dėl laiko.

– Ačiū.

Kai Zako dėmesys sugrįžo prie dokumentų, gulinčių ant stalo, Emilę perliejo keistas nusivylimas. Ko ji tikisi? Kad vyras puls ant kelių ir dėkos lyg vergas? Būtų neblogai išgirsti: Smagu, kad sugrįžai...

– O prieš išeidama...

Ji atsigręžė, raustelėjusi nuo menkos vilties.

– Tie pinigai, kuriuos tavo vyras buvo pasiskolinęs. Gali nesijaudinti. Aš juos grąžinau.

Ji suakmenėjo.

Zakas klausiamai kilstelėjo antakius ir geraširdiškai šypsojosi, o Emilė dusdama tesugebėjo paklausti:

– Ką tu padarei?

– Sumokėjau skolas. Todėl gali...

– O ne. Pasakyk, kad juokauji.

Jis susiraukė. Nesitikėjo tokios reakcijos.

– Nejuokauju, kai kalbu apie pinigus. Pirmadienio vakarą sumokėjau viską iki paskutinio cento.

Jai atrodė, kad griūva dangus.

– Ką, po velniais, sau galvoji? Aš jau... – Emilė nusisuko ir pasikasė galvą, taip suveldama tvarkingą šukuoseną. – Mane apgavo. Ir vėl.

– Ką čia šneki?

Ji staigiai atsisuko, pulsavo dusinančiu pykčiu. Džimio išdavystė, bandito apsilankymas, o dabar dar ir Zako pareiškimas susikaupė ir pradėjo veržtis, daužydami jos santūrumo likučius. Emilė bemaž jautė, kaip išgaruoja savitvarda.

– Aš atidėjau studijas, – išrėžė ji. – Šiandien popiet pasiimsiu grąžintų pinigų čekį... Aš net susitariau dėl mokėjimo termino pratęsimo...

O Mejeris žinojo, bet vis tiek ketino pasiglemžti mano pinigus. Emilei atrodė, kad jos galva tuoj sprogs. Ne dėl to, kad ji būtų dešimtmetė, o dėl to, kad jautėsi tokia menka ir bejėgė. Pirmiausia prasiskolinę tėvai, paskui – Džimis, dabar – Zakas...

Jis stebėjo kukliai apsirengusią padėjėją ir vis labiau nerimavo. Matė, kaip ji įsitempė, kaip atlošė pečius, kaip įtampa skausmingai nusileido ištiesta nugara iki baltų krumplių, gniaužiančių bloknotą.

Galiausiai Emilė prabilo – kalbėjo abejingai ir trumpai, jis gerai pažinojo tokį jos balso toną.

– Tau nereikėjo taip elgtis.

– Nieko tokio...

– Nedrįsk. – Jos akys skrodė jį pro apsauginius akinius. – Nedrįsk sakyti nieko tokio. Žinau, kiek Džimis buvo skolingas. – Ji įkvėpė ir kalbėjo toliau: – Vadinasi, tu turi mane, kaip garantą, kol tau viską sumokėsiu.

Zakas susiraukė.

– Taip pasielgiau ne todėl.

Ji žvelgė nepasitikėdama.

– Suprantu. Tai kodėl taip padarei?

– Nes tave ištiko bėda. O aš galėjau padėti.

– Ir tau tai labai pravers, tiesa?

Zakas įdėmiai stebeilijo.

– Emile, tu keistai elgiesi.

– Tu irgi! – šūktelėjo ji ir sučiaupė lūpas, bet jis spėjo pastebėti sunkiai slepiamą pasišlykštėjimą.

Pasišlykštėjimą. Juo. Zakas suirzo ir pervėrė ją piktu žvilgsniu.

Išdidumas. Tokios paskutinės minties vedinas pirmadienio rytą jis susistabdė Luisą Mejerį. Reikia pripažinti, kad ketino tą vyrutį sumušti; velnias, jis ir dabar norėtų tai padaryti. Bet vėliau tą patį vakarą triukšmingame naktiniame klube pakišo krūvą šlamančiųjų geriausiam Auksinės pakrantės lošėjui. Emilės išdidumas nebuvo pamintas. Jam net netoptelėjo, kad ji galėtų netinkamai suprasti tokį jo poelgį.

Bet Emilė kaip tik taip ir padarė – bent jau sprendžiant iš jį gręžiančio paniekinamo žvilgsnio.

Štai kas liko iš netikėto žygdarbio. Jis negali pakviesti jos kur nors išeiti, ypač dabar, kai ji tokia įniršusi. Išvados, klaidingas supratimas... Tai jau kvepia nelaime.

Velniop viską.

Zakas nurijo kartėlį.

– Paklausyk, viskas kur kas paprasčiau. Čia ne pavergimas ar šantažas, nieko panašaus. Tu neturi pinigų. Aš turėjau. Buvai išsigandusi... Nepaneigsi, – pridūrė jis, kai ji išsižiojo. – O gal tu geriau būtum skolinga kažkokiam nusikaltėliui nei man?

Emilė suspaudė lūpas, ir Zakas matė, kaip jos virpa, kaip ji dvejoja. Nepajudinamas jos šaltakraujiškumas pradėjo tirpti.

– Ne...

– Štai kaip. Aš bent jau negąsdinsiu tavo šeimos, jei nesumokėsi.

Emilė iškėlė smakrą, jos įžūlumas būtų jį prajuokinęs, jei Zakas nebūtų supykęs ant savęs.

– Ak, aš ketinu sumokėti.

– Žinau, kad sumokėsi. – Jis linktelėjo galva. – Juk tu – Emilė Reinolds.

– Ką tai turėtų reikšti?

Zakas nusišypsojo. Nagi, nagi. Galų gale jam pavyko prasibrauti pro profesionalius Emilės šarvus. Jis vis dar turi vilties.

– Per pastaruosius dvejus metus įrodei, kad esi nepaprastai darbšti, patikima ir puikios kvaliŽkacijos.

Jis nutilo, nes ji susidrovėjusi sutriko. Zakas visada kilniaširdiškai žiūri į jos pareigas? Pagiria, kai reikia? Vis dėlto jis pasijuto nesmagiai.

– Todėl, – atsargiai kalbėjo toliau, – būsi mano reikalų tvarkytoja Pagrindinio taško komplekse.

– Naujas projektas Sidnėjuje?

– Taip. Persikraustyti nereikia, gali viską tvarkyti iš biuro, naudodamasi vaizdo konferencija. Ir didesnis atlyginimas, didesnis iššūkis, – priminė jis.

– Bet...

– Tu tam nepasiruošusi?

– Ne. Taip! – Emilė skubiai atsikvėpė. – Bet mes paprastai vadovaujamės svarbiausiais įvykiais.

– Aš tikiuosi įkurti naują vidinį skyrių, o tu pažįsti mūsų darbuotojus ir esi susipažinusi su sutartimis. Turėtum apie biudžetą pasikalbėti su Džena iš buhalterijos ir sudaryti savo komandai tinkamų žmonių sąrašą. Kai nusileisime Sidnėjuje...

Ant Zako stalo sučirškė telefonas. Jis žvilgtelėjo į ekraną, susiraukė ir pakėlė ragelį.

Emilei buvo aišku, kad skambina kažkas iš šeimos narių, nes jis kalbėjo greitai. Niekas kitas taip neištiesina Zako pečių, neverčia įtempti lūpų ir nepripildo žvilgsnio budrumo. Bet kai ji stojosi eiti, jis skubiai mostelėdamas sustabdė.

Emilė liko stovėti ir nenorom klausytis pokalbio, kol jis pagaliau baigė kalbėti – kai akis pakėlė į ją, jose vis dar spindėjo susierzinimas.

– Jau sakiau, kad išnagrinėsime Pagrindinio taško vietą ir susitiksime su žmonėmis, su kuriais reikės bendrauti. Susikrauk savaitgaliui daiktus.

Pagaliau paleido. Ji linktelėjo, paskui pasisuko ant kulnų ir išėjo. Savaitgalis su Zaku Preskotu. Ji paskubomis nurijo netikėtą jaudulio gumulą.

Kaip mąstyti apie neįtikėtiną galimybę, kurią jis suteikė, kai širdis daužosi lyg plaktukas? Žinoma, ars kaip jautis, bus ir pertraukėlių, bet ne tai svarbiausia. Pašėlęs, kvapą gniaužiantis jaudulys susijęs ne tik su paaukštinimu.

Ji nenori geisti Zako... Ji, po galais, atsisakė geisti vyro, kuris nerūpestingai daro išvadas apie jos gyvenimą, jos pačios neatsiklausęs. Vyro, kuris negeidžia jos taip, kaip ji norėtų.

Ir vis dėlto jis pabučiavo ją. Netgi flirtavo. Nejau tai nieko nereiškia?

Ji švystelėjo užrašų knygelę ant stalo. Zakas peržengė ribą, įsibrovė į asmeninį jos gyvenimą – į slaptą ir gėdingą jo dalį – be kvietimo. Pyktis ir sąmyšis užliejo trumpam sukilusį geidulį. Ji pernelyg anksti buvo priversta suaugti ir prisiimti atsakomybę už sugriuvusią šeimą, kol, sulaukusi dešimties, tapo globotine. Ji gyveno pasitikėdama tik savimi. Emilės nereikia gelbėti.

Net ir tada, kai jos riteris ant balto žirgo yra Zakas Preskotas.

Trečias skyrius

Kaip ir pridera dideles pajamas gaunančiam mokesčių mokėtojui, Zakas keliavo stilingai, įskaitant skrydžius ir oro uosto automobilių aptarnavimą bei apgyvendinimą. Paprastai Emilė slapčia žavėdavosi jų verslo kelionėmis, nepažįstama prabanga, kuria, nors ir trumpai, galėjo pasimėgauti. Ji atrodė nepaprastai rami, bet viduje džiūgavo tarsi vaikas, pirmąkart keliaujantis lėktuvu.

Tačiau šįkart viskas buvo kitaip: ji buvo kitokia. Per skrydį ji jautriai reagavo į kiekvieną juos skiriantį centimetrą, kiekvieną menkiausią judesį, vos Zakas pakreipdavo ranką ant ranktūrio ar kai pasilenkęs pasitaisė plaukų sruogą, nors mąstė tik apie darbą. Ir kaip šypsodamas paėmė jos lagaminėlį, kaip užsimetė ant peties, kai juodu traukė prie laukiančio automobilio. Net gretimi kambariai penkių žvaigždučių Park Hyatt viešbutyje Sidnėjuje, prie Krantinės žiedo, įgavo kitokią reikšmę.

Kai jie įėjo į liftą ir Zakas paspaudė viršutinio aukšto mygtuką, Emilė pajuto jo susidomėjimą; jo akys pernelyg ilgai buvo įsmeigtos į ją.

– Naujas kostiumėlis?

Ji apstulbusi pervėrė jį žvilgsniu.

– Ne.

– Bateliai?

– Ne.

Jis kiek patylėjo, paskui tarė:

– Atrodai kitokia.

– Gal dėl to, kad neužsidėjau rožinių akinių.

Ji nesitikėjo jo prajuokinti. Bet prabangiame pakrantės viešbutyje, kai virš jų galvų kybo rimti darbo reikalų debesys, tikra atgaiva regėti įprastą, gyvą Zako veidą, juoko raukšleles apie akis.

– Ar tai reiškia, kad, – jis pakreipė antakį, – atleidai man už tai, kad įkišau nosį į tavo gyvenimą ir sumokėjau skolą?

– Ne.

– Net jei tau patikėčiau visų trokštamą Pagrindinio taško ataskaitą?

Emilė prisimerkė.

– Ar dėl to?..

– Ne. – Atviras jo žvilgsnis sakė tiesą. – Tai yra du niekuo nesusiję objektai. Gali dirbti šį darbą ir nesijaudinti dėl savo ar sesers saugumo.

Varge, kodėl jis viską taip puikiai išdėstė? Emilė suspaudė lūpas ir spoksojo į besikeičiančių aukštų numerius. Prieštaraudama ji kalba kaip nedėkingoji, ir Zakas tai puikiai supranta.

Susigrūdęs rankas į kišenes jis taip pat nukreipė akis į skaičiukus. Kai jie išėjo iš lifto, Zakas vis dar šypsojosi, praleido ją pirmą. Jie stabtelėjo kiekvienas prie savo durų, Emilė turėjo pasistengti, kol iš kišenės ištraukė rakto kortelę.

– Pasimatysime už valandėlės, – pasakė jis, kai Emilė galų gale atidarė duris.

Ji linktelėjo kaip ir daugybę kartų prieš tai, buvo tikra, kad Zakas pasibels, likus minutei, ir bus pasiruošęs nerti stačia galva į darbus. Bet įėjusi į kambarį įsitempė lagaminą, uždarė duris ir staiga pajuto stiprią įtampą, todėl prigulė ant baltos sofutės.

Aštrus ir skaudus suvokimas. Štai kas. Jis jaudina, o ji krūpčioja. Jis kalba, o ji jaučia, kaip geidulio protrūkis pagreitina širdies plakimą. Ir kai jis netyčia ją paliečia – reikia prikąsti liežuvį, kad nesuaimanuotų.

Privalai susikaupti.

Nusimetusi batelius Emilė kilstelėjo akinius ir pasitrynė akis. Darbas. Tai yra darbas. Anksčiau neturėjo jokių sunkumų, kai reikėdavo susikaupti ir dirbti. O dabar darbas yra svarbesnis nei bet kada. Zakas ja nepaprastai pasitiki, leidžia prižiūrėti Pagrindinio taško pradžios darbus ir neliepia naudotis geriau kvaliŽkuotų darbuotojų pagalba bei planuoti įmonės įvykių. Neaišku, kokių ketinimų vedinas apmokėjo Džimio skolas – tokiu poelgiu Zakas nerizikuotų geru įmonės ar savo vardu.

Vadinasi, ji skolinga jam, todėl privalo atlikti savo darbą.

§

Emilė pajuto, kaip pasikeitė Zako nuotaika, kai juodu įžengė pro didžiules stiklines VP Technologijų duris. Jie žingsniavo per tylią fojė: per nublizgintas marmuro grindis, pro geltonos odos baldus ir įmantrų apšvietimą. Zako laikysena pranešė apie artėjančią kovą, nors jo veido išraiška buvo neįskaitoma. Kad ir koks įsitempęs jis buvo, vis dėlto nusišypsojo sveikindamas priešais sėdinčią sekretorę ir apsaugos darbuotoją, pro kuriuos praėjo. Emilė pastebėjo, kokie jie buvo nustebę, bet Zakas paspartino žingsnį, ir jai teko kone bėgti, kad suspėtų. Jo skubėjimas ir susierzinimas buvo iškalbingi.

Padaryk viską greitai ir bėk. Neleisk, kad tave pričiuptų.

Žodžiai buvo tokie aiškūs, kad rodės, jog jos mama stovi šalia, švokščia į ausį ir veria nuo degtinės ir narkotikų sustiklėjusiomis akimis. Nebyliai aiktelėjusi Emilė staiga sustojo, kad neatsitrenktų į plačią Zako nugarą, nes jis stabtelėjo prie lifto nišos.

Emilė nervinosi dėl jo, jos širdis spurdėjo. Nors dalykiškai nusiteikusi ir pasitikėdama savimi – prispaudė švarkelį prie klubų, kilstelėjo akinius aukščiau ant nosies, – ji neturėtų jaudintis. Zakas stebėjo kylančio lifto skaičius ir susikaupė vienam tikslui, nes antakiai buvo suraukti.

Tylėdami jie pakilo iki keturiasdešimto aukšto. Durys atsivėrė į vadovų erdvę, čia jų jau laukė įspūdingas vyriškis.

Zako veide suspindėjo atžarumas.

Kelas Preskotas buvo aukštesnis ir stambesnis už Zaką, ryškūs bruožai išdavė Viduržemio regiono kilmę. O Zakas buvo prakaulesnis, aristokratiškesnis ir įdegęs, liekno sudėjimo europietis: skirtumai buvo neabejotini. Jie įbroliai. Nors ir skirtingos išvaizdos, abu turi įgimtą autoritetą ir pasitikėjimą savimi.

– Kelai. – Pagaliau Zakas ištiesė ranką, kurią įbrolis stipriai paspaudė.

Paskui Kelas netikėtai apkabino Zaką.

Emilė juos atidžiai stebėjo. Kai Zakas galiausiai išsilaisvino, buvo matyti, kad jam nesmagu, nes kūno kalba neabejotinai išdavė jausmus.

Jis žengė žingsnį atbulas ir atsikrenkštė.

– Čia Emilė Reinolds, mano padėjėja.

Kelas nusišypsojo, ištiesė ranką ir pasakė:

– Malonu, Emile.

Ji galėtų įvardyti vos kelis Zako klientus, kurie pagarbiai tiesė jai ranką. Emilė apstulbo, kad pats Kelas Preskotas, VP Technologijų valdovas ir Ponaitis Vienas Spragtelėjimas, pažvelgė į ją su subtilia pagarba. O sprendžiant iš Zako žvilgsnio, kai jų akys susitiko, buvo aišku, kad toks elgesys jį taip pat pribloškė.

Bet Emilė greitai atsigavo ir pakračiusi ranką linktelėjo.

– Man taip pat, pone Preskotai.

– Tai eime į pasitarimų kabinetą. – Kelas paplekšnojo Zakui per petį. – Viktoras jau kyla.

– Mes nepasiliksime.

Kelas nutilo, nuleido rankas.

– Kodėl ne?

– Nes turiu pasirūpinti verslu. Tiesą pasakius, labai vaikiška gąsdinti mane žiniasklaida ir bandyti šitaip prisivilioti. Kad ir kokį žaidimą sugalvojo Viktoras, aš nežaisiu.

– Viktoras tave gąsdino?

– Balso paštu.

– Nuostabu. Viktorui tai būdinga. – Kelas prunkštelėjo. – Na, užeik ir pasikalbėk su juo pačiu. – Ir jis atlapojo pasitarimų kabineto duris.

Kai Zakas atsisėdo prie tarybos posėdžių stalo, jį aplankė klaikus déjà vu ir apniko bloga nuojauta. Niekas nepasikeitė, išskyrus keistą Kelo pasisveikinimą. Pasikeitė jis pats. Metų metus stengėsi rasti savo nišą, galų gale išsilaisvinęs iš dusinančios Viktoro Preskoto įtakos, rado naują gyvenimą ir atsivėrė naujoms galimybėms.

Jis tapo toks, koks yra dabar.

– Na, tai kaip laikaisi, Zakai?

Vyresnis jo brolis atsisėdo priešais; nekaltas klausimėlis slėpė didelius lūkesčius. Zakas atidžiai stebėjo brolį. Kelas buvo vienintelis, dėl ko Zakas nenorėjo išeiti. Tikėjosi, kad pasitraukimas kainuos Kelo pagarbą jam, bet brolis vis dar nebuvo susitaikęs su visišku ištrėmimu.

Todėl, kai rugpjūtį gavo kvietimą į Kelo vestuves, Zakas pasijuto priblokštas: senos žaizdos grasino sugriauti sunkiai susikurtą ramybę. Jis nepriėmė kvietimo, bet klastingi Preskoto ašmenys sugebėjo sužeisti.

– Verslas – puikiai, – pagaliau prakalbo Zakas. – Pirkėjai plūsta į Auksinę pakrantę, nes Sidnėjaus žemės mokesčiai kelia pasipiktinimą.

– Vis dėlto girdėjau, kad čia ketini įgyvendinti naują rizikingą sumanymą.

Jis linktelėjo.

– Butai Pots Pointe.

Kai įdėmus Kelo žvilgsnis nukrypo į Emilę, ji mandagiai nusišypsojo ir atsivertė savo užrašų knygelę, pasiruošė užsirašinėti pastabas.

Gerai pažįstamas ir šaltas jos atsidėjimas darbui veikė lyg raminamųjų dozė, suleista į veną.

– Kur jūs apsistojote? – paklausė Kelas.

– Krantinėje, Park Hyatt viešbutyje.

– Puiku. – Stojo tyla ir kelios nemalonios sekundės labai prailgo, kol Kelas pagaliau tarė: – Ar kovo penkioliktą būsi laisvas?

– Kodėl klausi?

– Nes ketinu tuoktis. Antras bandymas, – pridūrė jis ir ironiškai šyptelėjo.

– Kas nutiko?.. – bet Zakas laiku užsičiaupė. Jam nereikia žinoti.

– Neskaitei laikraščių? – Kai Zakas atžariai krestelėjo galvą, Kelas atrodė keistai pavargęs nuo brolio reakcijos. – Eiva nualpo, ją išvežė į ligoninę. Mes viską atidedame iki sausio, kai gims kūdikis.

Zakas dvejodamas vis dar tylėjo, o Kelas susiraukė.

– Sveikinu, pone Preskotai, – skubiai pasakė Emilė ir pasklaidė bloknoto lapus. – Zakai, tryliktą dieną numatytas susitikimas... – Ji pateisino savo gerą vardą: pakėlusi akis, išvydo Zako veidą ir nė nedvejojo: – ...bet jis dar nepatvirtintas, – diplomatiškai pridūrė.

– Ketini ir vėl mane nuvilti? – Kelas atrodė nustebęs.

Po šimts, kas čia vyksta? Metų metus Kelas griausmingai tylėjo, o tyla iškalbingesnė už bet kokius žodžius. O dabar, per kelis mėnesius, jis ne tik keliskart paskambino, bet ir kviečia į savo vestuves?

Tada pasirodė Viktoras, ir pokalbis nutrūko.

Kaip ir visi verslininkai, kuriems sekasi, Viktoras Preskotas buvo vadovas iš prigimties ir tai buvo justi, vos jam pasirodžius. Jis visada kartodavo: Geras vardas, autoritetas, nuostatos ir teisė: parodyk, kad visa tai turi, ir žmonės tave gerbs. Zakas sunkiai nurijo gumulą. Jis neatminė tokio karto, kad Viktoras nebūtų pakišęs savo protingo patarimo bet kurioje gyvenimo situacijoje ar per bet kurį sandorį. Likimo ironija, kad Viktoras per pastaruosius trejus metus prisimindavo tai dažniau nei Zakas.

Taip, jis išsilaisvino iš įtampos ir konfliktų. Taip, jis žino, koks yra iš tiesų. Bet žinojimas nesumažina kankinamų lūkesčių, kurie užlieja ir suspaudžia krūtinę, net kvėpavimas padažnėja.

– Tėti, – ištarė Zakas, stengdamasis, kad balsas skambėtų neutraliai.

– Zakai. – Viktoras pasilenkė per stalą ir padavė ranką.

Zakas paspaudė ją ir atsisėdo.

– Klausyk, man šį vakarą susitikimas, – be įžangos pasakė jis. – Todėl noriu paskubėti. Pagaliau aš čia. Ko iš manęs nori?

Viktoras stabtelėjo, jo akys nuo Zako pakrypo į Kelą, kuris nežymiai linktelėjo.

– Sakiau, kad vos pasirašęs dokumentus, tapsi VP Technologijų vadovu. Žinoma, pirmiausia būsi ne vienas atsakingas už vadovavimą, – pasakė Viktoras, nepaisydamas pikto Zako žvilgsnio. – Paskui, po šešių mėnesių bandomojo laikotarpio, susipažinęs su mūsų verslu, produktais ir klientais, užimsi vadovo postą. Vadinasi, tu...

– Laikaisi savo, – Zakas nekantriai mostelėjo ranka ir ėmė žvilgsniu gręžti Kelą. – Iš tikrųjų norėjai pasakyti tai, apie ką kalbėjai praėjusį ketvirtadienį?

Kai Kelas linktelėjo, Zakas akimis pervėrė Viktorą.

– Tu esi vadovas. Ko ketini imtis?

– Laikas atsitraukti.

Nė velnio.

– Tu išeini į pensiją?

– Panašiai.

– Viktorai... – prakalbo Kelas, bet nutilo, kai šis į jį atsisuko.

Kažkas tarp jųdviejų įvyko. Paskui Viktoras pasipiktinęs atsiduso.

– Prieš kelis mėnesius mane operavo. Dabar jaučiuosi gerai. – Zakas įsmeigė į jį akis, bet Viktoras numojo ranka. – Gydytojai patarė sumažinti darbo valandas.

– Suprantu. – Zakas pasisuko į įtartinai tylų Kelą. – O kaip tu?

– Kelui reikia galvoti apie šeimą, – abejingai pasakė Viktoras. – Jam nereikalingas stresas ar spaudimas.

Lažinuosi, kad jam viskas įgriso iki gyvo kaulo.

– O man reikalingas?

– Zakai, – prabilo Kelas, bet Zakas jį nutildė žvilgsniu.

– Po visų šių metų, – burbtelėjo Zakas, – kai dirbai iki alpulio, perleisi geriausią savo darbo vietą?

Kelo veidas atrodė neįskaitomas.

– Kaip sakė Viktoras, aš dabar turiu šeimą.

Neįtikėtina.

– Taigi jūs abu manote, kad aš nugalėsiu save ir užpildysiu spragą? Kad džiaugsiuos galimybe sugrįžti į Preskotų glėbį?

Jis negalėjo – ir nenorėjo – slėpti pašaipos. Sukilo užgniaužtas pyktis, jis kone degino gerklę. Jam kadaise beviltiškai reikėjo tėvo įvertinimo, bet Viktoro melas ir manipuliavimas nusviedė jį už borto. Labai toli.

Zakas pasitraukė, nejausdamas jokios kaltės.

Negaliu grįžti vėl prie to paties.

Jis staiga pakilo, nugara buvo tiesi.

– Ne. Paieškokite ko nors kito.

– Zakai! – Viktoras taip pat pašoko ir vienu skubiu žingsniu pastojo jam kelią, kad sūnus neišeitų. – Bent jau pagalvok apie tai. Tu skolingas...

– Nereikia. Nesakyk. Kito. Žodžio, – džeržgiančiu balsu iškošė Zakas, o galvoje ėmė suktis praeities atsiminimai, apgaubti šešėlių ir nušviesti ryškios skausmo šviesis.

– Tu esi Preskotas, patinka tau tai ar ne, – ramiai jam už nugaros pasakė Kelas. – Tai yra tavo dalis. Įmonė – taip pat.

Zakas atsigręžė, ant liežuvio galo sukosi begalė tulžingų atsakymų, bet jis juos visus nurijo.

– Čia tavo svajonė, Kelai. Aš niekada jos nepuoselėjau. Ir esu velniškai tikras, kad jūs nesužadinsite man kaltės jausmo.

Jis išdidžiai patraukė prie durų, Emilė – iš paskos.

§

Kai liftas leidosi, Emilė žvilgtelėjo į Zaką. Ji žinojo, kad tokio susitikimo jis troško mažiausiai, bet jo veidas buvo persikreipęs nuo įtampos, ir tai daug ką pasakė.

Zakas giliai įkvėpė, paskui – dar kartą. Ji, juo dėta, virpėtų suklupusi ant grindų. O Zakas įveikė konfliktą, giliai įkvėpė ir keliauja toliau. Jis nesileidžia pribaigiamas, todėl puikiai jaučiasi, būdamas savimi.

Ši jo savybė ne tik žavėjo, bet ir traukė.

Kai durys atsivėrė, Zakas nuskubėjo į priekį. Bet kai juodu priėjo prie išėjimo, jis sulėtino žingsnį. Pirmiausia atpalaidavo nugarą ir pečius. Paskui žingsnį dar sulėtino. Kai linktelėjo atsisveikindamas su prie staliuko sėdinčia administratore, atsipalaidavo ir žandikaulis. Galiausiai, kai atsiverdamos sušnarėjo durys ir jie išėjo į Beri gatvę, konflikto, regis, nė nebuvo.

– Po valandos susitinkame su Pagrindinio taško komanda, – priminė Emilė.

– Gerai. – Jis žvilgtelėjo į laikrodį, paskui į mobilųjį telefoną, kai šis pradėjo skambėti. Zakas sugrūdo telefoną į kišenę. – Eime.

– Zakai! Palauk. – Jie abu atsigręžė, kai pro stiklines duris išėjo Kelas ir ėmė bėgti, kad juos pasivytų. – Man reikia su tavimi pasikalbėti.

Emilė žvilgtelėjo į Zaką. Jis skubiai jai linktelėjo, atrodė itin atsargus.

– Turiu mažiau nei minutę.

Zakas palaukė, kol Emilė pasiekė jų automobilį, pastatytą už kelių vietų ir atsigręžė į Kelą.

– Manau, kad kalbėjau aiškiai.

Kelas susikišo rankas į kišenes ir perkėlė svorį nuo vienos kojos ant kitos.

– Labai aiškiai. Ir aš tavęs nekaltinu. – Zakas tikriausiai atrodė nustebęs, nes Kelas nusijuokė. – Manai, kad aš žinau, kaip dirba Viktoras? Ar bent įsivaizduoji, kokį mėšlą jam teko iškuopti per paskutinius kelis mėnesius?

– Taip, ačiū, kad ir mane įtraukėt.

– Nebūk šiknius. Kad ir kaip Viktoras klydo – o mes žinom, kad klydo dažnai, – jam dabar nelengva. Jis...

– Aš nenoriu žinoti, Kelai. Tikiuosi, nepamiršai, kad nuo visko seniai atsiribojau.

– Taip, atsiribojai.

Subtili Kelo pašaipa supykdė Zaką.

– Ką visa tai reiškia?

– Tu išėjai... Ne vieną, o du kartus. Pirmąkart, spėju, kai buvai aštuoniolikos, kai gavai vietą universitete, Švedijoje. Siekei to, ko tau reikėjo, kad būtum savarankiškas. Bet antrąkart, kai pabaigei, buvai savaitei grįžęs namo, – išėjai dar kartą. Jokių skambučių, jokių elektroninių laiškų. Ką, po perkūnais, aš turėčiau galvoti?

Zakas susiraukė.

– Ką tai būtų pakeitę? Tu buvai Viktoro pusėje, tu visada buvai...

Kelas bjauriai nusikeikė, ir Zako antakiai šoktelėjo.

– Zakai, tu esi mano brolis. Tu man skolingas ir privalai pasiaiškinti.

– Viktoras manė, kad esu jam skolingas, bet pažiūrėk, kaip viskas pasisuko. – Šleikštulį keliantys prisiminimai suspaudė krūtinę. – Taigi. Jei yra už ką kaltinti, tai kodėl nepaėmei prakeikto telefono ir nepaskambinai man? – Zakas iškelta galva linktelėjo automobilio pusėn, jis nesijautė kaltas, kad sutrikdė brolį. – Man reikia važiuoti.

– Zakai...

Jis nusisuko ir nuskubėjo prie automobilio, prie Emilės, – kuo toliau nuo skaudžių prisiminimų.

Ketvirtas skyrius

Septynis. Tiek kartų Zakas tikrino telefoną ir neatsakė į skambučius. Per Pagrindinio taško Sidnėjaus komandos susitikimą, trukusį dvi valandas, privačiame kabinete Zako dėmesį blaškė telefonas, nors anksčiau jis niekada taip nereaguodavo.

– Gerai jautiesi? – nerūpestingai paklausė Emilė, kai susitikimas baigėsi, ir ji rinko segtuvus.

– Ką? Taip. Puikiai. – Jis grūdo telefoną į kišenę. – Gal nori ko nors paklausti?

– Kol kas ne. Ačiū, – atsakė ji, kai Zakas perėmė iš jos dokumentus. – Ketvirtą valandą apžiūrėsime vietą. Gal užsakyti pietus?

Jis išsiblaškęs linktelėjo: mintys klajojo už tūkstančio mylių, o Emilei buvo įdomu, ar jis mąsto apie naują verslą, ar apie VP Technologijas.

Kai ji sugrįžo į kambarį, Zako nuotaika buvo tokia pat ir temdė džiaugsmą kambarių aptarnavimu, blaškė Emilę, kai ji vėl peržiūrinėjo dokumentus.

Galiausiai trečią valandą ji nuleido rankas. Atsilošė ant sofos, ištraukė juostą ir pasileido plaukus, paskui vėl dailiai susirišo, ir jai toptelėjo netikėta mintis.

Nešiojamasis kompiuteris – tiesiai priešais ją. Galėčiau tiesiog...

Ne. Ji smarkiai trinktelėjo, uždarydama jį, ir sukryžiavo rankas. Zakas niekada nekalbėjo apie savo šeimą, vadinasi, ta gyvenimo dalis – neliečiama. Emilė neketino sugriauti pasitikėjimo, naršyti internete ir ieškoti nepadorių ir tikriausiai nepaprastai klaidingų smulkmenų.

Bet šįryt jos smalsumas pradėjo augti.

Dar niekada nematė Zako tokio įskaudinto, jis vos tvardėsi, pyktis virte virė, vadinasi, atsitiko kažkas svarbaus. Kažkas, kas privertė jį atitolti nuo šeimos.

Emilė sunerimusi pašoko, pro milžiniškas stumdomąsias duris išėjo į balkoną. Tamsintas stiklas šildė delnus, pažįstamas jausmas nukėlė į kitą laiką, kitą vietą. Priminė kitokį karštį.

Ji priglaudė kaktą prie lygaus lango ir leido sau trumpam pasimėgauti, prisiminti Zako lūpas, jo kvapą. Jo gebėjimą priversti pamiršti viską, visą praeitį, ir tiesiog būti. Su juo.

Galiausiai Emilė atsitiesė, giliai įkvėpė. Gana. Ji išsigando minties, kad Zakas gali domėtis jos gyvenimu. Lįsti į jo šeimos problemas – neprofesionalu. Ir tai neturi nieko bendro su ja.

Ničnieko.

§

Kai jie vėl susitiko fojė pusę keturių, Emilei palengvėjo, nes pamatė, kad Zakas atitokęs. Nors važiuodami į Pots Pointą juodu kalbėjosi tik apie darbą, ji vis dažniau susigriebdavo tylos akimirkomis galvojanti apie neprofesionalius dalykus.

Emilė jaudinosi dėl jo. Reikalai su Preskotais skaudino jį, veikė taip, kaip ji niekada nebuvo mačiusi. Patys bjauriausi klientai nesukeldavo nė dalies tiek emocijų, kiek Preskotai.

– Štai ir atvažiavome.

Kai Zakas sustabdė automobilį, Emilės žvilgsnis nukrypo į langą.

Statybai skirtas plastikas ir medienos plokštės dengė pirmąjį aukštą. Kai ji palinko į priekį, jos akys kilo... aukštyn ir aukštyn. Ji skaitė, kad kompleksas yra dvidešimt penkių aukštų, dvidešimt jo aukštų – su privačiais apartamentais, ketvirtame aukšte – sporto salė su vidiniu baseinu ir skalbykla, kiti trys skirti verslui, o apačioje – restoranas, kavinė ir užkandinė.

Ir Zakas pasitiki ja, jis leidžia jai atverti šį pastatą Sidnėjaus publikai.

– Kokios galimybės? – Zakas stovėjo ant šaligatvio, įdėmiai vėrė ją akimis.

– Jis veiks, jei iki gruodžio viską parengsime. – Emilė išlipo iš automobilio ir pritilo, kai Zakas skubiai apėjo automobilį, kad paimtų jos rankinę.

– Aha.

– Ilgos darbo valandos, vėlyvi vakarai... – Ji pasitaisė švarkelį, paskui paėmė iš jo rankinę.

Zakas linktelėjo.

– Taip, kol kas.

Susierzinimas jaudino, ir Emilės bandymai laikytis atokiai ištirpo.

– Parengiau preliminarų reikalavimų sąrašą dėl darbuotojų, biudžeto...

– Aišku. Persiųsk man elektroniniu paštu, kai baigsi. – Zakas mostelėjo ranka įėjimo link. – Jie mus sutiks prabangiuose apartamentuose.

Emilė ištiesino pečius ir linktelėjo. Būtų galėjusi prisiekti, kad jai toks darbas patiktų. Bet ne visam laikui. Net jei antrą semestrą negalės patekti į Kvinslando universitetą, ji vis tiek iki to laiko atsimokės Zakui.

Tu gali tai padaryti. Nuo specialistės darbo perėjai prie kūrybos. Tu esi patyrusi ekspertė ir moki susikaupti darbui.

Ir nesikamuoti dėl Zako Preskoto.

§

Kai Sidnėjaus komanda dairėsi po ką tik išdažytus prabangius apartamentus, Emilė atnaujino žinias apie darbuotojus: prisiminė vardus ir pareigas, tinkamas ateities darbams. Statybų inžinierius, akustikos meistras, įrangos specialistas. Bet juk tai Satlerių dizainas, svarbiausias Sidnėjaus interjero dizainerių duetas – brolis ir sesuo, kurie sudomino Emilę. Stivas ir Triša Satleriai eina priešais ir kalbasi apie buvusius modelius: Stivas – dailus ilgakojis, stilingai sušiauštais plaukais. Jis – tikra Trišos priešingybė: ji ilgais žvilgančiais rausvais plaukais ir didelėmis rudomis akimis, kurios neretai apsistoja ties Zaku ir pernelyg juo domisi.

Zakas, savo garbei, nekreipia į ją per daug dėmesio, kaip visada, elgiasi profesionaliai. Pliusas jo naudai.

Emilės šefas nepanašus į kitus jos sutiktus vyrus: vertas pasitikėjimo, doras ir ištikimas. Jis patinka jai, o tai jau šį tą reiškia.

Emilė pakėlė akis nuo schemų ir kaip tik pamatė Trišą. Ji geidulingai žvelgė į Zaką, lūpose žaidė šypsena. Kai mergina pajuto, kad Emilė ją stebi, kilstelėjo antakį ir nusišypsojo, kaip tik moteris šypsosi moteriai. Apsimetusi, kad nepastebėjo, Emilė vėl palinko prie planų.

Viskas teisingai. Dar viena mergina – tik draugė. Emilė atsakinėjo į daugybę tokių skambučių kiekvieną savaitę.

Iš dvidešimt penkto aukšto jie pagal planą leidosi žemyn, atkreipė dėmesį į ginčytinus objektus, kol nusileido į celofanu apdengtą fojė, kur greitai turėjo pradėti veikti indoneziečių restoranas.

Susitikimo pabaigoje Emilė šypsodama ir linkčiodama spaudė visiems ranką. Akies krašteliu stebėjo, kaip Triša priėjo prie Zako.

– Pone Preskotai, noriu padėkoti už nepaprastą galimybę, – pasakė plačiai šypsodama padažytomis lūpomis.

– Vadinkite mane Zaku.

– Zakai... – ji kone išmurkė jo vardą.

Emilė susiraukė, tikrindama žinutes savo telefone.

– Geras Satlerių dizaino vardas pasako viską, panele Satler.

– Gali vadinti mane Triša.

Gali vadinti mane Triša, – mintyse pamėgdžiojo Emilė ir toliau peržiūrinėjo praleistus skambučius, nors galvoje sukosi vienintelė mintis.

– Gal per pietus esi laisvas? Stivas turi susitikti su kitu klientu, o aš pamaniau, kad mudu galėtume trumpai aptarti paskutines smulkmenas ir dar kartą patvirtinti, ko tau išties reikia.

Ak, liaukis. Emilė vartė akis dėl dviprasmiško pasiūlymo, bet pastebėjo, kad Zakas vėl išsitraukė telefoną.

– Ne, manau, kad viskas ir taip gerai. Emile?

– Atleiskite? – Emilė naiviai sumirksėjo, kai į ją susmigo dvi poros akių.

– Ar yra dalykų, kuriuos norėtum aptarti su Triša?

Taip. Iš jų visų tu esi vienintelis. Emilė nusišypsojo ir papurtė galvą.

– Ne dabar. Bet esu tikra, kad pasikalbėsime vėliau.

Ji stebėjo, kaip Zakas paspaudė jiems ranką ir padėkojo už atvykimą. Trišos veido išraiška nepasikeitė, bet Emilė buvo įsitikinusi, kad mergina jautėsi pažeminta ir mintijo kitą būdą savo tikslui pasiekti. Kažkur girdėta giesmelė, prasidėjusi kaip linksmas savaitės anekdotas, papasakotas seseriai. Bet dabar jis jau ne linksmas, o varginantis. Ypač nuo tada...

Ji prisivertė stabtelėti ir susiraukė.

Ypač nuo tada, kai jis mane pabučiavo?

Taip.

Zakas kalbėjo su Emile, o ji linkčiojo, todėl atrodė, kad iš tikrųjų klausosi. Bet jos širdis daužėsi, kraujas virė, o galvoje įkyriai zvimbė.

Gerai. Tai kūno reakcija. Beveik dvejus metus neturėjai vyro. Aišku, kad reaguoji į pirmą pasitaikiusį, kuris parodė susidomėjimą po... Džimio.

Ojojoi. Netikęs palyginimas.

– Emile? Gerai jautiesi?

Jos mintis nutraukė ant peties uždėta ranka. Ji sumirksėjo pažvelgusi į Zaką, į susirūpinusias jo akis. Išraiškingas žalsvų akių žvilgsnis kaipmat palauždavo moters ryžtą.

Erzinantis pulsas sutvinksėjo pilve, ir Emilė skubiai puolė taisytis švarkelio. Standi apykaklė staiga pradėjo erzinti.

– Mąstau apie Pagrindinį tašką. Jis... kitoks nei kiti.

– Yra daugybė rūmų, kuriuos gali pastatyti, bet vėliau vis tiek prireikia didesnio iššūkio, – šypsodamas pasakė Zakas ir atidarė jai stiklines duris.

– Teisybė. Iššūkis yra gerai.

Jis iškart po jos įsėdo į automobilį ir užsisegė saugos diržą.

– Emile, tu nusiteikusi to imtis?

Jo akys užbūrė, žvelgė ir šelmiškai, ir rimtai. Netikėtai automobilyje pasidarė karšta.

– Taip. – Jos balsas buvo per duslus. Emilės skruostai paraudo, kai Zako lūpose ėmė žaisti šypsena; ji staiga užsikosėjo, šiluma plūstelėjo į rankas ir kojas. – Taip, – tvirčiau pakartojo ji, – aš nusiteikusi.

– Puiku. – Zakas vis dar velniškai šypsojosi.

Jis užsidėjo akinius nuo saulės ir įjungė variklį.

Penktas skyrius

Vakarienė šeštą apačioje. Raštelis buvo pakištas po jos durimis ir žemiau pasirašyta Z raide.

Emilė ketino užkąsti savo kambaryje, dar kartą peržiūrėti segtuvus ir patobulinti veiksmų planą, o ne intymiai vakarieniauti su Zaku. Na, ne, ne intymiai. Tai dalykinė vakarienė. Jie kalbėsis apie verslą, kaip ir šimtus kartų prieš tai. Aptars graŽkus, įkainius, atidarymo idėjas. Nebus jokių pasilaikymų už rankučių, jokių gundančių žvilgsnių ar čiupinėjimųsi po stalu.

Tik darbas.

Ji pajuto kartėlį, atsitiesė ir pakėlusi akis, likus dviem minutėms iki šeštos, tvirtai įžengė į svetainę.

Krantinės virtuvė ir baras buvo pati geriausia uosto vieta: varstomos stiklinės durys – nuo grindų iki lubų, atvira virtuvė, todėl valgantieji gali stebėti, kaip vyriausiasis virėjas ruošia maistą. Nepriekaištingas svetainės dizainas ir santūri elegancija įkvėpė Emilei pasitikėjimo ir ramino.

Bet kai Zakas pastebėjo ją prie staliuko stikliniu paviršiumi, budrumas sugrįžo, Emilė nusišypsojo ir įsitempė.

Jis atitraukė jai kėdę, visai nesistengė, atrodė toks pasitikintis savimi. Emilė padėkodama sumurmėjo, o širdis taip daužėsi, kad nemalonus tvinkčiojimas justi net po kostiumėliu.

– Vis dar dėvi darbo drabužius? – paklausė Zakas ir atsisėdo ant kitos kėdės.

– Taip.

Verčiau būčiau be jų. Su tavimi. Ji skubiai nurijo seiles ir pažvelgė jam pro platų petį į nuostabų uosto reginį. Užteko vieno trumpo žvilgtelėjimo, kad pastebėtų jo atlaisvintą apykaklę ir kaklaraištį.

– Nuostabus reginys, – sumurmėjo Emilė, įsmeigusi akis į žemai besidriekiančius saulės spindulius, pasklidusius po tviskantį vandenį, panardinusius baltas Operos rūmų bures į panašų spindesį.

– Jis visada toks.

Akies krašteliu ji pastebėjo, kad Zakas ją atidžiai stebi, paskui paima valgiaraštį.

Emilė jautėsi nepatogiai, tad padarė tą patį, bet stebėjo kietus paauksuotus valgiaraščio lapų kraštelius ir Zako marškinių rankogalius, dengiančius įdegusias rankas, randuotas nuo sunkaus darbo, bet švarias ir švelnias.

Jai visada patiko stiprios rankos.

Ir... Ji juk spokso. Nuostabu.

Emilė lėtai pakėlė akis į Zaką ir skubiai nusuko. Ak, kaip tai gundo, bet ji nusprendė daugiau nespoksoti – juk nėra jokio reikalo.

– Niekada nežinojau, kad buvai ištekėjusi.

Ji vėl žvilgtelėjo į Zaką.

– Apie tai nekalbu.

– O apie ką kalbi? – Jis atsainiai užvertė valgiaraštį, nes Emilė susiraukė. – Nagi. Tu žinai apie mane beveik viską, ypač po šiandienos.

– Netiesa.

– Na, ką nori žinoti?

Ak, verčiau į tai nesivelti.

– Žinau pakankamai. – Ji kilstelėjo valgiaraštį, bet Zakas nekreipė dėmesio. Vienu pirštu švelniai jį palenkė, kad matytų Emilės akis.

– Tu organizuoji mano gyvenimą, maitini, užtikrini, kad turėčiau viską, ko tik man prireikia. Be to, žinai mano jausmus ir asmeninį gyvenimą, o dabar pažįsti ir mano šeimą. Tu esi mano darbo žmona.

– Kas, kas?

Zakas išsišiepė, nes Emilė sunerimo.

– Mano darbo žmona, kai vyro ir moters partnerystės pagrindas yra darbas. Niekada anksčiau negirdėjai tokio pasakymo? – Ji papurtė galvą ir itin susikaupusi dėliojo ir taip nepriekaištingai paserviruotus įrankius, o Zakas kalbėjo toliau: – Pamaniau, kad po tokio ilgo bendradarbiavimo tapau tavo draugu ar panašiai. Tuo, kuo gali pasitikėti.

Emilė pakėlė galvą.

– Tuo, kuris pradėjo tvarkyti mano gyvenimą ir sumokėjo skolas, neatsiklausęs manęs?

Nejau jo akyse blykstelėjo skausmas? Apgailestaudama Emilė prikando viršutinę lūpą ir nuraudo.

– Atleisk. Negražiai pasakiau.

Zakas šyptelėjo.

– Manau, to nusipelniau. Dėl to, kad pirmiausia tavęs nepaklausiau.

Jis stebėjo, kaip Emilė svarsto: kova, kurią sukėlė jo žodžiai atsispindėjo tamsiai mėlynose akyse, švelniose lūpose, kurias ji kietai suspaudė.

Varge, ji tikrai kamuojasi! Zakas pabandė pasakyti kitaip:

– Peržengiau ribas, todėl atsiprašau.

– Gerai.

Jis įdėmiai stebėjo ją, stengėsi perprasti, kodėl ji užsiveria.

– Liekam draugais?

Emilė tankiai sumirksėjo.

– Gerai, – pakartojo ji, balsas buvo švelnus ir žemas, tad ji gurkštelėjo vandens.

Zakas padėjo rankas ant stalo ir sunėrė pirštus, kai pasirodė padavėjas.

Kai jie užsisakė valgius, jis pastebėjo, kad Emilė ir vėl stumdo įrankius, paskui perstatė stiklinę su vandeniu.

Žino, kaip ji elgiasi per verslo pietus – nesutrinka, pasitiki savimi. O dabar... viskas kitaip. Jis viską pakeitė, nes įsiveržė į jos privatumą, peržengė ribą ir nužirgliojo tūkstančius mylių.

Bet ramybės nedavė nepaaiškinamas noras pasikapstyti giliau, sužinoti, kas yra Emilė Reinolds, kas slepiasi po šaltakraujiška išore.

– Ko gero sunku būti ištekėjusiai už tokio žmogaus kaip...

– Zakai, – sušvokštė Emilė. Atrodė, kad jai skauda. – Prašau, nereikia.

– Ko nereikia? Reikšti užuojautos? Gailesčio dėl to, kad buvęs vyras tave skaudino? Kartais, – lėtai pasakė jis, – artimiausi gali pakenkti labiausiai.

Zakas tikėjosi, kad ji iškart nutils, bet jos akyse kažkas sužibėjo... silpnumas. Paskui Emilė nusuko akis.

– Taip.

Įdomu.

Ji apvertė savo stiklinę.

– Manau, dabar galėčiau išgerti vyno.

Zakas įpylė auksaspalvio skysčio, o ji pakeitė temą, kalbėjo apie Pagrindinio taško projektą. Jam buvo aišku, kad taip ji bando atgauti savitvardą, pakreipti pokalbį neutraliomis temomis. Ir jis leido jai tai daryti, kol pavalgė ir išgėrė visą vyną.

Paskui atnešė desertą.

– Ačiū. – Emilė šyptelėjo padavėjui, kai šis padėjo jai gabalėlį sūrio pyrago, puošto uogomis. Ji paėmė šakutę, palaimingai nusišypsojo, o Zako širdis suspurdėjo.

– Mėgsti sūrio pyragą?

– Dievinu. Toje mažutėje cukrainėje, kitoje gatvės pusėje prie Valhalos, gamina nepaprastus torčiukus. – Emilė pavartė akis. – Dėl šokoladinio glaisto galima ir gyvybę paaukoti.

Tada vienas kąsnelis, pakabintas šakute, įslydo jai tarp lūpų, o Zakui apsvaigo galva.

– Kaip... – Jam reikėjo gerokai pasistengti, kad nesuaimanuotų. – Kaip tu jį sutikai?

– Ką? – sumurmėjo Emilė kramtydama.

– Savo buvusįjį.

Šakutė dzingtelėjo į lėkštę. Emilė skubiai nurijo kąsnį, paskui atsikrenkštė.

Zakas atsiduso.

– Paklausyk. Aš nenoriu, kad galvotum, jog sumokėjau su tam tikromis sąlygomis. Bet norėčiau sužinoti. Jei tik norėsi papasakoti. Be sesers, tu tikriausiai mažai kuo pasikliauji.

Emilės veidas išdavė, kad ji svarsto ir dvejoja. Kai galų gale prakalbo, jos atsakymai buvo tikslūs ir pasverti. Atsargūs.

– Mano istorija ne tokia jau ir įdomi. Man buvo dvidešimt treji, buvau kvaila ir įsimylėjusi ar bent jau taip maniau. Džimis pasirodė esąs melagis ir apgavikas, o paskui jis mirė.

– Negaliu įsivaizduoti, kad kada nors galėjai būti kvaila.

Emilė netikėtai nusikvatojo.

– Ak, tu būtum nustebęs.

Juodu tylėjo, įsmeigę vienas į kitą akis, kol sekundės prailgo. Ir per tas sekundėles jis pajuto, kaip įskilo Emilės šarvai: nieko ypatingo ar svarbaus, tik malonus jausmas, nors vos juntamas.

Nuo jos pradėjo sklisti drovus pasitikėjimas.

Galų gale Emilė atplėšė akis ir įsistebeilijo į lėkštę.

– Jis nuskendo. Ironiška baigtis banglentininkui, nemanai?

– Apgailestauju.

Kai ji ištiesė ranką paimti stiklinės vandens, nutaisė rūsčią išraišką.

– Nereikia. Norėčiau, kad jis būtų gyvas tik dėl to, kad galėčiau išspardyti apgailėtiną to parazito užpakalį.

Zakas laukė, kol ji išgers likusį vandenį.

– Tikrai nori žinoti? – galiausiai paklausė ji, akys įžūliai spindėjo.

– Taip.

Ji kilstelėjo antakį.

– Gerai. Džimį sutikau prieš trejus metus Brisbeno naktiniame klube, kuriame jis dainavo su grupe. Jis laikė save roko dievu. Svarbiausia, kad buvo visai neblogas vyrukas. Tik jam stigo drausmės ir motyvacijos, ir galiausiai buvo išmestas iš grupės, kai nepasirodė koncerte.

Zakas linktelėjo, nenorėjo pertraukti.

– Paskutinįkart apie jį girdėjau tada, kai jis pasirašė skyrybų dokumentus, prieš metus. Dabar žinau kodėl. Buvo itin užsiėmęs planais, kaip iščiulpti iš manęs pinigus. – Emilė nutilo ir pažvelgė į Zaką. – Kas yra?

– Aš tik galvojau... – Jis dvejojo, paskui pridūrė: – Neįsivaizduoju tavęs... naktinėjančios po klubus ir ištekėjusios už muzikanto.

Jos akys apniuko.

– Todėl, kad esu rimta ir dorovinga?

– Tu tvarkos įsikūnijimas, – paaiškino Zakas. – Todėl toks gyvenimas, regis, tikrai ne tau.

Emilės širdis virptelėjo. Trumpa išpažintis nepatenkino Zako smalsumo, nors ji tikėjosi. Kilstelėjo galvą.

– Gal tai buvo nedidelis mano maištas. Maištininkė Emilė. O gal aš tik... – Norėjau būti mylima.

Ji nutylėjo paskutinę mintį, nes išsigando. Manė, kad myli Džimį. Ne, netiesa. Ji tikėjosi. Beviltiškai troško. Kaip ir su visais kitais.

– Kas?

– Nieko.

– Gal... norėtum pasileisti plaukus?

Ji piktai dėbtelėjo į jį: tikras nervų tampymo meistras.

– Tu ne...

– Nepažįstu tavęs? – Jo veidas buvo neįskaitomas. – Žinau, kad gali išeiti namo tik tada, kai tavo stalas būna visiškai tvarkingas.

Emilė numojo ranka.

– Tu matai mano stalą tūkstantį kartų per dieną.

– Atsisakai karštų bulvyčių dėl sumuštinio su kumpiu ir salotomis.

– Tai...

– Tau patinka rožinė ir mėlyna, nors visada rengiesi juodai. Esi paprasta: nesirūpini dėl makiažo ir papuošalų. Tavo plaukai natūraliai šviesūs, bet šviesini juos kas antrą mėnesį. – Jo žvilgsnis nuslydo jos plaukais, veidu ir galiausiai sustojo ties lūpomis. – Kvepi imbieru ir šiltu vasaros savaitgaliu. – Jis prikimo. – Tavo skonis...

– Liaukis! Iš kur tu žinai... – Emilė nutilo, atrodė sutrikusi, bet suprato. – Tu prisimeni.

Zakas šelmiškai šypsojo.

– Tu irgi.

– Bet tu...

– Džentelmeniškai laukiau, kol ką nors pasakysi. Bet tu tylėjai, todėl pamaniau, kad tai vienas iš tų dalykų, kurių negalima kartoti.

Emilė prasižiojo, bet užsikirto. Nurijusi seiles, pabandė dar kartą:

– Aš nenorėjau...

– Žinau.

– Tai buvo tik...

– Žinau.

– Tai nepasi...

– Emile! – jis šūktelėjo kiek per garsiai. Ji nutilo. – Pakaks atsiprašymų.

Jo žvilgsnis traukė ir gundė. Emilė sutrikusi paraudo, ir Zakui staiga parūpo, ką ji darytų, jei jis pasilenktų ir pabučiuotų ją.

– Tai buvo netgi ne bučinys. Labiau panašu į trumpą... – Ji žvilgtelėjo į jo lūpas, – ...prisilietimą prie odos. Ne bučinį.

Švelnus atodūsis, kuriuo ji baigė pasakojimą, sujaudino Zaką ir tam tikras jo vieteles. Jis kaitino kraują, privertė smarkiau plakti širdį, kuri bemaž dundėjo nuo pažįstamo seksualinio jaudulio.

Zakas sukando dantis, stengėsi atgauti savitvardą. Bet kai manė, kad jam pavyko, Emilė prikando putlią apatinę lūpą. Nieko ypatingo, tik pora baltutėlaičių dantukų kandžiojo lūpos kraštą – tik mirksnį, – paskui Emilė nuleido galvą ir paėmė desertinę šakutę. Bet Zakas susijaudino, o neryžtingas Emilės atsakas įsirėžė atmintin amžiams.

– Kviečiu tave į pasimatymą.

Jos šakutė taip ir pakibo, nepasiekusi burnos.

– Ką?

Ką, po velniais, tu darai?

Zakas pasilenkė arčiau ir nesidrovėdamas giliai įkvėpė, jo vidinį balselį nustelbė malonus Emilės aromatas.

– Kviečiu. Tave. Į. Pasimatymą.

Jos veide pražydo baugi nuostaba, bet Emilė greitai susitvardė.

– Labai juokinga. – Nuleidusi šakutę, ji pastūmė lėkštę į šalį.

– Aš nejuokauju.

– Kurgi ne.

Zakas susiraukė.

– Nejuokauju.

– Liaukis, Zakai. Tikrai nebejuokinga.

– Aš nesijuokiu.

Varge, jį tai jau pradeda erzinti.

Emilė vėl nudūrė akis į lėkštę, susikaupusi pastūmė dar arčiau krašto.

– Esu įsitikinusi, kad tūkstančiai tinkamų moterų mielai...

– Aš kviečiu tave.

Ji pakėlė akis, antakiai po storais akinių rėmeliais buvo suraukti, Zakui netikėtai kilo noras tuos akinius nuimti.

– Kodėl mane, juk aš...

Jis nusišypsojo, nes Emilė vos tvardėsi.

– Juk tu labai stengiesi pasislėpti po nuobodžiais kostiumėliais ir patogia avalyne.

Kai jos skruostai paraudo, o akys pasisuko ir pažvelgė jam pro petį, Zakas nusikeikė.

– Todėl, kad... – jis švelniai kalbėjo toliau, – ...nepaisant didžiausių tavo pastangų, tu man patraukli.

– Dėl to bučinio?

Ir dėl švelnių linijų... Ša, tylėk!

– Taip.

Skubiai sumirksėjusi Emilė nedrįso pažvelgti jam į akis, tik nuo savo kelių paėmė servetėlę.

– Mes kartu dirbame. – Ji pradėjo ant stalo lėtai lankstyti servetėlę.

– Na, ir kas?

– Tai neprofesionalu.

– Kas kalba? Aš čia viršininkas.

– Taigi. Bus apkalbų. – Galų gale ji pakėlė į jį akis.

– Surizikuosiu ir pakartosiu, ką jau sakiau: na ir kas?

– Aš tau skolinga.

Jis atsilošė ir tylėdamas tyrinėjo Emilę, o ji kalbėjo toliau:

– Ir tu ką tik sumokėjai mano buvusio vyro praloštus pinigus, pakėlei man atlyginimą ir...

– Kiek laiko mes dirbame kartu?

– Kurių galų...

– Beveik dvejus metus, tiesa?

– Taip.

– Ar per visą tą laikotarpį leidau tau bent kartą galvoti, kad aš tave šantažuoju ar darau ką nors panašaus?

Emilė sustingo, blakstienos plazdėjo nuo augančio Zako susierzinimo.

– Nenorėjau tavęs įžeisti.

– Deja.

– Paklausyk, Zakai. – Ji atsikvėpė ir pasilenkė. – Iš to nieko gero nebus. Vertinu tavo kvietimą, bet...

Jo žvilgsnis buvo rūstus.

– Tu vertini mano kvietimą?

– Norėjau pasakyti, kad aš, žinoma, pamaloninta...

– Tikrai.

– Tikrų tikriausiai. Bet kuri moteris susijaudintų, jeigu tu ją pakviestum.

– Tik ne tu.

Emilė papurtė galvą.

– Aš ne tavo skonio.

Zakas palinko, Emilė atsitraukė.

– O koks mano skonis?

– Ak, aukšta ilgakojė gražuolė. Turtinga. Tinka visos tavo buvusios merginos. – Ji trumpam nutilo. – Triša Satler – taip pat.

Emilė atidžiai stebėjo susiraukusį Zaką: gražus, prakaulus, vyriškas – tokį jį matė pro akinius. Jis buvo rimtas, visas kūnas bemaž spinduliavo: susikaupęs ir rimtas, žvelgė į ją. Jo žvilgsnis prikaustė, skrodė kiaurai ir nuginklavo.

Vargeli. Emilės širdis šokinėjo.

– Tu atrodai rimtas.

– Visiškai.

– Ar žinai, kad žmonės lažinasi, gavę algalapius? Kas bus kita tavo meilužė?

Jo ranka pakilo prie sprando ir sušiaušė plaukus.

– Aišku...

– Ir tai tavęs nejaudina?

Zakas gūžtelėjo pečiais.

– Nelabai. Ką nori pasakyti?

Ar ji susijaudinusi? O gal pasibaisėjusi? Šokiruota. Sugundyta. Viskas iš karto. Bet...

– Negerai, – burbtelėjo Emilė.

Zakas atsiduso.

– Ir vėl pinigai?

– Ar jie gali nekelti problemų?

– Gali. Draugas pasielgtų panašiai. O šitai, – jis spragtelėjo pirštais, – yra visai kas kita.

– Suprantu.

Dabar jai iš tikrųjų peršėjo odą. Emilė nusuko akis.

– Ir? Ką tu manai?

– Aš manau... – Manau, kad tu išprotėjęs, nes garsiai apie tai kalbi. Giliai atsidususi ji vėl įsmeigė į jį akis. – Tarnybiniai romanai viską pakeičia, kai viskas ima klostytis prastai, o prastai tikrai bus.

– Kas tave verčia manyti, kad taip bus?

– Nes taip būna visada.

Zakas nutilo ir keistai į ją dėbtelėjo.

– Kalbi iš patirties?

– Ne.

Emilė matė, kad jis, negalėdamas patikėti, kilstelėjo antakį, ir ji sunkiai nurijo gumulą.

Sutrikusi atsilošė. Kad ir kas buvo – velnio nešti ir pamesti tėvai, paršas šefas, begalė nepasisekusių santykių, – ji vis tiek ragais ir nagais laikėsi įsikibusi savo optimizmo ir tikėjimo, kad meilė vis tik yra. Nors jas skiria šešeri metai, Emilė visada buvo stipresnė ir laikė seserį virš vandens, kai jiedvi buvo mažos mergaitės. Ji nenorėjo naudotis savo seksualumu, darydama karjerą. Viską pradėjo iš naujo naujame mieste.

Bet ar pralaimėjimai atėmė iš jos ką nors daugiau nei pinigus, savigarbą ar tikėjimą?

Nejau ji pavirto ciniška kietakakte, negalinčia pakęsti vyrų?

– Aš ne tavo buvęs vyras, Emile.

Ji dar kartą pataisė staltiesę, paskui dar kartą.

– Ne, tu – ne jis.

– Taigi?..

– Tai kas nutiktų, jeigu viskas virstų katastrofa?

Jis susiraukė.

– Mes suaugę. Jeigu įvyks katastrofa, tai savaitėlę praleisime nemaloniai tylėdami ir vėl tapsime darbo kolegomis. Dirbsime savo darbą, grąžinsi man tuos pinigus ir galėsi studijuoti.

Ar jis kalba rimtai?

Staiga Emilė pakilo.

– Turiu... eiti.

Zakas irgi atsistojo.

– Palydėsiu tave iki kambario.

– Nereikia.

– Reikia.

– Ne.

Kol ji spigino jį akimis, Zakas šyptelėjo.

– Netikiu.

– Kuo?

– Kai tu į mane taip žiūri.

– Kaip?

– Tavo žvilgsnis sako: Nesusidėk su manim, vyruti. Emilė susiraukė, o Zakas tyliai sukikeno. – Taip tu žiūri į visus sunkius mūsų klientus. Vadinu jį rotveilerio žvilgsniu, nes niekas pro tave nepraeis, jei neturės rimtos apsaugos.

Šilta jo ranka kaitino Emilę net per švarką, kai Zakas lydėjo ją iš restorano.

– Šaunu. Tai aš tau šuo?

Zako juokas nuskardeno gražioje fojė, atkreipdamas dviejų žmonių dėmesį. Kai juodu sustojo prie lifto nišos, supykusi Emilė iškėlė smakrą.

– Tu taip sakei!

– Sakiau, kad tu žiūri kaip šuo. Didelis skirtumas.

Durys atsivėrė, ir jie įlipo į liftą, paspaudęs mygtuką Zakas įsitaisė kamputyje, rankas užkėlė ant turėklo ir šypsodamas stebeilijo į Emilę. O ji neatitraukė akių nuo besikeičiančių aukštų skaičių.

Kai pakilo į savo aukštą, Emilė greitai išnėrė iš lifto, beprotiškai troško ištrūkti iš juos įkalinusios mažos erdvės.

Kai galiausiai pasiekė kambario duris, švarko kišenėse pradėjo ieškoti rakto kortelės, jautė, kad Zakas kone prigludęs stovi prie peties.

Emilė perbraukė kortele kartą, paskui pabandė dar. Vis tiek žibėjo raudona šviesa.

Tyliai burbtelėjusi pabandė dar kartą.

Vis tiek raudona.

– Pala, leisk man. – Paėmęs kortelę Zakas perbraukė.

Raudona. Pabandė dar kartą.

– Ar negalėtume paprasčiausiai praeiti pro tavo kambarį? – nekantravo Emilė.

– Galėtume, bet...

– Tai taip ir padarykim.

Jis žvilgtelėjo į ją, gūžtelėjo pečiais ir išsitraukė savo kortelę.

Užrakte po pirmo bandymo užsidegė žalia. Taip jai ir reikia. Zakas stumtelėjęs petimi atidarė duris ir ranka prilaikė, kad ji galėtų praeiti pirma.

Ištiesusi nugarą, akis įsmeigusi priešais save, Emilė įžengė į kambarį, ryžtingai perėjo svetainę ir pasuko prie kambarius jungiančių durų ir pabandė jas atidaryti.

– Jos užrakintos. – Ji susiraukė.

– Žinau.

Kaip ji nepagalvojo? Atsigręžusi pamatė Zaką: jis stovėjo sukryžiavęs rankas ir tylėdamas stebėjo ją.

– Kodėl nieko nesakei?

– Bandžiau, bet tu norėjai žūtbūt nuo manęs pabėgti.

Emilė sumirksėjo.

– Aš nebėgau!

– Puiku.

Zakas ištiesė rankas ir, Emilės siaubui, nuėmė jai akinius.

– Ką tu darai?

Ji instinktyviai sugriebė jo ranką, bet prisilietimas netikėtai nudegino. Tiek ir tereikėjo, kad Zakas pasijustų laimėtoju.

Jis apžiūrėjo akinius, pažiūrėjo pro storus stiklus, paskui iš kišenės išsitraukė servetėlę.

– Tu trumparegė.

– Taip.

Emilė susiraukė, kai jis prikišo akinius sau prie lūpų ir papūtė ant vieno stiklo.

Jai atrodė, kad skrandis staiga susitraukė iki aguonos grūdelio.

Zakas pradėjo trinti stiklą, lūpose spindėjo šelmiška šypsenėlė, nes matė, kaip ji šnairuoja.

– Neprivalai... – Emilė nutilo, stovėjo prasižiojusi, kai jis pūtė ant stiklo karštą orą.

Koks jausmas, jei tos lūpos, ta burna, alsuotų prie jos odos?

Emilė suprato, kad jo šypsena išduoda, jog jis žino, ką ji galvoja.

Jos pilve sukirbėjo, rankas ir kojas užliejo šiluma.

– Galėtum jų nenešioti.

– Aš be jų nematau. – Ji mirktelėjo, patvirtindama savo žodžius. – Viskas atrodo miglotai.

Jis priėjo arčiau.

– Taip geriau?

Emilė atsitraukė, beviltiškai stengdamasi ignoruoti karštį, užliejusį kūną.

– Oi... ne...

Jai nespėjus ištarti kito žodžio, Zakas palietė jos sprandą ir prisitraukęs pabučiavo.

Akimirką ji sustingo iš nuostabos, karštis persimetė į krūtinę, sukosi verpetais ir sukėlė malonią viltį.

Šiltos Zako lūpos buvo ryžtingos ir įgudusios. Bučiavo Emilę taip, tarsi būtų visą gyvenimą mokęsis bučiuotis: bučinys išdavė, kad jis žino, ką daro, žino, kaip suteikti moteriai malonumo. Bučinys tirpdė ją iki pat kaulų ir akimirksniu įaudrino.

Apsvaigusi nuo kylančio geismo Emilė jautė, kaip Zakas prigludo prie jos – aistra juodu kaitinte kaitino.

Vis dėlto metai be intymių santykių neliko be pėdsakų: kai lūpos susilietė, ir jie pradėjo alsuoti vienu ritmu, geismas degino ne tik iš vidaus, bet kaitino ir odą. Emilė sudejavo – žinoma, jis tai pajuto, nes jo lūpos buvo prigludusios prie jos... Jo liežuvis švelniai įslinko į burną.

Ak. Oho. Sukrėsta Emilė spygtelėjo, bet garsas pavirto dusliu atodūsiu. Ji vos juto, kad Zakas delną priglaudė prie jos skruosto, nykščiu glostė jį, Emilė paniro į palaimą, kurią sukėlė glamonėjančios Zako lūpos.

Kietas ir vis stipriau pulsuojantis jo vyriškumas, tik patvirtindamas tikrovę, tarsi įsiterpė tarp jų. Pamažu, it busdama iš gilaus sapno, Emilė suvokė, kad Zakas traukiasi.

Prisimerkusi ji miglotai įsivaizdavo, kad tai buvo kelios pačios saldžiausios akimirkos, kurias patyrė per visą gyvenimą.

– Emile.

Ji kaipmat atsimerkė, įsmeigė žvilgsnį į žalias jo akis, kurias temdė geidulys ir malonumas.

Emilė sunkiai nurijo seiles, kai raudonis nukaitino veidą.

– Aš... negaliu. Aš paprasčiausiai negaliu.

– Emi...

Nuleidusi galvą ir nudelbusi akis ji kone puolė prie durų. Zakas šoko iš paskos, bet buvo per vėlu: skambus trinktelėjimas, regis, baigė sakinį už jį:

– ...le, – švelniai sukuždėjo, užsitrenkus durims.

Sunkiai atsidusęs Zakas rankomis įsirėmė į klubus, užvertė galvą ir stipriai užsimerkė. Prakeikimas.

Šeštas skyrius

Regis, Zakas taip stovėjo amžių amžius – sukandęs dantis stengėsi susivaldyti ir atsipalaiduoti.

Kol išgirdo silpną barbenimą.

Truktelėjo ir plačiai atlapojo duris. Tarpduryje stovėjo Emilė ir tankiai mirksėjo. Ji atsisegė švarkelį, buvo matyti balti marškiniai, sukišti į sijoną, kuris pabrėžė apvalius klubus ir vapsvos liemenį.

– Mano raktas veikia, bet man reikia...

Zakas neleido jai užbaigti sakinio, čiupo Emilę už rankos ir įsitempė vidun, viena koja paspyrė duris, kad užsidarytų. Tada prispaudė prie sienos ir pradėjo bučiuoti.

Ji silpnai priešinosi, paskui netikėtai liovėsi, kai jo lūpos palietė josios, kai jis pradėjo alsuoti jai į burną, o jos aromatas pasklido aplinkui. Ir kankino, tas nekaltas obuolių su prieskoniais kvapas, kuris kėlė norą nuplėšti Emilės drabužius ir paskęsti joje.

Bet Zakas truktelėjo jos švarkelį nuo pečių ir ištraukė marškinėlius, degdamas troškimu prisiliesti prie jos nuogos odos.

Taip. Jis pritariamai sudejavo, užsimerkęs mėgavosi švelnia oda, ji išsirietė, o jis sunėrė rankas jai už nugaros, po švarkeliu, šilkinė oda degė nuo jo prisilietimų. Kaip nuostabu.

– Jie nereikalingi, – sumurmėjo Zakas ir timptelėjo Emilės marškinėlius.

Emilei užėmė kvapą, o Zakui daugiau nieko nereikėjo – truktelėjęs atsegė sagas ir išlaisvino jos pečius.

Galų gale Emilei pavyko nusivilkti švarką. Ji susijaudino, nes Zakas tęsė žvalgybą. Jis pavergė ją ir kaitinančiu, beviltišku ilgesiu užpildė visas kūno kerteles.

Štai kas. Štai ko ji troško. Ko jai reikėjo. Kai Zakas pakėlė sijoną jai iki liemens, keliu praskyrė jos kojas, Emilė iš pasitenkinimo suaimanavo.

Iš pasitenkinimo, kuris suskilo į tūkstantį mažų geismo kibirkščių, kai jo ranka įslydo į Emilės kelnaites ir palytėjo garbanėles.

Ji būtų suklupusi, jei jis nelaikytų jos prispaudęs prie sienos lūpomis, rankomis ir tvirta šlaunimi. O kai Zako pirštai nuslydo į šiltą slidžią ertmę, paglostė įkaitusį kūną ir surado paburkusį jautrų pumpurą, Emilė sudejavo ir atšlijo.

Per daug. Per karšta. Pernelyg...

– Zakai, – sukuždėjo ji, – ką mes darome?

Zakas kita ranka suėmė jos smakrą ir atsuko į save.

– Aš tave liečiu. O dabar pasileisk plaukus.

Drebančiomis rankomis ji padarė tai, ko jis prašė. Sruogos nusileido ant nugaros, ant pečių ir veido, ir Zakas pirštu švelniai nubraukė juos Emilei nuo akių. Nuo viską matančių ir viską žinančių akių, kurios buvo kone juodos nuo geidulio. Zakas karštai alsavo jai prie skruosto.

– Pasistenk dėl manęs, Emile.

Jai tikriausiai aptemo sąmonė. Aidėjo kiekvienas širdies dūžis, kraujas it įkaitusi lava kunkuliavo po visą kūną.

Ji šiaip taip sugebėjo linktelėti, o kai Zakas pergalingai suriaumojo ir lūpomis uždengė jai burną, Emilė aiktelėjo.

Tada jo pirštas įslydo į ją, ir visas pasaulis tarsi sustojo ant kvapą gniaužiančios seklumos. Kai Emilei dingojosi, kad nualps iš malonumo, Zakas akimirksniu ėmėsi vadovauti: pradėjo ritmiškai ją glamonėti, kol ji pabrinko ir papurto.

Visas jos kūnas spinduliavo iš džiaugsmo. Zakas degino jai odą, jo pirštai slydo gilyn, glostė pritvinkusį pumpurą. Dar kartą ir dar, be paliovos, kol Emilė pratrūko raudoti, nors jo lūpos spaudė josios lūpas, o ji aimanomis maldavo palengvinti kančias.

Staiga Zakas kryptelėjo, įsitempė ir stipriai prispaudė Emilę prie sienos. Jo liežuvis buvo jos burnoje – jis atkartojo erotišką pirštų slysčiojimą, ir Emilė negalėjo ilgiau tverti.

Zakas tai pajuto kaip tik tą akimirką, kai ji nuslydo į geismų bedugnę. Jis sukando dantis, kad sukaupęs jėgas galėtų išlaikyti paskutinę savitvardos giją, kad nesutrikdytų Emilės ir nepasiektų viršūnės pirma jos.

Jis skendo karštoje jos drėgmėje, jos gražus veidas tarsi sustingo iš pasitenkinimo ir kamavo Zaką. Nors širdis pašėlusiai daužėsi, o kirkšnyse nepakenčiamai tvinkčiojo, jis stengėsi atsilaikyti, laukė, kol Emilė liovėsi virpėti, kol alsavimas tapo tolygus, o jos rankos galiausiai palietė jo pečius ir atstūmė.

– Emile? – Zakas norėjo pažvelgti jai į akis, bet jos buvo įsmeigtos į grindis, o skruostai liepsnojo.

– Atėjau pasiimti akinių, – sumurmėjo ji.

Kol jis apstulbęs tylėjo, Emilė atsitraukė ir pasitaisė drabužius.

Oras buvo įkaitęs ir tirštėjo nuo pažįstamo muskuso ir intymaus aromato. Zakas stengėsi sukaupti paskutinius savitvardos likučius.

Emilės drabužiai buvo suglamžyti, marškinėliai – atsegioti. Jos lūpos vis dar buvo papurtusios nuo jo bučinių, o plaukai švelniomis garbanomis krito ant pečių.

Atrodė velniškai saldi, kaip putlus patvirkęs angelėlis, sukurtas meilei, todėl Zakas tenorėjo nusinešti ją į lovą ir visą naktį garbinti jos kūną.

Bet jos išraiška buvo priešiška, o įniršio kupinose akyse kunkuliavo sąmyšis. Tad kiek pasvarstęs Zakas ištraukė jos akinius ir padėjo ant ištiesto delno, apglėbė jos pirštus ir tuo pat metu kovojo su kerinčia jame aidinčia vilioklės sirenos daina.

– Labanakt, Zakai.

Jis sugebėjo tik linktelėti, įsmeigęs akis stebėjo, kaip ji apsisuko ir kone išskrido iš kambario.

Spragtelėjo spyna, ir jis iškvėpė nusivylimo kupiną atodūsį.

§

Emilė sėdėjo tamsiame balkone ir spoksojo į mirgančias apačioje pasklidusias Sidnėjaus uosto šviesas.

Ką, po perkūnais, ji ką tik padarė?

Jos alsavimas jau nežinia kelintą milijoninį kartą sutrūkčiojo, o šlaunys kaito nuo jaudulio.

Zakas sumokėjo jos skolą, paskyrė jai Sidnėjaus apskaitą ir pasiūlė meilužio paslaugas. Jis buvo puikus visų jos problemų sprendimas.

Ir dar šitai. Jis buvo šalia jos, buvo jos viduje. Lytėjo pačias intymiausias vieteles, kol ji buvo suskydusi nuo jo rankų ir lūpų glamonių.

Jai niekada nenutikdavo tokių dalykų. Niekada.

Vyrai skirti pasismaginti. Be jausmingų įsipareigojimų, be atsakomybės. Regis, taip seniai išsakė Eidžei savo nuomonę – prieš metus, o ne prieš kelias dienas. Emilė būtų galėjusi juoktis iš ironijos, bet jautėsi plėšoma į skutelius.

Ji susiraukė ir stipriai suspaudė sportinio kostiumo džemperį, stebėjo žėrinčią vandens liniją, apšviestus Operos rūmų kampus, išsiskiriančius nakties tamsoje, paskui akys nukrypo į ant stalo gulinčius rašiklius ir užrašų knygelę.

Ji yra didelė mergaitė. Aišku, mintis, kad reikės susidurti su Zaku po šios nakties, ją vertė jaustis nejaukiai, bet juk teko išgyventi ir blogesnių dalykų. O jeigu Zako kvietimas į pasimatymą – vis dar ant jos stalo, logiška, kad reikėtų jį patyrinėti atidžiau.

Nuo penkiolikos ji pati priiminėjo sprendimus, bet pirmiausia rūpestingai apsvarstydavo privalumus ir trūkumus. Ir vieną svarbią išimtį. Emilė spragtelėjo rašiklį, bet vėl nuleido. Džimis. Jis buvo žavus ir pasitikintis, ir toks atkaklus, kad net pribloškė Emilę.

Brangūs batai ir prašmatnus automobilis buvo tik spontaniški pirkiniai. Jai patiko būti Džimio žmona.

Ei, mažute. Pagyvensime šiek tiek prabangiai, ką?

Emilė vyptelėjo. Spontaniškas buvusio vyro užsidegimas dėl daiktų užmigdė jos budrumą, privertė suabejoti dėl to, kokia ji save laikė. Jis bandė pakeisti ją iš pagrindų.

Kažin, kas geriau – užmegzti santykius ir puoselėti keistas meilės viltis ar tikėti, kad bendrauji tik dėl abipusio malonumo?

Paėmusi rašiklį Emilė lapo viduryje nubrėžė liniją, viename stulpelyje parašė privalumai, kitame – trūkumai.

Po kelių minučių ji įdėmiai žiūrėjo į savo sąrašą.

Pirmas privalumas – ji išsiskyrusi. Antras – jai reikia prasiblaškyti, kad atsikratytų Džimio išdavystės šešėlių. Trečias – Zakas – nuostabus meilužis. Ketvirtas – jei viskas žlugtų ir sudegtų, balandį ji išvažiuotų. Tikriausiai.

Pirmas trūkumas – jis yra jos šefas: jeigu žinia pasieks biuro darbuotojus, bus blogiau nei blogai. Kažin, ar ji galėtų dar kartą ištverti stresą, kurį kelia paskalos darbe?

Ne.

Antras... Emilė krimstelėjo rašiklio galiuką. Jis turėjo pulką gražuolių, buvusių merginų, su kuriomis ji negalėtų varžytis.

Atsidususi gurkštelėjo kavos ir trūkumų stulpelyje parašė: Trečias – balandį išvažiuoju, paskui atsilošė kėdėje ir tylėdama kruopščiai peržiūrėjo sąrašus.

Tu nesielgi impulsyviai. Tu – kitokia, nepamiršai?

Ironija skatino vidinę kovą, nes Emilė atminė, kas atsitiko gretimame kambaryje. Buvo gera. Ne, ne gera. Nuostabu. Pritrenkiama.

Kažkurią akimirką ji nugrimzdo. Kadaise norėdavo apsirengti ir išeiti pašokti. Bet dabar tik dirbo. Neturėjo draugų, su kuriais galėtų pasikalbėti, sesuo nesiskaito. Ir aistringas pasimatymas, per kurį atrodytų kaip Panelė Nuostabioji Sekretorė. Gerai. Ji ne tik slepia savo išvaizdą, bet ir puikiai atlieka savo vaidmenį.

Ir čia atsiranda Zakas, ir vilioja išsilaisvinti. Kad ir trumpam.

– Klausyk, tu visai ne taip į viską žiūri, – protino ją Eidžė, kuriai Emilė paskambino po minutėlės. – Liaukis galvojusi apie seksą kaip apie romantišką meilės romaną iš pasakos, kuri baigiasi vestuvėmis.

Emilė susiraukė.

– O kas blogai...

– Jūs patinkate vienas kitam, abu esate vieniši ir nieko neįskaudinsite. Darbe gali tokius santykius laikyti paslaptyje, jei nori, bet jie tik padidina jaudulį. Zakas neieško įsipareigojimų, todėl dabar tau puikiai tinka. Bus smagu. Labai smagu. Tu esi pasiruošusi tokiam bendravimui po... na... po tų nesąmonių, kurias išgyvenome vaikystėje, – taktiškai baigė sesuo.

Ji visada kalbėjo paprastai ir aiškiai, ir žinojo, kaip išdėstyti esmę.

Bet įvairios mintys vis tiek kamavo Emilę, kai ji galiausiai įsirangė į tuščią lovą.

§

Šeštadienis prabėgo susitikimų sūkuryje, tarp kurių buvo įterpti ir pietūs, po kurių Zakas davė Emilei laisvą popietę, kad pats pasimatytų su potencialiu klientu.

Nudžiugusi Emilė užsitempė džinsus, apsiavė batelius ir kelias valandas apsipirkinėjo Pito gatvės parduotuvėlėse, perėjo per Skaigardeną, paskui pasivaikščiojo po karalienės Viktorijos rūmus.

Kai galų gale pasuko namo, nusipirko naujausią Debės Makomber romaną, kvapią žvakę ir drugelį iš Svarovskio kristalų – vis gausėjančiai Andželinos kolekcijai.

Emilė išsikvietė kambarių tarnybą, išpakavo likusius drabužius. Juodu su Zaku rytą praleido su kitais žmonėmis, nebuvo kada apsikeisti nesmagiais žvilgsniais arba apmąstyti, kas vyko praėjusį vakarą. Jeigu apskritai yra apie ką mąstyti. Emilė jį kritiškai stebėjo, bet Zakas atrodė toks pat – profesionaliai vadovavo susitikimams, nei atvirai, nei paslapčia jos nevengė.

Elgėsi taktiškai.

Peržiūrėjusi Pagrindinio taško veiksmų planą, Emilė sušveitė kelių sluoksnių sumuštinį, paskui – gardų pistacijų skonio deginto kremo su riekele skrudinto pyrago. Susigrūdusi paskutinį kąsnį ji pakilo nuo stalo, kad pasirąžytų.

Buvo pusė aštuonių, ir kadangi anksčiau viršvalandžius dirbdavo nesuskaičiuojamą daugybę kartų, kažkas viduje kuždėjo, kad jau vėlu.

Todėl Emilė ryžtingai užvožė nešiojamąjį kompiuterį, paėmė iPod grotuvą ir išėjo į balkoną.

Šypsodama ir giliai bei tolygiai kvėpuodama, atitraukė sunkias užuolaidas, norėdama pažvelgti į įspūdingą uosto saulėlydį. Ji akimirkai stabtelėjo, paskui atidarė duris ir išėjo į lauką.

§

Kraujo raudonumo saulė kabojo už viešbučio, geltonomis ir oranžinėmis šukėmis apipylė Operos rūmus, o Zakas ramiai sėdėjo prieblandos tyloje.

Būdamas paauglys, jis milijoną kartų tyrinėjo spalvas, formą bei šešėlių ir spalvos žaismą nuo Elžbietos įlankos iki savo kambario lango. Nupiešė krūvas pastatų eskizų, vienų ar kelių apartamentų. Kur tie eskizai dabar?

Seniai dingę, – spėjo Zakas, vėl sukryžiavo kojas ant mažo, vidinio kiemo staliuko ir gurkštelėjo alaus. Būdamas aštuoniolikos, jis Australijoje prekiavo su Švedija, atsisakė vietos Sidnėjaus technologijų universitete ir Lundo universitete studijavo architektūrą. Viktoras labai supyko ir nedavė jam nė cento.

Zakas suspaudė bokalą, kai senas kartėlis staiga išskleidė juodus sparnus.

Gal jis ir buvo legendinis verslininkas, bet Zakas pažinojo tikrąjį Viktorą Preskotą. Melagį. Veidmainį. Nepalenkiamą užsispyrėlį, negailestingą kalės...

Nuo vos girdimo garso dešinėje Zako plaukai atsistojo piestu, o kai jis žvilgtelėjo ton pusėn – visas pasaulis akimirkai sustojo.

Eilė terakotos vazonų skyrė sujungtus balkonus, o kadangi šviesa skverbėsi iš jos kambario, už kelių pėdų Zakas aiškiai matė Emilės Žgūrą.

Ji pasilenkė ir sukryžiavusi rankas atsirėmė į turėklus. Aptempti rožiniai marškinėliai ilgomis rankovėmis paryškino jos liemenį ir apvalius klubus, minkštas sportinio kostiumo džemperis dengė riestą užpakaliuką. Zako žvilgsnis lėtai leidosi dailiomis linijomis, kol sustojo prie nuogų pėdų.

Tada Emilė atsistojo ant kitos kojos ir pasilenkė per turėklą, tad užpakaliukas dar labiau išryškėjo.

Zakui džiūvo burna. Kaip būtų nuostabu jį paliesti...

Plykstelėjo praėjusios nakties prisiminimai: švelni Emilės oda, šiltos rankos, švelnūs, erzinantys ir kankinantys atodūsiai ir standėjanti jo varpa.

Emilė pradėjo niūniuoti.

Zakas nustebęs sumirkčiojo, kai ji ėmė linguoti galvą, judinti pečius. Ji niūniavo nesuprantamus žodžius: kažką apie vakarėlį ir tai, kas prasidės šįvakar...

Jos balsas skambėjo gražiai – kaip duslus kvėpčiojimas. Zakas nusišypsojo pamatęs ausines ir pagaliau atpažino dainą. Niekada nesirinktų padėjėjos, kuri garbina Lainelą Ričį.

Staiga Emilė pasisuko; užsimerkusi, šypsodama, ji pradėjo šokti.

Gerasis Viešpatie, kokia ji graži. Jos šlaunys siūbavo, pečiai judėjo. Zakas nuslopino dejonę. Ji kaitino jam kraują, gniaužė kvapą. Jis velniškai troško ją paliesti, pabučiuoti, ragauti. Pavojingas noras.

Alus ištiško per bokalo kraštą, ir Zakas pašoko, garsiai dunkstelėjo.

Bet Emilė šoko toliau, veide švietė plati šypsena, lūpos atkartojo žodžius, o Zako akyse vaizdas ėmė lietis.

Tada suskambėjo jo telefonas.

Jis čiupo jį nuo staliuko, dusdamas spustelėjo išjungimo mygtuką. Per vėlu.

Emilė išsitraukė ausines, išplėtusi akis spigino į tamsą, kol galiausiai sužiuro į jį.

– Zakai?

Įkliuvo. Jis atsiduso.

– Ką?

– Ar tu... – Jos drovumas buvo toks mielas, kad jis negalėjo nesišypsoti. – ...mane stebėjai?

– Aha.

– Ak... – Emilė sugniaužė ir atgniaužė kumščius, o supratusi, ką daro, delnais perbraukė savo šlaunis.

– Dancing on the Ceiling? – paerzino Zakas. – Mėgsti devintojo dešimtmečio muziką?

Jis tikėjosi, kad ji sutriks ir susigės. Bet Emilė nustebino – ji iškėlė smakrą ir linktelėjo.

– Įvairią. Lainelą Ričį, Maiklą Džeksoną, Duran Duran. Kelias Princo dainas. Daina Baby I'm a Star puikiai tinka bėgioti.

– Tu bėgioji? – Jis bandė liautis spoksoti į jos kojas. Nesisekė.

– Dažniausiai rytais.

Zakas pasimuistė kėdėje ir alkūnę įrėmė į kelį.

– Turiu pripažinti, kad esu komercinio roko gerbėjas.

– Oi, tu nežinai, ką prarandi. – Emilė delne spaudė iPod, ausinių laidelius apsuko apie riešą. – Viena mano užduočių per dvylika metų buvo devintojo dešimtmečio muzikos svarbą palyginti su politine ir socialine bei ekonomine šiandiena.

Ak, kokia ji paprasta.

– Oho, nieko sau...

Ji tyliai sukikeno.

– Iššūkis? Žinau, kad mano muzikos mokytoja turėjo retro gyslelę. – Emilė išdykėliškai prisimerkė. – Ji mane įvertino puikiai.

– Gabi.

Juodu šypsojosi vienas kitam, kol vėl suskambėjo Zako telefonas.

– Aš... – Emilė linktelėjo galvą į savo kambarį. – Turiu eiti ir palįsti po dušu. O tau vertėtų atsiliepti.

Zakas išjungė telefoną ir tebestovėjo, įsmeigęs į ją akis.

– Palauks.

Jis žengė per balkoną. Iš tolo matė, kad jos akyse spindi atsargumas ir primena jam vieną dieną, kai jis gyveno Švedijoje. Prie jo buto daugiabutyje netikėtai atsirado katytė: ji buvo atsargi su nepažįstamaisiais. Bet migdolų spalvos akyse spindėjo kone širdį draskantis meilės troškimas.

Jis pamažu ją prisijaukino – pasitelkęs kantrybę ir duodamas jai šiek tiek laisvės, viliojo įvairiu maistu.

– Eikš čia.

– Kodėl? – spygtelėjo Emilė.

Jis nusišypsojo dar plačiau. Mes abu jaučiamės taip pat, mieloji.

– Kad galėčiau tave pabučiuoti.

– Aaa....

Jis nekantriai perlipo per vazonus ir pripuolė prie Emilės.

Ji trūksmingai alsavo – buvo baisu uždusti, nes Zakas stovėjo visai arti, pasiruošęs ir sustandėjęs.

Šokiruota Emilė nejučia atsitraukė. Bet jo ranka apsivijo jos liemenį, ir ją užliejo karštis. Jai atrodė, kad tirpsta jame – valdingame, šešių pėdų ir dviejų colių aukščio tvirtų raumenų ir įkaitusios odos kalne. Jo raumenis Emilė norėjo ne tik liesti, bet ir pamaigyti, troško lyžtelėti jo odos. Geidė jo kūno ir troško, kad jis priklausytų jai taip pat, kaip ir ji priklausytų jam.

Bet tikrovė nepaprastai baugino. Ji išrietė nugarą, suspaudė jo rankas: atrodė, kad Emilė persigalvojo ir nusprendė jį sulaikyti.

Kokia kvailystė. Emilė nė neketino jo stabdyti.

Tada jo lūpos palytėjo jos kaklą, pajuto įsismarkavusį pulsą ir kai užplūdo geismas, išgaravo visos mintys.

Karštas, susijaudinęs vyras. Stiprus muskuso kvapas. Ją apsivijusios rankos – tvirtos ir globėjiškos. Emilė viską įsiminė, jos kūnas virpėjo nuo malonių prisiminimų.

Nurijusi seiles stipriai užsimerkė, kai Zako lūpos sėjo bučinius ant jos kaklo.

Taip. O taip. Emilė pasidavė jo lūpų vilionėms, jo delnai palietė jos skruostus.

Prakaito lašeliai kaupėsi tarp menčių, kūnas bemaž dainavo iš džiaugsmo, o jo lūpos glostė, glamonėjo, erzino josios lūpas, kol ryžtingai prasiskverbė. Vos girdimas meilus Zako murmėjimas teikė Emilei pasitenkinimo ir ji palinko, troško pajusti jį.

Netikėtas geismas lyg žaibas tvilkė kraujagysles, Zako vyriškasis pasididžiavimas dar labiau padidėjo, ir jam net kvapą gniaužė. Putlios Emilės krūtys prisispaudė prie jo krūtinės ir aistringai erzino. Zakui raibo akys, kai jis bučiavo Emilę, glostė jos rankas, liemenį ir godžiai suspaudė užpakaliuką. Ji sudejavo, nors jo lūpos buvo užspaudusios burną, ir aiktelėjo, kai Zakas paskubomis ją prisitraukė.

– Jauti? – sukuždėjo tebebučiuodamas.

Ji dusliai patvirtino – pusiau atodūsiu, pusiau inkštimu, kuris dar labiau kaitino Zako kraują.

Jis lėtai atsitraukė, įsmeigė akis į vangias nuo geismo apsiblaususias akis ir išbučiuotas angeliškas lūpas. Įsivaizdavo ją be drabužių, tokiu pat žvilgsniu, kuris įplieskė geidulingą karštį tarpkojyje.

Sunkiai nurijęs seiles, Zakas džeržgiančiu balsu paprašė:

– Emile, pažiūrėk į mane.

Ji sumirksėjo, trūksmingai alsavo, bet nenoriai nukreipė į jį akis. Plačiose tankių blakstienų apsuptose mėlynose akyse spinduliavo pažeidžiamumas ir nepasitikėjimas, ir Zakas pajuto švelnumą.

– Jauti, koks aš standus, bet negali pakelti į mane akių?

Ji kilstelėjo lūpų kamputį, šyptelėjo, ir dar labiau jį sujaudino.

– Zakai, – atsiduso Emilė, rankomis stipriau suspaudė jo bicepsą, – man reikia...

Jis prispaudė pirštą prie jos lūpų.

– Tik vieną bučinį. Ir galėsi eiti.

Ji prisimerkė ir atsiduso, šiltas alsavimas glostė Zako odą, kurstė liepsnas kirkšnyse. Kai jos ranka nuslinko jam per ranką, Zakui pašiurpo oda.

– Gerai.

Pergalės bangą pakeitė aistra, ir jis vėl prigludo prie jos lūpų, o varpą prispaudė prie dailių jos apvalumų.

Jie bučiavosi ilgai, kol jis pajuto, kad Emilė traukiasi. Jis norėjo priešintis, kirkšnyse nepakenčiamai tvinksėjo, bet jis paleido ją, jo pirštai laisvai nusileido jos ranka, kai Emilė nusigręžė.

Ir neatsisuko. Jei būtų atsisukusi, būtų pamačiusi jo veide degantį geismą, kuris pulsavo kiekviename raumenėlyje. Kai jos durys užsivėrė, Zakas išsiplūdo ir čiupęs tuščią bokalą lyg viesulas puolė į savo kambarį.

Ir tada suprato, kad kažkas stovi prie durų. Iš energingo beldimo buvo galima spręsti, kad juodu su Emile ilgokai užtruko.

Zakas tyliai priėjo prie durų ir suėmė rankeną.

– Zakai, čia Kelas.

Jo ranka sustingo, kai žvilgtelėjo pro durų akutę.

– Ko tu nori?

– Žinai, kad Viktoras sirgo, – išgirdo prislopintą atsakymą.

– Ką?

Kelas kiek patylėjo.

– Tu neatsakinėji į mano žinutes. Gal galime pasikalbėti ne pro uždaras duris?

Nusikeikęs Zakas atlapojo duris.

Kelas taikiai ištiesė delną.

– Atėjau čia ne kariauti.

– O ko?

– Paliaubų. Sugrąžinti taiką. Kad ir ko prireiktų.

Zakas panėrė pirštus į plaukus: sukirbėjo kaltė, pyktis ir menkutė viltis – jo galvoje siautėjo chaosas.

– Tai ar galiu užeiti? – po akimirkos paklausė Kelas.

Zakas gūžtelėjo pečiais, pasisuko ir nuėjo prie baro.

Kelas uždarė duris.

– Neturiu ką pasakyti. Visi žino, kad VP priklauso tau.

Kelo veide buvo galima įžvelgti graužatį ir apgailestavimą.

– Taip, na, bet norėčiau pasakyti, kad nesiekiu visą likusį gyvenimą būti Viktoru Preskotu. – Jis pažvelgė šilčiau. – Sausį turi gimti kūdikis, o kovą ketinu kelti vestuves. Noriu tikrų santykių su savo žmona ir vaiku.

Visa, kas buvo nutylėta, liko tarp jųdviejų ir, nori nenori, šiuos vyrus susiejo ilgam. Zakas atminė tik tuos laikus, kai tėvas keliaudavo iš vieno susitikimo į kitą, į biurą ir verslo keliones. Kol jam suėjo septyneri, kai juos netikėtai paliko motina ir jie augo be tėvo, nors svajonių namuose buvo daugiau žaislų, prietaisų ir elektronikos, nei bet kuris vaikas galėtų pasvajoti. Negalima kaltinti Kelo dėl to, kad jis nori normalaus gyvenimo.

Galų gale brolis pertraukė tylą.

– Mums reikia sutvarkyti VP.

Zakas įdėmiai pažvelgė į Kelą, kai šis atkimšo butelį alaus ir švystelėjo kamštelį į kriauklę.

– Pas mane tvarka. Pas tave – ne.

– Tu esi Preskotas. Todėl dalis jos priklauso tau.

– Nesiliauji kartoti, lyg man tai ką nors reikštų.

– O turėtų.

– Bet taip nėra. Jau seniai nepriklausau šeimai.

– Ak, dėl Dievo. Ką, po šimts, jis tau padarė, kad tapai tokiu ciniku? Ir atsuki nugarą kiekvienam, kuris... – Kelo akys liepsnojo, jis nutylėjo paskutinius žodžius, įrėmė rankas į klubus ir nusuko akis, pašaipiai prunkštelėdamas.

– O tu jo neklausei? – ramiai paklausė Zakas.

– Jis nekalba. Tu irgi. – Kelas spigino akimis. – Niekas nenori kalbėti.

– Kelai...

Ką jis galėtų pasakyti? Kelui Viktoras yra gelbėtojas, kuris vedė jo motiną ir vargą bei gyvenimo kovą pakeitė į turtus ir privilegijas. Kelas garbino Viktorą, o Viktoras tuo mėgavosi. Zakas labai seniai tūžmingai piktinosi tokiu ryšiu ir dėmesiu, kuris teisėtai turėjo būti skirtas jam. Kelas buvo pasiryžęs iškilti pats – kritiškai mąstantis aštraus proto berniukas, kuris perkūrinėdavo kompiuterius savo malonumui. Žinoma, kaip tik tai ir suvienijo jį su Viktoru. Bet dar buvo ir Zakas – tylesnis mąstytojas, vaizduojamosios dailės ir piešinių gerbėjas. Jis kunkuliavo paauglišku nerimu ir maištavo prieš viską ir visus. Kelas sukūrė tai, kas vadinama Vienu spragtelėjimu – patį geriausią programinės įrangos paketą Australijoje.

Dabar Zakas subrendęs: mąsto kaip suaugęs ir turi ateitį. Ne jo pareiga nuraukti ryšį, kuris sieja Kelą su Viktoru, nesvarbu, kad Viktoras buvo siaubingas tėvas tikram savo sūnui.

– Tai... praeitis, Kelai, – galų gale ištarė Zakas.

– Šūdas. Bet tai tęsiasi iki šiol. – Jis vėl rankomis įsirėmė į klubus, atrodė pasiruošęs iššūkiui. – O prasidėjo tada, kai tu išvykai studijuoti į užsienį.

Prasidėjo daug anksčiau, bet...

– Man buvo aštuoniolika. Beveik prieš dešimt metų.

– Aha.

– Kelai... – Zako balse aiškiai skambėjo įspėjimas. – Nespausk. Tau nepatiks tai, ką išgirsi.

Nelinksmas Kelo juokas apstulbino Zaką.

– Manęs jau nestebina tai, ką daro Viktoras. Jis traukiasi iš įmonės, aukoja labdarai, kalba apie investavimą į smulkųjį verslą. Ir visa tai daro vyras, kuris stengiasi mane apvesdinti, bet nieko nepasakoja apie auglį.

Sukrėstas Zakas žengtelėjo atatupstas.

– Kokį auglį?

– Viktoras galvoje turėjo auglį, – tyliai pasakė Kelas. – Jis vos nenumirė ant operacinio stalo. Kol kas mes nežinome, ar jis susidoros.

Ką jis, po velniais, dabar turėtų daryti? Praeitis ir dabartis ėmė suktis įvairių jausmų sūkuriais ir varžė Zaką.

– Kodėl man niekas nepasakė?

Kelas pašnairavo.

– Ar būtum atsakęs į mano skambutį?

Ar būtų? Kaltės ir abejingumo bei skaudžios tiesos banga skandino Zako sąžinę. Tikriausiai ne.

– Ar jis?..

– Dabar jis jaučiasi gerai, – tvirtai pasakė Kelas. – Bet tu žinai, koks jis. Viktoras manipuliuoja – štai ką jis daro. O tai nereiškia, kad dėl to turėtų kentėti įmonė.

Kurį laiką abu vyrai tylėjo.

– Gerai, – galiausiai pasidavė Kelas, – tu nenori su manimi kalbėtis. Po paskutinių tylos metų, aš tavęs nekaltinu.

– Kelai...

– Ne, aš suprantu. Aš irgi nenorėčiau kalbėti, – pridūrė jis, o lūpos sutrūkčiojo. – Gal galėtume kuriam laikui visa tai pamiršti? Man reikia tavo pagalbos. Gal aš ir nenoriu paties geriausio darbo, bet tai nereiškia, kad norėčiau, jog įmonė subyrėtų.

Viduje vėl sukirbėjo kaltės jausmas.

– Tu tikrai visko atsisakai?

– Gyvenime yra ne tik darbas.

– Jėzau, tik nesakyk to prie Viktoro.

Jie nusijuokė.

– Klausyk, vyruti, – prabilo Zakas, – mudu su Viktoru... – Kelas papurtė galvą, bet Zakas kalbėjo toliau. – Mūsų santykiai komplikuoti ir trikdantys, tu žinai. Aš turėjau pabėgti.

– Ir nė vieno skambučio. Žinau, – pasakė Kelas. – Aš būčiau padaręs tą patį.

– Aha. – Zakas atidarė mini barą ir ištraukęs dar vieną butelį alaus pasiūlė Kelui. – Vadinasi, mes abu esame tikri šikniai? – Jis galva linktelėjo sofos pusėn. – Nori prisėst?

Sekundėlę jo įbrolio veide blykstelėjo atsargumas. Kelas yra ten, kur ir prieš daugelį metų, kai išėjo Zakas. Tai supratęs, jis sukando dantis.

– Jei tik tu nori, – atsakė Kelas.

Zakas pradėjo apgailestauti dėl prarastų metų. Ir viskas dėl jo kaltės: juk jis sunaikino bičiuliškus santykius, todėl Kelas daugiau juo nepasitiki.

Negerai.

– Prašau, – šiurkščiai pasakė jis, – prisėsk.

§

Juodu per daug išgėrė ir ilgai naktinėjo, o kai apie antrą nakties Kelas išvažiavo, apsvaigęs Zakas pagalvojo, kad prišnekėjo šiek tiek per daug.

Alkoholis padarė savo ir išvedė iš pusiausvyros: atsipalaidavo tiek, kad abu atvirai plepėjo apie įmonę, bet asmeniškų temų vengė.

Pasikišęs po galva rankas, Zakas gulėjo lovoje ir tingiai mirkčiojo, žiūrėdamas į puošnias lubų freskas, o alus tebešildė kraują. Kažin prieš ar po penkto butelio ir prisiminimų apie dešimtokę Džuliją Dženkins ir permatomus jos marškinėlius Zakas pasiūlė pasisamdyti naują vadovą ir paversti įmonę vertybinių popierių birža?

Kelas vos neužspringo.

– Pašalietis ir viešieji reikalai? – galiausiai iškošė jis, šluostydamasis nuo smakro alų.

– Taip.

– Viktoras niekada nesutiktų.

Zakas gūžtelėjo pečiais.

– Vadinasi, turite problemą.

Juodu sėdėjo tylėdami, kol suskambėjo Kelo telefonas. Iš to, koks švelnus buvo jo balsas ir kaip atsipalaidavo jo veidas – kol jis nusisuko, – Zakas suprato, kas skambina. Eiva, Kelo sužadėtinė. Tą akimirką Zakas kažkodėl prisiminė Emilę. Dailiąją, patraukliąją Emilę.

Atsidūsėjęs jis atsigulė ant šono, pakumščiavo pagalvę ir įsmeigė akis į šešėlius, kuriuos matė pro pravertas miegamojo duris.

Emilė dabar tikriausiai miega gretimame kambaryje.

Emilė, kuri saldžiai jį bučiavo, ir jis sustandėjo, vos pagalvojus apie ją.

Kažin, ji miega kairėje ar dešinėje lovos pusėje? Ant nugaros ar ant pilvo?

Kuo apsirengusi?

Stop.

Bet kūnas neklausė, jo vyriškumas lėtai pakilo, kai šmėkštelėjo daugybė vaizdinių. Emilė su siaura liemenėle ir kelnaitėmis. Emilė su aukštakulniais ir juodomis prisegamomis kojinėmis. Emilė su jo trumpikėmis...

Suniurnėjęs Zakas nusiklojo ir išsirito iš lovos. Laikas viską sudėlioti į vietas. Jis buvo kantrus, galėtų palūkėti ir dar šiek tiek.

Bet dabar padėtų tik šaltas dušas.

Septintas skyrius

Rytinis devintos valandos skrydis buvo atidėtas valandai. Emilė visada kvatodama šaipydavosi dėl to, kad Andželina tiki pranašiškais ženklais, bet dabar, Sidnėjaus Virgin Blue oro linijų laukiamajame, sėdėdama šalia Zako, Emilė nesijautė patenkinta.

Dar daugiau laiko šalia jo, dar ilgiau turės jaustis nejaukiai ir droviai.

Daugiau laiko apgalvoti savo sprendimą...

Kai jie važiavo į oro uostą, Emilė begėdiškai maigė savo telefoną, kad išvengtų Zako. Kalbėjosi su Valhalos darbuotojais apie Pagrindinio taško projektą, rašė žinutes tiems, kuriems nepavyko prisiskambinti... ir, taip, keliskart tik apsimetė rašanti.

Nuovargis lipino akis, kai ji spoksojo į telefoną ir penktą kartą skaitė tą patį laišką. Naktį praleido pačioje dieviškiausioje lovoje pasaulyje, bet negalėjo išsimiegoti. Jos mintys erzino ją įvairiais Zako vaizdiniais: jis šalia jos, liečiantis ją, bučiuojantis, mylintis.

Emilė susiraukė ir paėmė kapučino puodelį, gurkštelėjo ir žvilgtelėjo į Zaką, kuris kaip tik sėdėjo priešais.

– Po praėjusio vakaro Kelas liovėsi, – staiga pasakė Zakas.

Emilė pakėlė akis.

– Tikrai?

Abu kiek patylėjo.

– Pasiūliau pakeisti įmonę ir priimti naują vadovą. Kelas mano minties neatmetė.

– Kaip gerai.

– Jei įtikins Viktorą.

– O vestuvės? Tu tą savaitgalį būsi laisvas, – priminė Emilė.

– Nesu tikras. Yra daugybė... – Jis sudvejojo, tarsi ieškotų tinkamo žodžio, – ...reikalų.

Emilė linktelėjo.

– Kartais geriau pasistūmėti į priekį, negu žengti atgal.

– Taigi.

Jis nužvelgė ją, tyrinėjo veidą (bet jis buvo neperprantamas), nusiteikimą (nusiteikusi profesionaliai, bet laikosi atstumo), drabužius (hm...). Tamsiai pilkas švarkelis, ilgas sijonas, paprasti balti marškinėliai ir patogūs bateliai žemais kulniukais.

Pilka. Paprasta. Patogu. Štai ką jis mato, visi mato tą patį. Iki pirmo bučinio jai tokia apranga tiko. Negi galėjo būti kitaip? Emilė kruopščiai slėpė išorę.

Bet dabar... Jis aiškiai pastebėjo tai, kas atkreipė dėmesį.

Emilę užvaldė vos juntamas pasitenkinimas, bet kaip tik tada pranešė apie jų skrydį, ir akimirkos žavesys išsisklaidė.

§

Praėjo dvidešimt minučių – nepakeliamai ilgas laiko tarpas, kai kybai ant bedugnės krašto. Jie tylėdami įlipo į lėktuvą, o Zaką užvaldžiusi įtampa praėjo, kai lėktuvas pakilo.

Staigus slėgio pokytis ir spaudimas skrandyje galiausiai atslūgo. Bet Emilė vis tiek buvo įsitempusi, ji jautė šalia sėdintį vyrą, neva skaitantį rytinį laikraštį. Įtampą kėlė praėjusi naktis ir pakibusi dilema.

Kaip ji gali susikaupti ir dirbti, kai tetrokšta pamatyti Zaką nuogą?

Jis pervertė puslapį ir Emilė pašoko, tyliai šnopuodama nusikeikė.

Jis sėdi pernelyg arti ir puikiai tai žino. Negi galėtų būti kitaip po visko, ką jie patyrė?

Emilė perkėlė koją, pasisuko į tarpą ir nusisuko nuo Zako.

Verslo klasė, o vietos vis tiek neužtenka. Ji atsiduso ir perlenkė visų išgirtą paskalų laikraštį, spoksojo į sensacingas antraštes, bet jų nematė, paskui sukišo laikraštį į sėdynės kišenėlę.

Stiuardesė vaikštinėjo ir siūlė kavos, kurią Zakas paėmė šypsodamas. Perėmęs puodelį pakėlė taip, kad jis atsidūrė prie pat Emilės krūtinės.

Ji sėdėjo sulaikiusi kvapą, širdis pradėjo daužytis, pirštai sustingo ant ranktūrio. Zakas įstatė puodelį į laikiklį, kuris buvo tarp jų, ir ranka netyčia brūkštelėjo jai per ranką.

Emilė sumirksėjo ir nusuko akis.

Jo veide blykstelėjo šypsena... Ak, kokios jo lūpos. Sukurtos bučiniui, švelnios, ir balti dantys, ir... Kilstelėjusi antakį, ji vos nesudejavo. Tada Zakas palinko ir šiltus pirštus švelniai nuleido jai ant rankos, o Emilė iš nuostabos vos įstengė dusliai suvapėti:

– Zakai...

– Emile.

– Tu... – Ji vogčiomis žvilgčiojo per petį. – Tu laikai mano ranką.

– Taip, aš.

Jis perkėlė koją ir atsitrenkė į Emilę. Ji vos nepašoko nuo sėdynės.

– Dabar tu...

– Liečiu tavo koją. Žinau. Ir dar žinai ką? – Jis sąmoksliškai palenkė galvą, kviesdamas pirštu. Pajutusi gumulą gerklėje, Emilė pasilenkė. Šiltas jo alsavimas glostė jai skruostą, o pilve sukilo jaudulys. – Manau, kad turiu tave pabučiuoti.

Ją sukrėtė ryžtingas prisipažinimas, ji įsmeigė akis į jo lūpas, kurios vis artėjo.

– Tu negali... – Ji vos neužspringo.

– Galiu. – Jis gundančiai nusišypsojo. – Ir pabučiuosiu.

– Bet...

Kai jo lūpos palytėjo jai skruostą ir nutvilkė odą, Emilė įstengė tik giliai atsidusti. Jis išbučiavo jai skruostą – tyrais prisilietimais nukeliavo prie ausies lezgelio. Šiltas kvėpavimas siuntė liepsnojančio karščio bangas į jos kūną, leidosi į pilvą, pasiekė šlaunis ir kojų pirštus.

– Kas nors gali pamatyti... – nevilties kupinu balsu sušnabždėjo Emilė.

– Taip. – Jis dantimis krimsčiojo jai ausį, ir teko prikąsti lūpą, kad sulaikytų aimaną.

– Mes... Mes čia negalime to daryti.

Jo lūpos vos lytėjo jautrų lopinėlį tarp ausies ir kaklo.

– Tai pasakyk, kur ir kada.

Ak. Emilė sušvokštė, nes stengėsi neišsiduoti, apie ką svajojo pastaraisiais mėnesiais. Dabar, susidūrusi su neabejotinu Zako susidomėjimu, ji suprato, kad jos svajonės atrodo... tolimos ir šaltos. Susijusios su verslu.

Jos tylėjimą Zakas palaikė dvejonėmis, nes subtiliai pasiūlė:

– Šįvakar?

Šįvakar? Emilė stipriai užsimerkė, nes švelnios jo lūpos, palikdamos jausmingą šilto kvėpavimo pėdsaką, sugrįžo prie jos skruosto.

– Tu... šįvakar turi sutvarkyti reikalus su Džošu Keransu.

Jis stabtelėjo, suirzęs suraukė antakius – Emilė tai pastebėjo, nes atsimerkė. Bet jo ranka vis dar tebelaikė josios ir skleidė jaudinantį virpulį iki pat kaulų.

– Taip. Susitiksiu su klientu jo namuose, pajūryje. Tu irgi turi ten būti.

– Kodėl? – Emilė net atsilošė, karštis atslūgo.

– Nes jis yra klientas ir mane pakvietė. O aš kviečiu tave.

Ji papurtė galvą.

– Tai ne... Ne.

– Tai yra darbas, Emile, ne šiaip koks susibūrimas. Ten bus Džeisonas, Mičas ir Džunė. – Zakas išvardijo kelis pagrindinius darbuotojus iš Valhalos. – Tu esi susijusi su Pagrindinio taško projektu ir žmonės turi žinoti, kad esi ne tik mano padėjėja. Aš dalyvausiu, tu – taip pat. – Zakas nusišypsojo. – Būtina bendrauti. Bet aš tau pažadu... – Jis vyptelėjo. – ...rytoj vakare viską sutvarkysiu.

Kimus Zako murmėjimas, kupinas geidulingų vilionių, erzino Emilę. Oras tarp jų pavojingai spirgėjo, jaudino ir įsliuogė į jos skrandį. Emilė buvo priversta nuryti seiles, bet negalėjo atplėšti žvilgsnio nuo tamsių, aistringų ir gilių akių, kurios kone sakė: Noriu tave pamylėti ir žinau, kad tau patiks.

– Mūsų bendravimas turi likti už biuro ribų, – galiausiai išpoškino ji.

Iš jo veido buvo aiškiai matyti, kad jis nesitikėjo, jog ji taip pasakys.

Zakas išsišiepė.

– Galvoju apie seksą ant darbo stalo.

– Zakai, paklausyk. – Ji žvelgė rūsčiai. – Jie tavęs neapkalbinės. Tu – šefas... Tau etiketės neklijuos.

Jis prisimerkė.

– Kodėl tavo žodžiai skamba taip, lyg...

– Nesvarbu, kaip jie skamba. Negali būti jokių slaptų susižvalgymų, jokių spontaniškų pastabų ar prisilietimų. Dieną mes esame profesionalai.

Jis ilgai tylėjo, Emilei net pradėjo suktis galva, nes ji sėdėjo sulaikiusi kvapą.

Galų gale jis linktelėjo ir pasakė:

– Šiandien aštuntą atvažiuosiu tavęs paimti. – Tada ramiai paėmė kitą laikraštį, atsivertė ir pradėjo skaityti.

Emilė nieko nereginčiomis akimis įsistebeilijo į apstatytą stalą, o jaudulys pervėrė it kulka. Kaip, po perkūnais, ji ištvers pirmadienį? Viena visą naktį. Kaip negalvos apie artėjantį vakarą?

§

Na, bent jau jos sijonas, – liūdnai pagalvojo Zakas, – nesiekia kelių, ir tai yra vienintelė jos nuolaida. Bet vis tiek juodas. Ir dar tas kampuotas švarkas. Be to, ji avi siaubingai griozdiškus aukštakulnius.

Jis sakė, kad tai darbo vakarienė. Todėl dvidešimt minučių, kol važiavo iki prabangių Keranso apartamentų Brodbiče, Zakas tylėjo, vienintelis garsas sklido iš įjungto jo iPod grotuvo.

Bet įsukęs į akligatvį, išjungęs variklį ir pamatęs, kaip susiraukusi Emilė apžiūrinėja vakarėlio dalyvius, Zakas stabtelėjo.

– Pasiruošusi?

Ji per ilgai uždelsė, nelinktelėjo. Jos dvejonė Zakui leido suprasti tai, ko Emilė negalėtų pasakyti garsiai.

– Naktis šilta. Gal nori palikti švarką? – nerūpestingai pasiūlė jis.

Emilė pažvelgė taip, tartum suprastų, ko jis tikisi, bet vis dėlto atsisegė švarką ir nusivilko.

Rožiniai šilkiniai marškinėliai trumpomis rankovėmis tviskėjo nuo gatvės šviesų, atidengdami įdegusias rankas, kurias Zakas pastebėjo, kai Emilė atidarė dureles ir išlipo.

Kai jis apėjo automobilį, ji susinervinusi lygino sijoną, aptempiantį jos klubus ir paryškinantį laibą liemenį.

Mėlynos akys iš po akinių spinduliavo nepasitenkinimą. Bet jose buvo matyti ir truputis baimės. Nežinomybės baimė. Baimė būti nuteistai.

Zakas žinojo, koks tai jausmas, nors nuo tada nutekėjo daug vandens.

Jis apsidairė. Jie buvo dviese, tik gatvės šviestuvai stovėjo lyg liudytojai. Negalėdamas susilaikyti, kilstelėjo ranką jai prie veido, bet stabtelėjo, nes Emilė staigiai atšoko ir suraukė antakius.

– Emile.

Ji nenoromis pakėlė akis, bet išraiška buvo neįskaitoma.

Tada trinktelėjo automobilio durelės, ir kerai išsisklaidė. Emilė žengtelėjo atatupsta.

– Mes turime eiti.

Zakas dar norėjo kažką pasakyti, tik nesumojo ką. Kad pirmą kartą gyvenime panoro atsisakyti darbo ir visą vakarą bučiuoti ją, visut visutėlę? Bet iš to nieko gero nebus.

Neskubėk, vaikine. Juk nenori jos atbaidyti.

Zakas linktelėjo. Jis stengėsi numaldyti vis didėjantį geidulį.

– Eime.

§

Prabangus dviaukštis pastatas su tuzinu miegamųjų buvo tikras Valhalos pasididžiavimas. Zako štrichai – dideli langai su sudėtingais inicialais pažymėtais rėmais ir sieninėmis žvakidėmis, pagražinančiomis vaizdą – atspindėjo brangių Brodbičo Waters apartamentų didybę. Be šurmuliuojančių žmonių, apsirengusių ryškiai ir išsikvepinusių prabangiais kvepalais, Emilės dėmesį patraukė subtilus lubų apšvietimas, Mocarto muzika ir pribloškianti saulėlydžio juosta, perskyrusi dangų.

Raudonas nakties dangus – jūreivio malonumas prabangus.

Emilė susiraukė prisiminusi vaikystės eilėraštuką, paskui smalsų žvilgsnį nukreipė į susirinkusiuosius.

Vyrai ir moterys sveikinosi vieni su kitais, gurkšnojo šampaną ir gyvai šnekučiavosi. Čia patys turtingiausieji bendrauja rimtai. Bet kaip jie nepastebi didingo mėlyno, raudono ir žydro banglentininkų saulėlydžio?

Emilė žiūrėjo, kaip mažos bangelės atsimuša į prabangią Keranso jachtą, pririštą valčių prieplaukoje, stebėjo žydrą vandenį, kol pajuto, kad kažkas prisiartino. Zakas. Tik jis gali priversti jos kūną virpėti iš įtampos.

Emilė atsigręžė į jį.

– Čia smagu, Zakai. Padarytas dar vienas didelis darbas.

– Ačiū. Šampano? – Jis ištiesė šaltą aprasojusią taurę.

Emilė paėmė ją šypsodama ir gurkštelėjo, kad numalšintų jaudulį.

– Tai...

– Zakai! Čia tu! Hur mår du? [Kaip laikaisi? (Švedų k.)]

Nuostabu. Atsakymas ištirpo kartu su švelnia šypsena, kai saldus balselis nuaidėjo per susirinkusiųjų šurmulį. Aukšta tamsiaplaukė veržėsi pro minią, jai puikiai tiko juodas aptemptas kombinezonas be rankovių. Kaklą puošė dvi sidabrinės grandinėlės, madingi amuletai melodingai skimbčiojo po įspūdingomis krūtimis, kurias atidengė prasegtas užtrauktukas.

Heilė Kerans – kliento dukra. Ir – Emilės pirštai nepastebimai suspaudė taurę – viena iš daugybės Zako buvusių merginų, kurios nenori lengvai išsiskirti.

Kai Zakas atsigręžė pasisveikinti su Heile, Emilė nejaukiai stovėjo, klausydamasi skambaus ir melodingo pokalbio švedų kalba.

Paskui Heilė įsikibo Zakui į parankę ir žvilgtelėjo į Emilę. – Kan du talar Svenska?

Nuo abejingo Emilės žvilgsnio Heilė globėjiškai išsiviepė.

– Tu nekalbi švediškai? Ak, turėtum. Tokia muzikali kalba, o Zakas yra pusiau švedas, todėl man patinka. – Heilė susiraukė, kažką mąstė. – Turėčiau tave pamokyti... Ema, teisingai?

– Emilė, – įsiterpė Zakas.

Emilei neprasprūdo, kad Zakas ryžtingai išsivadavo iš Heilės rankos.

– Oi. – Staiga Heilė prisimerkė. – Zako sargas. Tu atsakinėji į skambučius.

Emilė sumirksėjo iš nuostabos. Nejau ji kalta dėl to, kad Zakas greitai pabėga? Ji sukunkuliavo iš pykčio, bet kaipmat susivaldė.

– Aš Zako padėjėja, – ramiai pasakė ji. – Kaip jis liepia, taip darau.

Heilė pakėlusi antakį nužvelgė ją nuo galvos iki kojų, o Emilė paraudo. Bet, jai nespėjus atsakyti, įsiterpė Zakas.

– Gal žinai, kur tavo tėvas?

– Ten, kur visada. – Heilė linktelėjo į minią. – Prie baro, bičiulių apsuptyje, kalbasi apie verslą. Zakai. – Heilė gundomai perbraukė jam per ranką. – Galėtum man paskambinti. Pasivažinėtume tavo smaskig [Gražučiu. (Švedų k.)] automobiliu.

Heilė pasilenkė ir atkišo skruostą. Iš mandagumo Zakas lenkėsi pakštelėti, bet paskutinę sekundę mergina atkišo lūpas, ir Zakas prigludo prie jų.

– Kada nors vėliau, – sumurkė ji, atsitraukė ir metė į Emilę pergalingą žvilgsnį.

Kai Zakas apkabinęs lydėjo Emilę, jautė, kad jos nugara įtempta.

– Ji mane mokys? – sumurmėjo Emilė.

– Nekreipk į ją dėmesio, – burbtelėjo jis, kai juodu ėjo per kambarį.

– Ak, aš taip ir darau. Verčiau sutikčiau pas ryklį mokytis plaukti.

Zakas nusišypsojo ir trumpai žvilgtelėjo per petį. Heilė nebesišypsojo, stovėjo ten, kur ją paliko, ir vienu dailiu piršteliu barbeno į šampano taurę.

Jis niekada nesuprato moterų. Su Heile buvo smagu mėnesį ar du, ji buvo impulsyvi, nerūpestinga ir graži, kitokia nei jo buvusios merginos. Ji užaugo turtingoje šeimoje, todėl Zako milijono vertas vardas jos nė kiek netrikdė. Bet jos dėmesys pamažu pradėjo erzinti. Kur jis? Su kuo? Kada grįš? Nuo nerūpestingo bendravimo ji perėjo prie rimtų santykių, vis užsimindavo apie susitarimą dėl ilgalaikio bendravimo ir karkartėmis paklausdavo, kada susipažins su jo šeima.

Zakas greitai pasitraukė – kaip olimpinis čempionas.

– Atleisk, – burbtelėjo jis.

– Už ką?

– Kad įvėliau tave į savo reikalus.

Emilė gūžtelėjo pečiais ir ėjo toliau, stengdamasi neatsilikti, kai skynėsi kelią tarp žmonių.

– Būdavo ir blogiau.

– Tikrai?

Ji sustojo, Zakas taip pat.

– Aš atsakinėjau į tau skirtus skambučius. Kiekvieną savaitę susidorodavau su daugybe buvusių merginų skambučių. Jos ant manęs šaukė, įtikinėjo, gąsdino. Kai kurios net maldavo ir raudojo.

– Tu juokauji.

– Ne.

Emilė kalbėjo rimtai, o tai, kad buvo dar ir susiraukusi, tik patvirtino tiesą. Bet kai Zakas žiojosi, kažkas paplekšnojo jam per petį.

– Zakai, kaip sekėsi Sidnėjuje?

Kai atsisuko į Džo Votsą, vyriausiąjį Valhalos inžinierių, Zakas atrodė abejingas.

Emilė tylėdama stovėjo šalia, kol juodu plepėjo: ji kone jautė Zako ranką, jo petį ir žinojo, kad jis bet kurią akimirką gali ją paliesti, bet buvo tikra, kad to nedarys. Juk jie dirba, todėl ji privalo nubrėžti ribą. Be to...

Emilė apsidairė, akimis susirado pažįstamą aptemptą kombinezoną vilkinčią merginą – vyrų ratelyje ji buvo dėmesio centre. Trumpas Heilės pasirodymas tik dar labiau įtikino, kad reikia nustatyti ribas. Milijonieriaus dukra nemėgsta dėl ko nors varžytis. Vienu pokalbiu su tėvu ji gali apkartinti visą gyvenimą.

Taip, Emilė puikiai suprato, nes matė, kaip Heilė ne kartą akimis rijo nieko neįtariantį Zaką. Tėvelio dukrelė yra svarbiausia, kad ir kokie profesionalūs verslo santykiai sietų Zaką su Džošu.

Emilė skubiai atsiprašė ir pasuko į tualetą.

Aštuntas skyrius

Namo jie važiavo tuo pat keliu, kuriuo atvažiavo, rami muzika praskaidrino nemalonią tylą.

Zakas jautė, kaip ji pasikeitė po pirmo jų bučinio. Regis, jis privertė ją nervintis. Emilė dvejojo. Ir buvo visai kitokia nei jis pažinojo.

Jis jautė keistą pasitenkinimą dėl to, kad gali pakedenti jai plunksneles, dėl to, kad ją taip jaudina.

Jis vogčiomis dirstelėjo į Emilę; ji žiūrėjo pro langą. Prasisegė marškinėlius, iš po kurių matyti dailūs raktikauliai ir švelni bei nepaprastai gundanti oda. Dar ji kažką padarė savo plaukams. Paleido juos taip, kad plonos sruogelės krito ant skruostikaulių ir pabrėžė sodrias angeliškas lūpas.

– Daugybė žmonių domisi Pagrindiniu tašku, – netikėtai pasakė ji.

Zakas jau žiojosi sakyti komplimentą, bet nutylėjo. Ji vis dar nusiteikusi dirbti. O jis tebėra jos šefas.

Prakeikimas. Zakas linktelėjo.

– Kaip sekasi įgyvendinti planus?

– Jau kalbėjausi su Mišele iš Publicity. – Ji sukryžiavo kojas ir įdėmiai žiūrėjo priešais, į tamsią naktį. – Jeigu pagrindinius darbus atliksime iki lapkričio pabaigos, galėsime panaudoti pastatą per pristatymą gruodį. Mes jau išreklamavome pusę apartamentų. Vadinasi, dar liko dešimt ir penki laisvi biurai, – kalbėjo Emilė, kai jie nusuko nuo Ramiojo vandenyno greitkelio į Diuringano gatvę. – Tikiuosi, kad per kitas dvi savaites viskas bus užimta.

– O kaip atidarymas?

– Rytoj paskutinis aptarimas.

Zakas apdovanojo ją šypsena.

– Puiku.

– Ir... – Emilė nutilo, kai automobilis pasuko ir dešinėje paliko Karambino banglenčių klubą. – Laukiu skambučio iš Kvinslando universiteto, sužinosiu, ar galiu studijas pradėti nuo antro semestro. Balandį.

– Ir jie tave priims?

– Priklauso nuo aplinkybių. Ir sudariau planą, kaip grąžinsiu tau pinigus.

– Gali neskubėti. – Zakas žvilgtelėjo į ją, bet negalėjo suprasti, ką ji mąsto iš tikrųjų.

– Aš nemėgstu būti skolinga.

Galiausiai jie pasiekė gatvę, kur gyvena Emilė, ir jis švelniai sustabdė automobilį prie šaligatvio. Kai išjungė variklį, duslus Porsche nutilo, ir stojo nejauki tyla.

Menulis slėpėsi po tamsiais debesimis, Emilės veidas buvo ne tik sunkiai įžiūrimas, bet ir neįskaitomas. O Zakas tikrai labai norėjo sužinoti, ką ji galvoja.

Jis pravėrė dureles, ir užsidegė salono lempelė. Paskui lėtai pasisuko, ir jai neliko kito pasirinkimo, tik pažvelgti į jį.

Pusę Emilės veido dengė šešėlis, kitą pusę apšvietė lemputė. Pats geriausias pavyzdys žmogaus, kuris kruopščiai saugo savo paslaptis.

Ji visai nepanaši į moteris, su kuriomis jis susitikinėjo; ji augo ne turtų apsuptyje ir nebendravo su visuomenės elitu. Bet ji moka susitvarkyti su bet kokia jo paskirta užduotimi, pradedant tarybos susirinkimais, klientų vakarėliais ir baigiant įkyriomis buvusiomis merginomis. Kažin kodėl jis staiga panoro ją apsaugoti?

– Emile.

Zakas ignoravo tai, kad ji sumurmėjo iš išgąsčio, ir ėmė sukti tarp pirštų jos plaukų sruogą, juto šilkinį švelnumą, paskui atsargiai užkišo juos Emilei už ausies.

– Ką?

Jis dvejojo, liežuvis keistai pynėsi.

Pripažink. Tave sugadino tos moterys – įžūlios, pasitikinčios savimi – jos žinojo, ko nori, prieidavo ir tiesiai pasakydavo.

Ne, ne sugadino, o pribaigė nuoboduliu. Netgi pavertė ciniku.

Jau seniai jam reikėjo dėti pastangų, kad sugundytų moterį.

Zakas sustingo. O kol jis sėdėjo, stengdamasis sukurpti mandagų prisipažinimą, Emilė mirkčiodama šiek tiek prasižiojo. Dar šviesoje jis pastebėjo, kaip ji kyštelėjo liežuvį po apatine lūpa.

Giliai sudejavęs jis apsivijo rankomis jos kaklą, rankomis suėmė galvą ir į plaukus panėrė pirštus.

Tada prisitraukė ir pabučiavo.

Bučinys buvo toks pat saldus ir aistringas kaip anksčiau. Papūstos jos lūpos buvo švelnios ir minkštos. O kvapas... Dvelkė gaivumu ir tyrumu. Ir šiltas Emilės alsavimas... Iš pradžių ji aiktelėjo, paskui buvo girdėti vis ilgesni pasitenkinimo kupini murmesiai.

Zakas suvirpėjo, susijaudino nuo vieno nekalto bučinio.

Jis tyrinėjo jos burną, ragavo linkius, raukšleles, šiltas jos liežuvis iš pradžių nedrąsiai traukėsi, bet pamažu pradėjo judėti ir susipynė su jo, ir Zako kraujas ėmė pulsuoti, o alsavimas virto trūksmingu dūsavimu.

Jis sudejavo. Palauk. Juk Emilės pirštai šiaušia plaukus jam ant kaklo, vos juntami prisilietimai tik dar labiau kaitina.

Jis privalo sustoti, kol dar valdosi.

Jis prisivertė atsitraukti ir apgailestaudamas atsiduso. Emilė susiraukė ir atsimerkė.

Zakas pajuto spaudimą kirkšnyse. Mėlynos Emilės akys aptemo ir pagilėjo nuo geidulio, drėgnos lūpos paraudo nuo bučinių. Jis girdėjo, kad atsitraukusi ji greitai alsuoja. O gal jis?

– Rytoj vakare, – išspaudė jis. Zakas žinojo, kad jo balsas – duslus, žinojo, kad be vargo galėtų paturėti ją čia pat. – Pas mane.

Kai Emilė nusukusi akis linktelėjo, šviesoje dar spėjo pastebėti, kaip ji nuraudo. Rytoj vakare. Jo kūną jau dabar užliejo jaudulys, kai lydėdamas Emilę, galvojo apie rytojų.

– Ačiū, kad pavėžėjai.

– Man malonu... – Jis nutęsė antrą žodį, sukryžiavo rankas ir nugara atsirėmė į automobilį, jautėsi keistai pamalonintas Emilės sutrikimo.

Ji pasisuko ir neatsigręždama patraukė prie laiptų. Zakas akimis rijo lengvai siūbuojančius klubus ir užpakaliuką, kai ji lipo aukštyn. Stabtelėjusi prie durų Emilė pagaliau atsigręžė ir linktelėjo jam, paskui atsirakino duris ir įėjo.

Kai Zakas įsėdo į automobilį, Emilės svetainėje įsižiebė šviesos – malonus švytėjimas sušildė tamsą, kai jis įjungė variklį.

Zakas nenoromis pajudėjo, važiavo atgal pro Banglenčių klubą, nors aistringai troško, kad greičiau prabėgtų dvidešimt keturios valandos.

§

Saulė buvo vos pakilusi virš horizonto, kai Emilė apsiavė sportinius batelius ir pasirąžiusi prieangyje patraukė į paplūdimį.

Bėgiojimas yra nemalonus prakaito liejimas, po kurio skauda raumenis. Ji negalėjo jo pakęsti, kol sukardavo pusę atstumo, ir džiūgaudavo parbėgusi. Bet pabėgiojusi Emilė jausdavosi puikiai, be to, šis sportas buvo nemokamas, o paplūdimys – prie pat namų. Į ausis įsikišusi ausines, galėjo dėl nieko nesukti galvos. Keliskart linktelėjo nuolatiniams bėgiotojams, nusišypsojo turistams iš Japonijos, kurie niekada nebuvo matę Auksinės pakrantės. Ir klausydamasi pašėlusio Nirvanos ritmo išmesdavo viską iš galvos ir risnodavo pietų kryptimi, švariu Karambino paplūdimiu.

Bėgiodama dieną, ji traukdavo pro pripildytą Karambino banglenčių klubo parkelį ir Dramblio uolą, paskui nusileisdavo pro kelis blizgančius į paplūdimį žvelgiančius didžiulius namus, už kurių buvo įsikūrusi Valhala. Pro apžėlusias kopas, bėgdama susmegusiu, vandenyno suneštu smėliu, ji matydavo stogus, kartais langą ar du arba akyse šmėkštelėdavo koks vidinis kiemelis.

Po valandėlės suprakaitavusi, bet energinga, iš nuovargio drebančiomis kojomis, ji lipo per dvi laiptų pakopas.

Iki savaitgalio buvo kilę daugybė klausimų. Dabar Emilė buvo ypatingai jautri. Ji nesusisuko plaukų į įprastą kietą kuodelį, o susirišo į uodegėlę. Vietoj įprasto lūpų pieštuko ir balzamo, kurį naudojo kaip lūpų dažus, ji išsirinko neryškų violetinį Revlon blizgį, kurį Eidžė jai nupirko gimtadienio proga.

Du pasikeitimai, du vos pastebimi dalykai, kurie atrodo nesvarbūs, bet suteikia pasitikėjimo. O pasitikėjimas yra savitvarda.

Viskas susiję su savitvarda.

Vargu, ar kas nors pastebės, – pagalvojo ji, įžengusi į biuro fojė. Bennetti barmenė nepastebėjo. Ir apsauga. Kiti darbuotojai taip pat greičiausiai nepastebėjo, kai ji įsigrūdo į liftą ir pakilo iki Valhalos biurų.

Emilė padėjo rankinę, puoduką kavos pastatė ant stalo ir įsijungė kompiuterį, paskui pamatė Zako mobilųjį telefoną ir lipnų lapelį ant klaviatūros.

Ant jo buvo parašyta: Aš susitikime.

Ji pastūmė telefoną į kitą pusę, suglamžė lapelį ir atsivertė elektroninę planų tvarkyklę, nusišypsojo, kai administratorė atidarė duris ir paskleidė ant stalo pluoštą laiškų.

Kai Zako telefonas pyptelėjo, pranešdamas apie atsiųstą žinutę, ji pakėlė akis nuo klaviatūros.

Nepažįstamas numeris.

Naujas klientas? Emilė suskubo įjungti ekraną ir atidarė žinutę.

Ar vakar gavai mano paveikslėlį?

Emilė atsilošė kėdėje, susimąsčiusi pasūpavo kojas. Klientai Zakui visada iš anksto siųsdavo siūlomų namų nuotraukas. Bet kodėl šio numerio nėra tarp kitų kontaktų? Reikia pagalvoti: keistas žodis paveikslėlis. Kodėl ne nuotrauka?

Telefonas dar kartą pyptelėjo, ir Emilė vos nepašoko iš išgąsčio.

Šita geresnė. Paskambink man. K.

Paspaudusi prisegtą priedą pajuto, kaip iš nuostabos sustingo pirštai.

Visai kitokia Heilė siunčia bučinį fotoaparatui, įspūdingai pozuoja pusnuogė, tik su raudonomis siaurikėmis ir prisegamomis kojinėmis.

Emilė akimirksniu padėjo telefoną ant stalo, jos širdis daužėsi. Pirštai virpėjo, o nuo kvėpavimo kilnojosi krūtinė.

Negali būti, kad Zakas... Ne, tikrai ne. Bet...

Jis visada savo merginoms duodavo biuro numerį, o ne mobilųjį. Ji lėtai paėmė telefoną, surado įeinančius skambučius ir peržiūrėjo juos. Heilė skambindavo tris–penkis kartus per dieną. Savaitgalį – begalė skambučių. Jeigu siuntė žinutes, Zakas buvo jas ištrynęs.

Kai Emilė vėl padėjo telefoną ant stalo, jos rankos nebedrebėjo. Vadinasi, tėra vienas protingas paaiškinimas: Heilė persekioja Zaką.

Pamiršusi visus darbus, sunėrusi pirštus ant sprando, Emilė užvertusi galvą įsistebeilijo į lubas.

Pagalvok. Tu matei tą merginą. Ir pažįsti Zaką. Kas dar galėtų būti?

Kai po valandėlės jis grįžo, Emilė jau buvo pasiruošusi.

– Kas nors skambino? – šypsodamas paklausė jis, kai ji įdavė jam mobilųjį ir laiškus.

– Dar kartą skambino Kelas.

Jo šypsena apsiblausė.

– O Viktoras?

– Ne. Bet tau parašė Heilė.

Jis susiraukė.

– Ko ji nori?

– Atsiuntė nuotrauką.

Emilės veido išraiška ją išdavė, nes Zako akys apsiniaukė ir jis burbtelėjo po nosimi.

– Atleisk. Maniau, kad susitvarkiau. Palik tai man. – Ir pasisuko į savo kabinetą.

– Ji tave persekioja.

Jis stabtelėjo tarpduryje ir lėtai atsigręžė, papurtė galvą.

– Ne. Heilė yra truputį...

– Išprotėjusi?

– Prilipusi, – pataisė Zakas ir kreivai šyptelėjo. – Aš šiek tiek ją nuvyliau, o ji, akivaizdu, tai suprato kaip paskatinimą būti atkaklesnei.

Zakas niekada nebuvo šiurkštus; juk Emilė visada pirko išsiskyrimo gėles, kurias jis siųsdavo asmeniškai pasirašęs. Ji spėjo, kad kaip tik todėl merginos jo nenori paleisti. Emilė atsiduso.

– Gal tau parūpinti naują mobiliojo numerį?

– Gera mintis. – Jis linktelėjo ir numetė telefoną, o Emilė jį sugavo. – Tu pasiruošusi atnaujinti Pagrindinio taško projektą?

– Žinoma. – Ji pačiupo segtuvą ir atsistojo.

§

Ji puikiai pristatė glaustą pranešimą, varnelėmis pažymėjo dalykus, kurie įtraukti į Zako darbų sąrašą. Paskui priminė jam, kad gavo kvietimą į konferenciją antrai valandai ir pasiteiravo, ko jis norėtų pietums, ir dar tuo pat metu pastatė garuojančios kavos puodelį prie jo alkūnės.

Kai jis siekė paimti, netyčia atsitrenkė į ją.

Emilė aiktelėjo. O kai įsmeigė į Zaką akis, laukimo nuojauta įsiliepsnojo, mėlynų akių gelmėje plykstelėjo geidulys.

Emilė nusuko akis.

– Atleisk.

Zakas įkvėpė – giliai ir trūksmingai. Koks jis šunsnukis, kad verčia šią moterį atsiprašinėti dėl savo jausmų.

Emilė linktelėjo į atidarytas duris.

– Megana iš buhalterijos yra čia.

– Nauja šukuosena? – paklausė jis.

Ji sužėrė visus likučius ant padėklo ir žengtelėjo atbulomis, prie krūtinės spausdama dokumentus.

– Taip, – atsakė.

– Man patinka.

Ji susiraukė, suspaudė blizgančias lūpas.

– Ne dėl to ją pakeičiau.

Jo šypsena kone sakė, kad Zakas nepatikėjo, nors nepratarė nė žodžio.

Emilė atsikrenkštė.

– Ar galiu įleisti Meganą?

– Žinoma. Po pietų turiu atlikti patikrinimą, bet pusę aštuonių būsiu namuose.

Jo žodžiai pakibo tyloje, buvo aišku, kas už jų slypi. Jaudulys dirgino Zako nervus, kai Emilė neramiai nusigręžė į duris, lūkuriuodama, kol įeis Valhalos darbuotoja.

Tada ji nežymiai linktelėjo Zakui ir išėjo.

Pro praviras duris jis išgirdo, kad Megana pagyrė naują Emilės šukuoseną, ši padėkojo, ir Megana šypsodama sustojo tarpduryje.

– Turite minutėlę? Pasirašysite dėl piniginių Kalėdų premijų? Zakas pakvietė ją vidun. Laikas sugrįžti prie darbo.

§

Emilė lėtai atsisėdo, greitai spragtelėjo ir atvertė aplanką. Nervingai vertė lapus, kol nuplėšė vieną kampelį.

Jos rankos sustingo. Savitvarda. Giliai įkvėpė, užmerkė akis, iškvėpė. Aš kontroliuoju viską, ką darau ir ką sakau. Viskas paprasta. Galiu bet kada pasitraukti.

Raminama mantra ne tik kad nenuramino, bet ėmė erzinti kaip nepaliaujama motinos rauda.

Emilė atsimerkė. Kompiuteryje buvo atversta planų tvarkyklė, kurioje sužymėti svarbiausi Pagrindinio taško darbai, kuriuos reikia atlikti šiandien.

Gerai. Gali ir toliau svajoti apie Zaką, pasiduoti artėjančio vakaro jauduliui ir susigadinti dieną. Arba gali truputėlį padirbėti.

Kas atsitiko, Emile?

Ji išsitiesė, paėmė telefoną ir pradėjo rinkti numerį.

Devintas skyrius

Ryžtingai susitelkusi tik į darbą, Emilė sugebėjo išverti dieną ir neprarasti blaivaus proto. Į naudą išėjo ir tai, kad Zakas išvažiavo antrą valandą ir negrįžo.

Neskaitant kelių pastabų, sulauktų iš moterų apie jos plaukus, ir Kelo bei Viktoro skambučių, diena buvo įtempta, bet neįdomi. Septintą valandą Emilė išjungė kompiuterį ir užrakino biurą – tyčia išėjo vėlai, kad neliktų laiko persigalvoti ir išvažiuoti namo.

Pusę aštuonių ji pastatė automobilį už kampo, šalia gatvės, kurioje gyvena Zakas, išjungė variklį ir sėdėjo spengiančioje tyloje. Dirbdama jo padėjėja, ji galėjo lengvai įeiti į dailų jo namelį paplūdimyje, nes žinojo saugos kodus. Bet nenaudojo jų kitokiems nei darbas tikslams.

Emilė priėjo laiptelį, kurį peržengus kelio atgal nebus. Jeigu tai padarys...

Ne. Eidžė išspardys man užpakalį, jeigu dar kartą sudvejosiu.

Ji pirštais barbeno vairą, o besileidžiančios saulės šešėliai vis ilgėjo.

Pats laikas.

Kai tik ištiesė ranką prie durelių, lempų šviesos apakino ją pro užpakalinio vaizdo veidrodėlį. Emilė dvejojo, ir po sekundėlės pro šalį nuriedėjo tamsus blizgantis automobiliukas.

Emilė stebėjo, kaip jis lėtai rieda Zako gatve, pro jo namus, paskui staiga paspaudė, palikdamas dyzelio dūmų pėdsaką.

Emilė papurtė galvą ir giliai įkvėpė. Paskui čiupo rankinę ir išlipo.

§

Jei Zakas galėtų spausti šimtą dvidešimt, važiuodamas Ramiojo vandenyno greitkeliu, taip ir padarytų. Per lėtai, per lėtai, – tuksėjo jo širdis, kai automobiliai vangiai stūmėsi pirmyn ir vėl stojo prie šviesoforo.

Danguje telkėsi pilki debesys, apsunkę nuo netrukus pasipilsiančio lietaus. Jis kiek įmanydamas spaudė vairą. Kaip būtų gera liesti Emilę. Pajusti jos lūpas, šiltą alsavimą, švelnią odą.

Norėtų, kad ji apsivytų jį kojomis.

Paskutines kelias valandas galvoje sukosi gundanti mintis. Dėl to jis vos neatšaukė paskutinio susitikimo.

Dabar spoksojo į laikrodį – septynios keturiasdešimt – ir tyliai keikėsi.

– Nagi, greičiauuu... Pagaliau!

Per penkias minutes pasiekė namus, prieangyje įsižiebė lempa su judesio davikliu, atsivėrė garažo durys ir pradėjo kristi pirmi dideli lietaus lašai.

Pačiupęs krepšius nuo priekinės sėdynės, Zakas užrakino automobilį ir įėjo pro vidines duris, įėjęs numetė raktelius ant staliuko prie durų ir nuėjo koridoriumi.

Stabtelėjo svetainėje ir ant stalo pastatė maišelį išsinešti skirto maisto.

– Emile?

Jo balsas nuaidėjo didelės erdvės tyloje ir pranyko tirštėjančioje tamsoje.

– Ką?

Zakas atsigręžė. Ji stovėjo nusisukusi nuo lango, pro kurį atsivėrė vandenynas, švininiai debesys, neramus vanduo ir papsintys lietaus lašai; visa tai sukūrė dramatišką foną šešėliuose stoviniuojančiai Žgūrai.

– Buvai parduotuvėje? – paklausė ji, kai Zakas uždegė šviesą.

– Maisto. – Jis pastebėjo, kaip ji įsikibusi į savo rankinę, kurią laiko it skydą. Vienu pirštu jis kilstelėjo kitą maišelį su plonytėmis rankenomis. – O šie – tau.

Emilė susiraukė.

– Neprivalai pirkinėti man...

– Aš norėjau. O tai kas kita.

– Zakai...

– Tiesiog pasimatuok. Jeigu nepatiks, aš juos grąžinsiu. Prašau, – pasakė ir nusišypsojo.

Ji sumirkčiojo ir dar stipriau suspaudė rankinę, sugirgždindama rankinės odą. Paskui atsiduso.

– Gerai.

Paėmė jo ištiestą krepšelį, vengdama prisiliesti.

– Lipk į viršų. – Jis linktelėjo į blizgančius geležies ir raudonmedžio laiptus. – Atnešiu maisto ir gėrimų.

Emilė lėtai kilo laiptais, jautė ją sekantį įdėmų Zako žvilgsnį.

Viršuje stabtelėjo, siauras praėjimas platėjo ir vedė į pastogėje įrengtą Zako miegamąjį. Ji nelabai įsidėmėjo tamsius baldus, nuotraukas, kurios puošė sienas, nuostabų stoglangį, pro kurį buvo galima pamatyti Ramųjį vandenyną. Emilės širdis daužėsi itin smarkiai, kad ji galėtų pastebėti dar ką nors, be sukuistos lovos, įtaisytos į sieną.

Lova buvo didžiulė, užklota raudonojo vyno spalvos apklotu su žalios samanų spalvos apvadais, juodos pagalvės buvo atsainiai sumestos galvūgalyje. Kraštai nutraukti į vieną pusę, o tai galėjo reikšti du dalykus. Pirma – kad jis neturi namų šeimininkės, antra – kad jis miega kairėje.

Zako lova. Kurioje jis miega. Kur jis su kitomis...

Ne. Emilė apsisuko ir akis į akį susidūrė su savo atspindžiu veidrodyje per visą sieną. Štai ir ji. Čia ir dabar. Zakas yra puikus vaikinas. Žinoma, jis myli moteris – daugybę moterų, – bet jis gerbia jas. Nesukčiauja ir nemeluoja, kad įsiviliotų į lovą.

Jai susvaigo galva, kai rankinę numetė ant žemės, o dizainerių parduotuvės ženklu pažymėtą pirkinių krepšelį padėjo ant lovos.

Drebančiais pirštais ištraukė iš sijono marškinėlius, prasisegė taip, kad jie neveržtų pečių. Įsivaizdavo, kaip išpakuos dantų šepetėlį, dezodorantą ir prezervatyvus, įgrūstus tarp liemenėlių ir moteriškų kelnaičių komplektų – regėjo gundančius daikčiukus, nes Emilę erzino buvusių Zako gražuolių vaizdai. Bet dabar ji pati pusnuogė stovi priešais negailestingą veidrodį ir dvejoja.

Jis nupirko jai dovaną... tikriausiai apatinius. Vyrai nuspėjami.

Emilė įsmeigė akis į savo atvaizdą. Šįryt susirado raudoną nėrinių liemenėlę, bet nuo jos labai niežėjo, todėl pakeitė ją į mėgstamiausią baltą, medvilninę, su mažomis mėlynomis gėlytėmis.

Nusivilko marškinėlius, įrėmė rankas į klubus ir apžiūrinėjo liemenėlę veidrodyje. Švari, miela. Bet vis tiek – baltos medvilnės.

Skubiai pagriebė pirkinių maišelį ir susiraukė, kai ištraukė paprastą baltą batų dėžę, ant kurios romėniškomis raidėmis buvo užrašyta: Martinez Valero.

Batai. Tai... ne apatiniai?

Atidengė, tikėdamasi išvysti raudonus akį rėžiančius striptizo batus su aukštais kulnais.

Bet ant juodo aksomo gulėjo grakščios basutės su juostelėmis, kurias pamačius, Emilės širdis suvirpėjo. Ji aiktelėjo, paėmė ir vieną atsargiai išėmė.

Tai buvo ne dirbtiniais briliantais inkrustuotos sagtelės, kokias turėjo ji, ir ne keturių colių baltu atlasu traukti aukštakulniai. Tai buvo puikiai priderinti sidabro spalvos vainiklapiai iš šilko..

– Vaje...

Žavios basutės. Emilė greitai nusiavė juodus darbo batelius ir lėtai įkišo pėdas į basutes.

Užsisegusi sagteles, išsitiesė.

Nuo vaizdo net kvapą užgniaužė. Oho. Per kažkokį stebuklą jos kojos atrodo ilgesnės. Ji kilstelėjo pilką sijoną iki pusės šlaunų ir pasisuko. Taigi. Kojos tikrai ilgesnės. Ir lieknesnės.

– Stebuklingos basutės, – atsiduso ji ir išplėtusi akis stebeilijo į savo atvaizdą, kol akys užkliuvo už liemenėlės.

Ji kaipmat puolė rankinėje ieškoti liemenėlės, kurios atsisakė iš ryto, suradusi greitai pasikeitė, paėjo atatupsta ir kritiškai nužvelgė savo atvaizdą.

Per maža. Kaušeliai vos išlaiko krūtis. Emilė spustelėjo, paskui pirštais pabandė pataisyti jų padėtį. Ne. Vis tiek išlenda. Pasidavusi atsiduso, sužiuro į plaukus, pasileido juos, purendama nuleido galvą ir papurtė.

Vaizdas, kurį Zakas pamatė tyliai užlipęs laiptais, jį apstulbino.

Emilė nusisukusi purtė galvą, sijonas buvo pakeltas ir matyti standžios šlaunys, dailūs keliai ir užpakaliuko apvalumai. Kojos išties atrodė ilgesnės dėl puikiai parinktų basučių.

Bet kai ji atsitiesė ir įsirėmė rankomis į klubus, Zakas vos neišmetė vyno.

Laibas liemuo, delnai – ant tviskančių šlaunų tik dar labiau pabrėžia smėlio laikrodžio Žgūrą... ir pačios nuostabiausios krūtys, kokias tik kada nors matė. Putlias kalveles gaubė liepsningai raudona liemenėlė, kaušeliai buvo žemai ir vos slėpė spenelius.

Zako kvėpavimas virto dusliu gargaliavimu, ir Emilė kaip viesulas apsisuko, išplėtusi akis.

Kol Zakas įdėmiai nužiūrinėjo, jos skruostus užliejo raudonis, ji sumosavo rankomis, lyg dvejotų – prisidengti ar ne. Viltingai sutvinkčiojo pulsas.

– Nejudėk.

Emilė sustingo, pirštus kukliai sunėrė priešais, kol Zakas mėgavosi.

Jo žvilgsnis lėtai nuslinko prisirpusiu jos kūnu, stabtelėjo prie basučių, paskui vėl pakilo ir patenkintas surado jos akis. Emilė sutiko jo akis tikėdamasi, kad jis ką nors pasakys.

Vienintelis ją išdavęs dalykas buvo plazdančios blakstienos.

Jis lėtai ant spintelės padėjo pakuotę ir butelį vyno.

– Patinka basutės?

Emilė krustelėjo, perkėlė svorį ant kitos kojos.

– Taip, – išspaudė, kai atsikrenkštė. – Jos nepriekaištingai dailios.

Kaip ir tu, – norėjo pritarti jis, bet jautė, kad tokia pastaba ją dar labiau sunervintų. Jis įpylė taurę vyno ir pasiūlė Emilei.

Nuo nerimo jos judesiai sulėtėjo. Zakui buvo keista matyti, kaip paprastai šaltakraujiška jo padėjėja tampa atsargi ir keistai elgiasi. Su sijonu, liemenėle ir aukštakulniais.

Emilė žadino Zako vyriškumą, kaitino kraują ir gniaužė kvapą.

Ji visą naktį priklausys tik jam.

Nenujausdama, kokios aistringos mintys sukasi Zako galvoje, Emilė paėmė taurę, dėkodama sumurmėjo ir gurkštelėjo. Bet kai jis ištiesė ranką ir norėjo paliesti nuogą jos dilbį, Emilė atšoko.

– Atleisk, – sumurmėjo ji ir pirmiausia nusivalė vyną, užtiškusį ant rankos, paskui pirštais suėmė aukščiau, kad neišlietų daugiau.

– Ne visur nuvalei.

– Kur?

– Čia. – Jis tvirtai prisitraukė ją prie savęs, palenkė galvą ir nulaižė lašelius nuo apatinės lūpos.

Ji ėmė dusti, tankiai sumiksėjo ir užsimerkė.

Zakas nusišypsojo. Paragavo vyno, pastatė abi taures ir vėl pasilenkė pabučiuoti.

Sušildytas Zako lūpų pusiau saldus gėrimas įslydo pro Emilės lūpas ir ji sudejavusi nurijo.

Jis stipriai suspaudė jai ranką ir pradėjo bučiuoti gosliau, kaito nuo vyno ir geidulio. Emilės krūtys pradėjo tvinkčioti, buvo prigludusios prie Zako krūtinės, ir ji vėl sudejavo, kai jis tvirtą šlaunį įspraudė jai tarp kojų.

Kaip karšta. Neapsakomai karšta.

Paskendusi geismo migloje Emilė pajuto, kaip jis stumteli ją atbulą, kaip jos kojos atsiremia į lovą.

Juodu nusileido, jis prilaikė ją, o lūpomis gosliai bučiavo ir erzino ją. Emilės oda pašiurpo pajutus atlasinį apklotą, Zako rankos nusileido ir prigludo prie jos pilvuko, prie jautriausios jos vietos, ir ji krūptelėjo.

Nuo sodraus jo juoko ji atsimerkė.

Zakas buvo virš jos, ilga sruoga buvo užkritusi ant kaktos, ir jis atrodė labai šauniai. Ji nematė jo akių, nes jas slėpė šešėliai, bet kai jo delnas ryžtingai nuslydo per pilvuką, perkreiptos lūpos išdavė rimtus jo ketinimus.

Po ilgų geidulio mėnesių – kai ji geidė Zako Preskoto, – jis pagaliau yra čia, lovoje, ir liečia ją. Nuostabus, žavingas vyras geidžia jos.

Tada jo delnas suėmė jos krūtį, nykštys surado sukietėjusį spenelį, ir išgaravo visos mintys. Kreiva Zako šypsena sukėlė aistros sūkurį jos pilve.

Lėtai, bet ryžtingai jis nusmaukė vieną liemenėlės kaušelį, ir spenelis išsilaisvino. Jo lūpos kaipmat jį apžiojo: užliejo karšta drėgmė, palaimingas pasitenkinimas susimaišė su stulbinančiu intymumu.

Kai jis dantimis perbraukė jautrią odą, Emilė aiktelėjo, išrietė nugarą, o geismas prasiskverbė giliai, į pilvą, ir ėmė leistis, sukeldamas liepsningą sūkurį.

Jis prispaudė ją prie lovos, įsitaisė tarp jos kojų ir visą dėmesį sutelkė į jos krūtis. Glostė pabrinkusius apvalumus, lytėjo spenelius, stipriai spūsčiojo pirštais ir krumpliais, paskui – lūpomis. Nesuskaitoma galybė pojūčių išsiliejo ant jos odos it elektros srovelės, ir Emilės kvėpavimas virto nedarniu aikčiojimu.

– Zakai. Prašau...

– Ką?

Jis naiviai šypsojosi, kai lūpos lytėjo krūtis. O liežuvis... Viešpatie, jo liežuvis šelmiškai šoko, skausmingai traukdamas jos spenelį.

– Ar... gali... oooi...

– Nesustoti? – Jo nykštys glamonėjo kitą spenelį, ir Emilė negalėjo nieko padaryti, tik stipriai užsimerkti, išriesti nugarą ir pasiduoti užplūdusiems jausmams. – Liautis?

– Taip... Ne... Na... – Emilė duso, kai jis laižė kietą spenelį, paskui dar švelniai pūstelėjo. Pernelyg nuostabu. Per gerai. Per... – Per daug, – žioptelėjo ji.

– Hm.

Kai jis atsitraukė, ji prasimerkė. Nepaprastai susikaupęs, jis braukė ranka žemyn, prie pilvuko, palytėjo bambą ir sustojo ant liemens, kur buvo susisukęs jos sijonas.

Ją užliejo panika, kai Zakas pasiūbavo jos klubus ir jį numovė. Emilė neturėjo laiko persirengti kuo nors labiau gundančiu, bet kai jis numovė sijoną ir atidengė kelnaites, jai nereikėjo nerimauti. Zakas neatplėšė akių nuo jos veido, stebėjo ją, jos atsaką.

Kaip ir visada, kai jis apgaubė pačią intymiausią vietą, karščio banga nudegino Emilės odą.

Zakas ir vėl šypsojosi.

– Per daug?

Nelaukdamas atsakymo, krumpliu prasiskynė kelią pro tamprų kelnaičių juosmenį ir atsargiai skverbėsi gilyn, trūksmingai sudejavo, palietęs jos garbanėles, pajuto pasitenkinimą, sumišusį su geiduliu.

Be abejonės, jo lūpos bučiavo primygtinai ir godžiai, o liežuvis svaigino. Ji negalėjo atsispirti, kai jis praskėtė jai kojas, įgudusiais pirštais tvirtai, bet lengvai įslydo į ją, savininkiškai urgztelėjo audrindamas. Ji buvo nepaprastai susijaudinusi ir drėgna. Ir Zakas tai žinojo.

Kai Emilės liežuvis švelniai susipynė su jo, Zakas vos tvardėsi. Jos erzinančios aistringos lūpos, pabrinkusios krūtys, besiglaudžiančios prie jo, susimaišė su slidžia šiluma, kuri apgaubė jo pirštus.

Jis sudejavo ir atsitraukė, kojos dunkstelėjo į grindis, Zakas nusiplėšė marškinius, apgraibomis susirado diržą ir užtrauktuką.

Nusimovė kelnes ir trumpikes, nusikeikė, kai šios užkliuvo už batų ir susipainiojo su kojinėmis, paskui galų gale nusimetė viską, suirzęs suniurnėjo ir švystelėjo viską į miegamojo kampą.

Meilus Emilės kvatojimas sugrąžino jį į lovą, bet kai jų žvilgsniai susitiko, linksma nebebuvo.

Ji daug ką slėpė po kostiumėliais – tokį nuostabų kūną dengė griežtai sukirptos eilutės. Tobulos apvalios krūtys vos tilpo vyro delnuose, o tvirtos raumeningos kojos galėtų apsivyti vyro liemenį, kai jis skverbtųsi vidun, giliau ir giliau.

Zakas akimoju puolė prie spintelės, stovinčios šalia lovos, ištraukė saują prezervatyvų ir vieną atplėšė.

Tada vėl suskubo į lovą, nykščiais užkabino kelnaičių kraštą ir nutraukė jas. Nusišypsojo, kai Emilė aiktelėjo.

Sukilo beprotiškas geismas, Zakas skubėjo, keliu vėl praskyrė jai kojas ir patogiai įsitaisė. Paskui apsvaigęs įkvėpė ir nėrė giliai į jos karštį.

Emilė dar kartą aiktelėjo – šįkart atrodė, kad iš pačių sielos gelmių. Išrietė nugarą, atlošė galvą, atidengdama jautrų kaklą.

Zakas abiem rankom suėmė jos veidą ir pabučiavo, narčiai ir aistringai, jo kraujagyslės pulsavo, jis įsiskverbė į ją. Ji priėmė jį ir liovėsi judėti, trokšdama valdyti situaciją. Tada pradėjo judėti po juo, jos šlaunys vos juntamai kilnojosi, skatindamos Zaką tęsti.

Sukandęs dantis jis ėmė judėti.

Neapsakomas jausmas. Ugninga trintis. Jo alsavimas greitėjo, širdis daužėsi taip garsiai, kad rodės, tuoj išsiverš iš krūtinės. Įsiskverbė giliai, ir Emilė apdovanojo jį pasitenkinimo kupinu švokštimu, o malonus šnabždesys atnešė jo geismą į viršūnę. Ji judėjo kartu su juo, priėmė jį gilyn, rankomis laikėsi įsitvėrusi į jo klubus ir šnopavo jam į ausį. Kai Zakas suėmė jos užpakaliuką, pakreipė ją ir įsiskverbė dar giliau, Emilė sudejavo ir sukando jam petį.

Kaip tik tada, kai jis manė, jog jau negalėtų labiau įkaisti.

Jos krimstelėjimas nutvilkė nuo prakaito ir glamonių blizgančią odą. Emilė pakėlė klubus, atsidavė jam, apsivijo kojomis jo liemenį.

– Zakai...

Ji įdėmiai žiūrėjo į jį, jos skruostai raudo, o sodrios lūpos buvo erotiškai pravertos.

– Aš... Tai yra...

– Laikykis, – sumurmėjo Zakas ir ėmė judėti greičiau. Ji stipriau suspaudė kojas ir priglaudė veidą jam prie peties.

Jis pajuto, kaip gilumoje susitraukė jos raumenys, artėdami prie orgazmo. Zakas sudejavo ir ėmė bučiuoti Emilę, begėdiškai gėrė jos dejones, įtraukė jas ir iškvėpė.

Ir tada tai įvyko. Kimiai šūktelėjusi ji atlošė galvą, šnopavo garsiai ir giliai. Juos užliejo nežemiškas malonumas, ir Zakas negalėjo ilgiau tvardytis. Suleido pirštus į jos plaukus ir pasidavė – jį prarijo deginanti aistra, viena visagalė banga, kai skynėsi kelią į liepsnojančią gilumą.

Pasitenkinimas supurtė Emilės kūną, užklupęs nesuvaldoma jėga. Jis malonumo banga užpildė kiekvieną tamsiausią kampelį, ir ji sudrebėjo visu kūnu.

Ji suriko, kūnas tebevirpėjo. Emilė dar niekada nebuvo taip arti... palaimos. Taip, tai tikra palaima. Ji jautėsi labai gyvybinga ir tuo pat metu visiškai išsekusi.

– Oho, – ji sunkiai suvokė, kad ištarė tai garsiai.

Zakas atsitraukė, pasirėmė alkūnėmis ir patenkintas įsistebeilijo į ją.

– Ačiū. – Jis švelniai nubraukė drėgnus jos plaukus nuo kaktos.

Jie vis dar buvo prigludę vienas prie kito ir intymiai susilieję. Giliai viduje Emilė tebejautė erotiškai pulsuojančią jo varpą ir besidaužančią širdį, kuri atliepė neramią Emilės širdį. Paprastas prisilietimas prie plaukų vėl sujaudino Emilę, jos oda tvinkčiojo, ji geidė daugiau.

Per ilgai gyveno be sekso, todėl dabar jautėsi nepasotinama.

Atrodė, kad Zakas pajuto, kaip ji pasikeitė, ir nuslinko nuo jos, atsigulė ant pagalvių, rankas pridėjo sau prie kaktos. Ir po kelių minučių Emilė pajuto muskusinį aromatą, išgirdo lėtą, gilų ir ritmingą Zako alsavimą.

Ji nudžiugo, kad jis užmigo. Bus lengviau pasprukti.

Atsargiai išsiropštė iš šiltos lovos, apgraibomis susirado ant žemės išmėtytus drabužius, paskubomis apsirengė, vis stebėdama Zaką.

Kaip lengva būtų vėl susirangyti tarp antklodžių, sugrįžti į jo glėbį. Ji jautė, kaip maudžia daugybę intymių kūno vietelių – malonus, svaiginantis skausmas vos neprivertė persigalvoti.

Jokių nakvojimų. Jokių savaitgalių. Jokių atvirų pasišnekučiavimų.

Taisykles kuria ji, todėl pats laikas jų laikytis.

Susirinkusi krepšius, Emilė nusliūkino laiptais, perėjo šaltą svetainę ir neatsigręždama išėjo pro paradines duris.

Dešimtas skyrius

Gali daug sužinoti apie moterį iš to, kaip, jai šnekant, juda jos rankos. Kai kurios rankas judina gyvai, kitos – nesąmoningai arba tyčia prisiliečia. O dar kitos laikosi atstumo. Zakas įsivaizdavo, kad tokia yra ir Emilė. Ji aiškiai parodė, kad vengia bet kokio sąlyčio. Jokių brūkštelėjimų pirštais, net kai perduoda aplanką. Jokių atsitiktinių rankų prisilietimų lifte ar koridoriuje.

Iš pradžių Zakas manė, kad Emilė nepalenkiama ir laikosi nusibrėžtų ribų, bet ji taip pat elgėsi net tada, kai juodu kabinete likdavo vieni.

Zakas įsmeigė akis į užvertas duris, paskui nuleido žvilgsnį į mėsainio likučius, kol dar nesugrūdo jų į šiukšliadėžę.

Jam neturėtų rūpėti. Ir nerūpi. Emilės atsakas buvo aiški užuomina: jis – šefas, ji – pavaldinė. Nors praėjusią naktį tarp jų buvo šis tas daugiau. Jis giliai skendėjo šiltoje jos drėgmėje, ji buvo apsivijusi jį kojomis, kol jie lingavo senu kaip pasaulis ritmu.

Taigi, buvo daug, tikrai daug daugiau.

Tyliai nusikeikęs Zakas mintimis grįžo į tikrovę. O sustandėjusi varpa darbe yra ne tai, ko jam dabar reikia: tik ne tada, kai turi atlikti daugybę darbų, vienas kurių – artėjantis Pagrindinio taško pristatymas. Be to, dar Kelas, Viktoras ir nelemtas VP Technologijų žlugimas.

Zakas atstūmė kėdę, nuėjo prie durų ir jas atlapojo.

– Pakeisk pirmos valandos planus, – pasakė jis, puikiai žinodamas, kad jo balsas kiek per griežtas. – Aš išeinu.

Emilė linktelėjo ir pakėlė ragelį.

– Ar sugrįši iki pusės keturių?

Jokių klausimų, tik pritarimas. Jos šaltakraujiškumas skaudino, kadaise ypatingai vertintas jos kruopštumas dabar varė iš proto.

– Taip.

Jis negalės greitai dingti iš pastato, net jeigu dėl netikėtai apėmusios aistros norisi rūkt kuo toliau ir greičiau.

Bet Zakas išvažiavo. Pasuko į šiaurę, Auksinės pakrantės greitkeliu, paskui – į dešinę, tiesiai į Votervėjaus kelią ir vadovaudamasis kelio ženklais traukė prie Syvorldo. Pravažiavo pro Versačių rūmus, viešbutį Sheraton Mirage ir ne vieną išsinešti skirto maisto užkandinę.

Važiuodamas keliskart pakalbėjo telefonu, susitarė dėl kitų susitikimų. Zakui neblogai sekėsi negalvoti apie Emilę ar praėjusią naktį, kol pravažiavo Syvorldą, kol kelias susiaurėjo, o aplinkos augmenija tapo vešlesnė.

Kairėje pasirodė vakarinė Auksinės pakrantės iškyšulio dalis: smėlėtas pusiasalis ir įlanka, kurioje spietėsi jachtos ir poilsiaujantys žvejai. Kelias vedė tolyn, tarp medžių, kurie augo Meinbičo parke, iki pat automobilių stovėjimo aikštelės.

Zakas įsuko į aikštelę, žvyras girgždėjo po padangomis. Jis išjungė variklį. Nutilo klasikinė AC/DC daina, ir pasigirdo pažįstami bangų mūšos garsai, sklindantys iš už medžių ir smėlio kopų.

Išlipęs iš automobilio, Zakas giliai įkvėpė. Praėjusios nakties lietus orui suteikė sūraus audros prieskonio. Jam patiko šis kampelis – daug labiau nei siaurutis privataus paplūdimio ruoželis, prisišliejęs prie jo namų.

Išėmęs iš bagažinės lagaminą, ištraukė naro kostiumą ir patraukė prie nedidelės banglenčių nuomos punkto stoginės. Po dešimties minučių Zakas risnojo paplūdimiu prie vėliavėlių, po pažastimi nešėsi banglentę.

Netrukus jis galės pasakyti, kad dieną praleido neblogai. Į kurią pusę atsisuksi, ten pamatysi Sautporto aukštumas, pietinės Stretbruko salos tyrus arba Ramiojo vandenyno platybes. Ilgus metus Zakas čia plaukiojo banglente, stebėjo banginius, buvo patekęs į audros sūkurius, kurie negailestingai primindavo gamtos galybę ir gyvenimo trapumą.

Kaip jis gali tvardytis ir negalvoti apie Emilę po darbo, jei jo galvoje sukasi vien mintys apie ją nuogą? Velnias, jis geidžia jos net su įprastais darbo drabužiais ir bjauriais griozdiškais batais. Bet jeigu nori išsaugoti ją savo lovoje, jų meilės romaną po darbo turi laikyti paslaptyje.

Zakas nemėgsta paslapčių. Paslaptys verčia meluoti, bet jam patinka meluoti ne mažiau, nei turėti paslapčių.

Suniurnėjęs jis galų gale atsistojo ir kol žingsniavo iki automobilio, pirštai smigo į rupų smėlį.

§

Švelnus stiklo durų šnaresys privertė Emilę pakelti akis nuo kompiuterio ekrano. Pasirodė Zakas, įdegęs ir nugairintas vėjo. Kai jis persibraukė ranka plaukus, susišiaušė, Emilės širdis suspurdėjo.

– Skambino tavo tėvas.

Jis stabtelėjo, suraukė kaktą, nuleido rankas.

– Gerai. Dėkui.

– Tu jam nedavei savo mobiliojo telefono numerio?

– Ne.

Emilė kiek patylėjo.

– Jis sakė, kad tu neperskambini.

– Žinau. – Zakas nudrožė į savo kabinetą. Jo lūpos buvo suspaustos, pečiai – įtempti.

Emilė pagriebė kelis lapus ir nusekė iš paskos.

Zakas sustojo už didelio stalo, vienu kumščiu gniaužė geltoną stresą mažinantį kamuoliuką, akis įsmeigė į Brodbičo prekybos centrą.

Suspausk, atleisk. Suspausk, atleisk. Jie visi smagiai pasijuokė, kai vienas iš sunkiai sukalbamų klientų, užuot atsiprašęs, padovanojo Zakui kamuoliuką. Visi, tuo labiau klientai žino, kad jis nesinervina.

Suspausk, atleisk. Suspausk, atleisk. Jis atrodė nusivylęs ir paskendęs savo mintyse.

– Ar atsiųsti tau žinutę, kai jis skambins kitąkart?

Zakas staigiai atsigręžė.

– Ne. – Jis numetė kamuoliuką ant stalo. – Aš jam paskambinsiu.

– Bet tu nenori.

Jis susiraukė – Emilė teisi, – nors jam labiau norėtųsi, kad būtų kitaip.

– Zakai, kad ir kas nutiko tarp tavęs ir tėvo...

– Apie tai nenoriu kalbėti.

Langinės užsitrenkė taip greitai, kad Emilė net žengtelėjo atbula. Jos skruostai nukaito, ir ji tarė:

– Suprantu. Bet kai man buvo dešimt, pabėgo sesuo. Praleidau trylika metų nežinodama, ji gyva ar mirusi. Kai ji mane susirado, manai, man vis dar rūpėjo kvaili mūsų kivirčai?

Zako akys išsiplėtė iš nuostabos, jis nebeatrodė toks niūrus.

Ką tu darai? Užsičiaupk, užsičiaupk, užsi...

– Žmonės priima sprendimus, vadovaudamiesi jausmais, o ne logika, – paskubomis pridūrė Emilė. – Todėl ir pridaro klaidų. Jeigu Viktoras stengiasi, turėtum bent išklausyti.

Ir ji nutilo, netikėtai išsigando. Netarusi nė žodžio, apsisuko ir išlėkė pro duris.

Numetusi užrašų knygelę ant stalo, giliai įkvėpė. Kažin, kas gali būti blogiau – atskleisti sensacingą praeities faktą ar tai, kad Zakas elgiasi taip, lyg praėjusi naktis tik lakios vaizduotės vaisius.

Na, savo žodžių ji neatsiims. Bet ar jų pakaks, jam įtikinti?

Ji atsiduso ir susmuko kėdėje. Taip, jis privalo išlaikyti profesinius viršininko ir pavaldinės santykius, kad nesukeltų įtarimų. Bet ar viskas turi būti kaip tik taip?

Emilė išsiblaškiusi žymikliu atidarinėjo elektroninius laiškus.

Galiausiai jai pavyko atremti pažįstamą Zako reakciją, kuri pažadindavo joje tikrą moterį, bet jis gyveno toliau. Po praėjusios nakties Emilė buvo pasiryžusi atsikirsti į bet kokią intymią pastabėlę ir priminti jam, kad juodu darbe ir turi elgtis padoriai. Bet tai buvo nebūtina.

Kas atsitiko flirtuojančiam, puikų humoro jausmą turinčiam Zakui – tam vaikinui, nuo kurio ji slėpė savo asmeninį gyvenimą?

Bloga atmosfera. Zakas skausmingai mandagus. Ne, gal... Emilė susimąsčiusi kramtė rašiklio galiuką. Abejingas.

Todėl, kad ji pasidavė jo žavesiui, permiegojo su juo, ir flirtas baigėsi. Zakas tikriausiai nori judėti tolyn?

– Emile, turi minutėlę?

Jai nereikėjo nė pasisukti, kad įsitikintų, jog Zakas stovi prie durų: jis akimis kone išdegino skylę jos nugaroje. Emilė nejučia išsitiesė, spragtelėjo ir nuleido ekrano užsklandą, po kuria buvo atverstas Pagrindinio taško darbų planas.

– Tiesą pasakius, aš pradėjau...

– Tai svarbu.

Ji suakmenėjo, ranka sustingo ant kompiuterio pelės, tada Emilė klusniai atsiduso.

Štai ir viskas.

Zakas stovėjo laukdamas, kol ji įeis, paskui tyliai uždarė duris. Ji vos spėjo užuosti pažįstamą losjono po skutimosi aromatą ir šiltą kūną, spinduliuojantį aistrą, kai jis praėjo pro ją ir atsisėdo už stalo.

Emilė prisėdo, užkėlė koją ant kojos ir laukė.

Zakas tylėjo ir įdėmiai stebeilijo į ją. O ji, tikra šaunuolė, atlaikė jo žvilgsnį.

– Nenoriu, kad mums būtų nepatogu, – galų gale pasakė jis.

– Nepatogu?

– Kartu dirbti, tartis dėl... susitikimų.

– Aš nesijaučiu nepatogiai. – Emilė vėrė jį santūriomis ir ramiomis akimis. – Tau nepatogu?

– Ne.

– Suprasiu, jei tu norėsi viską baigti.

– Tu nori baigti? – Zakas prisimerkė.

– Aš pirma paklausiau.

Jis šyptelėjo.

– Kas mes, gal aštuntokai? – paklausė ir jau rimtesniu balsu pridūrė: – Aš nenoriu.

Tai tiek tų spėlionių.

– Aš irgi nenoriu. – Emilė kilstelėjo smakrą ir pažvelgė jam į akis, stengėsi nekreipti dėmesio į staiga užplūdusį palengvėjimą.

– Gerai.

– Nuostabu.

Jie abu nutilo, Zakas į ją žvelgė įdėmiai, tarsi būtų sprendęs itin sudėtingą problemą.

– Manai, kad aš paskendusi Pagrindinio taško reikaluose? – netikėtai išpoškino ji.

Zakas atsilošė.

– O kaip tu manai?

– Tai iššūkis.

– Kurio tu troškai.

– Taip.

– Viskas, Emile, ką kol kas padarei, yra gerai. Mes esame komanda, naudokis darbuotojais, kad padarytum tai, ko reikia. Ir informuok mane. – Jis šyptelėjo. – Ir kol mudu esame biure, viskas tegul būna susiję tik su darbu. Juk tai Valhalos projektas. Žinau, kad tu už jį atsakinga, bet jis yra ir mano. Mes abu tai padarysime ir abu turėsime naudos.

Emilė linktelėjo ir ketino išeiti.

– Emile.

Ji stabtelėjo ir atsisuko.

– Ar tu šįvakar laisva?

Ir kaip tik tą akimirką užplūdo praėjusios nakties prisiminimai, kurie pradėjo suktis galvoje lyg erotinis Žlmas. Kad ir kiek tvardėsi, Emilė pajuto, kaip iš jaudulio peršti odą.

– Taip.

Jis nusišypsojo ir vėl pavirto senuoju Zaku.

– Vadinasi, pasimatysime po aštuntos.

– Žinoma. – Išeidama ji jautėsi dar nepatogiau, nei įeidama.

Vienuoliktas skyrius

Kitas dvi savaites nieko naujo neįvyko. Zakas liko toks pat abejingas ir profesionalus darbe. Visada paklausdavo, ar vakare ji bus laisva. Emilė visada atsakydavo taip, išskyrus savaitgalius. Savaitgaliai priklausė jai vienai.

Naktimis Zakas tyrinėjo jos kūną, sužinojo, kas ją jaudina, kas priverčia aistringai dejuoti ar dūsauti iš malonumo. Jis dėmesingai tenkino ją, kiekvieną naktį meistriškai užkeldavo ant palaimos viršūnės ir paskui abu patirdavo pasitenkinimą. O ankstyvais rytais Emilė ropšdavosi iš lovos ir išsekusi sliūkindavo namo. Ji visada turėjo laiku būti darbe, nesvarbu, kad vis labiau trūko miego, o tarpkojyje tebejautė nemalštantį maudimą.

Ir daugiau nekalbėjo apie asmeniškus dalykus.

– Ką veiksi šeštadienį vakare? – nerūpestingai paklausė Zakas, kai baigėsi penktadienio popietės susitikimas.

– Dirbsiu. Gal dar paskaitysiu knygą, išsimaudysiu.

Ji ignoravo žibančias jo akis, paskui susiraukė, iš naujo pakartojo savo planus, kai biure juodu liko vieni.

Bet sekmadienį, išsimiegojusi, paskaičiusi ir pamirkusi vonioje, Emilė pradėjo nuobodžiauti: užsimovė aptemptas pilkas bėgimo kelnes, naktinių palaidinukę ir atsivertė nešiojamąjį kompiuterį.

Sudėliojusi paskutinius akcentus dėl Pagrindinio taško atidarymo, paspaudė Išsaugoti ir pajuto gilų pasitenkinimą savimi. Štai ką turėtų daryti kiekvieną naktį, o ne atsiduoti abipusio seksualinio pasitenkinimo džiaugsmui. Juk tokia jos karjera, toks gyvenimas. Puikiai atliktas darbas. Nereikia net kalbėti, kiek ryšių užmegztų, jei įkurtų savo verslą.

Emilės rankos sustingo virš klavišų.

Ji negalvojo apie tai... ilgai. Kažkiek dienų, o gal net savaičių. Negavo atsakymo iš universiteto, kad gali užsirašyti į studijas antrą semestrą. Ir jautėsi sukrėsta, nes suvokė, kad nesiekė savo tikslo. Pirmoje vietoje buvo kūniški malonumai, kurie jos tikslus nustūmė į antrą planą. O Pagrindinio taško projektas nustelbė viską.

Mane apėmė sekso karštinė.

Emilė atsilošė, prisitraukė pagalvėlę ir suspaudė ją savo glėbyje.

Ir intymumas. Ir iš tikrųjų jautėsi geidžiama ir reikalinga – nebuvo jokių užlėptų troškimų. Džimiui ji buvo maisto kuponas. Buvusiam viršininkui – užgrobta teritorija. Visi kiti taip pat turėjo savų keistenybių. Nė vienas negeidė jos dėl jos pačios.

Žinoma, gal ji ir neišmano, kaip bendrauti su vyrais, bet Emilė stengėsi juos laikyti atokiau nuo pinigų čekių. Ji visada žinojo, kokių galių ir laisvės jie suteikia.

Kažin, kas bus, kai jie pristatys Pagrindinį tašką, kai grąžins Zakui skolą ir išvyks studijuoti?

Tu toliau gyvensi savo gyvenimą. Judėsi tolyn, neatsigręždama. Kaip ir Zakas – visada juda tolyn, susiranda kitą energingą merginą.

Pagalvojusi apie kitą moterį, gulinčią jo lovoje ir darančią tą patį, ką darė ji, Emilė vos neužspringo.

Ji atsistojo, sviedė pagalvę per kambarį ir nuėjo į virtuvę. Išsitraukė iš šaldytuvo pusbutelį mineralinio, prisipylė taurę ir išgėrė. Burbuliukai sušnypštė, garmėdami žemyn kartu su netikėtu ir beviltišku troškimu, kad viskas grįžtų į senas vėžes. Jos butas, Eidžė, darbas. Šie trys dalykai yra normalūs, nekintami. Bet tas... tas... nepakeliamas nepasitikėjimas savimi...

Net ir po kiek laiko jos galva net dūzgė nuo minčių: Emilės sapnus apkartino gražuolė, kuri varžėsi dėl Zako dėmesio, abejingas ir griežtas motinos veidas ir tuščia salė, kurioje vyks Pagrindinio taško pristatymo vakarėlis.

Ji nubudo dar prieš aušrą, pilve sūkuriavo keistas jausmas. Patikrinusi čiaupus, užrakintas duris, langus ir šviesas, Emilė parašė žinutę seseriai ir vėl susirangė lovoje.

Nieko gero.

Tai neturi nieko bendra su jos motina: Emilė neįsivaizduoja, ar Šarlenė gyva, o tuo labiau – kur ji.

O Pagrindinio taško projektas?

Ji permąstė smulkmenas. Ne. Viskas klostosi sėkmingai, brošiūros išdalytos, pirkėjai skambina į Pardavimų skyrių, o pakviestieji į atidarymą rinksis šiandien.

Bet kažkas vis tiek ne taip. Emilė apsivertė ant pilvo, pasiėmė akinius, atitraukė žaliuzes, kabančias virš galvūgalio, ir prisimerkusi žiūrėjo, kaip švinta.

Septintame bute loja vokiečių aviganis – kaip visada. Dešimto buto gyventojai ir vėl paliko šviesą prieangyje. Bet daugiau nieko neįprasto.

Tikriausiai dėl to kaltas Zakas, o gal veikiausiai jos jausmai jam. Ji žino, koks jo gyvenimas, kokias moteris jis traukia. Ar yra tokių, kurių nesumenkintų Heilės Kerans ar Trišos Satler pomėgiai?

Emilė atsiduso, sunkiai atsistojo ir apsivilko treningą.

Kol bėgiojo, saulė gerokai pakilo, trys žvejai ir keletas banglentininkų krapštėsi automobilių stovėjimo aikštelėje.

Kai Emilė įėjo į biurą, šis buvo tuščias. Zakas tą rytą apžiūrinėjo sklypą. Įprasti reikalai, bet Emilė juto nepasitenkinimą.

Eidžė galiausiai atsakė į žinutę, Emilė įsijungė kompiuterį, suderino Zako dienotvarkę ir paėmė puodelį kavos. Nuo gardaus aromato net susikaupė seilės, bet ji nespėjo net gurkštelėti, ir atsidarė kabineto durys.

– Sveika, Em. – Vyriausioji Zako buhalterė Megana Hvong priminė Emilei aktorę Liusę Liu. Egzotiška, šaltakraujiška ir pasitikinti savimi. – Štai skaičiukai, kurių prašei. – Ji padėjo aplanką ant stalo ir pritūpė ant kampo, pasipuošusi Armani drabužėliais ir šypsena.

Viltinga, visa išmanančia šypsena.

Emilė sumirkčiojo.

– Kas atsitiko?

Megana pasitaisė žvilgančius trumpai kirptus plaukus.

– Tiesiog norėjau kai ką sužinoti.

– Apie ką?

– Apie tave.

– Ką?

Megana pasilenkė ir išsišiepė.

– Ar praėjusi savaitė buvo tik atsitiktinumas?

Emilės galvoje sušmėžavo daugybė vaizdinių.

– Prašau?

Megana elegantiškai mostelėjo.

– Graži šukuosena, šiek tiek įžūloka. Atsikratei tų baisių švarkelių, – pradėjo vardyti Megana ir įdėmiai apžiūrinėjo Emilės nertinio ir sijonuko derinį. – Mes manome, kad čia įsivėlęs vyras.

– Ką? Ne!

– Oho. – Megana išsišiepusi atšlijo. – Labai karštai neigi.

Emilė giliai įkvėpė ir jau ramiau pasakė:

– Nėra jokio vyro. Darosi šilta, ir aš noriu pasikeisti, ir... O kas yra mes?

– Ak, Kerė ir Bobas. – Megana išdavė buhalterijos skyriaus darbuotojus. – Beje, gražus vėrinys.

Emilė žvilgtelėjo į daugybę sidabro karoliukų gijų, surištų į mazgą.

– Ačiū. Pasidovanojau gimtadienio proga.

– Matai? Įžvelgiau, kad tavyje slypi deivė, kuri trokšta išsiveržti! – Megana šyptelėjo. – Turėtum šeštadienį eiti su merginomis apsipirkti.

Emilė nustebusi tylėjo, kol suprato, kad Megana kalba rimtai.

– Šį šeštadienį?

– Žinoma. Ankstyvasis kalėdinis apsipirkinėjimas. – Ji stodamasi pavartė akis.– Pranešiu tau elektroniniu paštu, gerai?

– Gerai.

Kai durys užsivėrė, biure įsivyravo spengianti tyla. Mandagiai atsisakiusi bet kokių kvietimų – Emilė tyčia vengė užmegzti asmeninius santykius darbe, – ji priėmė vieną – kvietimą apsipirkti su pačia stilingiausia Valhalos moterimi, – kad prabustų jauduliukas, troškimas būti tiesiog moterimi.

Kai Emilė spoksojo į stiklines duris ir pradėjo dvejoti. Nejau aukštakulnius avinti Megana atsitiktinai pasiūlė kartu praleisti laiką ir netyčia pasiteiravo apie kokį nors vyrą?

Emilė paėmė kelis dokumentus, įėjo į Zako kabinetą ir uždariusi duris atsirėmė į stalą, o jos mintyse ėmė suktis daugybė įvairiausių išvadų. Pačių blogiausių.

Paskui ji atsitiesė ir praėjo pro Zako stalą. Ne. Megana nelinkusi gudrauti, ji – kitokia. Megana paklausė, o Emilė atsakė. Viskas.

Jos atspindys įsistebeilijo į ją milžiniškuose tamsintuose languose. Emilė žiūrėjo į dvidešimt šešerių metų šviesiaplaukę, dėvinčią įprastus biuro darbuotojos drabužius: ilgą juodą sijoną, avi patogius batus, mūvi pėdkelnes ir vilki žydrą nertinį trumpomis rankovėmis.

Įdėjusi dokumentus į Zako dėklą Emilė priėjo arčiau atspindžio. Kašmyro nertinis buvo su V raidės formos iškirpte ir atidengė raktikaulius. Emilė pasisuko šonu, paskui – priekiu. Sijonas ant klubų kabojo, plonas juodas dirželis juosė liekną liemenį. Trumpos pūstos rankovės atidengė įdegusias rankas. Emilė susiraukusi palygino nertinį ant pilvo ir sijoną ant užpakaliuko.

Numečiau svorio? Gal...

Staiga atsivėrė durys, ir ji staigiai atsisukusi išraudo.

Zakas.

Jų akys susitiko sekundėlei, o gal dviem. Emilė negalėjo ramiai kvėpuoti, nes užplūdo prisiminimai.

Švelnūs prisilietimai. Goslūs bučiniai. Karšta oda, drėgna nuo aistros...

Ji jautė, kaip karštis atslūgo ir vėl užliejo, kol Zakas stovėjo ir vėrė žvilgsniu ją visą ir vos šypsojosi.

– Tau ši spalva tinka, – galų gale pagyrė jis.

– Ačiū.

– Bet man nepatinka batai.

Emilė iškėlė galvą, buvo pasiruošusi kandžiai atrėžti, bet, pamačiusi jo šypseną, atlyžo.

– Gal kaip tik dėl to juos ir apsiaviau.

Zakas kilstelėjo antakį.

– Pirmiausia sakai, kad pakeitei šukuoseną ne tam, kad padarytum man įspūdį, o dabar avi tokiais batais žinodama, kad jų nekenčiu?

Kai jis skubriai priėjo prie jos, Emilė iš visų jėgų stengėsi nepajudėti ir liko stovėti toje pat vietoje. Gerai, tai yra gerai. Neparodyk jam, kad tave jaudina ir kad negali atsispirti berniokiškai jo šypsenai.

Zakas sustojo – taip arti, kad Emilė net pastebėjo mažučius auksaspalvius taškelius gelsvai žalios spalvos akyse ir raukšleles prie apatinės lūpos, kai jis šypsojosi. Ji užuodė ir jo kvapą – kremo ir skutimosi losjono kvapą, kuris ją varė iš proto.

– Kaip praleidai savaitgalį? – meiliai pasiteiravo Zakas.

Kai jo žvilgsnis nukrypo prie jos lūpų ir neatsiplėšė nuo jų, Emilė mintyse nusikeikė.

Tebūnie prakeiktas Max Factor ir bučiniui sukurtas rožinis lūpų blizgis.

– Puikiai.

– Aišku. – Jis neatrodė patenkintas.

– Kaip susitikimas? – Emilė stengėsi nukreipti temą.

– Atidėtas. – Zakas nusivalė megztinio rankovę, pirštais palietė jos ranką, paskui atitraukė. – Atsiunčiau tau žinutę.

Emilė linktelėjo, ir kabinete įsivyravo tyla.

Jis palinko, o Emilė pašoko, klubu užkliudydama stalą.

Zakas šypsojosi, jo lūpos buvo visai arti jos ausies, o nuo skruosto sklido kone apčiuopiama šiluma.

– Ar tau ko nors reikia?

Gal sudaryti sąrašą?

– Ak, ne.

– Tikrai?

Jo kvėpavimas kuteno jos ausies lezgelį ir kaitino kraują. O kai Zakas prisilietė liežuviu, Emilė prikando lūpą, kad nesuaimanuotų.

– O šito tau nereikia?

Jo lūpos suspaudė Emilės ausį prie pat kaklo ir nuslydo per skruostą.

– Ne... – Ji atsikrenkštė ir pašėlusiai stengėsi ignoruoti savo kūną, kuris kone šaukė: Taip!

– O dabar? – Jis vienu pirštu braukė per raktikaulį, paskui nusileido tarp krūtų, ir atidžiai stebėjo, kaip ji reaguos.

– Zakai, tu negali.

Jo veide švytėjo šelmiška šypsena.

– Galiu. Žinau.

– Mes biure, – išspaudė ji, kai jis pirštu apvedė liemenėlės kaušelį ir galiausiai surado kietą spenelį.

Kitą ranką uždėjo ant stalo ir prigludo prie Emilės šlaunies, apkabino ją, prispaudė, bet paliko galimybę pasprukti, jei panorėtų.

Jo šiluma, alsavimas ir geiduliu spinduliuojančios akys Emilei kėlė nerimą.

Zako pirštai ritmingai glostė jai spenelį, kėlė šiurpą, kurį ji stengėsi nuslopinti. O lūpos, stebuklingos, įgudusios lūpos, šypsojo; šypsena gundė pasiduoti. Emilę bemaž prarijo Zako kūno karštis, susuko galvą ir slopino jos ir taip pernelyg pasyvų pasipriešinimą.

Emilė nurijo gniutulą gerklėje, kai jaudulys ėmė pulsuoti po oda. Kad ir kaip ji stengėsi laikytis jų susitarimo – po darbo, – jos kūnas kaip visada ją išdavė. Nuo penktadienio vakaro ji buvo viena, trys dienos virto trimis mėnesiais, ir dabar ji trokšta jo kaip uždrausto vaisiaus.

Staiga pasidarė nebesvarbu, kad jie – biure, kad ji reikalavo slaptumo. Tik troško, kad jis pabučiuotų, nuplėštų drabužius ir pamylėtų ant minkštos odinės biuro kėdės.

Tylą sudrumstė Zako telefonas: du kartus dusliai skimbtelėjo, ir įsijungė balso paštas.

Emilė aiktelėjo ir pašoko – kad tik toliau nuo svaiginančio Zako geidulio, toliau nuo savo silpnumo.

Rūsčiai žiūrėdama užsidėjo akinius, paskui pasitaisė nertinį.

– Zakai, aš jau sakiau. Ne biure. Kas būtų, jei kas nors būtų įėjęs?

– Kas būtų įėjęs, tas būtų ištraukęs laimingą biuro bilietą.

Jis gūžtelėjo pečiais, tiesiog šelmiškai spoksojo, ir Emilė supyko.

– Ką?

– Emile, žinau viską, kas vyksta mūsų įmonėje. – Jis sukryžiavo rankas. – O dėlto, kad esi dar viena mano pergalė, nesijaudina tik vienas iš trijų šimtų.

– Trijų...

Kadangi Emilė sutriko, Zakas paniuro.

– Nereikia dėl to nerimauti. Niekam nerūpi...

– Man rūpi.

– Kodėl? – Jis vėl sukryžiavo rankas. – Kodėl tau taip rūpi, ką pagalvos žmonės?

Emilė pajuto pažįstamą gėdos karštį, o Zakas stovėjo ir laukė, ką ji atsakys. Bet ji nieko negalėjo atsakyti, nieko, kas išlaikytų atstumą, nes jai beviltiškai jo reikėjo.

– Nes nenoriu, kad apie mane kalbėtų ką nors, kas nesusiję su darbu. Todėl dabar pat prie jo grįžtu. – Ir ji išsmuko pro duris.

§

Jeigu Zakui nebūtų reikėję dalyvauti viename susirinkime po kito, jis būtų išsiaiškinęs, kas Emilei kelia nerimą. Todėl didžiąją dienos dalį jis svarstė, kodėl ji taip nusiminė ir kaip vėl apie tai su ja pasikalbėti.

Jie, tiesą pasakius, tapo beveik draugais. Ne, ne draugais. Dalykai, kuriuos jis norėjo su ja daryti, buvo visai ne draugiški, netgi, galima sakyti, nešvankūs. Tris ilgas nerimo kupinas naktis Zakas daug laiko praleido svajodamas apie Emilės odą, lūpas, šilumą ir nuostabų kūną. Ryte jis pasidavė: santūrumas išgaravo, ir jis neįstengė atitraukti nuo jos rankų.

Puiku, ji manęs neatstumia.

Kai Emilė parašė paprastą atsakymą – negaliu, – nes Zakas paklausė, ar jie galėtų vakare pasimatyti, – jis norėjo akimirksniu lėkti pas ją ir išsiaiškinti, kas vyksta. Bet žinojo, kad taip tik išbaidys ją, o šito jis nori mažiausiai.

Todėl nusipirko tailandiečių maisto išsinešti, pavalgė vienas namuose, išsiblaškęs mąstė, ką Emilė pasakytų apie tinkamą maistą padoriame restorane. Jis galėtų pasirodyti su ja viešoje vietoje, žvakių šviesoje, paklausyti muzikos ir pašokti.

Puikiai žinai, kad ji greitai tave užčiauptų. Nustok skųstis.

Nepatenkintas jis baigė valgyti, sukrovė indus į plovyklę ir pakėlė telefono ragelį.

Atėjo laikas sutvarkyti VP Technologijų reikalus.

Kalbėjo pusvalandį ir pasijuto labai arti pergalės. Kelas dirbo Viktorui, o kadangi pasiūlymas perleisti įmonę taip ir liko it aidas tyruose, Zakas padarė ėjimą, pasiūlydamas vadovo postą. Jie galėtų išsirinkti iš jaunų ir darbo ištroškusių vadovų ir išlaikyti viską savo vietose. Pažanga, bet – tiesa, – Viktoras nori įtraukti ir Zaką, o šis net atsisakė kalbėtis apie ateities planus. Kol kas siejanti grandis buvo Kelas, ir už tai Zakas jam buvo iš dalies dėkingas, nors ir juto kaltę.

Trokšdamas numalšinti Žzinę įtampą, Zakas pagriebė sportinį krepšį ir išėjo: dvi valandas praleido bėgiodamas, irkluodamas ir šokinėdamas per bangas dvidešimt keturias valandas dirbančiame Banglentininkų sporto klube. Bet palindęs po dušu ir persirengęs, sugrįžęs prie automobilio, jis vis dar virpėjo nuo įtampos, o mintys sukosi apie VP Technologijas.

Jam tikrai reikia atsipalaiduoti, o ne dar labiau išvarginti raumenis. Ir jis gerai žino, ką daryti.

Dvyliktas skyrius

Emilė atlapojo duris, bet vietoj pasiuntinuko, pristatinėjančio picas, pamatė Zaką, nerūpestingai ranka atsirėmusį į durų staktą.

– Einam kur nors.

Ji sumirksėjo.

– Ką?

– Kur nors, kur tamsu ir garsiai groja muzika.

– Aš... Aš... – Jis peržengė slenkstį, ir Emilė nejučia pasitraukė. – Laukiu picos... – užsikirto ji, kai Zakas stabtelėjo svetainėje.

Jis atsigręžė, įsirėmė rankomis į klubus ir kilstelėjo antakį.

– Oho. Tikrai smagiai gyveni.

– Aš dar ir dirbu.

Ji sukryžiavo rankas, nesileido, kad vertinantis jo žvilgsnis, slystantis per jos sportinį kostiumą ir basas kojas, kaip nors paveiktų.

– Ką tik telefonu kalbėjau su Kelu apie VP Technologijas, ir man reikia nuleisti garą. Pamaniau, gal norėtum prisidėti.

Emilė sutriko. Prisipažink. Tave jaudina, kad jis pasirinko tave pirmą ir atėjo paklausti. Tu nori eiti. Ir... – čia įsiterpė jos abejonių demonai, – ...jis bet kada ras kitą, jei tu nesutiksi.

– O kaip pica? – leptelėjo Emilė.

Zakas prunkštelėjo.

– Aš jos palauksiu, kol tu persirengsi.

– Aš nemanau...

Jis nutildė ją bučiniu – giliu, kraują kaitinančiu bučiniu, nuo kurio jai nutirpo kojos ir apsvaigo galva.

– Emile, – galiausiai sumurmėjo Zakas, vos atsitraukęs nuo nubučiuotų jos lūpų, – aš tikras. Nuvažiuosime ten, kur mūsų niekas neatpažins. Pasitikėk manimi.

Ir ką ji galėtų atsakyti?

§

Jie nuvažiavo į Dangų, vieną populiarų banglentininkų naktinį klubą, garsėjantį puikia šokių muzika, padoriomis gėrimų kainomis ir griežta apsauga, ir, nors buvo savaitės vidurys, klubas buvo sausakimšas. Kaip Zakas ir sakė, niekam nerūpėjo, kas toks esi ir kiek uždirbi. Emilė apsidairė po šviesos blyksniuose skendinčią šokių aikštelę. Vieta, kurioje gali atsipalaiduoti, niekas tavęs nestebi ir neteisia. Zakas galėjo nusivežti ją į bet kurį iš daugybės privačių naktinių klubų, kuriuose dažnai lankosi turtingi ir gražūs, bet jis pasirinko šį.

Dėl jos ar dėl savęs?

Koks skirtumas. Kaip tik dabar Emilės oda perbėgo pažįstamas geiduliukas – jis erzino, gundė, kūną užvaldė netikėta aistra.

Muzika kvietė šokti, blykstelėjo lempos, ir sausakimša šokių aikštelė ėmė judėti kaip vientisa masė. Emilė trypčiojo nuo kojos ant kojos, staiga jai kilo noras įsisukti į aikštę, pasileisti plaukus ir pasiduoti muzikai.

Tada Zakas įsmeigė į ją akis, ir viskas ėmė lietis. Vieną sekundę trumpas aksomo sijonas ir žvilganti sidabro palaidinė su juostelėmis, kurią išsitraukė iš spintos, atrodė netinkama apranga. Bet kai jis nusišypsojo, ištiesė ranką ir ištarė: Pašokime, gražuole, Emilės drovumas išgaravo.

Ji sunėrė pirštus su Zako ir jis palydėjo ją į šokių aikštelę: duslus bosas kaitino kraują, oda net tvinkčiojo.

Visur judėjo kūnai, šoko ir juokėsi, o kai pasigirdusią dainą pakeitė Bejoncės hitas, minia suūžė ir įtraukė juos į patį sūkurį.

Zakas rado vietos prie šešėliuose skendinčios scenos ir prisitraukė Emilę, prisispaudė ne tik galva, bet ir šlaunimis. Emilės kūnas akimirksniu atsakė.

– Čia ne toks šokis, – sumurmėjo ji ir įkvėpė, kai jis rankomis apsivijo jos liemenį.

– Nesvarbu.

Ji jautė, kaip jis alsuoja jai prie kaklo, pučia šiltą geidulingą orą, ir juodu pamažu pradėjo judėti.

Emilė priglaudė skruostą jam prie krūtinės ir stipriai užsimerkė, pasidavė muzikos ir karščio bangai. Kai ji su Zaku – taip, kaip dabar, – visa kita netenka prasmės. Lyg uždarytum duris, kurios buvo atvertos į praeitį, už kurių tūno sunkumai ir slepiasi dvejonės.

Su juo ji jautėsi geidžiama. Reikalinga. Tarsi būtų galinga sekso deivė, valdanti savo likimą.

Zako rankos nuslydo jos nugara, per šiurkštų palaidinės audinį, paglostė odą po juostelėmis. O minia visą laiką kaip pašėlusi sukosi aplinkui, muzikos aidas atkartojo širdies ritmą.

– Sveikas, Zakai! Taip ir maniau, kad čia tu! Kaip laikaisi?

Emilė pajuto, kaip nenoriai jis atsitraukė, o kai pasisuko, pamatė, kad priešais stovi aukšta žavi blondinė. Emilė sumirksėjo, pajuto, kaip įsižiebia netikėtas pavydas, nes mergina pakštelėjo Zakui į lūpas.

Kai Zakas jas supažindino, nepastebėjo, kad Emilės šypsena pernelyg šykšti. Ji tik mandagiai linktelėjo, o pilve ėmė suktis nerimas ir susierzinimas, nes įsivaizdavo, kaip ši pritrenkiamai žavinga būtybė aistringai bučiuoja Zaką ir atvirai flirtuoja.

Kai galų gale mergina pasišalino, Emilė buvo nusiteikusi išrauti tuos šviesius žvilgančius plaukus vieną po kito.

– Kas ji manosi esanti? – burbtelėjo vos gaudydama kvapą, įsmeigusi akis į minią.

Aišku, mergina matė, kaip juodu su Zaku šoka, bet vis tiek flirtavo ir pabučiavo jį nesivaržydama.

– Džosė dirba Skandinavijos oro linijose, – pasakė jis. – Sutikau ją, kai skridau į Europą.

– Ar ji buvo... – Emilė prikando lūpą, nenorėdama garsiai ištarti prakeikto klausimo. Ji kalba kaip vargšelė. Vaikiška. Pavydi.

Bet Zakas viską suprato. Jis apkabino ją. Emilės krūtinė kilnojosi, nes nuojauta pamažėle stiprėjo.

– Ar ji mano buvusioji? Ne. – Jis nutilo ir atidžiai ją stebėjo, jo akys atrodė pernelyg įžvalgios net ir žybsinčių lempų perskrostoje tamsoje. – Kodėl klausi?

Emilė negalėjo atsakyti. Negalėjo išduoti, kad ją degina pavydas, kad kitos moters dėmesys it ledas kausto jos skrandį.

– Tavo buvusiosios nežino ribų, – pasakė ji ir aiktelėjo, nes jo ranka nusileido jai ant užpakaliuko.

– Ji nebuvo mano mergina, bet tu teisi, – sumurmėjo Zakas ir pradėjo trauktis, kol juodu pasiekė šokių aikštelės kraštą, – jos tikrai jų nežino.

Sunkios scenos užuolaidos atrodė kaip tamsus debesis, jie paskendo šešėliuose.

Jo lūpos surado jos kaklą. Emilė suvirpėjo, kai jo alsavimas keliavo jautriomis jos kūno vietomis, jo lūpos net degino, kai jis pradėjo linguoti geidulingu populiaraus atlikėjo dainos ritmu.

Skambėjo duslus bosas, Emilės krūtinę pripildė tvinkčiojantis pulsavimas, jis kilo iki pat gerklės. Jautė, kaip virpa kiekvienas raumuo, aidi kartu su Zako širdies plakimu, kai jis prigludo prie jos visa krūtine.

– Gal nekoks sumanymas čia ateiti, – sušnabždėjo jis.

Emilės širdis vos nesustojo.

– Kodėl?

– Štai kodėl. – Ir jis prigludo prie jos sustandėjęs.

Emilė sudejavo ir tą akimirką norėjo, kad niekas nepasikeistų – kad būtų šilta ir saugu. Bet tada blykstelėjo lempos, ne daugiau nei penkioms sekundėms apšvietė minią, ir juos vėl apgaubė tamsa. Bet per tas kelias sekundes Emilė minioje pamatė žmogų, kuris spoksojo tiesiai į juos.

Ji susvirduliavo, bet Zakas ją laikė. Kai dar kartą žvilgtelėjo į tą pačią pusę, Luisas Mejeris buvo dingęs.

Vakaro džiaugsmas ištirpo. Ji negalėjo susikaupti ir klausytis muzikos, džiaugtis prigludusiu šiltu Zako kūnu – tik ne dabar.

– Gal galim iš čia dingti? – tyliai paklausė Emilė.

Zako akys aptemo, paskui jis skubiai linktelėjo, paėmė ją už rankos ir juodu ėmė skintis kelią tarp šokančiųjų.

§

Emilė gulėjo švelniuose Zako pataluose ir spoksojo į lubas: žinojo, kad jos veidą puošia kvailoka šypsenėlė. Nejau gulėtum susiraukusi, jei būtum aistringai ir švelniai pasimylėjusi su Zaku Preskotu?

– Gerai jautiesi? – mėnulio šviesoje sukuždėjo Zakas.

– Puikiai. – Ji atsisuko į jį ir alkūne atsirėmė į čiužinį, ranka prilaikė galvą. – Bet tavo laiptai buvo kieti mano nugarai. Ir dar manau, kad mano sėdynėje yra rakštis.

Zako veidą nušvietė šypsena, ir Emilei užkaito kraujas.

– Tai kitą kartą tu galėsi būti viršuje. Tiesą pasakius...

Jis apkabino ją ir apvertė, o ji noriai pasidavė. Emilės kūnas tebedžiūgavo po ankstesnio pasimylėjimo, bet širdis vėl daužėsi, tikėdamasi dar.

Jie gulėjo susiglaudę krūtinėmis ir keliais, Zakas lengvai ją išlaikė. Švelniai nubraukė jai plaukus, ilgas sruogas užkišo už ausų, paskui truktelėjo arčiau ir pabučiavo. Švelnus ir jausmingas bučinys suspaudė Emilei krūtinę staigiai ir stipriai – taip, kad, regis, ji visa prisipildė džiaugsmo.

Tą akimirką ji puikiausiai suprato, kodėl visos moterys nepriėmė neigiamo atsakymo. Zakas Preskotas yra kaip narkotikas. Emilės kūnas degė iš geidulio – ji norėjo būti liečiama, troško įgudusių rankų ir nuodėmingų lūpų. O kai juodu būdavo atskirai, ji galėjo galvoti tik apie jį.

– Ką nori, kad padaryčiau? – Jo šiltas kvėpavimas kuteno jai ausį, lūpos kandžiojo ausies lezgelį.

Emilė dusliai sudejavo ir atsisėdo – geismas temdė mintis.

Jos širdis ir vėl smarkiai daužėsi, kai ji žvelgė į jį iš viršaus. Keliais buvo apglėbusi jo liemenį, sėdėjo jam ant pilvo. Ir viskas yra tikra. Jis yra tikras.

Bet kodėl ją kamuoja bloga nuojauta, kad viskas gali subyrėti į šipulius?

– Emile.

Zakas čiupo ją už liemens. Ji buvo panaši į kokią nors antikinę vaisingumo deivę: moteriška smėlio laikrodžio Žgūra, lieknas liemuo ir nedidelis pilvuko kalnelis. O jos krūtys...

Jis kilstelėjo rankas ir suėmė jas delnais – į delną po sultingą, sunkų vaisių.

Zako paslėpsniai ir vėl pabudo, bet jis nekreipė dėmesio, nykščiu vedžiojo rožinius spenelių pumpurėlius, nusišypsojo, kai jos alsavimas sutrūkčiojo, o vokai nusileido nuo saldaus malonumo.

– Ko norėtum? – dar kartą dusliai paklausė Zakas. Kadangi jis nenutraukė ritmingų pirštų glamonių, Emilė pradėjo virpėti.

– Tik... tik...

– Ką?

– Aš ne...

Ji pasimuistė, o jis užgniaužė dejonę.

– Pažiūrėk į mane.

Jis paliepė, nepripažindamas jokio nepaklusimo. Emilė atsiduso ir pamažėle atsimerkė. Akių gelmėse žaižaravo susijaudinimas, o raumenys buvo įtempti nuo aistringo geidulio.

– Rinkis tu, Emile. Pasakyk man, ko nori.

Zakas manė, kad labiau susijaudinti negalėtų, bet Emilė prikando apatinę lūpą, rausvas liežuvėlis lyžtelėjo lūpą.

Nauja ugnies liepsna nudegino odą, širdis išskriejo į padebesius.

– Aš noriu... – Emilės skruostai nukaito, ir ji sumirksėjo. – Noriu, kad mane išbučiuotum. Visą.

Zakas pergalingai suriaumojo, parvertė ją ant lovos ir prispaudė. Keliu praskyrė jai kojas ir giliai įkvėpė, pajutęs karštą drėgmę tarpkojyje.

– Tu sudrėkai.

Emilė atlošė galvą ir užsimerkusi pritariamai sumurkė. Zakas išsišiepė. Matė, kaip Emilė nukaito, kaip nervingai virpa blakstienos – jis jaudina ją, ji ne tokia abejinga kaip apsimeta, būdama darbe.

O taip, jam tikrai nepaprastai malonu.

Jis spustelėjo jos jautrią vietelę, jos garbanėlės kuteno ranką, Emilė giliai įkvėpė.

– Aš tave išbučiuosiu, Emile.

Ji vėl sumurkė ir giliai atsiduso.

– Pirmiausia lūpas. – Jis vienu delnu suėmė jos veidą, kitą savininkiškai tebelaikė tarp kojų.

Kai Zako lūpos prigludo, Emilė negalėjo susilaikyti neaiktelėjusi iš malonumo. Iš visų intymių dalykų, kurių ji ilgėjosi, labiausiai trūko bučinių. Tik bet koks bučinys nublanko prieš Zako bučinius. Iš pradžių jis bučiavo švelniai, vos juntamai, bet netrukus bučiniai tapo goslūs ir užėmė kvapą. Kai jis atsitraukė, Emilė suinkštė – jai nerūpėjo, kaip atrodo, troško tik jo lūpų.

– Atsipalaiduok. – Jo lūpos nuslydo prie skruosto, ji jautė, kad Zakas šypsosi. – Norėjai, kad išbučiuočiau tave visą, tiesa?

– Taip. – Ji jau gailėjos dėl savo prašymo, nes jis tebespaudė delną jos tarpkojyje, ir tai darėsi nepakenčiama.

– Tai leisk tave bučiuoti.

Regis, iki begalybės išsitęsusią akimirką jis sutelkė dėmesį į jos kaklą, paskui į krūtis, tada nusileido prie bambos, nuo karšto jo alsavimo Emilei šiurpo oda.

Ji žinojo, ko jis siekia. Visos nervų galūnės virpėjo iš įtampos. Bet kai jo lūpos apgaubė pačią jautriausią jos vietelę, Emilė net pašoko nuo lovos ir aiktelėjo.

Zakas meiliai sumurmėjo ir pastūmė ją, delnais suėmė užpakaliuką ir ėmėsi vykdyti užduotį – suteikti jai pasitenkinimo.

Emilė vos įstengė kvėpuoti. Negalėjo mąstyti. Negalėjo daryti nieko kito, tik jausti... tvirtas jo rankas, erzinantį aistringą liežuvį, šiltą kvėpavimą. Net jo smakras su šereliais jautriai braižė pabrinkusius paslėpsnius vos pakeliamu ritmu.

Ji stipriai užsimerkė, ekstazės vilnelės raibuliavo vis smarkiau. O Zakas net nestabtelėjo, liežuviu suko aplink pritvinkusį pumpurą, bučiavo, čiulpė, erzino.

Ji pradėjo drebėti: pirmiausia kojos, paskui visas kūnas ir staiga pajuto plūstantį orgazmą, svaigulys banga po bangos privertė Emilę aimanuoti.

Net užsimerkusi ji regėjo vaivorykštės spalvų raibulius. Emilės kūnas sutrūkčiojo lyg suvarpytas kulkų, oda tvinkčiojo iš jaudulio. Euforija virto migla, kuri vis tirštėjo, Emilė suprato, kad Zakas sugrįžo prie jos – jo lūpos virto pribloškiančiu muskusiniu jos aistros ir jo geismo deriniu.

Jos kraujas pulsavo venose, pulso aidas atsiliepė giliai viduje, kai Zakas įėjo į ją, ir juodu suvienijo pažįstamas įsimylėjėlių šokis.

Jis dejavo, maudė Emilę aistros jūroje, paskui atsimerkė, ir geidulio kupinos akys įsmigo į ją.

Iškalbingiausias intymus aktas: jis juda giliai jos viduje ir neatitraukia nuo jos akių. Zakas matė, kaip keičiasi jos veidas, stebėjo kiekvieną judesėlį, kai išslydo iš jos ir šelmiškai šypsodamas vėl įsiskverbė. Klausėsi jos aikčiojimų ir kuždesių. Netrukus jis buvo pasirengęs išsiveržti, nepaprastai jautriai reagavo į seksualius Emilės aikčiojimus. Kai Zakas patyrė orgazmą, Emilė jį pajuto akimirka vėliau – pasitenkinimo kupina dejonė sudrebino miegamojo sienas.

Ji stengėsi atgauti kvapą, bet Zakas buvo ją prispaudęs.

– Sunkoka? – sukuždėjo jai į ausį.

– Truputį.

Jis apsivertė kartu su Emile, taip, kad ji būtų viršuje, jam ant krūtinės. Ji jautė, kaip tvinkčioja skruostai, trumpi Zako plaukeliai dirgino odą.

Taip. Štai kaip. Dabar Emilė nesijaudintų, net jei viskas virstų dulkėmis.

Po kurio laiko Zakas krustelėjo – užklojo vėstančius kūnus.

– Gavau žinią iš priėmimo komisijos, – pagaliau pasakė ji.

– Priėmė į universitetą?

– Taip.

– Gerai.

Šypsodama ji lėtai nuslydo nuo jo ir atsigulė ant nugaros. Bet kodėl aš jaučiuosi tokia... rami?

– Geriau nei gerai. – Emilė sumirksėjo. – Tai vadinama pažanga. Tikslas pasiektas. Labai seniai šito laukiau.

Kambaryje stojo tyla. Zakas pasisuko, ir paklodės sušiugždėjo.

– Ar tau patiko gyventi Perte? – švelniai paklausė Zakas.

– Nelabai. – Ji pasivertė ant šono, kad matytų jį, ir šypsena sušvelnino atžarų atsakymą. – Gražus miestas, puikūs paplūdimiai. Bet Kvinslande man patiko labiau.

Mėnulio šviesoje buvo matyti, koks rimtas Zako žvilgsnis.

– O kaip tavo draugai? Šeima?

– O ką jie?

Jis tylėjo, kol Emilė atsiduso.

– Mamos brolis mirė ir paliko man savo namus beveik prieš trejus metus. Todėl ir persikėliau. – Emilė kilstelėjo nuo lovos ir tvirtai apsisuko paklodę aplink save. – Mano sesuo Eidžė gyvena Robinoje. Visi kiti... mirę.

Tylėdamas Zakas atidžiai ją stebėjo. Žvilgsnis buvo atviras ir rimtas. Jis sakė, kad ir ką Emilė atskleistų, – tai liks tik tarp jųdviejų. Ir dar daugiau – Zakas jos neteis.

Todėl ji nesigynė, tik gulėjo ir spoksodama į lubas kalbėjo.

– Kai buvau septyniolikos, mane sugundė viena agentūra Perte. – Tamsoje buvo lengviau kalbėti: įžvalgios Zako akys negalėjo ištraukti daugiau, nei ji norėjo pasakyti. – Atlyginimas buvo geras ir darbas įdomus, bet galų gale užsimaniau ko nors pastovaus. Todėl parašiau prašymą dirbti Hardžio, Makso ir Teiloro biuro vadybininke.

– Buhalterijos įmonėje? Ji nebuvo įrašyta į tavo gyvenimo aprašymą.

– Tiesa. Po šešių mėnesių išėjau.

– Kodėl?

Ji gera melagė, bet ne tokia kaip Andželina. Išgyventi vaikystėje ir išlikti Reinoldsų mergaitėms padėjo melas. Bet reikėti ir norėti yra du skirtingi dalykai.

– Vienas generalinių direktorių įspeitė mane į kampą balkone ir bandė pamylėti. Anaiptol nebuvau gardus kąsnelis su didelėmis krūtimis. Seksualinis priekabiavimas Australijoje apskritai vešėjo.

Zakas sudejavo – gal nusikeikė ar urgztelėjo. Kai Emilė atsisuko, jai suspaudė širdį. Jis buvo piktas – ne, įtūžęs, – bet stengėsi valdytis.

– Tu pasiskundei?

– Ne. – Ji atsiduso pamačiusi, kad Zakas suraukė antakius. – Man buvo dvidešimt dveji. Neturėjau pinigų ir jėgų skųsti vienos svarbiausių privačių Australijos įmonių. Kas nors galėjo sužinoti apie mano skundą, ir visos televizijos būtų ėmęsi šio reikalo. Nenorėjau tokios reklamos. Beje, tai nebuvo didelė bėda. Jis beveik nieko nepadarė.

– Nesąmonė, ir pati puikiai tai žinai.

Emilė paskubomis atsisėdo, kartu su savimi truktelėjo ir antklodę.

– Nemanyk, kad tai labai užgavo mano jausmus, Zakai. Aš įspyriau jam į gerą vietą, jis pagąsdino, kad negražiai pasielgs, todėl aš lioviausi. Viskas, istorijos pabaiga.

– Sakai, kad tas nutikimas nepadarė jokio poveikio?

– Ką nori pasakyti? Aš nesilioviau eiti į pasimatymus, nors pasirinkdavau apgailėtinus vyrus, jei išvis rinkdavausi. Tas nutikimas neatgrasė manęs nuo vedybų su Džimiu. – Emilė prunkštelėjo. – Ir neatėmė noro gyventi savo gyvenimą.

– Taip. Gyvenimo, kuriame slapčia myliesi su savo viršininku.

Zakas skubiai išlipo iš lovos, basų kojų žingsniai buvo vos girdėti ant šaltų grindų.

– Tu pyksti.

Jo žandikaulis įsitempė, kai atsigręžė ir pažvelgė į sustingusią Emilę.

– Taip, po velniais.

– Ir... kas? Nejau sakai, kad nori pakeisti mūsų susitarimą?

– Sakau, – jis spragtelėjo lempos, esančios prie lovos, jungtuką ir užsitempė trumpikes, paskui – kelnes, jo judesiai buvo greiti ir trūksmingi, – kad būtų malonu kur nors išeiti. Kartu pasirodyti viešai, o ne slapstytis, lyg mūsų seksualinis gyvenimas būtų svarbi slapta misija.

– O kaip šis vakaras?

Jis uždėjo rankas ant klubų.

– Vargu, ar tai galima vadinti išėjimu. Man visai ne gėda dėl mūsų, o tau?

Zakas žinojo, kad pataikė kaip pirštu į akį, nes Emilė sušnypštė. Ji išbalo, Zakas jautėsi kaltas, jam net gerklę užgniaužė.

– Paklausyk, Emile...

– Ne, gali nieko nesakyti. – Ji pasislinko prie kito lovos krašto, kartu tempdamasi ir antklodę. – Aš... Aš manau, kad man reikia eiti.

– Tau nebūtina...

– Būtina. – Ji susirinko drabužius ir pridūrė: – Jau vėlu. – Lyg tuo viską paaiškintų.

– Pasilik.

Zako veidas suakmenėjo, jis negalėjo jos suprasti.

– Negaliu. – Emilė nuskubėjo prie laiptų. – Pasimatysime rytoj biure.

Tryliktas skyrius

Regis, praėjusio pirmadienio naktis buvo visai kitame pasaulyje.

Kiekvieną kitos savaitės dieną Emilė nešė jam priešpiečius, organizavo susitikimus su klientais ir dirbo kaip kruopščiausia padėjėja. Jokių slaptų žvilgčiojimų, jokios įtampos, kuri kildavo, kai Zakas netyčia prisiliesdavo prie jos rankos. Kiekvieną kartą, kai jis prasižiodavo, mėlynos ir abejingos Emilės akys rodė, kad ji laikosi atstumo ir elgiasi kaip tikra profesionalė.

Ji pasilikdavo biure, kai jis išvažiuodavo po darbo, ir visą laiką dirbo. Zakas jos nekvietė, ir Emilė nesisiūlė. Bet po kelių dienų jis paprašė paaiškinti, kas vyksta, nes neišmanė, ką pasakyti ar padaryti, kad kas nors pasikeistų. Emilės šaltumas jį baugino.

Nors nujautė, kad ji atšalo, Emilė vis tiek blaškė Zako dėmesį. Juodus kostiumėlius pakeitė vos kelius siekiantys sijonėliai, aptemptos palaidinukės ir siauri dirželiai, pabrėžiantys kiekvieną dailaus kūno linkį ir iškilumą. Niekas kitas nežiūrėjo į puikius jos darbo drabužius. Bet Zakui, kuris žinojo, kas slepiasi po šilko marškinėliais ir švelniais megztiniais, riba tarp kuklaus ir nepadoraus išsitrynė.

Jis įsivaizdavo daugybę būdų, kaip galėtų ją nurengti.

– O už ką judu statote? – Danielius iš Žmogiškųjų išteklių skyriaus stovėjo prie durų, rankose laikydamas blanką lenktynėms. Zakui pro akis neprasprūdo, kaip skubiai Emilė pasitraukė nuo jo stalo ir it gindamasi prie krūtinės prispaudė aplankus. – Lenktynėse. Dėl Melburno taurės? – paklausė Danielius išsišiepęs. – Mes trečiajame konferencijų kabinete. Ačiū, Em, už užkandžius, gėrimus ir plokščią ekraną. Mums trūksta jūsų balsų.

Emilė dirstelėjo į Zaką, paskui vėl į Danielių, ir jam nusišypsojo.

– Daryk tai, ką reikia, aš pinigų gausiu.

Jis pamiršo apie Melburno taurę, svarbiausią Australijos lenktynių dieną, kai visa tauta viską metė, kad galėtų jas stebėti. Svarbiausias visuomenės renginys beveik visose verslo srityse, taip pat ir Valhaloje. O Emilė, – mąstė Zakas, eidamas į konferencijų kabinetą, – turi talentą suorganizuoti žmones. Būdama neoŽcialia Valhalos bendrijos direktore, ji buvo ta, į kurią kreipdavosi norintieji surengti gimtadienius, išleistuves pensijon, kasmetinius Kalėdų vakarėlius. Svarbiausia, kad ji perėmė Pagrindinio taško atidarymą kaip tikra specialistė, ir dabar jau beveik pasiekė tikslą neviršijusi biudžeto.

Ji būtų velniškai puiki gyvenimo būdo vadybininkė.

Zakas prisidėjo prie savo darbuotojų, smagiai šnekučiavosi, bet viena akimi stebėjo Emilę. Keliskart jos žvilgsnis susidūrė su jo akimis, bet ji vis nusukdavo žvilgsnį.

Po pusvalandžio, kol jis visus apėjo ir priartėjo prie jos,

Zakas elgėsi tikslingai ir apgalvotai, lūkuriavo, kol ji baigė kalbėtis ir priėjo prie maistu nukrauto stalo.

– Šįvakar tu laisva?

Nerūpestingas stebėtojas nebūtų pastebėjęs, kaip trumpam sustingo ištiesta jos ranka, bet ji greitai čiupo įdaryto apkepo gabalėlį ir susigrūdo į burną. Zakas žinojo, kad įsibrovė į asmeninę Emilės erdvę, nes ji sumirkčiojo ir suspaudė vyno taurę. Įtampa spinduliavo tarsi nematomas jėgos laukas, bet jis vis tiek panoro nubraukti jai plaukų sruogą, kuri išslydo iš surištos uodegėlės, ir paliesti švelnią odą.

Sveikas protas nugalėjo aistrą, nors Zakas negalėjo pakęsti, kad jam reikia tvardytis. Net maudė iš geismo.

– Tu vakarieniauji su klientu. – Ji pasitaisė plaukus. – Aštuntą valandą Versačių rūmuose.

Zakas susiraukė, mintyse permąstė planus.

– O aš tikriausiai dirbsiu, – pridūrė ji ir gurkštelėjo vyno. – Iki atidarymo – mažiau nei penkios savaitės.

Jis įdėmiai ją nužvelgė.

– Teisingai.

Potekstė buvo pernelyg aiški. Jis peržengė ribą, o ji traukiasi.

Tada suskambėjo Emilės mobilusis – užuomina, kad jam reikia nešdintis.

– Emilė klauso.

Zakas nuėjo prie maisto, paėmė saliero lapą ir susimąstęs sukramtė. Emilė nutilo.

– Klausau.

Ji vėl tylėjo. Paskui susiraukė ir išjungė telefoną.

Zakas nuėjo, nekreipė dėmesio į tai, kad ji vis žvilgčiojo. Jis vis dar tebebuvo per arti ir erzino ją.

Puiku.

Emilė gurkštelėjo dar vyno, tyla tarp jų vis tirštėjo, kol visi dūzgė nuo lenktynių jaudulio. Ar ji ką nors pasakys? Jo veide blykstelėjo šypsenėlė. Tikriausiai ne.

Tada Džena Perkins, viena jaunųjų architekčių, priėjo prie Emilės, ir ši visą dėmesį sutelkė į merginą – linkčiojo ir šypsojosi, kai to reikėjo. O kai kažkas įjungė televizorių, Zakas pasidavė, paliko ją ramybėje, kaip Emilė ir pageidavo.

Ji matė, kad Zakas traukiasi ir stengėsi nepasiduoti apgailestavimams. Turėjo jau seniai nuspausti stabdžius, bet buvo pasinėrusi į sekso malonumus. Nepakartojamo sekso.

Ji buvo apsėsta uždraustų naktų, pakerėta Zako glamonių. Jis buvo nusiteikęs pamaloninti ją, ir nors slapčia Emilė mėgavosi kiekviena sekunde, išlipusi iš lovos pernelyg dažnai jausdavosi įniršusi ir sutrikusi. O po visko, kas nutiko biure, ji privalėjo tvardytis.

– Aš turbūt išprotėjau, – sumurmėjo ji ir įsidėjusi į burną traputį sukramtė.

– Atleisk?

– Nieko. Kalbuosi su savimi. Ką tu sakei?

– Klausiau...

Ir vėl suskambėjo Emilės telefonas. Ir vėl nesusijungė.

Džena petimi švelniai bakstelėjo Emilei.

– Aš tik klausiau apie Zaką... Ar jis su kuo nors susitikinėja?

Emilė vos nepaspringo.

– Kodėl klausi? Jis tave domina?

– Pasimatymai su šefu? Liaukis! – Džena nusikvatojo ir mostelėjo taure. – Būtų keista. Be to, man dvidešimt dveji, o jam kiek... Trisdešimt?

– Dvidešimt septyneri.

– Taip, per senas. Ne, aš tik paklausiau. – Ji linktelėjo vaikinui kitame kabineto gale ir nusišypsojo.

Emilė pasekė jos žvilgsnį.

– Melas atsakingas už lažybų duomenis, tiesa?

– Ką?

Emilė paslaptingai tylėjo, todėl Džena pažvelgė į ją nekaltomis rudomis akimis.

– Ką? Neee...

– Džen. – Emilė atsiduso. – Žinai, ką aš apie tai manau.

– Eik jau, mes tik smagiai leidžiame laiką. – Džena pavartė akis. – Zakas neprieštarauja.

– Mintis lažintis dėl seksualinio viršininko gyvenimo visai nejuokinga.

– Na ir kas? – Džena vienu mauku išgėrė likusį vyną. – Jėzau, nejau manai, kad tu esi vienintelė, kuri su juo susitikinėja ir stengiasi jį apsaugoti?

Emilė įsmeigė į Dženą akis ir iš nuostabos prasižiojo.

– Ak.

§

Po valandėlės Emilė grįžo į biurą. Ji pasirinko netinkamiausią variantą. Biuro darbuotojai nesirinko tik vieno iš trijų žirgų ir visi buvo ne mažiau nustebę nei ji, kai Beviltiškas Pralaimėtojas nugalėjo, ir Emilės kišenę papildė trys šimtai dolerių.

Ji kvatodama priėmė sveikinimus ir švelnius juokelius, tada išėjo, palikusi visus baigti vyną ir užkandžius. Likusią dienos dalį darbo našumas būtų buvęs lygus nuliui. Bet tik ne jos. Per daug darbų, kuriais likusį popietės laiką reikėjo pateisinti iššvaistytą laiką.

Beviltiškas Pralaimėtojas. Emilė prunkštelėjo ir atrakino Zako kabinetą. Labai šaunus jos laimės arkliukas. Ir, žinoma, nieko nesako apie tai, kas bus, ypač dabar, kai ji tvirtai apsisprendė dėl Zako, o jis pasitraukė. Bet pergalės nuojauta, kurios Emilė tikėjosi, kol kas jos neaplankė.

Ji nužingsniavo iki tarpdurio, stabtelėjo, iškėlė galvą ir susiraukė.

Kažkas negerai.

Emilė įkvėpė uosdama nepažįstamus kvapus, muskusinius, aštrus, tikrai ne Zako. Turbūt kokio kito darbuotojo?

Be valytojų, raktų daugiau niekas neturi.

Emilė paskubomis patikrino užrakintus stalčius. Viskas gerai. Ji žvilgtelėjo į spintelę. Nieko netrūksta.

Tada nuėjo prie stalo.

Viršutiniame stalčiuje prie segiklio ir rašiklių buvo padėtas raštelis. Jame parašyta: Pažvelk pro langą.

Zakas vis dar vaišinasi, todėl čia ne jo darbas. Emilė dvejodama priėjo prie lango, atitraukė žaliuzes ir įsmeigė akis į ūžiantį Brodbičo prekybos centrą.

Kampe įrengtas biuras leido aprėpti platų vaizdą – nuo vienabėgių takelių Oasis centre, Jupiterio kazino priešais gaudžiantį greitkelį iki kelio žiedo, esančio tiesiai po Banglentininkų paradu. Restoranuose ir užkandinėse apačioje nebuvo matyti nieko keisto. Kažin, ar ji ką nors pamatys iš dvidešimto aukšto. Nebent...

Ji kažką pastebėjo, pažvelgė į priešais esančio Brodbičo Sofitel viešbučio langus. Beveik akių lygyje ant lango buvo prilipdytas lapas.

Tik tu. Kur perki rytinę kavą. Už dešimties minučių.

Emilei nuo panikos pasišiaušė plaukai, kol nerimą netrukus pakeitė pasipiktinimas. Kažkas buvo čia, jos darbo vietoje, kuitėsi jos daiktuose. Ar tie užrašai susiję?

Pasipiktinimas suteikė drąsos, tad ji ištiesė nugarą ir ryžtingai suspaudė lūpas.

Po septynių minučių įžengė į Bennetti. Peržvelgė klientus, du darbuotojus ir jos žvilgsnis sustojo prie pažįstamo žmogaus, kuris sėdėjo prie nuošalaus staliuko ir nerūpestingai gurkšnojo kažkokį gėrimą.

Kai Luiso Mejerio veide sušvito saldi šypsenėlė, Emilė nurijo baimės gumulą.

Jei išsiduodi, kad bijai, vadinasi, leidi kitam kontroliuoti situaciją. Dar viena mažutė jos motinos gyvenimo tiesa. Paniurusi ji susiglostė ir taip tvarkingus plaukus. Dėkui, mamyte. Puikus patarimas, kaip bendrauti su nusikaltėliais.

– Gražiai atrodai, Emile. – Luisas šypsojosi ir atsipalaidavęs atsilošė.

Užgniaužusi drebulį Emilė išdidžiai pažvelgė į jį.

– Kiek atmenu, tavo šefas gavo pinigus. Ko tu nori?

Vyriškis buvo tikrai milžiniškas – Emilė tai suprato, kai jis atsistojo ir atitraukė jai kėdę. Kai ji papurtė galvą, jis susiraukė ir liko stovėti sukryžiavęs rankas, juodais aptemptais marškinėliais trumpomis rankovėmis.

– Atrodo, tau sekasi darbe?

Emilė susiraukė.

– Ką?

– Liaukis, tu juk mėgaujiesi asmeniniu Zako Preskoto dėmesiu po darbo.

Jis kvailai šyptelėjo, ir Emilė panoro jam trinktelėti. Jos pirštai krustelėjo, bet ji stengėsi juos atpalaiduoti.

– Ne tavo reikalas.

Jis šypsojosi dar plačiau, šviesoje žybtelėjo auksinis priekinis dantis.

– Bet juk man rūpi. Labai. – Jis palinko, ir Emilė užuodė šlykštų losjono po skutimosi kvapą. – Turtingasis tavo draugužis sumokėjo Džimio skolą greičiau nei studentas išmaukia alų per atostogas. O tai man daug pasako. – Jis nutilo, įsmeigė akis į dvi šviesiaplaukes, artėjančias prie baro. Jo žvilgsnis slystelėjo jų užpakaliukais. – Pirmiausia judu esate ne tik bendradarbiai, ypač kai pamačiau jus kartu. Antra, jis turi atliekamų pinigėlių.

Nerimas užveržė Emilei gerklę.

– Tu mane šantažuoji?

– Nepasakyčiau. – Jis tiesė ranką, kad paglostytų jai plaukus, bet ji laiku atšlijo. Jis paniuro. – Vadink tai investavimu. Tu moki kiekvieną mėnesį, ir laikraščiai nesužinos apie Zako Preskoto asmeninį gyvenimą, pradedant nuo sekretorės ir baigiant neįveikiama lošimo aistra.

– Bet tu gviešiesi paskutinių mano pinigų! Aš neturiu...

– Mąstyk, blondine. – Jis žvelgė įžūliai. – Dulkiniesi su multimilijonieriumi. Ir ne už dyką.

Jos širdies plakimas kurtinamai aidėjo ausyse. Vieną sekundę Emilė įsivaizdavo, kaip galėtų Žziškai pakenkti kitam žmogui.

Dar įsivaizdavo, kaip staiga pasileidžia bėgti. Išbėga iš kavinės, kuo toliau nuo šio vyro. Toli nuo visko.

Ji ir anksčiau turėjo viską pradėti iš naujo, galės tai padaryti dar kartą.

Tu negali bėgti. Tik ne šįkart. Emilė giliai įkvėpė – vieną, antrą kartą – ir stengėsi atpalaiduoti ne tik rankas bei kojas, bet ir galvą.

Ji turi sustabdyti jį.

– Man reikia laiko, – galiausiai pasakė ji.

Mejeris patraukė pečiais ir žvilgtelėjo į savo laikrodį.

– Turi savaitę. Aš būsiu netoliese.

Jis mirktelėjo, patapšnojo per petį ir išėjo.

§

Zakas buvo išvykęs apžiūrėti vietos ir neketino šiandien grįžti. Visi kiti ramiai tūnojo konferencijų kabinete arba apsimetė dirbantys. Koridorius dūzgė nuo čiauškėjimo ir juoko, todėl niekas nepastebėjo, kaip be dvidešimt penkios Emilė išėjo iš biuro.

Ji negalėjo čia likti, tik ne dabar, kai į jį galima lengvai įsmukti. Priekabūs klausimai apsaugos darbuotojui ir Žlmuotos medžiagos peržiūra neteikė džiaugsmo, todėl Emilė sėdo į savo tojotą, kuri stovėjo automobilių aikštelėje rūsyje, ir apsvarstė galimybes.

Ji virpėjo nuo pasipiktinimo, jį keitė nerimas, oda buvo įsitempusi ir jautri. Ji judino koją ant sankabos pedalo, o pirštais junginėjo avarinio signalo mygtuką, kai galų gale suvokė, ką daranti, ir pasikišo rankas po šlaunimis.

Emilė nenorėjo važiuoti namo. Tenorėjo paspausti Atgal ir šiandieną pradėti iš naujo. Ji neturi pinigų sumokėti tam nusikaltėliui, nors suma jos atlyginimo lapelyje padidėjo. Paprašyti Zako? Verčiau jau užsidirbs, dainuodama Brodbičo prekybos centre.

Ji suvirpėjo, prisiminė, kaip Mejerio pirštai palietė jos ranką, kaip jo akys gašliai ją nužvelgė, kaip jis bjauriai išsiviepė.

Emilė patrynė rankas, paskui sukryžiavo. Tebeužuodė šleikštų losjono kvapą, kuris ją erzino ir dusino. Priminė, kad ji įkliuvo į spąstus, tapo įkaite, kuria galima manipuliuoti.

Ne.

Ji akimirksniu ištiesė rankas ir tvirtai suėmė vairą. Aš auka nebūsiu. Nenusileisiu tam banditui. Emilę užliejo ryžto banga, ji pajuto, kaip vėl grįžta energija.

Jis davė jai savaitę. Ar per tą laiką ji galėtų ką nors sugalvoti?

Tiesiog privalo tai padaryti.

Staiga supypsėjo telefonas ir išblaškė Emilės dėmesį.

Tu vėliau laisva? Pas mane 11, ar per vėlu?

Zakas. Vienintelis sąžiningai pripažįstantis, ko iš jos nori – nemeluoja ir nemanipuliuoja. Vyras, kuris nepasiduoda ir vienu bučiniu išveda ją iš pusiausvyros, priverčia pamiršti viską pasaulyje, kai ji guli jo lovoje. Slaptas Emilės vaistas pabėgti nuo tikrovės.

Dabar jai kaip tik to ir reikia.

Ji atrašė jam žinutę, nuo pažįstamo jaudulio tvinkčiojo oda.

Būsiu.

Zakas atėjo į svetainę ir išgirdo, kaip rakinamos durys, kaip atšoko užrakto sklendė.

Šviesos užgeso, Zaką apgaubė tamsa.

Jis atsigręžė.

– Emile?

Figūra nuo durų kaipmat pasuko prie lango, tamsų siluetą apšvietė mėnulis, jis žinojo, kad tai ji.

Apsirengusi kažkokiu ilgu paltu...

– Ką čia apsirengei?

Ji nieko neatsakė, tik spragtelėjo ir įjungė skaitymo lemputę. Blanki šviesa užliejo kambarį, ir ji visa, nuo galvos iki kojų, paskendo auksinėje šviesoje.

Zakui džiūvo burna.

Jos plaukai buvo sukelti ir pašiaušti, kelios sruogos lietė kaklą, viena buvo gundomai susisukusi prie akies. Emilė buvo žaviai pasidažiusi, plačios akys atrodė paslaptingos, pakelti antakiai kvietė prieiti. O lūpos...

Jis nurijo gumulą, jautė, kad veria ją žvilgsniu, bet negali atplėšti akių. Sultingos angeliškos lūpos paryškintos raudonai, putli apatinė lūpa atrodė papūsta ir žadino įvairius erotinius vaizdus.

Jis vos įstengė kvėpuoti.

Emilė lėtai žengė pirmyn, paskui – dar vieną žingsnį, klubai siūbavo, o kulniukai kaukšėjo ant blizgančių grindų. Zakas žvilgtelėjo žemyn. Raudoni aukštakulniai ir kyšantys kojų pirštukai. Ilgi raudoni ir juodi kaspinėliai juosė kulkšnis, o šonuose surištos kokardos. Štai ką jis nupirko praėjusią savaitę.

Emilė stabtelėjo už kelių pėdų, ir Zakas sužiuro į jos rankas, kurios lėtai atsegė diržą.

– Ką tu?..

– Nekalbėk.

Kai ji truktelėjo dideles palto sagas, akys buvo įsmeigtos į jį, Zakas pajuto augantį jaudulį, kuris kaitino kraują ir gniaužė kvapą.

Ji šoka striptizą. Jam.

Jis negalėjo pajudėti, o tuo labiau mąstyti, stebėjo, kaip ji atverčia vieną atlapą, po kuriuo buvo matyti juodo atlaso raištelis ant nuogo peties.

Kai galų gale atplėšė žvilgsnį ir sutiko jos akis – tai, ką pamatė, atėmė žadą. Po visko, ką juodu darė, kaip lietė vienas kitą, ragavo, Emilė vis dar abejojo.

Kaip ji gali nežinoti, kad yra geidžiama?

Vargeli, ji gali jį parklupdyti vienu savo skvarbių akių žvilgsniu. Ji nukovė jį, Zakui atrodė, kad jo nebelaiko keliai.

Šaižiai įkvėpusi Emilė, regis, sukaupė drąsą, suspaudė atlapus ir nusivilko paltą.

Zakas šaižiai suaimanavo.

Juoda liemenėlė buvo tvirtai prispaudusi krūtis, net griovelis tarp jų atrodė gilesnis ir erotiškas. Zakas jame pastebėjo šviesoje spindinčią deimantinę gėlytę. Paskui jo žvilgsnis nusileido žemiau, prie juodų seksualių kelnaičių, išpuoštų stilingais kaspinais. Plona sidabro grandinėlė juosė liemenį ir buvo surišta juostele, prie kurios, po pat bamba, kybojo mažytės žvaigždutės.

Zaką pervėrė aistros strėlė.

Jos kūnas – tobulas. Visi iškilumai sukurti lytėti, o įdubimai – kaip tik jo liežuviui. Nuo šilkinių šlaunų glotnumo iki pašiurpusių rausvų spenelių nebuvo tokios vietos, kurios jis būtų neragavęs. Jei kokių trūkumų ir esama, jis dar jų nepastebėjo.

Kodėl Emilė sužadina jame urvinį žmogų?

– Emile...

Jos lūpos suvirpėjo, kumščiai vis dar gniaužė atlapus ir labai kaitino Zaką.

– Zakai?

Taip sunku tvardytis.

Zakas puolė prie jos, garsiai suurzgė, įsikibo į atlapus ir godžiai užspaudė bučiniu.

Bučiavo Emilę šiurkščiai ir godžiai, aistringai, beprotiškai, iš beviltiško geismo. Norėjo, kad ji žinotų, kaip jį jaudina, kaip jis geidžia jos.

Tylų aiktelėjimą nuslopino Zako lūpos, Emilė prigludo prie jo, krūtys buvo karštos ir jautrios. Jis žinojo, kad ji jaučia jo varpą, kietas vyriškumas atsirėmė į jos pilvuką. Jiems kažkaip pavyko pereiti kambarį, bet laiptai pasirodė neįveikiami, jis susverdėjo ir parkrito, Emilė – ant jo.

– Po velniais, – burbtelėjo Zakas ir ėmė vilkti jai paltą, sukryžiavęs Emilės rankas jai už nugaros.

Emilė nusišypsojo, šelmiškai, lyg pasileidėlė, jos plaukai krito ant pečių.

Jis kilstelėjo, kad pasiektų ją pabučiuoti, ir jie susiliejo jautriai akimirkai – dūsavo, net kraujas pulsavo.

Tada pasigirdo telefonspynės signalas.

– Zakai... – suvapėjo Emilė.

Jis krimstelėjo švelnų ausies spenelį, nusišypsojo, kai ji aiktelėjo.

Kai prigludo bučiuoti vėl, vėl pasigirdo šaižus skambutis.

Zakas sudejavo.

– Nekreipčiau dėmesio, net jei kas nors sunkiai sužeistas.

Emilė pratrūko kvatoti ir virpėdama nuslydo nuo jo. Zakas šaižiai ir skausmingai įkvėpė.

– Paskubėk ir pasakyk jiems, kad nešdintųsi, – pasakė ji ir pakilo.

– Nejudėk.

Jis atsistojo ir nužingsniavo prie durų, akis įsmeigė į pusnuogę Emilę, atsirėmusią į laiptus, kumščiu trinktelėjo į telefonspynę ir tarė:

– Kas?

– Sveikutis, Zakai.

Jau girdėtas moters murkimas perskrodė tylą, sugadindamas gražią akimirką, tarsi šiaurės vėjas. Vienu staigiu judesiu Emilė apsivilko paltą ir atsistojo.

Zakas tyliai nusikeikė.

– Ko nori, Heile?

– Tu neatsakei į mano elektroninius laiškus.

Emilės antakiai pašoko, ji į šonus įrėmė rankas. Jos išdidumas būtų atrodęs juokingai, jei ji nebūtų suirzusi.

– Mes išsiskyrėme, prisimeni? – atrėmė Zakas.

Jos atodūsis ataidėjo pro garsiakalbį.

– Paklausyk, ar galime sekundėlę šnektelėti? Tai svarbu.

Zakas grįžtelėjo į Emilę, bet ji tik mostelėjo ranka, susijuosė diržą ir pasuko į virtuvę.

Spręsti jam.

Pro virtuvės langą Emilė matė, kaip Heilė priėjo prie priekinių durų. Matė ją visą – su žvilgančiu odiniu mini sijonuku, aukštakulniais ir permatoma palaidinuke, po kuria ji buvo nuoga – viskas matyti, kai ji stovėjo apšviestame prieangyje. Heilės plaukai žvilgėjo, kleopatriški kirpčiukai įspūdingam veidui ryškiu makiažu suteikė paslaptingo seksualumo.

Patraukli, pasitikinti ir seksualiai agresyvi.

Emilės skrandį sutraukė mėšlungis, ir ji nusisuko.

Girdėjo, kaip atsivėrė durys, kaip Zakas trumpai ir atžariai išrėžė:

– Ko nori, Heile?

Paskui stojo ilga tylos akimirka, pernelyg ilga. Emilė kandžiojo lūpą. Negerai slapta klausytis. Negerai, negerai. Bet dvejodama Emilė greitai sugrįžo prie lango ir smalsiai praskyrė žaliuzes.

Heilė stovėjo įrėmusi rankas į šonus, atkišusi vieną šlaunį, ištiesinusi nugarą, jos veidas neslėpė pykčio ir kone sakė: Ateik čia. Emilė nurijo gumulą. Moteris žino, kaip naudotis aplinkybėmis, ir daro įspūdį. O Zakas... na, jis sukryžiavęs rankas beveik spinduliuoja įniršiu ir spokso į Heilę.

– Turėjau tave pamatyti.

Zakas susiraukė.

– Dėl ko?

– Nejau reikia priežasties? Zakai, mums buvo gera kartu.

– Aš tau sakiau. Turi liautis.

Heilė nutaisė rūškaną miną.

– Tikrai nori, kad pasakyčiau, mielasis? Nes aš noriu.

Zakas atsiduso.

– Heile...

– Žinau, kad galiu įrodyti, jog mes galime pabandyti dar kartą. Aš noriu tavęs, Zakai. Čia ir dabar.

Kai ji žengė vidun ir prilipo jam prie krūtinės, įsiūtis Emilę perskrodė pusiau ir ėmė dusinti. Jos nagai susmigo į delnus, bet ji nekrutėjo, stovėjo it ant peilio ašmenų.

Zakas laikė Heilę už riešų ir piktai stūmė nuo savęs.

– Bet aš tavęs nenoriu. Ne tik dabar, bet ir amžiams. Nustok priekabiauti. Nustok skambinėti į biurą. Liaukis.

Tada jis šaltai ją nužvelgė. Emilė pajuto bemaž gailestį. Jai buvo pažįstamas žvilgsnis, kuris sakė: Praradau kantrybę ir neketinu būti mandagi. Taip atrodė ir Heilė – sukrėsta, – bent jau veidas tai bylojo.

– Tu mane meti? – kone išspjovė ji ir sumosavo rankomis. – Kaip drįsti? Kuo, po šimts, save laikai? Pažįstu daugybę vaikinų, kurie mielai, ne, su susižavėjimu, priimtų tai, ką siūlau.

Zakas sukryžiavo rankas.

– Tai ir pasinaudok jais.

Ji prisimerkė, žvilgtelėjo per petį.

– Čia kažkas įsivėlė, tiesa? Pas tave namuose yra kita.

– Ne tavo reikalas.

Kai ji puolė vidun, Zakas ištiesė rankas, kad užtvertų jai kelią.

– Ei. Ei! – šūktelėjo Heilė, stengdamasi nusikratyti Zako rankų. – Ar žinai, kad esi dar viena paleistuvė ilgoje eilėje? Kai nusibosi Zakui, jis išmes tave dėl kitos, kuri greitai atsiguls į jo lovą! Ei! – Ji suspigo, kai Zakas čiupo ją už pečių, pasuko ir papurtė.

Susvirduliavusi Heilė apsisuko, jos veidas persikreipė iš pykčio.

– Neliesk manęs.

– Išeik. Dabar pat.

Nešvankiai nusikeikusi ir parodžiusi gestą Heilė išdūmė lauk.

Oho. Emilė atsitraukė nuo lango ir grįžo į svetainę. Zakas stovėjo nugara atsirėmęs į užtrenktas duris, buvo susikaupęs, suraukęs kaktą.

– Tai buvo... – prabilo Emilė.

– Tikra nelaimė, – atsiduso jis ir pasitraukęs nuo durų rankas uždėjo ant klubų.

– Manai, ji pridarys tau bėdų?

– Su klientais? Abejoju. – Zakas gūžtelėjo pečiais. – Tik Džošas...

– Tau nereikia Džošo Keranso verslo.

– Nereikia, bet jis labai įtakingas žmogus.

– Kaip ir tu.

– Taip, bet...

Jie abu žinojo, ką jis nori pasakyti. Turtingas darboholikas tėvas išlepino dukrelę. Aišku kaip du kart du.

– Na, – Emilė įkvėpė, – jeigu kils kokių problemų, su įvykį mačiusiais liudininkais nepasiginčysi.

Jis stabtelėjo ir keistai pasižiūrėjo.

– Tu pagelbėtum?

– Taip.

Buvo matyti, kad jis nurimo. Kai Zakas nusišypsojo, Emilė pajuto, kad tuoj sutirps.

– Eikš.

Ji nekantriai paniro į jo glėbį ir giliai atsidususi iš pasitenkinimo sutiko jo lūpas – tegul jos nuplauna viską. Emilė nenorėjo galvoti apie tai, ką pasakė ar padarė per pastarąsias dvidešimt keturias valandas. Zakas atsakė į visus jos jausmus, užvaldė mintis ir visą kūną. Ir dabar jai daugiau nieko nereikėjo.

Keturioliktas skyrius

Emilė nebūtų pamaniusi, kad seni Džimio lošimų ryšiai kada nors pravers. Bet po kelių skambučių, po kelių taiklių timptelėjimų už virvelių ji žinojo visas tikėtinas Rafo Santoso, dar žinomo kaip Džo, lankymosi vietas.

Buvo vėlyva penktadienio naktis – linksmybių, šokių ir slaptų pasimatymų naktis. Patikrinusi penkis skirtingus naktinius klubus ir du striptizo, Emilė pamatė daugiau, nei tikėjosi.

Paskutinis. Ji pakėlė akis į neoninį rožinės spalvos užrašą Romeo ir atsiduso. Čia kadaise grojo Džimio grupė. Tas pats abejingas tipelis prie įėjimo, renkantis įėjimo mokestį, tos pačios veidrodinės sienos ir lubos. Tas pats milžiniškas tvarkdarys prie laiptų. Bet šįkart, kai ji ėjo pro šalį, vyriškio akys kone prilipo prie atviros krūtinės, suspaustos didelėje odinėje liemenėlėje, ir spoksojo, kol ji pasiekė laiptus. Emilė žinojo, kad dabar jis žiūri į jos užpakaliuką, kurį dengia aptemptas trumpas džinsinis sijonukas. Ji užgniaužė pasišlykštėjimą ir ėmė kilti neoninės šviesos apšviestais stikliniais laiptais; avėjo juodos ir raudonos spalvos aukštakulnius, perrištus kaspinėliu. Kuo aukščiau ji kilo, tuo trankiau skambėjo pašėlusi šokių muzika – ji net pulsavo jos gerklėje ir pilve. Galva pradėjo ūžti nuo beprasidedančio galvos skausmo. Susikaupk. Esi čia dėl to, kad suderintum su lošėju pinigų sumą ir tikiesi, kad jis atsisakys noro tave šantažuoti.

Šviesos blyksniai, garsi muzika ir šokėjų prakaito tvaikas pribloškė, kai ji stabtelėjo, užlipusi laiptais. Vieta panėšėjo į urvą, kiek ji atminė, šokių aikštelė buvo atskirta, scena ir didžiulis baras driekėsi beveik per visą patalpą. O prie baro, šešėliuose, dalis vietų buvo atskirtos juosmens aukščio matiniu stiklu – vieta ypatingiems asmenims, iš kurios galima viską stebėti ir likti nepastebėtiems.

Štai čia ir yra Rafas Santosas.

Emilė atlošė pečius ir giliai įkvėpė, kai prie jos prisigretino išsičiustijęs vaikinas, apsivilkęs brangiu kostiumu.

– Ei, mažute, ką manai, jei mudu...

Ji neatsigręžė ir neišklausė pasiūlymo iki galo. Įsmeigusi akis į savo grobį, Emilė pradėjo žingsniuoti per salę, ignoravo žvilgsnius ir kratėsi pasiūlymų. Ji spoksojo tiesiai į grupelę, įsitaisiusią atskirai, į vaikiną, atsilošusį patogiame meilės soste ir rankomis apsivijusį įspūdingą šviesiaplaukę.

Kai Emilė priėjo, Santosas nužvelgė ją, paskui – vaikiną, trypčiojantį jai už nugaros. Iškėlęs pirštą nutildė asmens sargybinį ir vėl sužiuro: akys slydo jos kūnu, aukštyn, žemyn ir gėrėjosi.

Asmens sargybinis susiraukė ir pasisuko.

– Čia privatus kampelis, – tarė jis ir žengė į priekį. – Tu turi...

– Džonai.

Vienas boso ištartas žodis, ir vyras sustingo, lyg mostelėjus burtų lazdele. Santosas ramiai pasakė:

– Išsiųsi gražutę, net nepasiteiravęs, kodėl mes patraukėme jos dėmesį?

Apsaugininkas dar kartą perliejo Emilę abejingu žvilgsniu.

– Pone Santosai, jūs visada traukiate moteris. Su ja neverta...

– Manau, kad puikiai galiu pats nuspręsti, su kuo man verta leisti laiką, Džonai.

Dabar, kai ji pateko čia, kai už kelių pėdų sėdi pats svarbiausias miesto lošėjas, Emilė pajuto paniką. Šis vyras – nusikaltėlis. Ką aš darysiu? Kas manausi esanti?

Matyti, kad apsaugininkas įžvelgė jos dvejones ir baimę, bet jis pasitraukė nuo įėjimo, nors praeiti paliko tik siaurą tarpelį. Jo ranka brūkštelėjo jai per ranką, ir Emilė vos susivaldė neatšokusi.

Pasitikėjimas. Sukaupk pasitikėjimą. Čia tik dar vienas vaidmuo, kurį turi atlikti. Emilė nekreipė į nieką dėmesio, ji galvojo tik apie vyrą, su kuriuo atėjo derėtis.

Jis ne ką už mane vyresnis, – pirmiausia toptelėjo jai. Paskui pagalvojo, kad Santosas – nepaprastai gražus vyras. Tvarkingai nuskusta barzda, platūs tamsios kavos spalvos skruostikauliai: Rafas Santosas yra egzotiškų Australijos kultūrų mišinys. Filipinietis iš Ramiojo vandenyno salų... gal nuoširdžiose dėmesį prikaustančiose akyse atsispindi ir itališki bruožai. Nepriekaištingai apsirengęs – tamsiai mėlynu kostiumu ir šilko kaklaraiščiu, kulkšnį buvo nerūpestingai užsikėlęs ant kelio ir atsilošęs ant sofos žiūrėjo į ją vertindamas.

– Kuo galiu padėti, ponia Katalano? – ramiai paklausė jis, ir sodrus ramus balsas sujaudino Emilę.

Charizmatiškas, gundantis tonas, – įvertino Emilė. O vieną ranką jam ant pečių savininkiškai uždėjusi šviesiaplaukė Emilę vėrė išdidžiu, paniekos kupinu žvilgsniu. Bet ji nekreipė dėmesio.

– Žinojote, kad ateisiu?

– Žavi moteris mano klube ieško manęs. Man juk reikia žinoti, kas ji. – Jo šypsena buvo nuodėmingai kerinti. Jeigu ji būtų kitokia moteris, o jis – ne nusikaltėlis, – ji būtų pakerėta. – Pažinojau jūsų vyrą...

– Buvusį vyrą.

Jo lūpose sušvito šypsena, bet akys liko abejingos: galingam vyrui nepatiko, kad jį pataisė. Emilė nurijo gumulą.

– Džimis buvo nuolatinis klientas, – toliau kalbėjo jis, traukdamas cigarą. – Nelabai pastovus, bet tinkamas verslui. Gaila, kad mirė.

– Taip.

Jis neatitraukė akių ir vėl patraukė cigarą.

– Džonai, atnešk dar vyno.

– Klausau, pone.

– Gal baltojo. Ko nors iš Margaret River. – Jis ištiesė kojas ir į kelius atrėmė alkūnes. – Išgerk su manim. Ir prisėsk. – Jis parodė į sofą.

Apsupta dviejų abejingų asmens sargybinių, Emilė negalėjo nieko padaryti, tad beliko sutikti. Santosas nusišypsojo, kai ji prisėdo.

– Geras australiškas vynas daug geresnis už pernelyg brangų prancūzišką šampaną, ar ne?

Emilė linktelėjo, liežuvis prilipo prie gomurio. Jis įdėmiai į ją žiūrėjo, kai ji atsilošė ant sofos ir sukryžiavo kojas. Emilė truputį atsipalaidavo, bet ir taip trumpas sijonėlis truputį pakilo, o Santosas dar labiau išsišiepė.

– Noriu paprašyti paslaugos, – prabilo ji.

– Oho. Paslauga žavingai moteriai. Man patinka.

Emilė nurijo nerimo gumulą. Buvo labai svarbu tinkamai sudėlioti žodžius.

– Ar galime pasikalbėti asmeniškai?

Jis kilstelėjo antakį.

– Bet mes tai ir darome.

Emilė žvilgtelėjo į asmens sargybinius, paskui į priešiškai nusiteikusią šviesiaplaukę.

– Ne visai.

Santosas sustingo, jo dantys žibėjo net šešėliuose.

– Įdomu. Helena?

Šviesiaplaukė grakščiai pakilo ir nuėjo, paskui ją nusekė ir asmens sargybiniai, kurie sustojo už kelių pėdų ir nusisuko.

Mintyse pasimeldusi Emilė pradėjo pasakoti:

– Žinau, kad esate galingas žmogus, pone Santosai. Įtakingas. Gerbiu jus už tai. Ir dėkoju už kantrybę, kurios prireikė, kol sumokėjau Džimio skolas.

– Aš irgi noriu padėkoti už tai, kad greitai atsiskaitėt. – Jis atsilošė, alkūnėmis atsirėmė į sofos atlošą.

Emilė linktelėjo, įtampa plazdėjo kaip palaidi kaspinai vėjyje.

– Todėl man įdomu... – Ji lėtai iškvėpė, sumirksėjo ir vėl įkvėpė. – Prašau jūsų atsiimti tą savo reikalavimą.

Jis prisimerkė, nors akis dengė išpūstas dūmų kamuolys.

– Kurį?

Emilė tvirtai atrėmė žvilgsnį.

– Kad aš moku dėl to, jog neprasitartumėte apie mano santykius su Zaku Preskotu.

Jis akimirkai suakmenėjo, nuožmiai ir kritiškai ją nužvelgė.

– Suprantu.

Jis dar kartą lėtai patraukė cigaro, išpūtė ir stebėjo, kaip dūmas plevena sutirštėjusiame ore. Emilė jautė, kad jos širdies plakimas garsėjo kiekvieną sekundę, dundėjo krūtinėje ir susiliejo su trankia muzika.

– O ką atsinešei deryboms?

Jo akys slydo jos veidu, krūtine, kojomis ir trikdė, nors jausmas buvo pažįstamas. Ji stengėsi likti rami, stengėsi atsikratyti pasišlykštėjimo, kai paslaptingas Santoso žvilgsnis nusileido iki jos pėdų. Plėšrūno vypsnis buvo platus ir stingdė kraują. Ką ji dar atsinešė, be savęs?

Santoso akys netikėtai nukrypo į minią.

– Regis, turime lankytoją.

Emilė pasisuko ir įsmeigė akis į tarpą tarp asmens sargybinių, spoksojo į besiartinantį žmogų.

Ką, po šimts, čia veikia Zakas?

– Malonu ir vėl jus pamatyti, pone Preskotai. – Santosas nusišypsojo ir linktelėjo sargybiniams, kad praleistų. – Kam turėčiau dėkoti už tokį malonumą?

Šaltas Zako žvilgsnis perliejo Emilę, tylėdamas įdėmiai apžiūrėjo siaurus drabužėlius ir ilgas kojas, paskui pasisuko į Santosą.

– Atėjau Emilės.

Emilė sumirksėjo.

– Tu mane sekei?

– Sulaukiau anonimo skambučio.

Ji susiraukė, atsisuko į Santosą, kuris tylėjo ir tyrinėjo cigaro galiuką. Kai galiausiai pakėlė akis, jo veidas buvo abejingas. Emilė nusisuko pirma.

– Emile, – griežtas Zako balsas nepripažino neklusnumo, bet ji ir toliau sėdėjo ir spoksojo į jį.

Santosas atsiduso.

– Jeigu judu ketinate muštis, gal galite tai padaryti kur nors kitur?

– Ne, – atšovė Emilė, beviltiškai stengdamasi neišsiduoti, kad ji nerimauja dėl Zako. – Atėjau pasikalbėti su jumis apie... tai, ką pasakiau, – numykė ji ir pakėlė akis į Zaką. – Zakai, prašau, eik namo.

– Jei ir tu eisi su manimi.

– Tu čia niekuo dėtas.

– Manau, kad labai dėtas.

– Iš kur gali žinoti?

– Jis teisus, – lėtai nutęsė Santosas. – Jeigu aš šantažuoju jus, kad neprasitartumėte apie meilės romaną, vadinasi, ir jis turi teisę žinoti.

– Kas, po gal?.. – urgztelėjęs Zakas puolė į priekį, bet jo pečius suspaudė raumeningos rankos.

Kai jis apsisuko, Emilė pašoko nuo sofos pasirengusi kovai, bet nuo šaižaus Santoso riktelėjimo sustingo visi.

– Panele Reinolds, judu su ponu Preskotu galite eiti.

– O kaip dėl...

Vyro veidas atrodė abejingas, tamsios akys – šaltos, ir Emilės pulsas šoktelėjo iš nerimo.

– Man nerūpi, kaip jūs sumokėsite savo skolas, panele Reinolds, tik aišku, kad jos turi būti apmokėtos. Šantažu aš nesinaudoju. Tai labai nešvarus reikalas ir nėra jokių garantijų, kad atneš kokios naudos, ką jau kalbėti apie pavojų mano sveikatai. Man labai patinka mano gyvenimas. – Jis linktelėjo. – Dėkoju, kad priminėte man šią problemą. Galite būti rami, ponas Mejeris jūsų daugiau neaplankys. Supratote?

Emilė lėtai linktelėjo.

– Taip.

– Eime, – burbtelėjo Zakas ir stipriai suspaudė jai riešą.

Ji drebėdama atsistojo, palengvėjimas užliejo ne tik rankas, bet ir kojas, bet ji nespėjo išsilaisvinti, pajuto, kaip Santosas paėmė jos ranką.

Emilė skubiai atsigręžė, pažvelgė į jį išplėstomis akimis.

– Jeigu kada nors jums nusibos būti saugiai... – Jis glostė jos krumplius ir nusišypsojo dar plačiau, kai Emilė nukaito.

Zakas stipriai ją apkabino ir dusliai burbtelėjo. Santosas žvilgtelėjo į jį, gūžtelėjo pečiais ir paleido Emilę. Jo kikenimą nustelbė muzika.

– Ką, po velniais, tu galvojai? – sušnypštė Zakas ir paėmė ją už alkūnės, kai juodu išsmuko į šiltą naktį.

Emilė trūktelėjo atgal ir sustojo kaip įbesta.

– Maniau, kad galiu priversti jį persigalvoti.

– Šitaip apsirengusi? – Zakas susilaikė nenusikeikęs, pirštais persibraukė plaukus. – Emile, tai pavojinga ir kvaila. Kas, jei tau būtų kas nors nutikę? Kas, jei?..

– Nieko nenutiko.

– O jei būtų nutikę? Tave šantažavo. Kodėl neatėjai ir nepapasakojai?

– Nes aš turėjau viską sutvarkyti. Džimis buvo mano klaida, aišku? Kenčiu, nes priėmiau kvailą sprendimą.

– Ir velniškai laiminga, kad viskas taip susiklostė. Po perkūnais, Emile, ką ketinai daryti?

Jie spigino vienas kitą akimis, atrodė, kad svirduliuoja ant plono, įtempto lyno. Bjauri tiesa buvo aiškiai matyti įniršio ir nerimo kupinose Zako akyse. Emilei praėjo noras priešintis.

Ji žengė atatupsta.

– Aš... Aš nežinau... Aš tik pamaniau...

– Daugiau taip nedaryk. – Jis stipriai suspaudė jai rankas. – Niekada nesivelk į pavojus ir ne... – Zakas ką tik suvokė, kokia rimta buvo situacija, tik dabar pajuto jos svarbą: Emilė buvo sutrikusi, ir jis susipainiojo. Ką, po šimts, jis norėjo pasakyti?

Tu mano.

Jo veidas tikriausiai išdavė jausmus, nes Emilės akys netikėtai išsiplėtė, blykstelėjo geismo kibirkštėlė. Dusliai suniurnėjęs jis bučiniu užspaudė jai lūpas.

Emilės nuostaba greitai virto aistra, ir jos kūnas akimirksniu atsakė – lūpos prasivėrė, kvėpavimas tapo paviršutiniškas, ji suėmė jo pečius ir taip pat pabučiavo.

Pykčio persunktas bučinys, spinduliuojantis nusivylimą, nerimą ir beviltišką geismą. Ir ji prisitaikė prie jo, įtampa išsiveržė dusliais aikčiojimais ir susiliejo karštų lūpų bučinyje.

Kai Zakas pagaliau atsiplėšė, jie abu giliai alsavo.

– Jokia paslaptis to neverta, Emile. Girdi, ką sakau? – Jis panėrė pirštus į savo plaukus ir įsmeigė akis į naktį. – Tai mūsų abiejų reikalas. Ne tik tavo arba mano. Bent jau leisk man žinoti, o ne pulk ir stenkis viską sutvarkyti.

Jis nutilo, kai pamatė triukšmadarius, kurie kvatodami svirduliavo pro šalį. Zakas įsmeigė akis jiems į nugaras ir tarė:

– Kur pastatei automobilį?

– Už kampo.

Jis tylėdamas ją nusivedė.

Kai galų gale pasiekė automobilį, Emilė mažutėje rankinėje ėmė ieškoti raktelių, veidas buvo užkaitęs, po Zako žodžių ji jautėsi kvailai.

Jis teisus. Ką ji sau galvojo? Nužygiavo drąsiai, buvo pasiryžusi derėtis, bet ką būtų dariusi, jei Santosas būtų pareikalavęs ko nors daugiau?

Emilė sumirkčiojo, įnirtingai stengėsi atsikratyti besitvenkiančių ašarų.

– Emile. – Ji net pašoko, kai Zakas uždėjo ranką jai ant peties, bet sukaupė drąsą ir pažvelgė jam į akis. – Ar aš turėčiau ką nors žinoti?

Manau, kad myliu tave ir bijau. Visi santykiai, kuriuos patyriau, žlugo. Nenoriu tavęs prarasti, išeidama iš Valhalos.

Tokie žodžiai sukosi jos galvoje, bet Emilė tik pasakė:

– Turėtum nuvažiuoti į brolio vestuves.

Jis įkvėpė, paskui užvertė akis ir nusikeikė.

– Tik ne tai.

– Turėtum.

– Ne, – atsakė, – aš nevažiuosiu.

Jis atsirėmė į automobilį.

– Matau, kaip reaguoji kiekvieną kartą, kai kalbiesi su tėvu. Būni įsitempęs ir sudirgęs, lyg kas būtų įsmeigęs ietį tau į nugarą ir mirtinai sužeidęs. Jis skambino tau kelis mėnesius, bet tu atsisakai kalbėtis. Paklausyk. – Ji atsiduso ir prispaudė rankas prie klubų. – Pripažįstu, kad šiąnakt pasielgiau kvailai ir neapgalvotai, bet aš bent ką nors dariau. Pažvelgiau į problemą.

Zakas tylėjo, stovėjo blyškioje gatvės lempų šviesoje įtempęs žandikaulius, žvelgė mįslingai, nykščius buvo užkišęs už diržo. Galiausiai pasakė:

– Kai man buvo septyniolika, pasakiau tėčiui, kad noriu studijuoti Švedijoje. O jis patraukė už reikiamų virvelių, sureguliavo taip, kad mokyčiausi Sidnėjaus universitete. Bet aš vis tiek išvažiavau, ir jis išsižadėjo manęs. Štai taip. – Jis spragtelėjo pirštais.

Emilė atmintinai žinojo jo karjeros vingius, žinojo, kad Zakas gavo išskirtinio Lundo universiteto diplomą. Bet niekaip nesuprato, kas privertė jį trenktis į kitą pasaulio kraštą.

– Kodėl sugrįžai?

Jis nedelsdamas atsakė, lyg būtų tikėjęsis tokio klausimo.

– Penkeri metai – ilgas laiko tarpas. Atsiriboji ir daug kas paaiškėja. O Australija visada buvo mano namai. Maniau, sugrįšiu, ir viskas pasikeis. Maniau, kad jis pasikeis.

– Bet...

– Viktoras Preskotas yra... – Zako akys buvo piktos, jis stabtelėjo ir spyrė į šaligatvio kraštą, – puikus verslininkas. Bet nevykęs tėvas. Mano mama išėjo, kai man buvo septyneri. – Zakas įkvėpė, rūpesčio kupinas veidas dar labiau apsiniaukė. – Atmenu, kaip maldavau, kad ji mane pasiimtų. Bet ji paliko mane su vyru, kuris po kelių savaičių su ja išsiskyrė, o paskui sunaikino visas motinos nuotraukas.

Emilei pagailo jo.

– Ak, Zakai.

– Taip.

Jis sukryžiavo rankas. Prakeikimas. Jis buvo susitaikęs, gyveno toliau. Bet skaudi išdavystė kerojo viduje kaip lipnus voratinklis.

– Ar tu kada nors jos ieškojai? – atsargiai paklausė Emilė.

Jis kovojo su prisiminimais, ir dvejonės niekur nedingo. Bet Emilės veidas ir plačiai atmerktos akys blyškioje šviesoje suteikė ramybės. Pasitikėjo ja, kai reikėjo sutvarkyti pačius slapčiausius verslo sandorius, tai kodėl turėtų nepasitikėti dabar?

– Studijuodamas, tarp paskaitų, ieškojau kiekvieną laisvą valandą. Bet ji dingo, aš neturėjau pinigų ir negalėjau gyventi vienas, neturėjau priežasties aukotis. Paskui, kai grįžau į Sidnėjų, gavau laišką iš advokato, kuriame buvo parašyta, kad ji mirė ir man paliko visus savo pinigus. – Jis nutilo, pastebėjo, kaip Emilės veidu nuslinko širdį gniaužiantis liūdesys ir užuojauta, paskui jos veidas prašviesėjo.

Jis kalbėjo toliau.

– Žinai, kas buvo blogiausia? Kol studijavau, motina buvo gyva ir gerai gyveno nedideliame ūkyje, gretimame mieste. – Zakas stipriai suspaudė kumštį ir vėl atleido. – O mes su Viktoru pykomės, ir aš jam vos neužvožiau. Ne pats geriausias prisiminimas. – Jis šaltai šyptelėjo. – Išnaršiau Australiją, gyvenau iš tų pinigų, kuriuos man paliko motina, ir stengiausi pamiršti, kas esu ir kas yra mano tėvas. Tada įkūriau Valhalą.

Emilė kurį laiką tylėjo, bandė suprasti tai, ką išgirdo, ir susidėlioti į vietas. Zako išpažintis daug ką paaiškino, leido geriau suprasti padėtį.

– Užjaučiu tave, Zakai, – pasakė ji, – bet manau, kad turi tai padaryti. Nėra nieko blogiau, kaip gailėtis, kad galėjai pasielgti kitaip. Patikėk manim, aš žinau.

Jis, regis, suprato ją.

– Ko tu gailiesi?

– Daugybės dalykų. – Ji sužvangino rakteliais. – Nesvarbu.

Jis paėmė ją už rankos, suspaudė šiltais pirštais.

– Svarbu, kitaip tu nebūtum tu. – Jis kilstelėjo jos smakrą, kad pažvelgtų į akis. – Todėl man tai svarbu.

– Aš ne...

Viešpatie, kaip ji pavargo ramstyti tylos sienas. Mylėdamasi su Zaku pamiršo, kas ji ir iš kur kilusi. Bent kelias valandas gali būti geidžiama, trokštama.

Mylima.

Bet kaip viskas gali pasikeisti, jei tik jis sužinotų, kas ji ir ką jam jaučia?

Todėl neatsakiusi palinko, apsivijo jo kaklą ir pabučiavo. Zakas susiraukė, priešinosi, bet kai ji švelniai praskyrė jo lūpas ir jos liežuvis įslinko vidun, jis nugalėtas suniurnėjo ir pasidavė.

Jie bučiavosi. Lauke. Tamsioje gatvėje, kur juos galėjo bet kas pamatyti. Emilei nerūpėjo. Buvo svarbu, kad čia ir dabar – tvirtas ir šiltas Zako kūnas, o ne tamsios praeities šmėklos, spaudė ją prie šaltų automobilio durų.

– Eime, – galų gale sumurmėjo ji. – Susitiksime pas tave.

– Emile...

– Prašau. – Ji pakėlė į jį dideles akis ir gundė.

Zakas sudejavo ir atsitraukė, tada įkišo ranką į kišenę, ieškodamas raktelių.

– Greičiau.

§

Jie pašėlusiai pasimylėjo: pusnuogiai; pirmiausia jis prispaudė ją prie lovos, paskui įsiskverbė. Emilė šūktelėjo, kilstelėjo klubus – norėjo mylėtis, geidė jo.

Orgazmas juos sukrėtė kaip stiprus sprogimas, jie buvo susipynę rankomis ir kojomis, paskubomis alsavo, o širdys plakė it pašėlusios.

Paskui pasitenkinę gulėjo jo lovoje, Zakas prisiglaudė jai prie kaklo, kai jų kūnai nurimo.

– Alkana? – sumurmėjo jis.

Emilė krūptelėjo.

– Mirštu iš bado.

– Tai užkąskim.

Kai jis išlipo iš lovos ir šalto oro gūsis paglostė drėgną odą, ji vos susilaikė nesuvaitojusi.

Zakas tikriausiai pajuto, kad ji dreba, nes švelniai pastatė ją ant kojų ir prisiglaudė prie krūtinės. Vis dar sušilusi Emilė delnais perbraukė tvirtus raumenis, apaugusius tamsiais plaukeliais. Tada jis apkabino ją, priglaudė galvą prie kaklo ir giliai įkvėpė – lyg norėtų sugerti ir uždaryti jos kvapą. Lyg nuoširdžiai jos geistų ir negalėtų pasisotinti.

Zakas užmetė medvilninį chalatą Emilei ant pečių ir surišęs priekyje pamerkė akį.

– Pabūk čia.

Ir pasuko laiptų link.

Jie valgė kaip iškyloje, didelės lovos viduryje, kimšo duoną, mirkydami aliejuje ir ragaudami alyvuogių bei keturių rūšių sūrio. Emilė manė, kad bus nepatogu apsinuoginus valgyti Zako lovoje po visko, ką juodu ten darė. Bet jie pasakojo vienas kitam savo istorijas apie būsimus namus ir augintinius...

Galiausiai Emilė atsirėmė į pagalvę ir atsidūsėjo, pajuto malonų pasitenkinimo jausmą.

– Daugiau nebegaliu valgyti.

– Net vyšnių? – Jis šypsodamas kilstelėjo pintinę.

Emilė atsakė šypsena.

– Aha.

Zakas krestelėjo pintinę.

– Tik vieną.

Jo vaikiškas žavesys buvo nepakenčiamas: Emilė liūdnai atsiduso, pavartė akis, atsisėdo ir ištiesė ranką.

– Gerai.

– Nagi. – Jis nupešė kotelį ir pamojo jai. – Arčiau.

Ji šiek tiek pasilenkė.

– Dar arčiau.

Dar truputį, ir ji sėdės įsitempusi, sukryžiavusi kojas.

Zakas sužiuro į jos iškirptę ir garsiai įkvėpė.

Emilė pažiūrėjo žemiau ir pamatė, kad chalatas prasiskyręs ir atidengia daugiau, nei reikėtų. Čepsėdama sudejavo ir truktelėjo vieną chalato skverną prie kito.

Buvo nebe jauku, o geidulinga ir intymu.

Zakas pamojo pirštu.

– Arčiau.

Įsidėjęs ryškiai raudoną uogą laikė tarp lūpų ir šnairavo į ją.

Emilė akimirką, o gal kelias, dvejojo. Bet pagunda buvo stipresnė.

Nuleidusi rankas ant lovos ištiesė kojas, pasimuistė ir atsistojo keturiomis. Zako akys šelmiškai spindėjo, sunokusi vyšnia tebebuvo tarp lūpų ir toliau gundė. Bet kai Emilė palinko į priekį, išdykėliškai šyptelėjo ir pradėjo ropoti link jo, Zako šypsena pamažėle išblėso.

Jis neatitraukė akių nuo jos iškirptės, paskui pažvelgė į veidą. Ak, ji žino, ką daro. Gerai. Svaiginama galia buvo it adrenalino injekcija į veną: Emilė lėtai slinko pirmyn ir galų gale atsidūrė visai šalia. Trūksmingas Zako alsavimas glostė jai skruostus, Emilės lūpos buvo labai arti, bet vyšnios nepalietė. Zakas spinduliavo karštį, lyg kas būtų įskėlęs ugnį. Viską išdavė visaregės akys, kurios skverbėsi į ją, stebėjo, vertino, laukė kito judesio, mėgavosi – buvo matyti iš įtempto jo veido išraiškos, kai Emilė atsargiai įkvėpė ir palinko dar arčiau.

Kai ji palietė vyšnią ir suleido į ją dantis, Zakas vos neužspringo. Ji nusišypsojo ir atsitraukė, kramtė vyšnią, o nepaprasto saldumo sultys nudažė jos lūpas.

Akimirkos įspūdis buvo toks ryškus, kad Zakui teko kovoti su vis didėjančiomis geismo bangomis. Emilė vilkėjo jo chalatu, sutaršytais plaukais, krintančiais ant pečių ir kaklo, tarp jų – putlios krūtys. Žydros Emilės akys šelmiškai blykčiojo.

O dar tas vienas ryškiai raudonas šviečiantis sulčių lašelis ant apatinės lūpos...

Ji buvo bekišanti liežuvį, bet Zakas ją aplenkė – palenkė galvą ir pavogė jį, nulaižė ir įtraukė apatinę lūpytę. Jos dejonė veikė kaip žibalas įkaitusias žarijas.

Juodu sėdėjo ir bučiavosi, rodės, amžinai. Saldūs, lipnūs, goslūs vyšniniai bučiniai, kuriuos pertraukė tai juokas, tai gašlus šypsnis. Ir tada nuotaika pasikeitė, bučiniai tapo gilesni, alsavimas susimaišė, liežuviai – taip pat.

Ji jautė vyšnių, baltojo vyno ir alyvuogių skonį. Zakas giliai alsavo, uosdamas erotišką aromatą, kurį papildė maisto kvapas. Pojūčiai paaštrėjo, kai jo kūnas ėmė reaguoti, reikalavo ko nors imtis.

Reikėjo turėti nežmogiškų galių, kad galėtum atsiplėšti nuo angeliškų Emilės lūpų. Tyli jos aimana ir iš jaudulio išplėstos akys triuškino Zaką.

Jis akimirksniu pakilo ir ištiesė ranką.

– Eikš pas mane.

Emilė suvirpėjo. Ji nedvejodama ištiesė ranką.

Jis vedėsi ją į vonios kambarį, blanki miegamojo šviesa prasibrovė į tamsą ir nušvietė didžiulį fantastišką chromo ir baltų plytelių kūrinį su stoglangiu ir kampe įrengta vonia.

Kai jis norėjo įjungti šviesą, Emilė jį sulaikė.

– Ar kas nors gali pamatyti?

Jis vyptelėjo.

– O kaip tu manai?

– Manau, kad... ne.

– Na jau, tu puikiai žinai. – Jis įgudusiomis rankomis nuvilko jai chalatą, prispaudė ją prie kriauklės, ir nuogas Emilės užpakaliukas prigludo prie šaltų plytelių.

Jos nuostabą nustelbė dejonė, nes Zako rankos suėmė jos rankas, įkalino ir lūpomis palietė jos lūpas. Tyliai spragtelėjęs jis įjungė šviesas, kurios užliejo juodu auksiniais spinduliais.

– Nejau tau rūpi, Emile? – paklausė bučiuodamas. – Kad kas nors eis paplūdimiu ir mus pamatys? Arba kokie mes... – Ji aiktelėjo, kai jo ranka atsirado tarp jų, kai palietė pačią jautriausią jos vietelę. – Tokie aistringi? Susijaudinę?

– Taip.

Zakas jau pažinojo jos kūną, žinojo, kada ji geidžia jo. Šiurkščiu smakru perbraukė kaklą, palenkęs galvą surado pabrinkusį spenelį.

Emilė inkštė, jos klubai krustelėjo, kai pajuto aistringą sprogimą, kai pulsas patankėjo nuo stiprių pojūčių.

– Palauk, mieloji, – sušnabždėjo Zakas, suėmė jos pečius ir atsuko į veidrodį.

Ji pamatė šešėliuose skendintį savo atspindį, plačias akis, išsidraikiusius plaukus ir nuogą kūną, palinkusį virš kriauklės. O už jos stovėjo Zakas, ranka glostė jai užpakaliuką, paskui nugarą, o jo akys buvo apsunkusios nuo geismo.

– Koks grožis, – sumurmėjo jis ir pakėlęs akis pamatė, kad ji stebi jį veidrodyje. Jo žvilgsnis smigo į jos akis, žiūrėjo ilgai, ir tada Emilė suprato, ko jis laukia.

– Taip... – iškvėpė ji.

Jo lūpose sužibėjo geidulinga šypsena.

Ji sulaikė kvapą, kai jis suėmė jos šlaunis, keliu praskyrė kojas ir skubiai įsiskverbęs iš už nugaros pratrūko.

Ach... Nuostabus pasitenkinimas, kurį jis suteikė, veidrodyje susitikusių akių žvilgsnis, šešėlis ir blanki auksinė šviesa, žaidžianti jo veide, kuris akimirkai sustingo, pajutęs ekstazę.

Buvo pernelyg karšta, per jautru, bet Zakas negalėjo atsitraukti. Emilė jį visiškai apsvaigino – aistra ir jo rankų glamonėms lengvai pasiduodančiu kūnu. Gilyn, atgal.

Zakas susiūbavo ir išėjo, Emilė sušnypštė:

– Zakai...

Jos lūpos kuždėjo jo vardą, maldavo, geidė jo, kone vertė pajusti orgazmą. Bet jis sugriežė dantimis, suspaudė jos šlaunis ir vėl skverbėsi vidun.

Emilė buvo atvira ir pažeidžiama, bet veidrodyje neatitraukė nuo jo akių, – tamsių, apsiblaususių akių, stebinčių jį aistros įkarštyje.

O Zaką tai dar labiau jaudino. Kai jis išėjo ir ketino įsibrauti giliau, Emilė vos gaudė kvapą, buvo užsimerkusi, užvertusi galvą, alkūnes įrėmusi į kriauklę ir ritmingai siūbavo. Judėjo kartu su juo, darniai, o jis negalėjo galvoti apie nieką kita, tik apie judesį, kad ištvertų dar nors kiek. Zakas pasilenkė ir apkabino jos liemenį, ilgai ir aistringai bučiavo jai sprandą ir judėjo vis greičiau. Pajuto, kaip Emilė suvirpėjo ir aiktelėjo. Ji netikėtai šūktelėjo ir plačiai atsimerkė.

Kai pajuto, kad ją supurtė orgazmas ir ėmė kankinamai pulsuoti, Zakas galiausiai pasidavė, jų aimana sklido ir aidėjo didelėje erdvėje.

Galų gale jie išsimaudė didžiulėje vonioje, lėtai nutrynė vienas kitą, apdovanodami šlapiais bučiniais. Paskui Zakas apkabino Emilę ir prisitraukė, pasisodino sau tarp kojų. Jie mirko burbuliukuose, jis nuleido smakrą jai ant peties, o rankos nejučia glostė jos rankas.

Emilė įtraukė karštos drėgmės, garai kvepėjo sandalmedžiu ir vanile: ji stebėjosi, ar galėtų būti nuostabesnių akimirkų nei gulėti šlapiai ir nuogai mylimo vyro glėbyje.

Bauginanti tiesa paaiškėjo, kai dangų nudažė ryškiai raudonas saulėtekis.

Ji myli vyrą, su kuriuo gali būti tik laikinai. Juos sieja tik Žzinė trauka.

Emilė stipriai užsimerkė, pasiryžusi mėgautis akimirka, o ne pažvelgti į akis tikrovei.

Bet kaip ji gali negalvoti apie tikrovę, kai tvirtas Zako kūnas prigludęs jai prie nugaros, o rankos savininkiškai dengia krūtis?

– Važiuojam kartu į Kelo vestuves, – Zakas švelniai pertraukė tylą.

Emilė tebebuvo stipriai užsimerkusi.

– Kodėl?

– Nes noriu, kad ten būtum.

Aš irgi noriu ten būti. Labiau už viską. Bet ji prikando lūpą ir neištarė nė žodžio.

Tylėdama atsisuko, suteliūskavo vanduo.

– Juk esi mano padėjėja. Niekas neklausinės, kodėl tu su manimi.

Nuostabu.

– Ne tai svarbiausia.

Zakas, regis, nepatikėjo ja.

– Na?..

Bet kodėl tai atrodo... Ne taip. Lyg ji būtų peržengusi ribą, kurią juodu nusibrėžė. Ji yra jo meilužė, ne mergina. Jie nesidalija niekuo, tik kūnais.

Netiesa, – priminė tylus vidinis Emilės balselis. – Yra pasitikėjimas. Pagarba darbe. Jis žino apie tave daug dalykų, asmeninių problemų ir būna šalia.

Taip. Bet jei žinotų viską – neštų kudašių.

– Juk tai tavo brolio vestuvės, Zakai. Susirinks visa šeima. Jie, žinoma, nenorėtų, kad...

– Aš noriu. – Jis ištiesė rankas ir prisitraukė ją, godžiai prigludo prie lūpų. – Nėra nieko, kuo pasitikėčiau ir kas galėtų būti ten su manimi.

Emilė norėjo paprieštarauti, bet jis lietė jos lūpas, ir norą ginčytis pakeitė geismas. Jos akių vokai nusileido. Kur tavo ilgasis mergelių sąrašas? Ir Emilė pirmąkart pajuto, kad nenori svarstyti jokių už ir prieš, nes jos širdyje buvo tik vienas atsakymas.

Ji jautėsi pavargusi nuo baimių ir dvejonių, kurios ją ilgai valdė. Zakui jos reikia. Todėl ji bus ten.

– Gerai. – Ji atiduso. – Aš važiuosiu.

– Puiku. – Jis pabučiavo ją, bet lyg nuolat didėjantis nuodų debesis jos pilve vis tiek augo nerimas.

Penkioliktas skyrius

– Kodėl? – nerūpestingai tarė Eidžė, kai jos pietavo Medisone, Oasis centre, o kovo karštis svilino gatves. – Nesvarbu, kad santykiuose kyla daugybė sunkumų, poros vis tiek susitinka pasimylėti.

Emilė pažvelgė į tolimą staliuką, kur žiūrėjo sesuo, ten sėdinti porelė pirma atvirai riejosi, o dabar aistringai bučiavosi.

– Tai klausimas ar teiginys?

Sesuo pakėlė ryškiai mėlynas akis į Emilę.

– Kalbu apie judu su Zaku.

– Ir aš nesuprantu, ką tu čia kalbi.

– Nesąmonė. Tu myli jį. Spėju, kad ir jis tau kažką jaučia, nes jau du kartus buvo virtęs tavuoju riteriu žėrinčiais šarvais. Bet tu nesikalbėjai su juo, tiesa?

– Mūsų santykiai kitokie.

– Teisingai. Aptarkime dar kartą, gerai? – Andželina sukryžiavo rankas ir pervėrė Emilę griežtu žvilgsniu. – Pagrindinio taško pristatymas buvo didžiulis, tviskantis, viešai išliaupsintas debiutas. Uždirbai jam krūvas pinigų ir pateikei išsamią ataskaitą už tai, kad jis tau viską patikėjo. Be to, jis dovanoja tau pritrenkiančius Louboutin batelius Kalėdų proga, kurie, beje, kainuoja šimtus. Paskui tu renkiesi mane, o ne Poną Saldainiuką, ir kvieti paatostogauti. Ačiū, aš pamaloninta... – Eidžė papurtė galvą, negalėdama patikėti. – ...bet, dėl Dievo meilės, kodėl?

– Jau sakiau, – sumurmėjo Emilė, prisigrūdusi į burną salotų. – Manau, kad po pristatymo žmonės pradėjo įtarinėti.

– Ak, liaukis. Jūs kartu jau... – ji mintyse paskaičiavo, – ...kokius keturis mėnesius.

– Dvidešimt vieną savaitę.

Andželina patenkinta kilstelėjo antakius.

– Ir tik dėl sekso, taip? Teisingai. Manau, tu griebiesi šiaudo. Gal nenori, kad viskas baigtųsi laimingai. – Ji nusišypsojo, kai padavėjas pripylė į taures vandens, jis atsakė šypsena ir nuraudęs nuėjo.

Emilė papurtė galvą.

– Kaip tau pavyksta? – paklausė ji keisdama temą.

– Kas? – Andželina krestelėjo raudoną plaukų sruogą ant pečių ir kibo į dvisluoksnį sumuštinį.

– Priversti vyrus klauptis ant kelių.

– Spėju, tai geri genai, – ji kalbėjo pilna burna, bet šypsojosi. – Mūsų mama buvo žavi, bet narkotikai ir alkoholis sunaikino grožį. Grįžkime prie tavęs. Kodėl Zakui nieko nepasakei per Pagrindinio taško pristatymą?

– Gal juokauji? Neturėjau laiko net kvėpuoti, o tuo labiau likti viena ir spręsti asmenines problemas.

– Gerai, o... Naujųjų metų vakarėlis? Tinkamas laikas, kai išgeri, atsipalaiduoji... – Andželina pakrutino antakius. – O dar tas bučinys vidurnaktį?..

Emilė papurtė galvą.

– Mes buvome prabangiame Pagrindinio taško bute...

– Puikiai skamba.

– Aplink buvo minia darbuotojų iš Valhalos, – pabrėžtinai išdėstė Emilė. – Mes visi valgėme, gėrėme ir grožėjomės fejerverkais virš Sidnėjaus uosto. Vengiau Zako... – O gal jis jos vengė? – Sekmadienį po renginio su Megana ir jos draugėmis vaikštinėjome po parduotuves ir po kelių dienų grįžome namo.

Andželina prunkštelėjo ir atsilošė.

– Kaip nuobodu. Kodėl jis nieko nesakė?

– Tikriausiai dėl to, kad jam gerai taip kaip yra.

– Nejau taip gali būti? Kas jam nepatinka? – nuoširdus sesers pasipiktinimas prajuokino Emilę. – Ir kodėl tu nepaklausei jo?

– Žinai kodėl. Aš šiuo klausimu esu silpnavalė. Nenoriu sugadinti laiko, kuris mums dar liko. Beje, aš pažįstu jį. Zakas myli moteris. Tik niekada neįsimyli.

Eidžė kone numetė savo sumuštinį ir paėmė servetėlę.

– Na, dabar tu juo ne tik tiki.

– Mes sutarėme, kad tai bus tik seksas.

– Iki kada tai bus tik seksas? Tu pražydai, Em. Pasižiūrėk į save. – Ji įsispitrėjo į gėlėtą sesers suknelę. – Visa tai ir dar padori pora batų. Tau dar yra vilties.

Emilė pavartė akis.

– Ačiū.

– Prašom. – Andželina švelniai petimi niuktelėjo Emilei. – Ir mudvi žinome, kad tai yra daugiau nei tik drabužiai ir išvaizda. Žmonės keičiasi, pažvelk į mane.

Emilė vangiai šyptelėjo.

Andželina pakėlė jos taurę su vandeniu ir nusišypsojo.

– Jei pabėgęs nepilnametis nusikaltėlis gali pasikeisti po šlovingos nusikaltėlio karjeros, – ji teatrališkai mostelėjo taure, – tai sesutė gali susirasti vaikiną, kuris tikrai ją myli. Teisingai?

Emilė gūžtelėjo pečiais ir stumtelėjo pomidoro gabalėlį prie lėkštės kraštelio.

Andželina atsiduso ir uždėjo delną Emilei ant rankos.

– Em, tau nereikia svarstyti privalumų ir trūkumų, supranti? Kartais reikia klausyti širdies ir vadovautis ja, nesvarbu, kokios bus pasekmės. – ji kilstelėjo antakį ir šakute persmeigė Emilės pomidoro gabalėlį, – O kvailos biuro darbuotojų lažybos yra grynas niekniekis, nes tu išeisi greičiau nei po mėnesio.

Po pusvalandžio Emilė kilo liftu iki biuro. Andželina kalbėjo protingai. Na, ji visada kalba protingai. Bet kažin, ar ir šįkart sesuo teisi.

Emilė atsisėdo prie stalo ir į stalčių įgrūdo rankinę.

Mėnesiai iki Pagrindinio taško pristatymo prabėgo kaip vanduo. Likus dviem savaitėms, ji persikėlė į Sidnėjų, kad galėtų prižiūrėti, kaip ruošiamasi, bet net ir per tą trumpą laiką pajuto praradimo kartėlį. Žinoma, keturiolika dienų praleido gyvendama ir kvėpuodama vien darbu, bet švintant, kiekvieną sekundėlę, busdama iš gilaus miego, ji suvokė, jautė tai dideliame viešbutyje ir šaltuose pataluose. Tuštumą.

Buvo skaudu. Pristatymo vakarą ji matė, kaip Zakas sukiojasi aplink, jo buvimas ir pakili nuotaika veikė Emilę, vos ji pažvelgdavo į jį. O kai jis išskyrė ją iš visų, išliaupsino jos darbą ir pasveikino turtingų ir įtakingų žmonių minioje, nerūpestingas pakštelėjimas nutvilkė skruostą.

O vėliau, prieš saulėtekį, įkvepianti ir pakili jo nuotaika sustiprino aistringą jų susijungimą.

Pasakyk jam, ką jauti.

Emilė atsiduso, paėmė bloknotą ir rašiklį ir peržiūrėjo telefono žinutes. Pasižymėjusi skambučius, atvertė kitą puslapį ir neskubėdama brėžė liniją žemyn, padalijo lapą į du stulpelius – privalumų ir trūkumų.

Kiekvieną naktį jo glėbyje jos kūnas atsigaudavo. O dieną kildavo sunkumų. Įtampa paralyžiuodavo mintis, ir ją viskas nervindavo.

Nors viešumoje Zakas buvo nepriekaištingas platoniško šefo pavyzdys, jam net nereikėjo stengtis.

Kas bus, jeigu ji viską išdėstys, o jis liks abejingas? Pajus gailestį? Mandagiai padėkos? O gal dar blogiau? Gal jis nutrauks santykius? Emilė užgniaužė besiveržiantį nerimą. Jeigu kelias pastarąsias savaites laikas bėgo kaip vanduo, tai iki jos išvykimo likusios savaitės slinks lėtai, jei jis atstums ją, ypač dėl to, kad ji sutiko važiuoti į dviejų dienų jo brolio vestuves.

Vadinasi... Ji spragtelėjo ir atidarė aplanką kompiuteryje. Reikia surašyti reikalavimus padėjėjai, kuri ją pakeis.

Kai atsilapojo durys, Emilė maloniai šypsodama pakėlė akis, nors mintys skrajojo visai kitur.

Šypsena sustingo, kai ji pamatė policininką.

Prisiūtos juostelės rodė, kad jis yra kažkoks aukštas pareigūnas, gal koks vyresnysis seržantas arba vietinio policijos komisariato viršininkas. Nerimas suspaudė pilvą, kai Emilė pagalvojo apie blogiausia.

Būk rami. Elkis paprastai. Emilė sukando dantis. Nuostabu. Ji seka motinos pėdomis.

– Kuo galiu padėti, pareigūne? – ramiai paklausė ji, nustūmusi prisiminimus.

Policininkas po ranka pasispaudė kepurę.

– Ar yra Zakas?

– Palaukite, pažiūrėsiu. Gal galite prisistatyti?

– Vyresnysis seržantas Metjusas.

Emilė grakščiai atsistojo, nuėjo prie Zako kabineto durų ir pasibeldusi užėjo.

– Tave nori pamatyti policininkas, – pasakė ji, kai jis pakėlė akis nuo kompiuterio ekrano.

Zakas žvilgtelėjo jai pro petį ir nusišypsojo.

– Timai! – Zakas atsistojo ir atsirėmė į stalą. – Kuo galiu padėti?

Kai policininkas niūriu veidu praslinko pro Emilę, Zako šypsena išblėso.

– Išeidama uždaryk duris. Ačiū, Emile, – pasakė Zakas.

Ji padarė ko prašoma ir sugrįžo prie savo stalo. Pilve kaupėsi baimė. Tai nesusiję su ja. Negali būti.

Bet vis dėlto... Ji įkvėpė. Turėtų būti rimčiau nei nesumokėtas mokestis už automobilių stovėjimą, kad vyresnysis seržantas aplankytų asmeniškai.

Ji išgirdo, kaip Zakas tyliai šūktelėjo. Po kelių akimirkų policininkas išėjo, jo lūpos buvo griežtai suspaustos.

Emilė palydėjo jį akimis ir puolė pas Zaką. Jis nustebęs purtė galvą ir spoksojo į dokumentus, kuriuos laikė rankose.

– Kas atsitiko?

Jis atsisuko, ji priėjo arčiau.

– Heilė padavė mane į teismą dėl smurtavimo. – Jis numetė įsakymą ant stalo, ranką užsidėjo ant liemens.

– Ką? – Emilė akimoju uždarė duris.

– Orderis sulaikyti už smurtavimą.

– Žinau, ką tai reiškia. – Ji nutilo, stengėsi likti rami, nors pyktis surakino gerklę. – Keršija už tą naktį, kai pasirodė prie tavo namų durų.

Jis suglamžė lapus ir riebiai nusikeikęs nusviedė, bet kai Emilė žengė prie jo, pajuto, kaip Zakas niršta, ir sustojo.

– Ji meluoja, Zakai. Mes abu žinome, kad tu nieko nepadarei.

Jo žandikauliai buvo įtempti, akys žvilgėjo.

– Koks skirtumas... Jau vien kaltinimas kiek žalos pridarys. Turiu paskambinti Džošui. – Paėmęs telefoną jis surinko numerį.

– Zakai, – garsiau ištarė ji, bet jis nekreipė dėmesio.

Emilė priėjo ir neleido jam paskambinti, todėl buvo apdovanota rūsčiu žvilgsniu. Buvo skaudu stebėti, kaip jis stengiasi susitvardyti ir neparodyti jausmų. Kad ir kokia būtų jos praeitis, dabar labiau nei kada nors anksčiau Emilė troško, kad kiekvieną jai nutikusį bjaurų įvykį, po kurio ji tapo tokia, kokia yra dabar, būtų galima ištrinti ir laiką atsukti atgal.

– Aš irgi ten buvau, atmeni? – pasakė ji. – Ir pasirašysiu viską, ko reikia, kad tik tai paliudyčiau.

Zako išraiška sušvelnėjo.

– Tu tai padarytum?

Ji linktelėjo.

– Taip.

– Kodėl? – Jis susiraukė. – Juk mes tiek stengėmės, kad mūsų santykiai liktų paslaptyje.

Nes myliu tave.

Ji pajuto, kaip užplūdo baimės banga – net žengtelėjo atgal, beviltiškai stengdamasi išvengti jo žvilgsnio. Vėl pradėjo kalbėti apie orderį sulaikyti.

– Todėl, kad taip bus teisinga. – Ji nuėjo ir pakėlė popierius, pradėjo juos lyginti, o Zakas įsmeigė akis į dokumentus; jo mintys skriejo šuoliais. Ji tikrai ketina peržengti ribą ir rizikuoti savo privatumu, atskleisti savo asmeninį gyvenimą, kad kiti jį išnarstytų ir apkalbėtų.

Taip, jis nori įžengti į asmeninę Emilės erdvę, bet tik ne šitaip.

Zakas papurtė galvą ir paėmė popierius.

– Ne.

– Ką reiškia ne?

– Turiu advokatą. Jis viską sutvarkys, nesuk galvos.

– Kaip? – Ji prispaudė rankas prie klubų. – Turi kreiptis į teismą, nebent ji atsiimtų savo kaltinimus, o tai, mano manymu, nelabai tikėtina. Ji pažeminta, Zakai, ir nori tave įskaudinti. Ir padarys tai, pakenkdama tavo įmonei.

– Tu ją pervertini. – Jis nušveitė popierius ant stalo. – O dabar, jeigu leisi, aš paskambinsiu.

Emilė tik spoksojo į jį, negalėjo pajudėti, Zakas taip pat perliejo ją žvilgsniu. Bet, nors ir buvo suirzęs, jo akyse spindėjo susižavėjimas. Jos skruostai buvo raudoni, akys patamsėjusios iš pykčio, rankos spaudė klubus, viena koja buvo priekyje. Velnias, ji atrodo nepaprastai žavingai.

– Emile.

– Gerai. – Ji atsiduso prieš apsisukdama ir išeidama iš kabineto.

Kaip ir reikėjo tikėtis, Džošas Keransas buvo nepasiekiamas. Todėl Zakas paskambino savo advokatui Endriu, kuris liepė nebendrauti nei su Džošu, nei su Heile. Kai Emilė įkišo galvą ir paprašė, kad ją išleistų papietauti, Zakas abejingai linktelėjo galva, jis stengėsi sugrįžti prie darbo.

Bet į mintis įsibrovė baimė, kuri kėsinosi į jo verslą. Jis negalėjo sėdėti sudėjęs rankų, bet Endriu jam neleido ko nors imtis.

– Likusią savaitės dalį stenkis mažiau rodytis, – paliepė jis. – Važiuok į brolio vestuves. Aš susitarsiu dėl skubaus teismo posėdžio, ir mes viską išsiaiškinsime teisme.

Bet Zako tai nė kiek nenuramino.

§

Ankstyvą penktadienio rytą jie įsėdo į lėktuvą Sidnėjuje, po valandos persėdo į mažutį lėktuvėlį, kuris nuskraidino juos į vakarus, į Parkesą.

Emilė tylėjo, kol jie važiavo pro Eukaliptų krioklius, paskui – dulkėtu keliu iki Džindalio, retai apgyvendinto kurorto, kur Kelas turėjo vesti savo sužadėtinę. Emilė, žinoma, jautė, kad Zako nuotaika nebus džiaugsminga, bet visiškas užsisklendimas kėlė nerimą.

Ji dukart paklausė: Ar gerai jautiesi?, o jis tik linktelėdavo ir trumpai atsakydavo: Taip.

Ir nė kiek nenuramino.

Galų gale, kai baigėsi dulkėtas kelias, ji pamatė Džindalį.

Sodyba buvo milžiniška; žalias banguotos skardos stogas spindėjo saulėje ir dengė didžiules, storas grublėto cemento sienas. Geležiniai verandos turėklai buvo išpuošti baltais ir sidabriškai melsvais kaspinais, žalios sidabrinių eukaliptų šakelės atrodė lyg puokštelės tarpeliuose. Didžiuliuose moliniuose vazonuose žydėjo gėlės, išdėliotos prie melsvo tako, juosiančio mažutį žole apaugusį kiemelį, ir vedė prie laiptų, iki pat dvivėrių milžiniškų medinių durų.

Už pagrindinio pastato Emilė pastebėjo priestato karkasą. Kairėje buvo patiestas kitas melsvas kilimas, nutiestas iki vestuvių palapinės, už kurios stoviniavo būrelis svečių.

Kai Emilė atidarė automobilio dureles, pajuto vėlyvo vakaro šilumos bangą, ir jai užėmė kvapą. Ji akimirkai stabtelėjo, paskui nustebo: šiltame vėjelyje pleveno pažįstama klasikinė melodija.

– Mocarto Koncertas dviem fortepijonams, – sumurmėjo ji ir už ausies užsikišo plaukų sruogą.

Zakas, traukdamas iš bagažinės lagaminus, pakėlė į ją akis – pirmą kartą per visą kelionę.

– Tau patinka klasikinė muzika?

– Man patinka Mocartas, – atsakė ji ir ant peties užsidėjo rankinės rankeną. – Milijardą kartų žiūrėjau Amadėjų. Man sakė, kad tai buvo mėgstamiausias mano dėdės Žlmas.

– To, kuris paliko tau butą?

Ji linktelėjo.

– Niekada nežinojau, kad mama turi šeimą, kol su manimi susisiekė dėdės advokatas. – Ji stipriai užtrenkė automobilio dureles. – Kaimynai pasakojo, kad jis buvo geras vyrukas. Jis žiūrėdavo Žlmus su Kite iš One B kiekvieną šeštadienio naktį.

Emilė leido jam apmąstyti tai, ką pasakė, kol lipo laipteliais. Tada atsivėrė durys, ir tarpduryje jie pamatė Kelą su būsimąja žmona.

Emilė stebėjo, kaip Zakas ramiai praėjo pro Eivą ir Kelą, kuris šiltai pasisveikino, ir vestuvių svečius, su kuriais reikėjo neišvengiamai susipažinti. Jeigu Zako šypsena ir buvo nenatūrali, o pečiai per daug įtempti, – Emilė nieko nesakė. Tai, kad jis yra čia – jau didelis pasiekimas.

Jiems parodė jų apartamentus, du dailius kambarėlius, vieną šalia kito, baltos ir aukso spalvos su pačiame viduryje pastatytomis didelėmis lovomis su baldakimais. Kai Zakas padėjo jos lagaminą ant lovos, Emilės žvilgsnis nuslydo prabangiu užtiesalu ir šiugždančiu baldakimu, kuris buvo toks didelis, toks rėžiantis akį, kad atrodė kaip milžiniškas dramblys porceliano parduotuvėje. Ir pašaipiai priminė, kad viskas dabar bus kitaip.

Emilė pakabino savo kostiumėlį, spintos durimis atsitvėrė nuo Zako.

– Kelintą tuoktuvės?

– Septintą. – Jis išsitraukė kaklaraištį ir atsisegė viršutines marškinių sagas, atsivėrė gundantis įdegęs kaklas.

Emilė nurijo seiles.

– Pasikalbėsi su Kelu ir Viktoru?

– Kažin, ar pavyks išsisukti.

– Ne šito klausiu.

Jis nusišypsojo.

– Žinau.

Emilė nesikabinėjo, ji atsegė savo kostiumėlio dėklą. Kodėl, po perkūnais, ji sutiko? Juk čia vestuvės, šventė, sujungianti du įsimylėjusius žmones. Jeigu tai ne pliaukštelėjimas per veidą, tai kaip, po šimts, tai pavadinti?

– Paliksiu tave, išsipakuok daiktus.

Užteko vieno žvilgsnio. Vieno žvilgtelėjimo, kad suprastum, jog jį sukaustė įtampa, nes Zakas pagriebė savo lagaminą ir pasuko link durų, ir Emilei viskas paaiškėjo.

Ji atvažiavo dėl Zako ir visą savaitgalį bus tokia, kokios jam reikia – mergina, palaikomoji komanda, jausmus sugerianti kempinė. Jis pasitiki ja, net kalbėdamas apie šeimos paslaptis, nors toks pasitikėjimas ne tik žemino, bet ir vertė susigėsti. O dėl ko ji pasitiki juo?

Emilė jautėsi pavargusi slapstytis – nuo nutylėtų tiesų ir nuo darbo drabužių. Net nuo galimybės likti sudaužyta širdimi. Ilgus metus ji saugojo save, visi sprendimai buvo pagrįsti baime.

Emilė atsigulė ant lovos ir nieko nematydama spoksojo į uždarytas vonios kambario duris, į nublizgintas auksines rankenėles ir baltą žvilgantį medį, kol akyse pradėjo suktis taškeliai.

Ji pajuto ir baimę, ir jaudulį, net rankos ir kojos pradėjo drebėti. Ji tikrai tai padarys. Po vestuvių, po priėmimo. Pasinaudos akimirka ir...

Tada atskleis savo jausmus. Kad ir kas būtų.

Šešioliktas skyrius

– Kelumai Stivenai Preskotai, ar imi Eivą Mišelę Reilę... Emilė sužiuro į nuotaką, kvapą užgniaužė nuostabus vaizdas – tviskanti, nuostabi balto atlaso suknutė, apnuoginanti pečius, ir mažutė diadema, prilaikanti garbanotus juodus plaukus. Na, juk nuotakos išties švyti.

Paskui ji žvilgtelėjo į Kelą. Tamsus ir gražus, ryškiu prašmatniu kostiumu ir dangaus mėlio kaklaskare. Emilės dėmesį patraukė jo veidas, kupinas susižavėjimo ir laimės, ir pasididžiavimo, kai žiūrėjo į Eivą.

Emilė sunkiai rijo seiles ir stengėsi neapsiašaroti.

– Gerai jautiesi? – pašnibždomis paklausė sunerimęs Zakas.

Ji linktelėjo, bet negalėjo kalbėti.

Kai tylėdamas atkišo jai servetėlę, ji paėmė ją ir atsargiai prispaudė prie akių.

– Truputėlį... – Emilė pasivėdavo ranka ir sukikeno. – Niekada nesu buvusi vestuvėse.

– Tikrai?

– Ššš! – Šalia jų kairėje sėdinti įspūdingai pasipuošusi moteris susiraukė.

Emilė abejingai šyptelėjo ir be garso krutindama lūpas atsiprašė.

Zakas pasilenkė, jo lūpos buvo visai prie pat jos ausies.

– O kaip tavosios?

Emilė atsiduso ir įsmeigė akis į nuostabų reginį – Kelas ir Eiva davė įžadus.

– Miesto rotušėje pasirašėme dokumentus. Nebuvo jokių džiaugsmo ašarų.

Kai jaunieji pasibučiavo, jų džiaugsmas buvo kone apčiuopiamas, visi pratrūko juoktis ir sveikinti, o jie tebesibučiavo.

Ji papurtė galvą.

– Nemanau, kad buvo... na...

– Jausminga?

– Taigi. – Ji atkišo jam nosinaitę, Zakas paėmė ją, bet neatitraukė nuo Emilės akių. Ji nervingai nusišypsojo. – Kas?

– Man patinka tavo batai.

Ji vos nepaspringo juoku.

– Ačiū už juos. Pripažįstu, esu beviltiška, kai reikia nusipirkti apavą.

Jis nuleido akis į jos pėdas, žvilgtelėjo į leopardo raštų aukštakulnius, į kulkšnis, apjuostas perlamutro juostelėmis.

– Ar sakiau, kad gražiai atrodai?

Ji nuraudo.

– Nereikia.

– Bet aš noriu.

Šypsodamas pamerkė jai akį ir sužiuro į jaunuosius,

Emilei beliko nuryti dar vieną gniužulą. Širdyje užgimė viltis, krūtinėje pradėjo skleistis kuklus pumpurėlis.

– Zakai...

Jų pokalbį nutraukė jaunieji. Kelas ir Eiva priiminėjo sveikinimus, fotografavosi ir šypsojosi susirinkusiesiems. O Zakas negalėjo atplėšti akių nuo Emilės. Ji buvo ne toji griežta ir darbšti padėjėja. Su trumpučiu laisvai krintančiu gelsvu sijonėliu, balta šilko palaidine ir oranžiniu megztiniu pūstomis rankovėmis – drabužiai paryškino jos apvalumus, – Emilė atrodė elegantiškai ir žadino geismą.

Ji net nusiėmė akinius. Plaukai buvo paleisti, šviesios sruogos krito ant nugaros. Negalėdamas susilaikyti, Zakas paglostė jai nugarą, švelniai paglostė pirštais.

Ji pažvelgė į jį, nusišypsojo, o akyse vis dar žibėjo ašaros.

Štai tiesos akimirka.

Vestuvių garsai, žydinčios rožės, baigiamieji maisto tiekėjų ruošos darbai, įrankių skimbčiojimas – viskas neteko prasmės. Zako širdis suspurdėjo, kai pajuto užplūdusius jausmus, kurie atrodė labai galingi, net kvapą užėmė.

Jis beviltiškai, beprotiškai įsimylėjęs Emilę. Savo pedantiškąją padėjėją. Kuri slepia susižavėjimą sūrio pyragais ir kava su pienu. Kuri apkrauna savo stalą ryškiai rožiniais ir tamsiai mėlynais niekučiais. Kuri šoka tamsoje. Kurios skonis batams – apgailėtinas, bet apatiniai verčia iš kojų. Kuri laiko savo praeitį užrakintą ir nieko neįsileidžia.

Dar niekada nebuvo žūtbūt pasiryžęs sužinoti, kas būdinga moteriai. Emilė yra tikras iššūkis: mažos smulkmenėlės, apie kurias prasitarė, kėlė Zakui dar didesnį troškulį. Jam net pavyko susidaryti bendrą vaizdą, bet ji nepasakė nieko daugiau, nei jis paklausė.

Keistas elgesys. Zakas pradėjo ieškoti padavėjo. Jis puikiai suvokė, kad laikas senka. Kitą mėnesį ji paliks Valhalą – ne tik įmonę, bet ir jį.

Negrįš atgal, keliaus toliau. Kaip darė visą gyvenimą.

Ką, po velniais, darys jis?

Zakas tylėdamas stebėjo, kaip jo pamotė priėjo prie Emilės. Emilė nusišypsojo, ir jiedvi pradėjo smagiai šnekučiuotis. Zakas netikėtai suspaudė lūpas. Izabelė moka lengvai bendrauti su žmonėmis: šį bruožą ji atsinešė iš darbininkų luomo, kuriame nėra įmantrios turtuolių tuštybės. Zako akys vėrė Emilės veidą – kaip ji susiraukė, kai juokėsi, kaip laikė klubus – vieną atkišusi – ir tiesią nugarą.

Tada prie jų priėjo Viktoras, ir Zakas pajuto nerimą, kuris kėlė įtampą ir vertė prieiti.

– Tu Zako padėjėja ir mergina? – klausė Viktoras, kai Zakas priėjo, nešinas dviem taurėmis šampano.

– Taip. – Ji žvilgtelėjo į Zaką ir šypsodama padėkojo už šampaną.

Jeigu jis nebūtų stebėjęs tėvo veido, gal būtų nepamatęs trumpam jo veide šmėkštelėjusios išraiškos. Bet kai jų akys susitiko – Zakas aiškiai pamatė.

Tu miegi su savo padėjėja.

Paniekinamai kilstelėjo antakį, bet panieką greitai paslėpė abejingumas.

Zakas piktai dėbtelėjo. Beveik trisdešimties ir vis dar kelia nusivylimą – kenkia griežtiems Preskotų vardo autoritetams.

Jo pirštai nejučia suspaudė taurės kojelę, paskui jis išmaukė šampaną iki dugno.

Ei, tėvuk, eik velniop.

– Balandį pradėsiu studijuoti universitete, – pasakė Emilė.

– Ką studijuosi?

– Smulkųjį verslą. Ketinu būti gyvenimo būdo vadybininke.

Tankūs Viktoro antakiai pašoko.

– Kas tokia?

Štai kaip. Zakas susigrūdo rankas į kišenes ir vos susilaikė piktai nesuniurnėjęs.

– Gyvenimo būdo vadybininkė. Na, padėsiu klientams nusistatyti asmeninius tikslus, o paskui ir pasiekti juos.

– Kaip konsultantė karjeros klausimais, mielasis, – patikslino Izabelė. – Tik šiek tiek...

– Daugiau, – šypsodama pritarė Emilė. – Plačiau.

– Aišku. O ši profesija populiari? – paklausė Viktoras.

Zakas susiraukė. Tikėjosi, kad lengvabūdiškas Viktoro susidomėjimas yra persisunkęs užslėptu skeptiškumu. Bet skambėjo taip, lyg vyras būtų iš tikrųjų... susidomėjęs.

– Labai, – atsakė Emilė. – Ir gali būti nukreipta į verslą, į dideles įmones, vyriausybės skyriuose yra gyvenimo būdo patarėjų, pasirašiusių ilgalaikes sutartis, vadinasi, klientai yra pastovūs. – Ji žvilgtelėjo į Zaką. – Dirbdama Valhaloje, gavau naudingos patirties.

– Neabejoju. – Viktoras buvo tikras mandagumo įsikūnijimas, bet vis tiek skaudino Zaką.

Jis neabejojo, kad tėvas apie Emilę žino daugiau, nei ji numano. Zakas buvo visiškai tikras, kad išimčių nebūna, kaip ir jokių nuslėptų staigmenų. Žinojo, nes matė, kaip Viktoras stebi Emilę, kai niekas jo nemato. Viskas apskaičiuota – tėvas svarsto, kaip pasielgti. Jo žvilgsnis Zakui pažįstamas – kaip ir visi šviesoforai, įtaisyti Auksinės pakrantės greitkelyje nuo Banglentininkų iki Brodbičo.

Dieve, juk čia Kelo vestuvės. Turėtų džiaugtis dėl brolio. Po šimts, juk tikrai džiaugiasi. Vyrutis turi viską – mylimą žmoną, mielą kūdikį ir čia, vakarinėje Sidnėjaus dalyje, klestintį verslą. Bet kiekvieną kartą, pamatęs Viktorą ir pagalvojęs, kad reikia sutvarkyti VP Technologijų reikalus, jis susinervina. Kaip ir dabar.

– Jums reikia pasikalbėti, – anksčiau, dar kambaryje, jam pasakė Kelas. – Nesvarbu, ką jis padarė, Viktoras pasikeitė. Po perkūnais, jis net sutiko apsvarstyti mūsų pasiūlymus. Kai suprato, kad galės daugiau laiko skirti naujiems projektams...

– Kelai, aš atvažiavau ne kalbėtis apie darbą.

– Gerai. – Kelas kilstelėjo antakį ir pasitaisė kostiumą. – Tai ko čia atvažiavai?

– Tu – mano brolis. Čia tavo vestuvės, pamiršai?

– O Viktoras – tavo tėvas. Negali visą gyvenimą jo ignoruoti.

– Ir Emilė taip sako, – sumurmėjo Zakas, nejučia čiupinėdamas vestuvinius kaspinus, kuriuos jam patikėjo Kelas.

Brolis išsilygino rankogalius.

– Vadinasi, ji protinga mergina.

– Taip. – Zakas negalėjo nenusišypsoti. – Tikrai.

Galų gale, kai Kelas ištiesė ranką, Zakas jam ant delno padėjo žiedus.

– Pasiruošęs? – paklausė Kelas.

– Ar tu pasiruošęs?

Zakas pastebėjo, kaip suspindėjo brolio akys, o krūtinė nepastebimai pakilo, ir jis linktelėjo. Kas galėjo pamanyti, kad abejingasis darboholikas taip jaudinsis per savo vestuves?

– Aš jau seniai pasiruošęs, seni. Eime.

Dabar, kai saulė nusileido ir visi buvo pakviesti į vestuvinę palapinę, Zakas liko stoviniuoti verandoje ir stebėti. Atsišliejęs į turėklus, pasislėpęs nykstančios saulės šešėliuose ir suspaudęs delne taurę, jis stebėjo vyrą, kuris buvo jo tėvas ir skynėsi kelią pro minią, žiūrėjo, kaip vietiniai žmonės pagarbiai sveikinasi, kalbina ar nepelnytai apipila milijonieriaus legendos šlovės spinduliais.

Ar Viktoras šypsosi?

Zakas lėtai gurkštelėjo. Gal chirurgai padaro daugiau, ne tik pašalina auglį.

Kai Viktoras galiausiai prasiyrė pro žmones ir pakilęs laiptais dingo namuose, Zakas išgėrė šampaną, užgniaužė jausmus ir atsitraukė nuo turėklų.

Bet kai prisiartino prie durų, išgirdo balsą.

– Oi, atsiprašau!

Emilė. Bet kur atpažintų jos balsą.

– Ne, tai aš kaltas, – atsakė Viktoras. – Tiesą sakant, ieškojau tavęs.

Zakas stabtelėjo, smalsumas nugalėjo.

– Dėl ko?.. – Zakas kone girdėjo, kad Emilė šypsosi.

– Man pasirodė įdomus tavo verslo sumanymas.

– Tikrai?

Oho. Viktoras mėgina pasikalbėti. Zakas stovėjo sustingęs ir laukė, kur tas pokalbis nuves.

– Bet tu meti darbą dėl studijų?

Zakas susiraukė. Viktoras visada užduodavo tokius klausimus, į kuriuos žinodavo atsakymą.

– Taip, – lėtai atsakė Emilė.

– Drąsus žingsnis. Ypač turint omenyje dabartinę ekonomiką.

– Žinau. Universitete mokesčiai taip pat dideli.

– O kaip pradinis kapitalas?

– Turiu pakankamai, – atsargiai atsakė ji.

– Vadinasi, neužteks. Žinai, kad dauguma smulkių verslų žlunga per penkerius metus.

– Taip. Pone Preskotai...

– Emile. Eikime prie reikalo. Nežinau, ką tau Zakas apie mane pasakojo...

– Zakas nekalba apie savo šeimą.

– Tikrai.

Zakas įsivaizdavo, kaip Viktoras kilstelėjo tankius antakius. Nepatikliai.

– Tikrai. Aš dirbu jam. Mūsų santykiai... ne tokie.

– Bet juk jūs bendraujate?

Stojo trumpa tylos akimirka, ir Emilė atsakė:

– Nemanau, kad tai tinkamas klausimas.

Zakas nesusilaikė nešyptelėjęs. Mano šaunuolė.

Viktoras prunkštelėjo iš nuostabos.

– Taip, netinkamas. Bet leisk man pasakyti. Norėčiau tau kai ką pasiūlyti.

Vėl stojo tyla, tada pasigirdo šnaresys ir aiktelėjimas.

– Čia didelė suma, pone Preskotai, – tyliai pasakė Emilė.

Zakas paniuro.

Jis puolė ir vienu stipriu truktelėjimu atlapojo duris. Ilgame koridoriuje abu – Viktoras ir Emilė – atsisuko tą pačią akimirką nepaprastai nustebę. Per vieną sekundę Zakas pastebėjo čekį Emilės rankoje, nuraudusius jos skruostus ir rūstų Viktoro veidą.

– Ką, po perkūnais, čia darai? – Jis pagriebė čekį, žvilgtelėjo į gausybę nuliukų ir grąžino Viktorui, kurio išraiška atrodė neįskaitoma.

– Zakai, – ramiai pasakė Emilė. – Tavo tėvas tik...

Jis pasisuko į tėvą.

– Negali nebūti savimi, tėtuši?

Viktoras sukryžiavo rankas.

– Jeigu sekundėlei nusiraminsi, viską paaiškinsiu.

– Gal išlįsite iš koridoriaus?

Zakas apsisuko, išgirdęs Kelo balsą. Jis su Eiva, susikibę už rankų, stovėjo tarpduryje – abu buvo susirūpinę. Už jų girdėti tylus svečių šnabždesys: jie sustojo ir spoksojo.

Zakas paskubomis linktelėjo ir nuskubėjo pro juos į svečių priimamąjį.

Kankinosi stengdamasis suvaldyti įtūžį, bet mūšis buvo pralaimėtas. Praeitis užliejo didele banga, net skaudžiai užspaudė gerklę, gniuždė prisiminimai ir beviltiškas noras išsilaisvinti nuo dusinančios Viktoro įtakos.

Jis užvėrė duris.

– Man užtenka paslapčių. Jis, – Zakas dūrė pirštu į Viktorą, – siūlė Emilei pinigų. Daug pinigų.

Emilė žioptelėjo.

– Ką tu manai? – Zakas kilstelėjo antakį, spigino akimis Viktorą. – Kodėl jiems nepapasakoji, tėti?

– Zakai... – Kelo balsas skambėjo perspėjamai.

Zakas nekreipė dėmesio į brolį, akimirksniu pasisuko į Emilę.

– Norėjai juos paimti?

Gal visai netekai proto? Plačios jos akys kone klausė, lūpos sekundėlei prasivėrė, bet ji susičiaupė ir įsirėmė rankomis į klubus.

– O kaip tu manai?

Žinoma, kad ne. Zakas išsitiesė, kovojo su praeities demonais, bet nutylėjo.

– Tu, – Emilė įkvėpė ir pervėrė jį akimis, – esi idiotas, Zakai Preskotai.

Ji oriai pasisuko ir nukulniavo prie durų.

Negalėdamas patikėti, Zakas nurijo kartėlį. Ką aš padariau?

– Emile, palauk.

Kai Kelas atidarė duris, Emilė atsigręžė į Zaką, jos akys atrodė keistai ramios, veido išraiška – šalta.

– Turi pasikalbėti su savo šeima, Zakai.

Ir ji išėjo, o Kelas uždarė duris.

Ne. Negerai. Zakas puolė prie durų, bet jį sulaikė Vik toro balsas.

§

– Žinai, kad ji teisi, – ramiai pasakė Viktoras. – Tu moki būti idiotu.

Zakas jautė, kaip įtūžis degina, ir staiga metėsi prie tėvo.

– Nebandyk...

– Užsičiaupk, Zakai, – įsikišo Kelas. – Leisk jam paaiškinti.

– Ką čia aiškinti? – atkirto Zakas. – Jis davė jai pinigų, kad pasitrauktų, nes Preskotui yra netinkama. Juk tai tiesa, tėtuši?

Visi sutrikę susiraukė, o Zakas nusikvatojo, gerklę degino kartėlis.

– Pinigai viską gali. Ar ne taip sakydavai, tėti? Sumokėjai mamai, kad išeitų, kaip ir daugybei netinkamų mano merginų. Ir nepamirškime, kad nupirkai man vietelę Sidnėjaus universitete, taip?

– Manau, kad, – švelniai įsiterpė Eiva, – aš nueisiu pažiūrėti, kaip laikosi Emilė.

Kai ji paėmė savo vyro ranką ir spustelėjo, Zako pyktis atlėgo.

– Eiva... – Jį supykino nuo pasišlykštėjimo savimi. – Neketinau sugadinti jūsų vestuvių.

Ji numojo ranka.

– Ne sugadinai, tiesiog... pavertei įdomesnėmis. Regis, pradėsime naujas tradicijas, – pašmaikštavusi linktelėjo galva ir nusišypsojo Kelui. – Tik nežudykite vienas kito, gerai? – Šypsodama ji išplaukė pro duris ir uždarė jas paskui save.

Patalpa paskendo sunkioje tyloje. Zakas piktai žiūrėjo į Viktorą, atrodė, kad prisiminimai ir praeities nuoskaudos virto kietu akmeniu jo gerklėje. Išdrįsk, tėtuši, – jis spigino akimis. – Išdrįsk paneigti tikrovę.

– Žinai, dauguma buvusių merginų labiau domėjosi savimi nei tavimi, – prakalbo Viktoras.

– Neblogai, Viktorai, – sumurmėjo Kelas ir susmuko ant fotelio.

Zakas piktai dėbsojo.

– Bet viskas buvo gerai. Neturėjai teisės.

– Dar ir kaip turėjau! Saugojau tave!

– Nuo ko? Nuo savarankiškų sprendimų? Nuo motinos?

– Ji sirgo, Zakai! – pratrūko Viktoras. – Tau nebuvo net metukų, kai grįžau namo ir radau vieną vienutėlį vonioje! Dievas žino, kas būtų nutikę, jei nebūčiau ten buvęs.

Zakas giliai ir paskubomis įkvėpė, širdį raižė ledo šukės.

– Ne.

– Taip. Ji negalėjo susidoroti... su kūdikiu, su žmonos vaidmeniu, su nuolatiniu rūpinimusi ir atidumu, ir lūkesčiais. – Sekundei Viktoras susiraukė, bet greitai susigriebė ir kalbėjo toliau: – Ji norėjo išeiti, ir aš ją paleidau. Gyvenimas buvo maloningas.

– Bet ji dingo.

– Taip.

– Žinai, – tarė Zakas, – man prireikė daug laiko, kol susitaikiau su tuo, ką padarei. – Ir persibraukė ranka plaukus. Melagis. Nesusitaikei, visada jutai graužatį.

– Slėpiau nuo tavęs tiesą apie motiną, atleisk. – Viktoras suraukė antakius ir atsitraukė atbulas, jis gailėjosi. – Nenorėjau, kad galvotum, jog ji išėjo dėl tavęs.

– Bet niekada nieko nepaaiškinai. Klausinėjau, bet tu arba ignoruodavai sakydamas, kad ji negrįš, arba pakeisdavai temą. Jėzau, tėti, tu ne tik išmetei jos daiktus, bet ir sunaikinai visas nuotraukas!

– Aš supykau, – paaiškino Viktoras, – ir, pripažįstu, turėjau viską apgalvoti geriau. Tu buvai užsisklendęs atsiskyręs vaikas, o motina nebuvo pati geriausia.

– Todėl ją paleidai?

– Ne! – užkriokė Viktoras. – Tavo motina pageidavo privatumo. Paleidau ją su sąlyga, kad jai bus suteikta pagalba, o tu liksi su manimi. Taip, buvau supykęs. Taip, ilgai ją kaltinau. Bet nieko negalėjau padaryti. Ji nenorėjo, kad jos ieškotume, – nei tu, nei kas kitas. O mano rūpestis buvo užtikrinti, kad tu būtum saugus ir aprūpintas.

– Man reikėjo tėvo, tėti. – Kai Zakas, pajuto, kad balsas trūkčioja, nutilo ir nurijo seiles. – Bet tu visada dirbai. Man nereikėjo naujausio PlayStation, man reikėjo tavęs. Reikėjo, kad pasakytum tiesą, kad leistum pačiam klysti. Reikėjo...

Zakas užspringo, prisiminimai sukosi galvoje, skandino ir dusino. Vieną ranką jis panėrė į savo plaukus ir nuleido galvą. Po perkūnais, vyruti. Su-si-kaupk.

Sukandęs dantis galų gale pakėlė galvą.

– Ar žinai, kad niekada iš tavęs neišgirdau: Šaunuolis, sūnau? Nė karto.

Viktoras susiraukė.

– Esu įsitikinęs, kad aš...

– Nė kartelio.

Viktoras paraudo.

– Atleisk, Zakai, – sukuždėjo jis.

Zako akys išsiplėtė, kai jis pažvalgė į Kelą, taip pat priblokštą iš nuostabos.

– Ir aš nenoriu VP Technologijų, – įsismarkavęs pridūrė Zakas. – Aš projektuoju namus, tėti. Mėgstu savo darbą, ir man puikiai sekasi. Nesuprantu, kodėl jūs žūtbūt stengiatės mane įtraukti į įmonę, kuri manęs visai nedomina.

Jis nutilo. Oras vėso, kol abu broliai laukė Viktoro atsakymo. Kadangi visi tylėjo, Zakas pažvelgė į Kelą. Šis tik gūžtelėjo pečiais.

– Nes tai vienintelis būdas tave prakalbinti, – galų gale pasakė Viktoras.

– Kodėl negalime pasikalbėti telefonu?

Viktoro antakiai pašoko.

– Tu neatsakinėjai į skambučius. Prireikė grasinimų, kad tave čia pasikviesčiau.

Prakeikimas. Zakas delnu pasitrynė veidą. Tėvas kalba tiesą.

Jie abu tylėjo, kol Viktoras pasakė:

– Žinai, kai man surado auglį, pradėjau galvoti apie dalykus... daugiausia apie tai, ko gailiuosi. Kaip viską padaryčiau kitaip. Ir pirmoje sąrašo vietoje esi tu, sūnau. – Jis nusišypsojo – šykščia, savigraužos persmelkta šypsena, paskui sunkiai atsiduso. – Tai, kaip elgiausi su tavimi, nedovanotina. To gailiuosi labiausiai.

Kai teisybė buvo atskleista, Zakas pasijuto sukrėstas. Kažkokia kvailystė. Viktoras neatsiprašinėja, tuo labiau nekalba apie jausmus. Kada Viktoras Preskotas suprato, kad yra neteisus?

Tikriausiai tada, kai Kelas atsisakė Preskotų palikimo. Tikriausiai. Ir kai jis pamatė Emilę.

Emilė. Zakas sustingo, alsavo paviršutiniškai trūksmingai. Ką, po galais, jis padarė?

– Tai kam reikėjo to čekio?

Viktoras sukryžiavo rankas.

– Mano naujam projektui. Ieškau smulkių verslininkų, kad galėčiau jiems padėti. Pasiūlau Žnansinę paramą, jie dirba darbą, naudingą mums abiem.

Zakas žvilgtelėjo į Kelą, šis linktelėjo.

– Jis nemeluoja.

– Ir jeigu nebūtum įsiveržęs, – paaiškino Viktoras, – būčiau jai paaiškinęs.

Zakas kritiškai žiūrėjo į tėvą. Jo plaukai atrodė plonesni, žilesni. Po akimis – tamsūs ratilai. Akys, kurios paprastai būdavo griežtos ir rimtos, dabar atrodė paprastos –– akys žmogaus, kuris gyvenime patyrė ir pakilimų, ir nuopuolių, kuris beprotiškai ir aistringai dirbo dėl to, kuo tikėjo.

Dabar, žiūrėdamas į žmogų, su kuriuo atkakliai kovojo, Zakas viską suprato, ir jam buvo labiau liūdna nei pikta. Liūdna, kad viskas pasisuko taip, kaip ir turėjo būti, ir gaila metų, kuriuos prarado.

Nebuvo itin skaudu. Pirmąkart jo galvoje sukosi aiškus tikslas.

Zakas papurtė galvą.

– Ji nebūtų paėmusi.

– Hm. Na, – Viktoras atlaisvino kaklaraištį ir atsiduso, – aš bent jau pamėginau padaryti ką nors gero.

Zakas prisimerkė. Praeitis jį išmokė atmesti. Prieštarauti. Neigti. Bet tiesa kone kybojo ore, ir jos nebuvo galima paneigti ar ignoruoti.

Pirmąkart po šitiek laiko Zakas tikėjo. Ir tai pradžia, nors ir labai menka.

Jis atgailaudamas pažvelgė į Kelą.

– Atleisk, kad priviriau košės per tavo vestuves, brolau.

– Niekis. Ne tik manęs turėtum atsiprašyti, – atsakė Kelas.

Zakas linktelėjo. Kažin, ar galėtų dar labiau apsikvailinti?

Jis puolė prie durų, griebė už rankenos ir atlapojo jas.

– Turiu būti kitur.

Septynioliktas skyrius

Kai sučirškė Zako telefonas, jis žingsniavo takeliu, vedančiu iki svečių apartamentų. Norėjo nekelti ragelio, bet žvilgtelėjo į ekraną. Advokatas. Endriu.

– Parašiau tau žinutę, bet nepaskambinai.

– Atleisk. Buvau pokylyje. Kas nutiko?

– Geros naujienos, – tarė Endriu. – Panaikintas orderis suimti už smurtavimą.

Zakas sustojo ir pasitrynė smilkinį, pajuto palengvėjimą.

– Ačiū, drauguži. Aš tau skolingas.

– Ak, ne man. Kai atvykau į komisariatą, viskas buvo nutraukta.

Sumišęs Zakas dar kartą jam padėkojo ir padėjo ragelį. Gali būti, kad Heilė atsiėmė kaltinimus. Vadinasi...

Jis pabeldė į Emilės kambario duris. Palengvėjimas susimaišė su nerimu, kuris kas akimirką didėjo.

Galų gale durys atsivėrė, prie jų stovėjo Eiva. Ji nieko nepasakiusi nusišypsojo, paplekšnojo Zakui per ranką ir nuėjo.

Emilė atitraukė kostiumėlio dėklo užtrauktuką ir atvertė. Pamatęs ją nukaitusią, basą, į šalį nuspirtus batelius pajuto, kaip ima daužytis širdis ir tuštėja galva.

Ji net nepakėlė akių, kai jis švelniai uždarė duris.

– Išvažiuoji? – meiliai paklausė Zakas.

– Na, aš nemanau, kad būtų padoru čia likti. Ar ne?

Jis tylėdamas stebėjo, kaip ji pakėlė tvarkingai sulankstytus drabužius ir sudėjo juos į lagaminą.

– Emile. – Jis nutilo ir atsikrenkštė, tada pabandė dar kartą: – Paklausyk, aš...

– Neprivalai teisintis, Zakai. – Ji ir toliau pakavosi daiktus, nepakeldama akių. – Viskas gerai.

– Ne. Negerai. Ar gali... – Jis susiraukė, nes Emilė nuėjo į vonios kambarį.

Praėjo kelios sekundės, tad jis nekantraudamas priėjo prie durų ir vos išvengė susidūrimo, nes Emilė dumte išdūmė.

Kai jis sugavo ją už rankos, ji aiktelėjo.

Zakas nuleido rankas.

– Ar gali minutėlei sustoti ir pasikalbėti su manim?

Emilė žengtelėjo atbula, prie krūtinės prispaudė kosmetinę ir įsmeigė į jį abejingas akis.

– Apie ką?

– Apie tai, kad esu kvailys.

Jo lūpos viltingai suvirpėjo, bet Emilės liko suspaustos.

– Gerai. – Šįkart jis švelniau spustelėjo jai rankas ir pajuto drebuliuką, kurį Emilė stengėsi suvaldyti.

Zakas lėtai vedėsi ją iš tarpdurio, per kambarį, ir pasodino ant kietos pušinės kėdės, paskui pats prisėdo šalia, ant lovos krašto.

– Aš suabejojau, prisipažįstu. Ir vienintelis mano pasiteisinimas yra... Na... – Jis atsiduso ir gūžtelėjo pečiais. – Gerai, neturiu pasiteisinimo. Aš atsiprašau.

Galų gale ji pakėlė į jį akis ir atidžiai pažvelgė.

– Tu tikrai manei, kad paimsiu pinigus? Po visko, kas įvyko?

– Netikėjau nė akimirką, – tvirtai atsakė jis. – Tik buvau priblokštas, kad Viktoras gali šitaip pokštauti. Netekau žado, atleisk. Jis visą gyvenimą naudojosi pinigais kaip derybų įrankiu, o aš, stebėdamas jus, smagiai besišnekučiuojančius...

– Dariau tai dėl tavęs.

– Dėl manęs?

Ji numetė kosmetinę ant lovos ir atsipalaidavo.

– Stengiausi nekelti triukšmo. Norėjau, kad tavo tėtis būtų gerai nusiteikęs. Dėl tavęs.

Zakas krūptelėjo.

– Nepagalvojau.

– Na, taip. – Ji ryžtingai sukryžiavo rankas ir kojas – jos kūno kalba išdavė, kad dar ne viskas. Ne taip paprasta.

– Ar tu dėl manęs buvai susitikusi su Heile?

Ji trumpam suraukė antakius.

– Ne. Buvau susitikusi su Džošu.

Pamačiusi jo žvilgsnį, Emilė iškėlė galvą.

– Siūliau pagalbą, bet tu atsisakei. Todėl paskambinau Džošo padėjėjai ir sužinojau, kur jis pietauja.

– Ką jam pasakei?

– Tiesą. Mes pasikalbėjome. Aišku, kad Heilė apsimetinėja nuo tėvų skyrybų praėjusiais metais. Ji turi sunkumų, kai reikia išsiskirti su vaikinais.

– Ji...

Emilė vėrė jį žvilgsniu, leido jam pačiam prieiti prie išvados. Velnias, juk jis turėtų džiūgauti, kad viskas paaiškėjo, bet Zakas negalėjo galvoti apie nieką kita, tik apie tai, kad ji dėl jo paaukojo savo privatumą.

Šįkart ji ėmėsi iniciatyvos ir išgelbėjo jį.

O po tokio poelgio ji galėtų parašyti traktatą apie jų santykius. Ir tai turėtų kažką reikšti.

– Žinai, kad išties esi ypatinga? – šypsodamas sumurmėjo Zakas. – Ką, po šimts, be tavęs daryčiau?

Emilė sustingo, mėlynos jos akys ilgai ir kankinamai žiūrėjo jam į akis, kol sekundės pradėjo tirpti.

– Esu tikra, kad į mano vietą atėjusi darbuotoja bus puiki, – švelniai pasakė Emilė.

– Ne tai norėjau pasakyti.

Jie spigino vienas kitą akimis, kol oras apsunko nuo neištartų žodžių. Bet kai Zakas įkvėpė ir išsižiojo, Emilė prabilo pirma.

– Mano motina vartojo kokainą, gėrė ir sukčiavo dėl pašalpų, – išpoškino ji. – Nežinau, kas buvo mano tėvas... Motina buvo užmezgusi meilės romaną su vienu vaikinu, paskui grįžo pas Piterį, mano patėvį. Andželina, arba Eidžė, yra mano įseserė, vyresnė šešeriais metais. Kai man buvo penkeri, motina mus mokė vagiliauti parduotuvėse. Kai mus pričiupo, Šarlenė su Piteriu pabėgo, o mus išsiuntė į Viešųjų darbų skyrių, paskui – į globos namus, nes Globos rūpybos darbuotojai negalėjo surasti mano giminaičių. Man buvo dešimt metų. – Ji nutilo, pastebėjo, kad jis priblokštas klausosi, ir tęsė: – Eidžė pabėgo ir aš jos nemačiau, kol man suėjo dvidešimt treji, tada ji mane susirado pagal dėdės nekrologą. Taip, man teko patirti daugiau nei kam kitam, bet aš niekada nebūčiau paėmusi pinigų iš tavo tėvo. Niekada.

Galiausia ji nutilo, įkvėpė ir susičiaupė. Bet šviesiose jos akyse Zakas pastebėjo nerimą. Nerimą, kuris buvo giliai paslėptas ir pridengtas uolumu ir kruopštumu.

Emilę mirtinai gąsdino chaosas, nežinomybė ir netvarka.

– Pasakoju tai ne dėl to, kad man reikia užuojautos, – skubiai pridūrė ji, ir jos skruostai paraudo. – Aš tik... pamaniau, kad turėtum žinoti.

Tyla ir nerimo bei užuojautos kupinas Zako veidas įveikė Emilės šaltumą. Ji gynėsi juo nuo motinos girtuokliavimų, narkotikais pradvisusių pagirių, alkio kančių perpildytų dienų. Šarlenės ir Piterio barnių. Išvažiavimų viduryje nakties. Ir begalės atsisveikinimų.

Ji neketino tiek daug pasakoti, bet atrodė, kad lūpos atsirišo, ir ji negalėjo susilaikyti. Ir viskas dėl Zako: jis varė ją iš proto, ji neįstengė tvardytis. Jis įsibrovė į jos gyvenimą, sugriovė visas sienas, reikalaudamas atsiverti, o dabar ji nebegali jų atkurti, kad ir kaip stengtųsi.

– Aš esu tėvų paliktas vaikas, todėl nieko nuostabaus, kad vengiu prisirišti. Ilgus metus viską nešiojausi lagamine. Pasiruošusi bet kurią akimirką išvykti. Man prireikė kone amžinybės, kad įsigyčiau baldų. Aš niekada... – Nejaučiau, kad kam nors priklausau. Iki dabar. Emilė nurijo gumulą, pilve pajuto plazdėjimą.

Zakas pažvelgė į ją šiltai.

– Tavo praeitis nepasako, kas tu esi.

– Bet ji paveikia. Gerai tai žinai. Todėl ir pasakiau tau taip. Juk kalbėjome apie seksą, o ne jausmus.

Zakas krūptelėjo, lyg gavęs antausį.

– Manai, kad tarp mūsų daugiau nieko nėra?

Ji pradėjo alsuoti.

– O gal ne?

Jo veide atsispindėjo jausmai, kurių Emilė negalėjo perprasti.

– Tu man pasakyk.

Viskas. Jis nori žinoti tiesą, o ji dar niekada jam nemelavo. Bet neįveikusi nežinomybės prarajos, Emilė tik atsidūsėjo.

– Aš manau... – Ji ir vėl pažvelgė į neįskaitomą jo veidą, bet nusisuko. – Kad noriu daugiau. Jaučiu daugiau. Žinai, svarbiausia yra tai, kad jaučiuosi tave įsimylėjusi, ir man keista, net baisu. Bet tai nereiškia, kad...

Ji cyptelėjo iš nuostabos, nes Zakas puolė prie jos ant kelių.

Jos riešus suspaudė stiprios rankos, įdėmios akys nutildė, susirado jos akis, ir Emilė pastebėjo, kokios tamsios jo akys, ir kaip šypsosi jo lūpos.

– Emile. – Jis nutilo ir giliai įkvėpė, užsimerkė, paskui įsmeigė į ją veriamą žvilgsnį. – Žinau, kad paguodžia tai, kas nuspėjama. Žinau, kad tu nepakenti chaoso ir netvarkos. Bet meilė kaip tik tokia ir yra, – beprotiška, nenuspėjama ir kupina klaidų.

– Klausyk, tu nežinai... Ką? – Ji susiraukė. – Tu sakai, kad... Ką tu pasakei?

– Pasakiau, kad... – jo rankos nuslydo žemyn ir surado jos rankas, – ...myliu tave. – Zakas prunkštelėjo. – Tiesą pasakius, aš jau seniai tave myliu.

Emilė neteko žado.

– Ema, mieloji. – Jis švelniai pakratė jos rankas ir šypsojosi. – Ar gali ką nors pasakyti?

– Jau seniai girdėjau tokius žodžius.

Zakas įkvėpė. Viešpatie, ji nuostabi. Moka kalbėti trumpai, puikiai jam tinka ir turi nepaprastų galių. Gali keliais žodžiais jį nužudyti.

– Kartoju. Emile Reinolds, aš tave myliu. Myliu už tai, kad moki viską puikiai suorganizuoti, dievinu, kai mirksi ir nervingai kramtai lūpą... kaip dabar. – Jis nusišypsojo. – Myliu tavo ištikimybę, tavo gėrio ir blogio suvokimą. Ir... – Jis palinko prie jos, labai arti, net jautė jos skruosto šilumą. – Man patinka tave bučiuoti, mylėtis. Myliu kiekvieną tavo nuostabaus kūno lopinėlį.

Žodžiai, kuriuos Emilė repetavo, tyliai aidėjo mintyse ir išnyko godžiame žvilgsnyje, kai Zakas ją lėtai, švelniai ir gosliai pabučiavo.

Galiausiai, kai jis atsitraukė ir delnus priglaudė jai prie skruostų, euforija Emilei net žadą atėmė. Atrodė, kad plevena tarp žemės ir dangaus.

– Nori ką nors pasakyti? – sumurmėjo Zakas, jo akys buvo patamsėjusios iš geismo.

– Manau, kad radau, kas dirbs vietoje manęs.

Emilė krūptelėjo nuo skardaus jo juoko.

– Nemanau, kad kas nors galėtų dirbti vietoj tavęs, mano meile. O jei kalbėtume apie tavo išvykimą...

– Ką?

Jis stipriai apkabino ją.

– Turėtum bent apsvarstyti Viktoro pasiūlymą. Jis užuodžia geras investicijas.

– Tikrai?

– Taip.

Nesuskaičiuojama daugybė jausmų perbėgo jo veidu, kol Emilė pažino vieną jų. Ramybė.

Kai jo lūpos švelniai prigludo prie atkištų jos lūpyčių, atrodė, kad tai buvo pirmasis jų bučinys. Geismas siautėjo visame kūne, jaudino ir pripildė Emilės širdį aistros, nuo kurios, regis, tuoj sprogs.

Ar galima būti laimingesniam?

– Tekėk už manęs, Emile. – Zako lūpos glostė jai kaklą, degino odą. – Negaliu tavęs prarasti. Būk mano žmona.

Taip. Štai toji akimirka.

Emilė tankiai alsavo, kai pažvelgė jam į akis. Zako žvilgsnis buvo apsiblausęs nuo geismo, lūpose švietė seksuali šypsenėlė, bet veidas buvo rimtas.

Daug daugiau nei ji nusipelnė. Daugiau nei tikėjosi. Nei svajojo. Emilė nudžiugo ir plačiai nusišypsojo.

– Tu manęs neprarasi. Taip, aš tekėsiu už tavęs.

Juokdamiesi ir nubraukę kelias ašaras jie vėl pasibučiavo – bučiavosi tol, kol vien bučinių nepakako.

Greitai atsikratė drabužių, nutraukė lovos užtiesalus ir sugriuvo ant čiužinio.

– Aš tave myliu, Emile, – sumurmėjo jis, grožėdamasis didelėmis jos akimis ir svaigia šypsena.

– Aš irgi tave myliu, Zakai.

Ir jokių žodžių daugiau nereikėjo.

Content

Роу Паула Paaukstinta...i zmonas