Rodrigues Carmen

34 tavo dalys

Versta iš:

Carmen Rodrigues

34 PIECES OF YOU

Simon Pulse

Ši knyga yra grožinės literatūros kūrinys. Vardai, personažai, vietos ir nutikimai yra arba autorės vaizduotės kūriniai, arba naudojami kaip meninė priemonė. Bet koks panašumas į tikrus įvykius, vietoves ar asmenis yra visiškai atsitiktinis.

Šį kūrinį, esantį bibliotekose, mokymo ir mokslo įstaigų bibliotekose, muziejuose arba archyvuose, be kūrinio autoriaus ar kito šio kūrinio autorių teisių subjekto leidimo ir be autorinio atlyginimo draudžiama mokslinių tyrimų ar asmeninių studijų tikslais atgaminti, viešai skelbti ar padaryti viešai prieinamą kompiuterių tinklais tam skirtuose terminaluose tų įstaigų patalpose.

ISBN 9786090112403

Copyright © 2012 by Carmen Rodrigues

Viršelio fotografija © 2012 by Michael Frost

Viršelio dizainas © Jessica Handleman

© Vertimas į lietuvių kalbą, Aušra Kaziukonienė, 2013

© Leidykla „Alma littera“, 2013

Iš anglų kalbos vertė Aušra Kaziukonienė

Redagavo Simona Kaziukonytė

Korektorė Indrė Petrėtytė

Viršelį lietuviškam leidimui pritaikė Galina Talaiko

E. knygą maketavo Albertas Rinkevičius

Skiriu Snowy

kaip įrodymą,

kad maldų išklausoma ir

kad tikėjimas galiausiai

parves tave namo

Padėka

Nuoširdžiausiai dėkoju savo redaktorei Jenai Klonsky už aštrią akį, taiklias pastabas raudonu rašikliu ir puikų humoro jausmą. Džiaugiuosi, kad drauge dirbome prie šio projekto, viliuosi dar daug ką nuveikti sykiu ir ateityje.

Labai ačiū šauniems Simon & Schuster darbuotojams: Marai Anastas, Laurai Antonacci, Bethany Buck, Paului Crichton, Katherine Devendorf, Michelle Fadlalla, Russellui Gordonui, Jessicai Handelman, Lucille Rettino, Dawnui Ryanui, Sarai Saidlower, Michaelui Strotherui, Carolynai Swerdloff, Venessai Williams ir nuostabiam pardavimo skyriui, kuris nutiesė šiam romanui kelią pas skaitytojus.

Labai vertinu savo fantastišką agentą Steveną Chudney už pasitikėjimą šiuo projektu ir manimi.

Ypatingi linkėjimai Random House padaliniui Vokietijoje, suradusiam romanui antrus namus ir prašnekinusiam antra kalba.

Karštai dėkoju savo kolegoms, Šiaurės Karolinos Vilmingtono universiteto Kūrybinio rašymo katedros dėstytojams, profesoriams už pasitikėjimą, įvertinimus bei patarimus. Tariu ačiū kūrinio rankraščio skaitytojams: Wendy Brenner, Clyde Edgertonui ir Robertui Siegelui. Šiame universitete gavau puikų išsilavinimą. Esu laiminga priklausydama svaiginamam kūrybiniam pasauliui.

Ačiū draugams iš D.O.T.B. grupės: Nathanui Johnsonui, Trey Morehouse, Ericui Tranui. Pas jus jausdavausi kaip namie.

Siunčiu visą glėbį meilės, papuoštos plakta grietinėle ir pabarstukais savo draugams / patikėtiniams / antrai šeimai: Amy Risher, Lindsay Key, Kiki Vera Johnson, Alison Harney, Brianui McCannui, Kate Rogers, Peteriui Trachtenbergui. Jūs kantriai klausėtės mano nuogąstavimų, svarstymų ir planų, kaip pataisyti kūrinį. Net ir taip išvarginti, skatinot ir mylėjot. Telaimina jus Dievas.

Dėkoju plunksnos sesėms ir broliams. Ypač Bethany Griffin, ji iškart pareiškė: „Man patinka tavo romanas!“ Šie mieli žodžiai mane įkvėpė. Melissai Walker ir Ninai de Gramont už geranoriškus patarimus. Mattui de la Pena – jis nukrito tarsi iš dangaus ir tvirtai manimi tikėjo.

Ačiū ir prašau atleidimo tų, kuriuos pamiršau paminėti.

Esu dėkinga savo brangiai šeimai. Mamyte, myliu tave labiau už žvaigždes. Ačiū, kad įskiepijai man tokį tikėjimą Dievu. Natalie, dėkui už pasakojimus. Tavo laki vaizduotė pažadino ir manąją. Walteri, esi geriausias brolis, kokį tik galima turėti. Tu nuostabus ir nuolat mane stebini. Ačiū ir Suzette, mano sielos ir kraujo dvynei – linkiu tau ilgo ir laimingo gyvenimo. Mano širdies kertelėje visada yra vietos ir kitiems šeimos nariams.

Labiausiai ačiū tau, Viešpatie, mano vedly į šviesą. Dėkoju už tai, kas esu ir kuo dar tapsiu.

Džesė

LAPKRITIS

Tą šeštadienį pabudau prieš auštant nuo sirenų kauksmo, durų skambučio ir Metės verksmo. Atsisėdau, žvilgtelėjau į tuščią Saros lovą, tada girgždėdamos atsivėrė durys. Tarpduryje stovėjo Megė su taškuota pižama ir minkštomis šlepetėmis, jos siluetą išryškino iš koridoriaus sklindanti šviesa.

– Kas dedasi? – sumurmėjau.

– Nežinau. Niekas nieko man nesako. – Ji uždegė šviesą.

– Dievulėliau, Mege! – Prisidengiau ranka akis. – Išjunk.

– Atsiprašau. – Megė spustelėjo jungiklį ir kambarį vėl užliejo tamsa.

– Vėl sunegalavo senoji ponia Soja?

– Nežinau.

Sugraibiusi nuo lovos galo chalatą įsisupau į jį. Namie buvo labai vėsu, šaltis tik sustiprino mano nuovargį. Ketinau grįžti į lovą, bet Megė vis dar stovėjo tarpdury ir laukiamai į mane spoksojo. Apačioje buvo girdėti garsūs tėvų balsai. Trinktelėjo durys ir vėl užkaukė sirenos. Dirstelėjusi pro langą pamačiau nuvažiuojančią greitąją.

Gatvė buvo apšviesta prieangio lempų. Kalbėjosi keli kaimynai, susibūrę priešais pono Lampniko kiemą. Įdėmiai juos apžvelgiau ieškodama Saros ir jos geriausios draugės Elės, bet nenustebau jų neišvydusi. Aš praėjusį vakarą liūdėjau, bet Sara su drauge, ko gero, linksminosi vakarėlyje ir kur nors nulūžo.

Megė dirstelėjo man per petį.

– Mama liepė tave pakviesti.

Lipdama laiptais paskui Megę svarsčiau, ko buvo atvažiavusi greitoji. Dauguma kaimynų stoviniavo prie pono Lampniko kiemo, todėl nusprendžiau, jog veikiausiai greitoji buvo atvykusi pas senąją ponią Soją.

Įsupta į apklotą Metė sėdėjo svetainėje ant sofos, čiulpė nykštį ir per vaizdadiskį žiūrėjo „Smalsutę Dorą“. Mama stovėjo virtuvėje, iš koridoriaus mačiau jos nugarą. Ji kalbėjosi telefonu. Drąsinamai nusišypsojau Megei ir pasakiau:

– Viskas gerai. Girdi, koks ramus mamos balsas?

Megė palinko į priekį įsitikinti – mamos tonas tikrai buvo ganėtinai ramus tokį ankstyvą rytą.

– Žingsniuok pirmyn. – Stumtelėjau Megę svetainės link, žiūrėjau, kaip sesutė įsitaisė ant sofos ir pakišo pėdas po Metės apklotu.

Mama vis dar stovėjo virtuvėje laikydama ragelį rankoje. Jos laikysena buvo keista ir mano mieguistumas išgaravo.

– Viskas gerai? – paklausiau.

Kai mama atsigręžė, pamačiau užverktą jos veidą.

– Mama?

– Džese. – Ji priėjo, apkabino mane per pečius ir prisitraukė artyn. Paskui sukuždėjo į ausį: – Sarai nutiko nelaimė, ir man reikia važiuoti į ligoninę pas tėtį. Suprask. Bet viskas bus gerai. Tiesiog nenorėjau liūdinti tavo sesučių. Todėl kalbėkimės tyliai.

Mama atsitraukė ir suėmė mano rankas. Tada pažvelgė į akis, nusišypsojo drebančiomis lūpomis, bet skruostais vis tiek ritosi ašaros.

Gerklėje man įstrigo gumulas. Įsivaizdavau, kad Sara, kaip senoji ponia Soja, paslydo duše, susilaužė raktikaulį ar ką nors kita, kaip greitoji išvežė ją su tėčiu į ligoninę. Ir mamą, sėdinčią virtuvėje ir rašančią kalbą apie alkoholio žalą nepilnamečiams. Beveik neabejojau, kad mano sesuo ir Elė prisigėrė.

– Ar jai tikrai nenutiko nieko labai blogo? – paklausiau. Tėvai turi įprotį meluoti nenorėdami gąsdinti atžalų. Aš troškau sužinoti tiesą. – Klausiu rimtai, mama.

Ji linktelėjo, paleido mano rankas ir nusibraukė nuo veido drėgnas plaukų sruogas.

– Mudu su tėčiu viliamės. Kai Tomis rado Sarą, ji dar turėjo sąmonę… – Mama užsidengė ranka burną ir pro virtuvės langą pažiūrėjo į Elės namą.

Pasekiau jos žvilgsnį. Šviesos degė, bet prievaža buvo tuščia.

– Tomis irgi buvo ten? – Tomis – kaimynų sūnus. Jei dalyvavo jis, scenarijus keičiasi: Sara prisiliuobusi prausiasi po dušu, o Tomis tuo metu glamonėja Elę. – Ką tiksliai sakė Elė? – paklausiau griežtai, nes mano įtarimas taip sustiprėjo, kad net ėmė dilgčioti oda. – Ji namie? Ar prieš tau išvažiuojant galiu persimesti su ja žodeliu? – Man reikėjo atsakymų, kuriuos galėjau gauti tik iš Elės, magėjo jai išrėžti, kad yra bjaurybė, nes apgavo mane ir išdavė Sarą. Knietėjo jai išdėti, jog mes šito niekada neatleisime.

Mama stovėjo prie lango.

– Mama?

Ji parklupo ant kelių ir susiėmė rankomis galvą.

– Mama?

– Tomis jas aptiko, bet jo nebuvo drauge. Džese, įvyko nelaimė… Elė irgi ten buvo… – Mama atgręžė į mane ašarotą veidą.

Scenarijus vėl pasikeitė – galiausiai viską supratau. Nusitvėriau stalo krašto tikėdamasi, jog kambarys liausis suktis ir vėl atgausiu žadą.

– Džese, padėtis bloga, – pasakė mama. – Elei labai prastai.

Mane išpylė karštis, šilto oro šuoras nutvilkė blauzdas. Kambarys ėmė suktis labai greitai, akyse raibuliavo ryškūs ratilai, užsimerkus mirgančios spalvos išnyko. Pasaulyje įsiviešpatavo tyla.

Paskui man į delną įslydo maža, šalta rankytė. Švelnus balselis sukuždėjo mano vardą. Atsimerkiau. Šalia stovėjo Metė, jos smalsiose akyse neišvydau baimės.

1.

Tu pasakei: „Ele, tai tiesa, visi išeina. Visi.“ Būdama vos septynerių, tiesiau į tave rankas, bet tu buvai ten, kur nuvedė mirtis, nebūtis ir ilgesys. Tu buvai ten, kur prapuola ir blogi sutuoktiniai. Tu sukuždėjai: „Tiesiog paklausk jų.“

Sara

PO TO. LAPKRITIS

Susirūpinusi psichologė barbena pieštuku į nešiojamąjį kompiuterį ir šypsosi.

Ne todėl, kad šiandien graži diena, kad už Smito ligoninės lango čiulba paukščiai, o ant linoleumu išklotų grindų saulė meta vaivorykštinius raštus. Ji tiesiog užsidėjusi vieną savo kaukių. Jų turi tris: susirūpinusią, raminančią, užjaučiančią.

– Sara, – vėl mėgina ji. – Ar atsimeni sakiusi šitai per pastarąjį mudviejų pokalbį?

Timpteliu žemyn flanelinės pižamos rankoves spėliodama, kodėl jaunimo psichiatrijos skyriaus palatoje taip šalta, ir pavargusi tariu:

– Labai gaila, bet ne.

Susirūpinusi psichologė atsidaro mano aplanką ir perverčia kelis puslapius. Ji tvirtina, kad praėjusį kartą, kai buvo atėjusi manęs aplankyti, šį tą prisiminiau. Raminanti kaukė virto susirūpinusia, moters antakiai ėmė panėšėti į storus vikšrus, ji stebėjo mane didelėmis rudomis akimis. Kai aš nepasiduodu – ne dėl to, kad nenoriu, bet todėl, jog tikrai nieko neprisimenu, – psichologė palinksta artyn, įbesdama vieną alkūnę į švelnią šokolado spalvos odą virš kelio. Jos putlių lūpų kampučiai užjaučiamai nusvyra – ji vėl pakeitė kaukę.

– Sara, suprantu, kaip tau sunku, bet gal pasistenk? Elė buvo geriausia tavo draugė. Neabejoju, kad iki šiol nepajėgi atsipeikėti. Ar galime apie tai šnektelėti?

Šia tema aš tikrai nenoriu, bet privalau kalbėti. Rytoj būsiu išrašyta iš ligoninės, taigi prieš paleidžiama turiu padainuoti ir pašokti.

– Tai liūdna, aš esu labai prislėgta, – pagaliau išspaudžiu.

Susirūpinusi psichologė mostu paragina mane kalbėti toliau. Sąžiningai sakau:

– Tai buvo nelaimingas atsitikimas, kvailas nelaimingas atsitikimas. – Paskui nutylu, nes vėl užgniaužia krūtinę. Paskutinįsyk taip pasijutau, kai nugirdau gydytojus sakant tėvams: „Jums labai pasisekė, kad ji išgyveno. Šitoks perdozavimas… Ji gimusi po laiminga žvaigžde, nes išvengė savo draugės lemties.“

Iš tiesų su tuo perdozavimu viskas buvo ne taip. Bent jau ne taip, kaip tvirtina gydytojai. Stengiausi tai vienam jų paaiškinti, bet jis tik mandagiai linktelėjo ir nepatikėjo nė per nago juodymą. Tada nusprendžiau laikytis tokios tiesos: niekam nieko neturiu aiškinti. Privalau pasakyti tik tiek, kad būčiau paleista iš ligoninės.

Laikytis stojiškai. Šitai įsikaliau į galvą. Įsikibau tos minties kaip ore pakibusio kamuolio. Reikia labai daug jėgų jį taip išlaikyti be rankų, kliaujantis vien protu. Stebuklas, jei pajėgi mintimis atplėšti kamuolį nuo žemės.

Taip ir padarau: sutelkusi visas jėgas nukreipiu stojišką žvilgsnį į pavargusį psichologės veidą, bet netrukus jis jau nebeatrodo toks pavargęs. Turbūt todėl, kad ji vis kalba su manim drąsinamu tonu. Jos veidas malonus ir nuoširdus. Man šiek tiek atlėgsta ir galvą užplūsta tokios mintys: Kaip Elė gali būti mirusi? Kur dingo minutė, skirianti gyvenimą nuo mirties? Trokštu grąžinti tas šešiasdešimt sekundžių.

Susirūpinusi psichologė akylai žiūri į mane.

– Sara, papasakok man apie tą nelaimingą atsitikimą.

– Jau pasakojau, – primenu, ir, laimė, moters veidas vėl paniūra.

– Papasakok dar kartą, – prašo ji.

– Todėl… – tolesni žodžiai išnyksta, tarsi būčiau pristigusi jėgų juos ištarti. Nekenčiu savęs, kad parodau tai moteriai esanti silpna.

– Todėl? – pakartoja susirūpinusi psichologė. Ji kilsteli kaulėtus pečius, ranka nukimba prie šono. Svarstau, ar tik neketina manęs paliesti. – Sara, čia saugu. Gali atskleisti man viską.

Šitaip klastingai meluoja suaugusieji, ragindami atskleisti viską. Bet vos tik prasižiosi, teks išklausyti paskaitą, kaip galėtum patobulinti savo gyvenimą ir ką galėtum padaryti, bet nedarai. Tau bus pasakyta, jog viską suknisai ir jie yra pasirengę tai pataisyti. Tada pridurs, kad padeda tau paskutinį sykį, nes metas pagaliau suaugti.

Net girdžiu mamą kuždant man į ausį: Sara, tai paprasta. A + B + C = Problema išspręsta.

Todėl nesakau nieko. Užuot kalbėjusi, užsimerkiu. Nenoromis išvystu Elę. Prieš penkias dienas draugė šoko ir kvatojosi, laikydama saują tablečių. Kvietė ir mane. Vis ragino: Prisivyk mane, Sara. Prisivyk.

– Sara? – Susirūpinusi psichologė švelniai paliečia man ranką. Net pašiurpsta oda. – Ar gerai jautiesi? – klausia ji, bet aš tyliu.

Ilgokai tyliu, tada susikaupusi išdrožiu:

– Tai buvo nelaimingas atsitikimas. Man labai gaila Elės, bet mes tikrai nemanėme, kad šitaip baigsis. Mudvi tiesiog kvailiojome. Mudvi tiesiog… – Paskui užsidengiu ranka burną.

Psichologė paduoda man popierinę nosinaitę ir pritariamai linkteli. Man vėl sugniaužia paširdžius. Sunkumas neatslūgsta. Jis tarsi ko tyko.

Mano gyvenime esama vienos tikros tiesos: pasibaigus lankymo valandoms, pas mane ateis Glenas.

Glenas nėra mano biologinis tėvas – ne, tas vyras paliko mane prieš gimstant – tačiau aš laikau Gleną tikruoju tėvu ir taip jį vadinu, nes jis nuo mažens manim rūpinasi. Žiūrėdama į jį prisimenu šeimos nuotraukas. Vestuvinę, kur jis vilki jūrų pėstininko uniformą, o aš dar esu išsipūtusiame mamos pilve. Mudu, įamžintus per trečiąjį mano gimtadienį, išsitepliojusius rankas lipniu baltu glajumi. Nuotraukas su ką tik gimusiomis jaunesnėmis mano sesutėmis, tikromis jo dukromis: Džese, Mege ir Mete. Net ir dabar tvirtai tikiu, jog Glenas mane myli.

Mano tėtis yra išvaizdus vyras didelėmis akimis, stipriomis, raumeningomis rankomis ir kojomis. Jis supranta, kad šiomis dienomis nieko nenoriu matyti. Vis kartoja: „Turėjau ten būti. Turėjau tai nujausti.“

– Glenai, rytoj ji grįš namo, – sako mama. Ji visai ne tokia kaip tėtis. Smulkutė, šviesiaplaukė, išbalusi, drebančiomis rankomis. Mama nepakenčia to drebulio. Susikišusi rankas giliai į kišenes ji trumpam stabteli šalia tėčio. Netrukus imasi tvarkyti palatą ir nerūpestingai šneka. Pavyzdžiui: „Kaip šiandien jautiesi? Ar gerai miegojai? Gal ko norėtum? Pažvelk, koks gražus medis už lango. Tomis teiravosi, kaip laikaisi. Koks jis rūpestingas, tiesa? Gal tau reikia daugiau pagalvių? Galiu paprašyti slaugytojos atnešti? Kodėl palatoje šitaip šalta?“

– Sara, – vėl prabyla tėtis. Jis nedrąsiai šypsosi. – Rytoj grįši namo. Juk džiaugiesi, ar ne?

Išklausiusi jo linkteliu. Turiu parodyti tėvams, kad esu sąmoninga. Šis žodis labai svarbus jaunimo psichiatrijos skyriuje. Jei nereaguosiu, iš čia neištrūksiu. Todėl sąžiningai atsakinėju į klausimus ir stengiuosi nuslėpti, kad ištisai verkiu. Kalbėti sunkoka, gerklė perdžiūvusi.

– Noriu dalyvauti Elės laidotuvėse ir atsisveikinti, – šiuos žodžius nelengva surikiuoti. Ypač užsiminti apie geriausios draugės laidotuves. Apie atsisveikinimą.

Stoja nejauki tyla, bet netrukus tėvai ją išsklaido. Jie susižvelgia ir grąžo rankas. Tėtis atsikrenkščia.

– Sara, – taria jis. – Sara, deja, tai neįmanoma…

Mama švelniai paglosto man skruostą ir sako:

– Brangute… – Kreipinys labai švelnus, vos ne kaip malda.

Tada tėtis priduria:

– Sara…

– Aš klausau, – tariu. Manau, šitai jie nori išgirsti.

Tačiau tėtis vengia mano žvilgsnio. Jis žiūri pro langą – lauke auga bukas. Aš irgi pažvelgiu į medį. Jo šakos kyla į dangų kaip daugybė maldaujančių rankų. Kai atsigręžiu, tėtis žiūri į mane. Jis greitosiomis persibraukia akis. Tada kreipiasi į mamą, tarsi nežinodamas, ką sakyti.

– Serena…

– Glenai… – Mama uždeda ranką jam ant sprando. Šį žmogų ji supranta geriausiai, ne taip kaip mus, savo vaikus. Turbūt mes jai esame paslaptis. – Tiesiog pasakyk jai.

Tėtis pažvelgia man į akis. Jis paliečia delnu man viršugalvį. Jo ranka tokia didelė, kad uždengia man visą galvą. Pasijuntu saugi, iš jo stiprių pirštų galiukų sklinda jėga, suteikianti man tvirtybės. Jis sako:

– Elė buvo kremuota. Pelenai buvo išbarstyti šiandien, o jos motina kažkur išvyko nusiraminti.

Tylą sudrumsčia kūkčiojimas. Po valandėlės suvokiu, jog kūkčioju aš. Prisiverčiu liautis. Pasakau tėvams, kad man labai gaila.

– Viskas bus gerai, – guodžia mane tėtis.

– Tu atsigausi, tik prireiks laiko, – priduria mama.

Paskui visi ilgai tylime. Tylime, kol tampame ramia, tobula šeima kaip nuotraukoje: gera mamytė, geras tėtis, gera dukrelė. Toje tyloje dingteli, kad esama daugybės kelių žmogui numirti, bet likti gyvam.

2.

Tais metais, kai mus paliko tėtis, priglausdavau ausį prie sienos, skiriančios mūsų miegamuosius, ir klausydavausi tylaus tavo verksmo.

Džeikas

PO TO. LAPKRITIS

– Tu nieku gyvu negalėjai žinoti, – sako mama.

Kai grįžau namo iš Niujorko universiteto, kai palydėjau ją į lavoninę, kai mama suleido dailius nagus man į delną, kai pasirengėme laidotuvėms, kai apžiūrėjome mano sesers kūną. Tada mama galiausiai pažvelgia į mane ir taria:

– Džeikai… – Paskui nervingai baksteli koja į sofos kraštą ir nusuka akis.

Jos akys pasruvusios krauju, bet ji buvo kaip retai pasitaikydavo blaivi, gal dėl to ir dėl sielvarto jos rankos dreba, cigaretės pelenai byra ant smėlio spalvos kilimo ir nukloja jį plonu pilku sluoksniu. Ji pakartoja:

– Tu nieku gyvu negalėjai žinoti. – Paskui užsideda ant veido šaltą kompresą.

Nukreipiu žvilgsnį Elės kambario pusėn. Durys užrakintos, tarsi mama būtų norėjusi užrakinti prisiminimą tos nakties, kai Tomis aptiko atšalusį ir bedvasį Elės kūną ant miegamojo grindų. Iš dalies palengvėja, kad negaliu įeiti į sesers kambarį, bet, antra vertus, knieti išlaužti duris ir paliesti jos gyvenimo nuolaužas.

Mama pasislenka arčiau ant sofos ir uždeda drėgną ranką ant manosios. Kaip įpratęs, stengiuosi nesusigūžti. Neprisipažįstu, kad žinojau, jog Elei blogai. Neprisipažįstu, kad tai mano kaltė. Užuot taip padaręs, žiūriu, kaip mama akimis naršo kambarį, tarsi ieškodama atramos, inkaro, kuris ją prilaikytų. Ir galvoju, kaip dreba jos balsas, gergždžia lyg lėtai besisukantis apžvalgos ratas.

– Noriu klykti, – tyliai sako mama, bet aš žinau, kad ji neduos jausmams valios.

Ji tiesiog šito nemoka. Ji – medikė, motina ir alkoholikė, tačiau, nors ir kaip būtų keista, niekada nėra pakėlusi balso ant manęs, sesers ar vieno iš trijų savo pusgalvių vyrų. Mama išgyvena skausmą viduje, todėl jis turi būti toks juodas ir nematomas kaip užkastos nuodingosios atliekos.

Mama atsikrenkščia.

– Tavo tėvas rytoj atvyks į apeigas. Mes palaidosime Elės pelenus po medžiu, prie krioklių, kuriuos ji taip mėgo vaikystėje, – mamos balsas susilpnėjo, ėmė lūžinėti kaip sudžiūvę lapai. Ji mėgino atgauti kvapą, bet aš nepasukau galvos. – Ar prisimeni Krintančius Krioklius?

Paėmiau jos ranką ir pasakiau:

– Mama, tai gera vieta. Tikrai gera vieta.

Tada ji pravirko. Atrėmė į mane petį, jos ašaros sudrėkino mano marškinių apykaklę. Iš mamos lūpų išsprūdo gaili aimana. Laukiau, kol ji išsilies visu smarkumu, ims suktis po kambarį ir tarsi įkapės užklos mūsų pečius. Tačiau aimana virto tyliu inkštimu, lyg kas būtų pritildęs radiją. Galiausiai inkštimas liovėsi, bet verksmas – ne. Mama kūkčiojo be garso.

PRIEŠ TAI. BIRŽELIS

Iš U-Haul išmetamojo vamzdžio pliūptelėję tiršti juodi dūmai nudegino man kojas, o Elė susiraukė ir ėmė mosikuoti lieknomis rankomis. Atsisveikinau su ja išvykdamas į koledžą, ji buvo susinervinusi, ką tik baigė traukti cigaretę. Sesuo numetė nuorūką ant žemės ir sutrynė ją sandalo nosimi. Tada tarė:

– Ar negalėjai įstoti į koledžą kur nors arčiau? Kodėl pasirinkai studijuoti taip toli? Kodėl į Niujorką?

– Ele, prašau liautis.

– Tiesiog nesuprantu, kodėl išvažiuoji anksti. Juk galėjai palaukti iki rugpjūčio kaip kiti?

– Todėl, kad turiu lankyti vasaros paskaitas, – atsakiau. – Pati žinai, jog šitai man buvo pranešta.

Elė tylėjo, nes suprato, kad sakau tiesą. Puikūs stojamojo testo rezultatai ir gera esė užtikrino man vietą Niujorko universitete, bet priėmimo komisijos netenkino baigiamųjų egzaminų vidurkis, todėl man buvo liepta lankyti vasaros paskaitas, kad pasiekčiau reikiamą lygį. Elė tik nenutuokė, su kokiu pasitenkinimu ruošiausi išvykti anksčiau.

Dėdė nekantriai laukė automobilyje. Žvilgtelėjau į jį, į neseniai skustą galvą, į skaidrias akis ir prisiminiau, kaip vos prieš metus po atostogų aptikau jį sukniubusį ant virtuvės stalo. Jis buvo girtas ir nepajėgė vairuoti, rankoje gniaužė sutrintą cigaretę.

Prisilakęs dėdė būdavo tikras sutrius – tada, kai jis išeidavo iš rikiuotės, galėdavau jam atkeršyti. Įremti koją prie pat lūpų. Prispausti bato padą prie rausvos odos. Jis nepabusdavo. Taigi įkišdavau ranką į jo užpakalinę kišenę ir nukniaukdavau pinigus. Paskui nuvažiuodavau dviračiu į knygyną. Nusipirkdavau komiksų knygutę ar kompaktinę plokštelę. Grįžęs rasdavau jį ten pat, užvirtusį ant stalo, sugniaužtomis rankomis.

Dabar dėdė buvo blaivus. Nuo tada, kai susipažino su antrąja žmona Matilda. Jis vėl spustelėjo garsinį signalą, jo žvilgsnis bylojo: Nagi, judinkis. Paskui išsikišo pro langelį ir suriko:

– Džeikai, paskubėk!

– Man metas. – Pažiūrėjau į liūdnas Elės akis ir per jos petį dirstelėjau į Sarą su Tomiu. Šie stovėjo netoliese susikibę už rankų. Tolėliau už jų lūkuriavo mano mama su savo vyru, – trečiuoju, ir, tikiuosi, paskutiniuoju subingalviu.

Rodos, pamatęs Tomį su Sara, savo mamą su tuo šikniumi, turėjau trokšti kuo greičiau pradingti, bet tą akimirką supratau, kad išvykti kur kas sunkiau, negu įsivaizdavau. Vis dėlto magėjo išvažiuoti – galiausiai ištrūkti iš šios makalynės. Pamiršti miglotus santykius su Sara. Tas valandėles, kurios, regis, buvo tikros, bet ištirpo atmintyje. Pabėgti nuo Elės išgyvenimų, jos blogos nuotaikos ir troškimo susinaikinti. Nuo nesusipratimų su Tomiu, nes praėjusiais metais jis ėmė susitikinėti su Sara.

– Ele, turiu iš čia važiuoti. – Paliečiau jai ranką, suėmiau už riešo ir pasūpavau, kaip vaikystėje, kai liesti vienam kitą buvo visai jauku.

Elei už nugaros Tomis tarė:

– Džeikai, tavo dėdė nekantrauja. Rodos, jis tranko vairą ir keikiasi.

Pažvelgiau į dėdę. Jis tikrai trankė vairą sugniaužtu kumščiu.

– Džeikai? – žengtelėjo artyn mama.

Jai po akimis juodavo ratilai, įrodymas, kad yra nuolat pagiringa. Sara irgi prisiartino. Mudviejų žvilgsniams susitikus, prisiminiau praėjusį vakarą, kai ji užsuko pas mane ir pasakė norinti pasikalbėti. Ji buvo susikišusi rankas į džinsinių šortų kišenes. Prisiminiau, kaip išvydęs jos lieknas šlaunis, aptemptas džinsiniu audiniu, panorau ją paliesti, bet šito nepadariau, net ir tada, kai ji intymiai uždėjo ranką man tarp menčių.

Sara buvo nenuspėjama, jos elgesys priminė audringą jūrą. Kai manydavau, kad banga atslūgo, ji vėl atsirisdavo, bangos ketera iškildavo iki blausaus melsvo dangaus. Kaskart atūždavo aukštesnė ir baisesnė. Vis dėlto būdavo dienų, kai aš trokšdavau, kad jos pirštai švelniai paliestų man dilbį ar pakasytų tarpumentę. Puikiai prisimenu, ką pajutau, kai ji uždėjo delną man ant sprando. Kaip švelniai pirštais sukdavo ratus, kol mano galva nusvirdavo ir aš trumpam visiškai pasiduodavau.

Galbūt todėl praėjusį vakarą, kai ji mane palietė, leidausi nunešamas jos artumo bangos. Tačiau kai Sara tvirtai prabilo tikinti, jog ateityje mudu būsime drauge, pasitraukiau. Tiesa ta, kad ja nepasitikėjau. Kaip būčiau galėjęs? Netgi dabar, po visko, kas nutiko tarp mudviejų per pastaruosius penkerius metus, ji stovėjo čia, laikydama mano geriausio draugo ranką.

Elė švelniai man spirtelėjo ir aš vėl atsigręžiau į ją. Jos paakiai buvo pamėlę nuo miego stokos. Sesuo ištraukė riešą ir tarė:

– Džeikai, pasakyk, kad šito nepadarysi. Pažadėk nepadaryti.

– Ko nepadaryti? – paklausiau, bet supratau, kad sesuo kalba apie Sarą.

Ji norėjo, kad laikyčiausi nuo jos kuo toliau. Kad nutraukčiau mūsų draugystę. Sesuo žinojo, kad nemoku elgtis su merginomis.

– Nagi, Džeikai. – Ji nudūrė akis į žolę ir ilgi šviesūs plaukai užkrito ant veido.

Supratau, jog Elė verkia. Neprisiminiau, kada paskutinįkart ją tokią mačiau. Geriau pasirausęs atmintyje atgaivinau vasaros dieną, kai seseriai buvo vienuolika. Ji atėjo pas mane kūkčiodama, aš suėmiau drebančias jos rankas, o ji papasakojo, ką jai padarė Evanas, pirmasis mūsų subingalvis patėvis.

– Liaukis, Ele. – Priėjau arčiau, bet neapkabinau sesers. – Neverk.

Ji nusijuokė ir nusišluostė akis berankovės palaidinukės kraštu, ant plono audinio liko juodo tušo ruožai. Elė tarė:

– Viešpatie! – Paskui garsiau pridūrė: – Viešpatie! Tik šito trūko. Elgiuosi kaip suknista mažvaikė. – Ir dar smarkiau apsiašarojo.

Prisitraukiau ją ir laikiau, kol nustojo spurdėti. Jos ašaros sudrėkino man kaklą.

Elė sukuždėjo:

– Ar sugrįši, jei man tavęs prireiks?

– Žinoma. – Dar stipriau ją apglėbiau ir svarsčiau, ar Elė suprato, kaip labai ja rūpinausi tuos pastaruosius dešimt metų, kai mus paliko tėvas. Kaip kartais naktimis sapnuodavau košmarus – juose Evanas ją grabinėdavo ir skaudindavo.

Elė tarė:

– Tu man pažadėjai. Sugrįši, jei man tavęs prireiks.

– Pažadu, Ele. Tikrai.

Sara mudu stebėjo. Mudviejų žvilgsniams susikryžiavus, gnybtelėjo širdį – tą skausmą visad jusdavau, kai ji būdavo šalia. Skausmą kėlė žinojimas, kad kartais tai, ko aš noriu, nėra tai, ko man iš tiesų reikia. Tik neišmaniau, kaip iš viso to išsikapanoti.

Dėdė vėl spustelėjo garsinį signalą, suburzgė variklis. Elė atsitraukė. Paskui tarė:

– Verčiau eik. – Tada nusuko akis ir išsitraukė dar vieną cigaretę.

Aš ją pridegiau žiūrėdamas, kaip sesuo užsikiša už ausų plaukus. Kelios sruogos prilipo prie ašaroto veido. Vengdama mano akių Elė pasakė:

– Džeikai, aš tave myliu.

Nudelbęs žvilgsnį atsakiau:

– Aš žinau, Ele. Žinau.

3.

Šiuose namuose tvyro vienatvė.

Aš noriu…

Džesė

PO TO. SAUSIS

Kai Sara grįžo iš ligoninės, mama perkraustė ją iš mūsų bendro miegamojo į svečių kambarį pirmame aukšte. Dabar daug laiko praleisdavau viena, mąstydama. Daug galvojau apie Sarą, apie Elę, apie save – kas esu ir kuo tapsiu ateityje.

Mama mano, kad mes visos – jos dukros – esame skirtingo būdo. Sara – karštakošė. Megė – paikoka, Metė – miela ir švelni. O aš mąsli. Bent jau taip nuolat tvirtina mama: Džese, tu tiek daug mąstai! Kaip aš susilaukiau tokios mąslios dukters?

Vis dėlto iki Elės mirties man patiko ne tik mąstyti. Mėgau plepėti su draugėmis prie savo namo, eiti į kiną ar kaip pašėlusi bėgti lenktynių su geriausia drauge Lola. Iki Elės mirties dažnai apsimesdavau esanti kitokia, ne tokia… mąsli. Tačiau dabar, regis, apsimetinėti nebeliko prasmės.

Manau, mirus pažįstamam žmogui, tu irgi pasikeiti – tarsi kokia antgamtiška būtybė ateina į tavo kambarį ir milžiniškomis, antgamtiškomis rankomis pakeičia tavo DNR.

Sykį bandžiau paaiškinti tai Lolai, bet draugė pažvelgė į mane kaip į puskvaišę. Tada paklausė, kodėl staiga taip sulysau, tapau vos ne kaip jaunutė Keitė Mos. Lola netgi išsitraukė rašiklį ir paprašė atskleisti savo dietos paslaptis. Pridūrė kasdien ilgai bėgiojanti, bet niekaip nepajėgianti įsprausti apskritų klubų į antro dydžio džinsus, tokius įsivaizdavo turinti mūvėti.

Atsakiau ne iš karto. Paskui išdrožiau Lolai tiesą:

– Mano dieta paprasta, tokia paprasta, kad nereikia nė užsirašinėti. Išvemk, ką suvalgei, o jei gali, iš viso nieko neimk į burną.

Niekada nebuvau pasakiusi šito garsiai. Todėl laukiau, kol Lola suvoks mano žodžių rimtumą, bet draugė tiesiog pabarbeno man į galvą pūkučiu puoštu mėlynu rašikliu ir tarė:

– Tai puiku!

Daugiau Lola apie dietą nebeužsiminė. Vis dėlto pastebėjau, jog kitą mėnesį ji numetė penkis svarus.

Aš netekau penkiolikos, tačiau, be Lolos, niekas tuo nesidomėjo. Tikriausiai todėl, kad mama labai rūpinosi Sara, tėtis labai rūpinosi mama, Megė su Mete labai rūpinosi savimi, todėl nė vienas neatkreipė dėmesio į nykstantį mano kūną.

Man tai buvo nė motais, jaučiausi gerai. Nekamavo jokios bėdos. Tikrai nesiskundžiau valgymo sutrikimais. Nemaniau esanti stora. Nenorėjau pavirsti ir džiūsna. Negalvojau, kad taip sulysusi atrodau gerai, bet nieko negalėjau nei padaryti, nei pakeisti.

Kai ką nors suvalgydavau – jei apskritai ką nors valgydavau – skrandis atsisakydavo priimti maistą. Jame tiesiog nebuvo vietos. Tikriausiai todėl, kad mano pilvas buvo prikimštas paslapčių.

Sarai grįžus iš ligoninės, namie slankiojome kaip šešėliai. Per šeimos pietus valgomajame kalbėdavome labai atsargiai, neliesdami skaudžių temų. Ant pirštų galų tipendavome koridoriumi, kad Sara pro svečių kambario duris neišgirstų mūsų žingsnių. Net atėjus Lolai vaikščiojau labai tyliai. Draugė, eidama paskui, nusikvatojo.

– Kodėl taip lėtai pėdini? – Ji kumštelėjo man į nugarą ir aš vos vos užkliudžiau stalą. Net toks menkas triukšmas mane pribloškė. Kilo bjauri pagunda trinktelėti draugę veidu į sieną, bet greitai nustūmiau tokią mintį šalin. Tokia jau ta Lola, nėra ko imti į galvą.

Kai pasiekėme antro aukšto laiptų aikštelę, stabtelėjau ir giliai įkvėpiau.

– Viešpatėliau, – nusistebėjo Lola, – ar stypsosim čia visą amžinybę? – Ji stumtelėjo mane už peties ragindama žingsniuoti toliau.

Knietėjo piktokai atsikirsti, bet pravėrusi lūpas tik paaiškinau:

– Juk sakiau tau. Turime netriukšmauti, kad netrikdytume Saros.

Lola atsakė:

– Tiesiog nesuprantu, kodėl taip elgiatės. – Tada griuvo ant mano lovos ir išmėtė visus minkštus žaislus ant grindų.

Lola siūlė juos visus išmesti, nes penkiolikmetei žaislai nebereikalingi. Mano numylėtinis meškinas Dručkis žiūrėjo į mudvi kaltinamu žvilgsniu.

Anksčiau būčiau aprėkusi draugę, bet dabar tik pakėliau meškiną ir atsisėdau ant kilimo, nugarą atrėmiau į kambario duris. Apačioje pasigirdo girgždesys – mudvi pažadinome Sarą. Kaipmat užplūdo kaltė. Šį bruožą paveldėjau iš savo tėvo. Sara sako, kad gali priversti jį daryti, ką nori, jei tik gebėsi sužadinti jam kaltės jausmą.

Iš apačios sklido keistas brūžavimas, tarsi Sara būtų tampiusi kėdę pirmyn atgal. Nustebau. Kuo ilgiau klausiausi mėgindama atpažinti garsus, tuo geriau įsivaizdavau, kas ten dedasi.

Mintyse mačiau, kaip Sara tempia kėdę iš valgomojo per svetainę ir pastato ją po arkiniu įėjimu, vedančiu į tėčio darbo kambarį. Ji pasilipa ant kėdės ir iškėlusi rankas braukia per lipdinius. Ieško rakto spintelės, kur laikomas alkoholis, bet neranda. Po ligoninės tėtis jį padėjo kitur. Mačiau, kaip jis tai darė.

Dabar Sara tempia kėdę atgal į valgomąjį. Paskui žingsniuoja po svetainę. Ieškodama paslėpto rakto, ji kiloja porcelianines figūrėles, čiupinėja medinius nuotraukų rėmelius, apžiūri netgi plastikinius Metės žaislus. Tada eina į tėčio darbo kambarį ir šniukštinėja ant stalo, daro tai labai atsargiai, kad nesujauktų jo daiktų. Sara nenori įkliūti. Vis dėlto ieško atkakliai, tačiau rakto neranda, nes jo ten nėra.

Dabar ji palinkusi prie tėčio stalo, galbūt į jį atsirėmusi. Saros galvoje sukasi mintys: Kur jis yra? Kur jis yra? Kur jis? Jos organizmas pritaria: Man reikia. Reikia. Reikia. Sara dirsteli į sieninį laikrodį. Ji ima lipti laiptais, po vieną pakopą. Stabteli už kambario durų ir dvejoja, ar belstis. Paskui spusteli rankeną ir stipriai stumia duris, nes aš užrėmusi jas nugara.

Tada pažvelgia į mane pro siaurą plyšelį. Sara apsimeta nepastebinti Lolos. Ir meškino Dručkio. Tiesą sakant, nemato net ir manęs. Tik spokso kupinu panikos žvilgsniu.

– Kur jis? – klausia.

– Kas?

– Žinai, kas. – Ji stipriai pastumia duris ir aš slysteliu per porą colių.

– Nenutuokiu, apie ką kalbi, – sakau.

Lola tyli. Tikriausiai ji bijo Saros. Lengva išgąsdinti žmones, prisiklausiusius gandų, kad nužudei savo geriausią draugę. Jeigu aš nužudyčiau Lolą, man nereikėtų kęsti jos kvailų pliurpalų ir taikstytis su nuolatiniais įsakinėjimais. Ji būtų mirusi. Ir tyli. Nuo šios minties pašiurpstu, bet ji jau mane aplankė.

Sara atkakliai stebeilija toliau ir vėl stumia duris. Neabejoju, kad rytą ant kojos išvysiu didelę mėlynę. Paskui tarsi nesavu balsu sako:

– Neapsimetinėk.

Po Elės mirties tikroji Sara su manim nebesikalba. Vis dėlto aš puikiai girdžiu Saros balsą ir suprantu, ką ji turi galvoj. Tik neversk manęs maldauti, ypač matant Lolai.

Man sunku apsispręsti. Neturėčiau atsakyti į jos klausimą. Neturėčiau suprasti, apie ką ji šneka. Bet abi žinome, jog suprantu. Abi žinome, kad turiu tokią bėdą – viską matau.

– Jis pakištas po kilimu tėčio darbo kambaryje, – mano balsas gailus, nes jaučiuosi išduodanti tėtį ir mamą. Ir pačią save. Blogiausia, išduodanti ir Sarą.

Sesuo uždaro duris, o aš beviltiškai į jas spoksau. Lola nuo lovos išpyškina:

– Šūdas! Kas jai darosi?

– Nieko.

– Nieko? – perklausia Lola, tarsi gyvenime nebūtų girdėjusi kvailesnio atsakymo.

– Taip, nieko, – pakartoju, nes tai tiesa.

Po Elės mirties kadaise svarbūs dalykai nebeteko svarbos. Ir dabar viskas, visut viskas, neteko prasmės.

4.

Ar prisimeni, kaip būdama vienuolikmetė išgelbėjai pelę iš spąstų, kuriuos buvo paspendęs tavo tėtis? Kaip ėjai visą mylią į mišką rasti saugią vietą ir ją paleisti?

Sara

PO TO. SAUSIS

Namie seserys spitrėja į mane tarsi į kokią ateivę, tarsi jos niekad nebūtų regėjusios žmogaus, nenorinčio išeiti iš namų, žmogaus, kurio dienos ritasi kaip lietaus lašai per lango stiklą.

– Sara? – drąsiausia yra putlutė Metė. Jai neseniai išdygo pirmas nuolatinis dantis.

Ji sėdi su manimi kiekvieną dieną ir letargiškai žiūri. Tik mažė nenutuokia, ką reiškia „letargiškai“, keturių skiemenų žodžių darželyje ji dar nesimoko.

Metė vilki mūsų, vyresniųjų seserų, išaugtinius drabužius ir čiauška niekus. Pavyzdžiui: Ar žinai, kad undinės gyvena vandenyne, o ne baseine? Jos kakoja tiesiai į vandenį ir šūdai plūduriuoja aplink, nes ten nėra tualeto.

Šiandien Metė atsinešė knygelę apie Smalsutę Dorą.

– Gal paskaitytume? – klausia ji.

Sesutė dvelkia talko pudra, jos šlaunelės putlios ir ji nepristoja su rimtais klausimais, todėl aš nedvejodama pasisodinu ją ant kelių ir įsikniaubiu į jos švelnius plaukučius.

Metė mėgsta skaityti. Ji tiesiog tam sukurta. Mėgstu klausytis, kaip ji skaito. Jos balsas tada pakyla dviem oktavomis. Žodžiai susilieja – darda tarsi begalinis garsų traukinys, Metei nė nereikia atsikvėpti.

Tačiau šiandien negaliu palaimingai klausytis Metės skaitymo, nes mama rėkia ant tėčio, jų garsūs balsai sklinda iš miegamojo.

– Mes jai nepadedame, – sako mama.

– Serena, – tikina tėtis, – turėk kantrybės. Ji atsigaus, jai reikia laiko…

– Tu tik retkarčiais būni namie. Nė nenutuoki, kaip ji jaučiasi ir kaip mergaitėms baisu matyti ją tokią. Tu nežinai, kaip jaučiuosi aš. Sara nuolat guli lovoje ir žiūri televizorių. Ji visai nesidomi mokslais, neatlieka namų užduočių. Glenai, šiais metais ji nebaigs mokyklos, jeigu…

– Negi šitai ypač svarbu?

Mama nutyla. Įsivaizduoju, kaip ji stengiasi numaldyti kylančią paniką, nes tėtis nemėgsta kivirčų. Tačiau netrukus ji vėl pradeda:

– Paklausyk, Sara…

– Liaukis, aš ką tik grįžau namo. Dar nespėjau nė palįsti po dušu.

Tada prisimenu, koks pavargęs tėvas įėjo pro duris, jo darbiniai batai buvo aplipę purvu. Tačiau mama, rodos, šito nepastebėjo. Ji atšauna:

– Gerai, tai kada? Kada mudu apie tai pasikalbėsim? Prabėgo keli mėnesiai. Turime ko nors imtis… – Jos balsas užlūžta nebaigus sakinio, išgirstu tylų kūkčiojimą.

Metė paliečia mane – taip primena esanti šalia. Prisitraukiu ją arčiau ir pakšteliu į viršugalvį. Sesutė skaito toliau, bet aš nesiklausau.

– Sveika, mergyte. – Tomis supasi kėdėje prie mano kambario lango. Aš labiausiai mėgstu čia sėdėti ir žiūrėti į lauką. – Tau tikrai prastai, jeigu jau tavo mama primygtinai prašė manęs užsukti.

Tomis yra mano draugas, kaimynas, buvęs bendraklasis. Kartu jis yra džiūsna, rūkalius, storžievis ir šiaip netikėlis. Jis pažinojo mane dar prieš tampant sunkia paaugle, reikalinga nuolatinės priežiūros, paaugle, dėl kurios kaltės šviesiaplaukė mano mama pražilo.

– Nagi, mėnulio mergaite, ko žiūri pro langą? Pasikalbėk su manim.

Prieš ateidamas Tomis rūkė, matau iš apsiblaususių akių.

– Apie ką mudviem kalbėtis? – abejingai klausiu. Tai viena tų ilgų dienų, kai nieko nenutinka, todėl ji atrodo dar ilgesnė, kol tiesiog virsta amžinybe.

– Nežinau, moterie. Gal papasakoti tau apie mokyklą? – nusijuokia Tomis. – Oho, kalbu tarsi man labai rūpėtų. Pati žinai… – jis tyčia atsikrenkščia ir murkdamas priduria: …rūpesčiais – tik ne pūsleline – reikia dalytis.

– Atsiknisk, Tomi, – atkertu. Galvoju apie Elę, prisimenu, kaip jai patiko nuvalkioti Tomio juokeliai.

Elė puikiai pamėgdžiodavo Foresto Gampo balsą: Gyvenimas lyg dėžutė šokoladinių saldainių. Niekada nežinai, kokį išsitrauksi.

O Tomis atsakydavo televizijos pranešėjo balsu: Mama, aš taip jaudinuosi. Urane kilo tarpgalaktinis gaisras.

Paskui Elė imdavo paikioti, apsimesdavo norinti šlapintis ir melodramatiškai, tarsi Šekspyro personažas prabildavo: Siusioti ar nesiusioti, štai klausimas koksai.

Tada Tomis uždainuodavo: O, sakyk, ar gali siusioti ankstyvosios aušros šviesoje? Tai, ką mes apčiurškėm per paskutines vakarykštes sutemas…1

Paskui jie imdavo kvatotis. Tomis dėl to, jog manė krečiąs puikius pokštus, Elė todėl, kad iš jo šaipėsi, ir kartais aš pasijusdavau nereikalinga stebėtoja.

– Negi tau jos netrūksta? – įstengiu paklausti tvirtu balsu, nors krečia vidinis drebulys.

– Ko? – Tomis papurto galvą, tarsi nesuprasdamas, apie ką kalbu. Jis prisimerkia ir įsmeigia akis į mano kojų pirštus.

Nebelankau mokyklos, nekeliu kojos iš namų, o Tomis ateina kiekvieną sekmadienį, bet nė karto neužsiminė apie Elę.

– Elės. Negi tau jos netrūksta?

– Liaukis, Sara… – Tomis nuleidžia koją ant išblizgintų medinių grindų. Paskui ima tampyti išsipešusį marškinėlių siūlą.

– Nesistengiu tavęs nuliūdinti. – Mano širdis prisiminus tą naktį ima plakti greičiau: raudonos tabletės pabiro ant grindų, o Elė ragino: Prisivyk mane, Sara. Prisivyk. Giliai įkvepiu. – Tiesiog noriu žinoti, ar jos pasiilgsti.

Tomis staigiai mane apkabina ir prispaudžia prie krūtinės. Girdžiu mušant jo širdį. Jis mane bučiuoja, švelniai glosto nugarą ir taria:

– Juk žinai, kaip labai jos ilgiuosi. – Tada pakartoja: – Juk žinai.

Aš tikrai žinau. Man nesmagu, kad priverčiau jį prisipažinti, leidau Elei įsiterpti tarp mūsų. Graužiama kaltės, apsiveju Tomiui kaklą rankomis. Švelniai jį pabučiuoju. Meldžiu, kad Tomio rankos praskirtų man odą ir išlaisvintų širdyje susikaupusią gėlą.

Po valandos mudu tysome ant mano lovos – kojos susipynusios, paklodės sujauktos, mano galva ilsisi Tomiui ant krūtinės. Tomis liečia neryškius randus man ant pilvo – jie atsirado prieš kelerius metus.

Pirmą kartą užklupau Elę besipjaustančią vidurinės sandėliuke prie dailės klasės. Ji spaudė raižymo peiliuką prie baltos švelnios vidinės šlaunies odos.

– Didelio čia daikto, – pareiškė išvydusi mano nuostabą.

Perlipau dėžes su reikmenimis ir žiūrėjau, kaip kraujas srūva jos koja.

– Kodėl taip darai?

Tada mums buvo po keturiolika – sulig kiekvienu mėnesiu darėmės vis pavojingesnės sau ir viena kitai.

Elė lyžtelėjo smilių ir galiuku nubraukė kraują nuo kojos.

– Nežinau. Tu man pasakyk. – Ji atkišo krauju aplipusį peiliuką. – Atėjo laikas, – pridūrė, kai aš neramiai žvilgtelėjau į duris.

Aš nenorėjau, kad tas laikas būtų atėjęs. Bet sykiu troškau, kad būtų atėjęs. Elė mokėjo mane priversti daryti tai, kas, žvelgiant jos akimis, rodėsi visai protinga, nors iš tiesų buvo labai blogai. Tarsi pradangindavo mane ten, kur nereikėjo elgtis gerai ir niekam paklusti. Ten, kur galėjome daryti klaidas žinodamos, kad pačios už jas atsakysime.

Paėmiau peiliuką, staiga susvaigo galva, ėmė tavaruoti akyse. Lėtai pasikėliau marškinėlius ir jausdama skvarbų Elės žvilgsnį nusitaikiau žemiau kelnaičių juosmens.

– Taip tapsime kraujo seserimis, – pasakė draugė.

Ji žiūrėjo, kaip įsipjaunu. Tyliai nusijuokė, kai aiktelėjau. Kraujas, nuvarvėjęs mano oda, susigėrė į medvilninius apatinius. Palengva vėl išryškėjo sandėlio apybrėžos, bet aš kvėpavau trūkčiojamai. Elė su šypsena tarė:

– Dabar mudvi seserys amžinai.

Tai buvo didžiausias kada nors jos ištartas melas.

Tomis panardina smakrą į išsidraikiusius mano plaukus, sugrįžtu į dabartį.

– Tavo namai tokie tylūs, – sako jis.

Taip, tai tiesa, mano namai labai tylūs, nes tėtis išvykęs, o mama išsivežė seseris į popietinį kino seansą. Taip ji daro sekmadieniais, kai ateina Tomis. Mama palieka mus vienus, tikriausiai vildamasi, jog Tomis jai nesant atliks kokį stebuklingą triuką, ir aš vėl tapsiu ankstesne savimi. Tokia, kokia aš jai irgi nelabai patikau, bet vis tiek geresne negu dabar.

Tomis mane apkabina ir nervingai kosteli.

– Noriu tau šį tą papasakoti apie Elę.

– Gerai… – dirsteliu į neramų jo veidą. Šiek tiek luktelėjusi klausiu: – Tai pasakosi ar ne?

– Taip, tik leisk susikaupti.

– Negi taip sunku? Klok.

– Na, gerai, – atsidūsta Tomis. – Prisimeni, kaip mudu susikivirčijome kelios dienos prieš… – jis patyli. – Prieš… Elės mirtį?

– Žinoma. – Mudu nuolat pykdavomės ir taikydavomės – vis abejojom, ar patinkam vienas kitam, ar nekenčiam vienas kito. Tačiau tą vakarą susiriejom kaip šuo su kate. Buvau įsitikinusi, kad mudviejų draugystė baigta, kaip tik tada netekome Elės.

– Na, po to barnio Elė parašė man žinutę ir paklausė, ar galėtume susitikti. Ji rimtai susikibo su patėviu.

– Dėl ko?

– Ji tau nepasakojo? – Tomis prikando lūpą.

– Ne.

Jis atsisėdo, sukryžiavo kojas ir kaip moteris pasitaisė plaukus. Taip jis dažnai darydavo pasidulkinęs.

– Keista. Iš tiesų Elė nepasakė nieko. Ji atėjo maždaug dešimtą. Buvo gerai įkaušusi, bet troško galutinai apsikvaišinti. – Purtydamas galvą Tomis atsiduso. – Ji jau buvo nuvažiavusi nuo bėgių. Kai pagaliau prakalbo, nelabai ką supratau.

– Rėžk, kiek supratai. – Prašiau daug. Kai Elė peržengdavo ribą, atsidurdavo kitame matavime, suvokti jos minčių ir jausmų buvo beveik neįmanoma.

– Gerai… Nenoriu skleisti paskalų, bet ar kada pastebėjai, jog Elė neįprastai elgiasi su patėviu? – paklausė Tomis.

– Pavyzdžiui, kaip? – ramiai pasiteiravau, nors man susuko pilvą.

– Na, supranti… Hmm… lyg ir koketavo.

– Taip, – nutęsiau.

Mačiau tai, bet įtikinau save, kad Elė taip elgiasi išgėrusi. Taip, tokia jau buvo ta Elė, nuolat tikrindavo, kiek toli dar gali nužengti.

– Turbūt jis galiausiai įsiuto ant jos, apkaltino bandant sugriauti jo santuoką ir pridūrė, kad visiems būtų geriau, jei Elė išvažiuotų gyventi pas tėvą.

– Palauk… Ką? – atsisėdau ir prisidengiau apklotu krūtinę.

– Žinau. – Tomis atsirėmė į lovos galą ir ištiesė ilgas kojas. Paskui pažiūrėjo pro langą, tarsi kažką galvodamas. Pasekiau jo žvilgsnį. Kai vėl dirstelėjau, Tomis graužė nykštį, buvo suleidęs į jį dantis.

– Liaukis! – ištraukiau pirštą jam iš burnos. Oda buvo apdraskyta. Tomis pažiūrėjo į mane sudrėkusiomis akimis. – Nagi, – prisislinkau arčiau ir paėmiau jo ranką. – Kas nutiko paskui?

– Tai tu nežinai? – Tomio akys klaidžiojo po kambarį, lyg norėdamos įsidėmėti kiekvieną smulkmeną: sujauktas paklodes, suglamžytus marškinėlius kampe, atsegtas, bet nenumautas mudviejų kelnes.

Aš dvejojau, svarsčiau… Galiausiai išspaudžiau:

– Nežinau ko?

– Spėliojau, bet nebuvau tikras… Aš maniau… Maniau, gal ji tau papasakojo, tačiau tu nusprendei pamiršti… dėl to, kas nutiko vėliau.

– Nenutuokiu, apie ką kalbi. – Taip ir buvo, bet įtariau nieko gero neišgirsianti.

– Šit kaip. – Tomis mėgino prispausti mano rankas sau prie nuogos krūtinės, bet aš nepasidaviau ir pasidėjau jas ant kelių. – Nagi, eikš arčiau.

– Tomi, ką aš turiu žinoti? – griežtai paklausiau.

Jis vėl ėmė graužti nykštį. Šįsyk oda įplyšo ir ėmė kraujuoti.

– Neišsidirbinėk, Tomi. – Nuo naktinio staliuko čiupau dėžutę popierinių nosinaičių ir padaviau jam. Jis apsivyniojo nykštį, bet kraujas vis tiek sunkėsi.

– Tą vakarą, – tarė Tomis, – mudu nusilakėme…

– Šitai jau sakei…

– Sara, neskubink manęs, gerai? Tiesiog… – Tomis ėmė žingsniuoti po kambarį ir kibo į kitą nykštį.

Žiūrėjau į jį stengdamasi susivokti, ir tada man toptelėjo. Aš žinau. Jaudulio kamuolys, susisukęs viduriuose, ėmė drebėti ir šokčioti. Tomis spoksojo į mane sklidinomis ašarų akimis.

– Tu su ja pergulėjai, – lėtai pasakiau. – Tiesa? – mano balsas pasidarė spigus. – Juk taip, tik nesigink?

Tomis linktelėjo.

– Maniau, jog po mūsų kivirčo… Jaučiausi taip prastai, negana to, pasakei, kad tarp mudviejų viskas baigta…

– Tikrai? Esu tai sakiusi daugybę kartų…

– Sara, liaukis! Tąsyk kalbėjai visai kitaip. Pasakei nebenorinti akyse manęs matyti! Tik jau neneik šito, – maldavo Tomis. Jis atsisėdo ant lovos ir suėmė mane už pečių.

Atstūmiau jį. Visai nenorėjau, kad jis mane liestų.

– Tarp mūsų viskas baigta.

– Sara, tu niekada netroškai, kad būčiau tavo vaikinas… – Apvyniota nosinaite ranka Tomis paglostė man žastą, bet aš atsitraukiau. Tada jis suspaudė man plaštaką ir tarė:

– Palauk, tiesiog išklausyk…

– Paleisk mane. – Suleidau nagus Tomiui į riešą taip giliai, jog buvau tikra, kad pradrėskiau odą.

– Viešpatie! – Jis pašoko žiūrėdamas į nagų žymes. – Nesidraskyk. Daugiau mudu su Ele nebesusitikinėjome. Maniau… Sara, negi pati viską man iškloji! Visi turime paslapčių.

Atsirėmiau į lovos atkaltę ir atsitvėriau nuo Tomio pagalve.

– Aš niekada neturėjau paslapčių nuo tavęs ir Elės.

Abudu žinojome, kad meluoju. Abudu žinojome, kad slėpiau santykius su Džeiku. Tačiau Tomis niekada neklausinėjo, nesmalsavo ir dabar. Jis apėjo lovą, kilstelėjo man smakrą ir privertė pažvelgti į akis.

– Sara, prašau nebūk tokia. Negriauk mūsų draugystės. Tu ir aš – likome tik mudu. – Tomis atlaikė mano žvilgsnį. – Juk tu nemyli manęs, tiesa? Nė iš tolo. – Jis luktelėjo. Nesulaukęs atsakymo, spustelėjo man smakrą.

– Tomi, man skauda, – bandžiau atsitraukti, bet negalėjau, nes jis įpyko, o kai Tomis supykdavo, būdavo prastai. – Tomi, – švelniai tariau, – tau metas eiti. Netrukus grįš mama.

Tačiau Tomis, regis, nekreipė dėmesio į mano žodžius. Jis pareikalavo:

– Sara, tiesiog prisipažink. Pasakyk tai.

– Ką? Nenutuokiu, ką nori iš manęs išgirsti!

– Kad tau nerūpi… – Tomiui užkando žadą, tylą trikdė tik gilus jo kvėpavimas. – Kad tu niekada…

– Tomi, būk geras! – Paskui pravirkau. Mano ašaros jį sukrėtė. Galiausiai vaikinas mane paleido ir aš kaip galėdama greičiau pasitraukiau nuo jo. – Nežinau, ko iš manęs nori. – Mano balsas užlūžo. Įsistebeilijau į lubas. Mintimis persikėliau kitur. Mačiau kitokį Tomį. Vaikiną, su kuriuo draugavau nuo šeštos klasės. Jį antrą pabučiavau savo gyvenime, atlikau bandymą Elės rūsyje, tada man buvo trylika. Kai man buvo keturiolika, Tomis mane išgelbėjo – taip apsikvaišinau, kad žaislinio sesers automobiliuko sireną palaikiau tikra ir pamaniau, jog policija atvažiuoja mūsų susemti. Būdama penkiolikos pirmą kartą užmigau greta Tomio, nes buvome tokie girti, kad nepajėgėme atsikelti nuo Elės kambario grindų. Mintyse mačiau aną Tomį, ne dabartinį. Staiga išgirdau jo verksmą ir mane apėmė liūdesys. Pasidarė siaubingai liūdna dėl mūsų abiejų.

Nenumaniau, kaip padėti, bet žinojau esanti jam reikalinga. Todėl apkabinau. Nors buvau liepusi Tomiui išeiti, dabar paprašiau likti. Raminau, kad viskas bus gerai. Jo pečiai nusviro, vaikinas raudojo pasikūkčiodamas.

Po valandėlės išgirdau įsukant į prievažą mamos automobilį. Tomis sustingo. Paskui atsistojo, pakėlė nuo grindų marškinėlius ir nudrožė prie lango. Tada graudžiai atsiprašė:

– Man labai gaila. Tikrai.

Tariau:

– Žinau. – Tada puoliau tvarkyti kambario. Liepiau sau užmiršti šią popietę, užmiršti, kas tarp mudviejų nutiko.

1 Tomis iškraipo JAV himną. Šios eilutės skamba taip: O, sakyk, ar gali matyti ankstyvosios aušros šviesoje? / Tai, ką mes pagerbėm per paskutines vakarykštes sutemas (vert. past.).

5.

Susiimkime už rankų ir apsimetinėkime kartu.

Džeikas

PRIEŠ TAI. LAPKRITIS

Elė tarė:

– Man čia sunku.

Telefonu man buvo nelengva ją suprasti. Sesers kvėpavimas trūkčiojo, balsas drebėjo.

Aš paklausiau:

– Kas tave slegia? – Buvo vėlu, labai vėlu. Kitą dieną turėjau eiti į paskaitas, bet dar nemiegojau. Niekad neidavau gulti anksčiau negu trečią ar ketvirtą ryto. – Palūkėk, – paprašiau ir persilenkiau per Eimber – merginą, su kuria prieš kelias dienas susipažinau bare netoli koledžo, – pritildyti muzikos. – Dabar pasakok.

Elė tarė:

– Džeikai, aš stengiuosi kovoti, bet man nekaip sekasi.

Manęs nenustebino panika sesers balse. Kai išvykau iš Ohajo, ji skambindavo man nuolat, tiesiog pedantiškai. Kartais Elė būdavo susijaudinusi, tarsi bijotų būti namie be manęs. Sykiais mudviejų pokalbius kurstydavo pašėlusi jos energija. Bet būdavo ir tokių vakarų, kai mudu nedaug šnekėdavome, pokalbis tai užsimegzdavo, tai nutrūkdavo, tarsi važiuojant per duobes. Tačiau net ir tokiais vakarais Elė nenoriai padėdavo ragelį.

Įprastai ji klausdavo: Ką šiandien veikei? Vis dar nekenti to dėstytojo? Ar tas žąsinas, gyvenantis tavo aukšte, vis dar be saiko turškiasi dušinėje? Bet kai aš mėgindavau pasidomėti jos gyvenimu, Elė nutildavo.

Galiausiai ji tarė:

– Džeikai, noriu atvažiuoti gyventi pas tave.

Šia tema mudu jau buvome kalbėję. Elė puoselėjo tokią mintį ištisus mėnesius, bet aš nesutikau. Niujorke įgijau savitvardos, pasitikėjimo ir pasijutau saugus. Iš anksto žinojau savo dienotvarkę ir ji man tiko: keldavausi aštuntą, devintą kibdavau į mokslus, dešimtą išgerdavau kavos, tuoj po paskaitų žygiuodavau į biblioteką atlikti namų užduočių. Kai pasijusdavau vienišas, užsukdavau į barą – ten niekas netikrindavo, ar mano tapatybės kortelė nepadirbta – ir susipažindavau su merginomis, kurių vardus greit pamiršdavau. Pirmąkart gyvenau kaip visiškas savanaudis ir man tai patiko. Tiesa, slėgė atsakomybė, kad palikau mamą ir seserį. Užplūsdavo viltingos emocijos. Mėgavausi laisve.

– Liko tik savaitė iki Padėkos dienos atostogų. Gal tada ir pasikalbėsim?

Elė neatlyžo:

– Džeikai, man tikrai reikia atvažiuoti dabar.

Pasisukau ant šono ir įsispoksojau į nespalvotą Džimo Morisono plakatą – išvažiavimo išvakarėse jį man davė Sara. Galvojau apie įrašą kitoje jo pusėje, užuominą į mano mėgstamiausią Doors dainą: Aš nežinau, kas yra kitoje viso to pusėje, bet tikiuosi, jog vieną dieną mane ten nusivesi.

– Ele, nusiramink, – pasakiau žinodamas, kad aš jau atsidūriau kitoje pusėje, kad negaliu įsileisti į savo vienatvę nei jos, nei mamos, nei Saros.

Eimber man kumštelėjo.

– Kas ta Elė?

– Mano sesuo. Ji mano sesuo.

Mergina apsivertė ant pilvo ir iki pusės prisidengė apklotu. Aš smiliumi perbraukiau jai šonkaulius. Ji savininkiškai į mane pašnairavo.

– Nežinojau, jog turi seserį.

Elės balsas tapo kimesnis, taip nutikdavo, kai ji imdavo pykti.

– Kas ten? Džeikai, tu ne vienas? Noriu kalbėtis tik su tavim. Kodėl, po galais, esi ne vienas?

Paprašiau Eimber:

– Ei, ar gali trumpam išeiti?

Mergina prisimerkė. Bakstelėjau jai koja. Tik valandėlei, pasakiau vien lūpomis. Ji pagaliau išlipo iš lovos, išsišovę šonkauliai nebeblaškė mano dėmesio. Eimber atidarė vonios langą ir prisidegė cigaretę. Užsikorusi ant klozeto dangčio ji lengvai sūpavosi kaip paukštis ant vielos.

– Ji išėjo? – paklausė Elė.

– Aha.

– Gerai, – Elė patylėjo. – Džeikai, aš tiesiog noriu atvažiuoti ir apsigyventi pas tave, dabar. Tu nenutuoki, ką man tenka ištverti. Kaip yra sunku… Viskas taip…

Eimber kostelėjo. Atsigręžiau į ją. Mergina nusišypsojo, persibraukė ranka krūtinę ir šonkaulių lanką, paskui uždėjo ranką ant pilvo apačios, pirštų galiukais rodydama žemyn, beveik liesdama savo…

– Džeikai? – tarė Elė.

Prisigėrusi, apsikvaišinusi ar prisirijusi per daug raminamųjų mamos tablečių Elė dažnai kalbėdavo kaip paranoikė.

– Sese, kada paskutinį kartą miegojai?

– Džeikai, nekalbėk šitaip. – Elė prabilo šaižiau. – Tai rimta. Man reikia su tavim pasišnekėti… Akis į akį. – Paskui ji pravirko, garsų kūkčiojimą pertraukdavo gilūs atodūsiai ir žagsėjimas.

– Tai pasakyk man dabar. Kodėl negali pasakyti dabar?

Elė sriūbavo taip, kad negalėjo pratarti nė žodžio. Dirstelėjau į Eimber, stengiausi atsiriboti nuo sesers dramos ir nuo prašymo, kuris, žinojau, manęs laukia.

– Aš tiesiog negaliu, – pralemeno Elė. – Ne telefonu. Džeikai, juk pažadėjai atvažiuoti, jei man tavęs prireiks. Todėl grįžk namo.

Prisiminęs savo pažadą atsidusau. Mintyse primečiau, kiek laiko man atimtų grįžimas į Ohają ir ką turėčiau padaryti: susikrauti daiktus, išsiųsti elektroninius laiškus dėstytojams, išsinuomoti automobilį. Dar galvojau apie slidžius kelius ir aukštas sniego pusnis, suneštas ankstyvų lapkričio pūgų. Tada apie mamą ir Sarą.

– Džeikai, tu pažadėjai.

– Taip, pažadėjau.

– Tai atvažiuosi?

– Taip, kaip tik galėdamas greičiau.

– Gerai, tai puiku. – Elė kelias minutes patylėjo.

Trūksmingas jos kvėpavimas pamažu išsilygino. Paskui kitame laido gale įsiviešpatavo tyla. Supratau, kad sesuo padėjo ragelį.

Valandėlę sėdėjau gniauždamas mobilųjį delne. Tada nuėjau prie spintos, paėmiau porą marškinėlių, atsarginius džinsus ir sumečiau juos į kelioninį krepšį. Įsidėjau apatinių, kojinių ir batus. Vonioje čiupau dantų šepetėlį. Visą tą laiką Eimber mane stebėjo žvilgančiomis akimis. Vis dar stovėdama ant klozeto dangčio. Ji buvo nuoga ir rūkė.

Paskui tarė:

– Ei…

– Ei… – susižavėjęs paliečiau jos riešuto spalvos spenelį.

Eimber nusišypsojo ir užsitraukė cigaretę, kita ranka paglostė man koją. Ji paklausė:

– Išvyksti? Jau?

– Aha, privalau.

Eimber tarė:

– Dabar? Šiąnakt?

– Aha, tikrai reikia. Kelias ilgas, iki Ohajo važiuoti apie vienuolika valandų. Dar turiu išsinuomoti automobilį.

Jos ranka slystelėjo aukštyn.

– Šiąnakt? Būtinai? Jau per vėlu važiuoti.

– Taip, bet aš privalau.

Eimber užgesino cigaretę ir pareiškė:

– Tik ne šiąnakt. Keliai apledėję. – Ji nutilo, staiga jos kvėpavimas sušildė man šlaunį. Jos žvilgantys juodi plaukai plaikstėsi tarsi džiovintuvo siūbuojama užuolaida. – Be to, tokiu laiku visi nuomos punktai uždaryti. Ne, – pakartojo Eimber, – ne šiąnakt.

Jos kvėpavimas vis dar šildė man šlaunį ir aš pasakiau:

– Būčiau pamišėlis, jei vairuočiau tamsoje. – Dar po kelių sekundžių pridūriau: – Išvažiuosiu rytoj, po paskaitų.

Eimber pakėlė galvą ir apsilaižė lūpas. Jos tamsiai rudos akys priminė man Saros akis, bet aš nuvijau šią mintį šalin. Nenorėjau galvoti apie Sarą, Tomį ir grįžimą į Ohają. Tuo metu troškau užsimiršti Eimber glėbyje. Ji tarė:

– Geriausia rytoj vakare.

Ji buvo teisi. Keliai labai slidūs. Kuo padėsiu Elei, jeigu užsimušiu važiuodamas? Ir aš pasakiau sau: Elė yra kieta. Ji ištvers dar vieną dieną. Sara su Tomiu ją prižiūrės. Jai viskas bus gerai.

Ir aš pritariau:

– Taip, rytoj vakare.

Eimber grįžo į lovą, jos juodi žvilgantys plaukai siekė rusvą užpakaliuką. Mergina norėjo išjungti šviesą, bet aš ją sulaikiau. Norėjau matyti viską. Eimber man nusišypsojo. Dingtelėjo: viena diena nieko nelemia. Elei viskas bus gerai.

Eimber užsiropštė ant manęs ir aš lioviausi galvojęs apie seserį.

6.

Vonioje dar šlapiais plaukais aš sukūriau planą. Pirma, greitai nusišluostyti. Antra, apsivilkti apatinius ir įsitikinti, kad jie nesuplyšę. Paskui užsitraukti marškinėlius, užsimauti kojines, užsivilkti pižamą. Įsitikinti, kad nematyti nuogo kūno. Paskui pirštų galiukais nutipenti į kambarį, užsirakinti ir pasijusti saugi.

Rytą stengtis neprisiminti kodėl.

Džesė

PO TO. SAUSIS

Lolai išėjus sėdėjau ant lovos ir spoksojau į sieną, kol pastebėjau atsilupusį mažutėlaitį dažų lopinėlį. Šis menkutis trūkumas nežinia kodėl užgavo man širdį.

Išdažėme šį kambarį prieš penkerius metus, kai atsikraustėme į Smitą. Sara išrinko vidurnakčio mėlio spalvą sienoms, aš – sidabrinę durims. Daugiausia dažė mama, ji lingavo pagal senos dainininkės traukiamą melodiją.

Tą vakarą ore tvyrojo dažų kvapas. Sara pasisuko ant šono, suėmė rudus plaukus į uodegą ir rimtai pareiškė:

– Šiandien mama buvo tokia keista, bet gerąja prasme. Prisimeni, kaip šoko pagal muziką? Ji atrodė beveik… – Sara neištarė „laiminga“ ar „atsipalaidavusi“ – nors abu šie žodžiai būtų tikę. Todėl, kad tada mums nerūpėjo tėvų jausmai, bet pastebėdavome, kai jie elgdavosi neįprastai.

– Kokį pakabutį ji dėvėjo? – Prisiminiau skaisčiai mėlyną akmenį ant mamos raktikaulio. Jį neseniai padovanojo tėtis. Akmuo buvo beveik tokios pat spalvos kaip mamos akys, net paryškino jas.

– Turkį, – sumurmėjo Sara. Ji turėjo įprotį kartoti patinkančius žodžius, todėl ištarė dar kartą, tiktai tyliau: – Turkį.

Aš pasekiau jos pavyzdžiu, dusyk pakartojau žodį, antrą kartą puikiai pamėgdžiodama seserį.

– Nori rytoj pažaisti užburtas lėles? – paklausė Sara.

Iki susipažindama su Ele ir tapdama populiaria, sesuo valandomis lindėdavo už lovos, statydama užburtų lėlių miestelį. Man patikdavo svajoti ir skaityti ne visai mano amžiui skirtas knygas, tarkim, Džudės Blum „Amžinai“. Senų mamai brangių daiktų dėžėje aptikau nutrintą jos egzempliorių. Perskaičiau ją kaip galėdama greičiau ir paskui ištisas savaites liūdėjau, nes knyga mane išmokė, kad berniukai yra bjaurybės ir kad pirmoji meilė trunka neamžinai.

– Nežinau, – apsimečiau svarstanti pasiūlymą, bet nudžiugau, kad Sara nebekalba apie mamą.

– Prašau, bus linksma.

Kartais taip ir būdavo, bet kartais mane apimdavo nuobodulys. Sara nuolat išgalvodavo istorijas apie kokią populiarią mergaitę, kurią ištinka bėda. Pavyzdžiui, dingsta jos tėtis, pagrobiamos seserys, mama pabėga iš namų. Jos retai baigdavosi laimingai.

Papasakojau šitai Elei, likus mėnesiui iki jos mirties. Spalį. Jonvabaliai jau buvo sulindę žiemoti, bet Elės kambaryje buvo gražu ir šilta.

– Suprantu Sarą, – tarė ji. – Beje, kur prapuolė jos tikras tėvas?

Gal pati turėjau įžvelgti šią sąsają. Aš nepaliaujamai ieškojau sąsajų, atsakymų į klausimus, vis spėliojau kodėl.

Tarkim, kodėl jonvabaliai žybčioja?

Atsakymas: jie stengiasi privilioti pateles.

Tačiau niekada nesukau galvos, ar mama laiminga, nesvarsčiau, kokia Saros vieta mūsų šeimoje, ar ji nesijaučia svetima.

Nenorėjau, kad būtume prastesnės už kitus, bet negalėjau ignoruoti Elės pasakytos tiesos. Rudos Saros akys ir rusva oda labai skyrėsi nuo mūsų mėlynų akių ir baltos odos. Sara be vargo pasiekdavo viršutines virtuvės lentynas, o visi kiti, išskyrus tėtį, turėdavo ant ko nors pasilipti. Staiga atkreipiau dėmesį, kad ir Saros bruožai visai kitokie negu mūsų. Ji netikra mano sesuo, bet man tai nepatiko. Troškau laikyti ją saviške.

Mokykloje Lola stipriai sugriebė mane už rankos ir lėtai nusivedė triukšmingu koridoriumi. Kai ėjome pro baikščią vienišą mergaitę su žaliomis plaukų sruogomis, Lola garsiai pareiškė:

– Tik nesumanyk rinktis tokio įvaizdžio. – Paskui atsigręžė į mane ir pridūrė: – Jergutėliau, tu matei? Ta mergaitė išsidarkiusi kaip baidyklė.

Praėjusį vasarį Lolos tėvai išsiskyrė, nuo tada ji darėsi vis bjauresnė. Nuo tada jos mama ėmė jai prikaišioti tokius dalykus: Kiek sykių turiu tau kartoti, kad išjungtum šviesą? Viešpatie, Lola, ar šiuose namuose tik aš viena turiu rankas? Lolos tėtis pas juos nebeužsukdavo. Vyresnysis jos brolis, nebegalėdamas pakęsti tėvų kivirčų, išsikraustė. Ir Lola ėmė pykti ant viso pasaulio. Dabar, kai atsitrenkiau į kažkokį mokinį, draugė iškošė:

– Kiek sykių reikės tau kartoti? Į tave niekas nežiūri!

Mudvi sustojome prie savo spintelių. Surinkau skaičių kodą ir ėmiau rengtis – buvau prisivilkusi kelis sluoksnius drabužių. Šaliko nenusirišau, nes koridoriuose buvo labai šalta. Net ilgos rankovės ir storas megztinis manęs nešildė.

– Ak, Džese, neapsitūlok šitiek. Atrodai, tarsi be kaklo. – Lola nuvyniojo man šaliką ir įgrūdo į savo spintelę. – Štai. – Ji atsirėmė į dureles. – Šitaip kur kas geriau… Nagi, pažvelk. – Lola prisimerkė ir parodė skersai koridorių.

Ten stovėjo Tomis, nerūpestingai apsikabinęs naujokę blondinę negrabiai pilku pieštuku apvedžiotomis akimis ir tokios pat spalvos itin aptemptais džinsais. Lola garsiai atsiduso.

– Ir kuo jinai jį patraukė?

– Nežinau, – atsakiau, nors liekna merginos figūra, blyški oda ir šviesūs plaukai išsyk priminė Elę.

– Argi jis nesusitikinėja su tavo seseria? – gaižiai paklausė Lola.

– Neturiu supratimo. – Nemėgau Tomio nuo dvyliktojo Saros gimtadienio, tada jis išvadino mane įkyrėle. Ir bjauriai elgėsi, kol man išdygo papai. Paskui ėmė elgtis gražiai. Supratau, jog jis vienas tų vaikinų, kurie yra malonūs, kai nori ką nors iš tavęs gauti.

Lola tikrai žinojo, kad Tomį žavi papai; ji atsirėmė į spintelę ir išrietė nugarą, jos krūtys styrojo kaip tolimojo nuotolio raketos.

– Sveikas, Tomi.

– Labas, Lola, – Tomis nusišypsojo, kažką sušnibždėjo į ausį blondinei ir ši patraukė savo keliu.

Vos tik jai nuėjus, Tomis atsigręžė ir įsispoksojo į Lolos papus.

– Eime, – pakvietė jis ir nudrožė nė nedirstelėjęs, ar Lola eina įkandin, tačiau ši laikėsi ramiai.

Lola pergalingai man nusišypsojo, įkišo kuprinę į spintelę ir užtrenkė dureles.

– Lola, – įspėjau, – Tomis eina ne ton pusėn. Ponios Medinos klasė ana ten.

Bet draugė arba manęs negirdėjo, arba nekreipė dėmesio. Ji pasišokinėdama ristele leidosi paskui Tomį.

Likau stypsoti koridoriuje viena. Atidariau Lolos spintelę, pasiėmiau šaliką ir šiltai apsivyniojau kaklą. Paskui sustingau tarsi ištikta paralyžiaus. Rytais mane apimdavo baisi panika. Turbūt dėl to, kad koridoriumi skubėdavo besistumdantys mokiniai, jie su pilnomis kuprinėmis, apsimiegoję lėkdavo į pirmą pamoką. Tada man imdavo trūkti oro.

Vis dėlto turėjau prisikasti iki klasės, todėl sliūkinau koridoriumi įbedusi akis į linoleumu išklotas grindis.

Netoli durų mane palietė kažkieno šilta ranka. Pirmiausia dingtelėjo, jog tai Lola. Bet prisilietimas buvo per švelnus. Pakėliau akis. Greta stovėjo mūsų klasės prezidentė Klara Li. Mudvi nebuvome draugės, bet pažinojau ją nuo pradinės mokyklos. Klara šypsojosi. Aš irgi bergždžiai stengiausi išlaužti šypseną, tačiau tik gūžtelėjau pečiais ir tariau:

– Sveika…

– Sveika! – atsakė ji. – Eini į ponios Medinos klasę?

Aš linktelėjau ir Klara paėmė mane už parankės.

– Paskubėkim, antraip pavėluosim! – paragino ji.

Mudvi sparčiai nužingsniavome koridoriumi. Keliant koją per slenkstį, nuaidėjo skambutis. Klara paleido mano ranką ir tarė:

– Vos spėjome!

Atsisėdau į savo suolą. Lolos vieta už manęs buvo tuščia. Ponia Medina rašė ant švarios lentos. Jos miklūs pirštai prikaustė mano žvilgsnį. Bežiūrint į ją užplūdo nuovargis. Padėjau galvą ant suolo ir sukiodama rašiklį ėmiau galvoti apie dalykus, kurie mus keičia. Galbūt Lola pasikeitė dėl tėvų skyrybų ir nutikimo su Tomiu praėjusią vasarą? Gal tai, kas įvyko tarp mudviejų su Ele, pakeitė ir mane?

Nuskambėjo antras skambutis – vėluojantiems. Ponia Medina ėmė žymėti, ko trūksta. Kai paklausė, kodėl nėra Lolos, apsimečiau negirdinti.

7.

Ši tuštuma…

Sara

PRIEŠ PENKERIUS METUS

Mudviejų pasauliai susidūrė per mano dvyliktąjį gimtadienį. Ką tik bėgau namo iš pradinės, kuprinė skaudžiai daužė pečius, o po akimirkos tysojau pono Lampniko kieme, aplink mėtėsi vadovėliai ir sąsiuviniai. Kai pakėliau akis, ji jau buvo atsistojusi ir iš šviesių plaukų rankiojo lapus.

– Kas per mėšlas? – nusikeikė ji ir švelniai bakstelėjo man batu. – Nejuokauju. Kur lėkei kaip akis išdegusi? – paklausė manęs liesa mergaitė plonais šviesiais plaukais ir apskritomis mėlynomis akimis.

Tik po kelių sekundžių suvokiau, kad atsitrenkiau į šią nepažįstamąją, o ne į kokį didesnį daiktą, pavyzdžiui, automobilį ar medį.

– Atsiprašau, – sumurmėjau nerangiai mėgindama atsiklaupti. – Tiesiog tavęs nepastebėjau.

Tai buvo tiesa. Sukdama pro mūsų kvartalo kampą, buvau labai užsigalvojusi, ką šiandien turiu nuveikti iki gimtadienio vakarėlio: apie naujus drabužius, kuriuos šiandien apsivilksiu, svajojau, kaip šis vakarėlis pakeis mano gyvenimą, padarys populiarią. Todėl visai nepastebėjau mergaitės, stypsančios įprastai tuščio šaligatvio vidury.

– Na ką gi, vis dėlto nelėk kaip akis išdegusi, – pakartojo ji.

Na ką gi, o tu žiūrėk, kur stovi, pamaniau, bet neišdrįsau garsiai pasakyti. Mūsų šeimoje buvo reikalaujama elgtis mandagiai. Tačiau šios merginos šeimoje tikriausiai ne – sprendžiau iš to, kaip ji į mane spoksojo, kol rinkau iškritusius daiktus.

Užtraukiau kuprinę ir tada apsižiūrėjau, jog kairė mano ranka tuščia. Šventiniai balionai, kuriuos mama atvežė į mokyklą ir į kuriuos su pavydu žiūrėjo blogos mergaitės, buvo dingę. Bejėgiškai susmukau ant žolės.

– Šiandien tavo gimtadienis? – paklausė nepažįstamoji.

Linktelėjau galva.

– Iš kur žinai?

Ji paslaptingai parodė į dangų. Ten, mums virš galvų, tarp auksinių lapų, kybojo mano balionai. Pasišokėjusi mergaitė nutvėrė kaspino galą ir stipriai timptelėjo. Balionai ėmė leistis, bet užkliuvo už aštrių šakų ir pokštelėję susprogo.

– Imk, – ji padavė man subliūškusias pūsles. – Aš irgi švenčiu gimtadienį, tik rytoj. – Ji nusibraukė nuo akių šviesius plaukus.

– Ak, – atsidusau, mano akys lakstė nuo nepažįstamosios prie sprogusių balionų.

– Keistoka ar ne? – ji vėl bakstelėjo man batu. – Žadi sėdėti čia visą dieną?

Atsistojau, užsidėjau ant pečių kuprinę, tada ėmiau valyti purvu ir žole apkibusius džinsus. Paskui patraukiau namo, tempdama per žemę subliūškusius balionus. Mergaitė ėjo iš paskos.

– Tai bus vakarėlis?

– Aha, – burbtelėjau, o kai ji kumštelėjo alkūne, pridūriau: – Šeštą. Tu irgi rengsi vakarėlį?

– Ne. – Ji ištraukė man iš plaukų žolės stiebelį ir padavė. – Mano mamai dabar prastai. Ji sielojasi dėl skyrybų, todėl tikriausiai pamiršo mano gimtadienį. – Mergaitė trūktelėjo pečiais, tarsi tai būtų visai nesvarbu, bet aš supratau, kad ji tik apsimeta.

Mano mama niekad nepamiršta gimtadienių. Dabar ji tikriausiai triūsia mūsų geltonoje virtuvėje, gamina mano mėgstamus patiekalus – troškintą jautieną su įdarytomis bulvėmis.

– Tai bjauru, bet paklausyk… – mostelėjau į mūsų namą. – Man laikas eiti… – Patraukiau prie durų, bet netrukus išgirdau už nugaros čežant lapus. Nepažįstamoji vėl išdygo priešais mane.

– Ei, ar galiu ateiti į tavo vakarėlį?

– Ką? – vengiau žiūrėti jai į akis vildamasi, kad ji supras užuominą, bet kai pagaliau žvilgtelėjau į mergaitę, ši vis dar laukė atsakymo. Kostelėjau ir tariau: – Na gal, bet…

Mergaitė nusuko akis ir gūžtelėjo pečiais – taip darydavo sutrikusi Džesė.

– Ak, taip, supratau. Tiesiog visą vasarą prasikankinau su mama ir patėviu, o brolis sakė, kad jūs atsikraustėte į miestelį ir kad tu labai šauni… Todėl pamaniau, kad jeigu jau šalia apsigyvenote… – Ji mostelėjo kitapus gatvės į žalią rančos stiliaus namą, ten, rūkydamas cigaretę, sėdėjo vaikinas su juoda kaip degutas plaukų skiautere.

– Pala, tai tu gyveni ten? Jis tavo brolis? – Nors mama vadino jį panku, tai buvo populiariausias vaikinas kaimynystėje. Tikriausiai dėl to, kad tikrai gražus, tokių tamsiai mėlynų akių dar nebuvau mačiusi.

Mergaitė atsargiai pasekė mano žvilgsnį.

– Taip.

Pajutusi keistą dilgčiojimą, užsidėjau ranką ant pilvo.

– Ko šypsaisi?

Sučiaupiau lūpas.

– Aš nesišypsau. Tiesiog galvoju, kad gali ateiti į mano vakarėlį.

– Tikrai? – Mėlynos jos akys nušvito.

– Aha ir… – neramiai pasimuisčiau. – Kodėl tau neatsivedus drauge ir brolio?

Mergaitė nusišypsojo, tarsi šito ir būtų tikėjusis.

– Gal ir Tomį? Jis su mama gyvena mūsų namelyje prie baseino. Šiais metais kartu lankome privačią mokyklą. Jo mama ten dirba sekretore, bet ateinančiais vėl mokysiuos valstybinėje kaip tu. – Mergaitė atsiduso, lyg nekęsdama tokių pasiaiškinimų. – Turiu galvoje, mudu su Tomiu. Tikriausiai.

– Hmm, gerai. – Mano mintys sukosi vien tik apie nepažįstamosios brolį, kitos smulkmenos praslydo pro ausis. – Atsivesk, ką panorėsi.

Ji plačiai išsišiepė.

– Ačiū. Kuo tu vardu?

– Sara, – atsakiau. – O tu?

Mergaitė vėl nusibraukė nuo akių šviesius plaukus.

– Aš Elė, – ir per petį dirstelėjusi į savo namą, pridūrė: – O brolis vardu Džeikas.

Po kelių valandų Džesė skriejo ratu pusrūsyje, jos mėlynas su geltonu sijonas liejosi kaip didelė vaivorykštė, man šiek tiek svaigo galva ir kartu apėmė laimė. Vakarėlis prasidėjo prieš pusvalandį, bet nei Elė, nei Džeikas kol kas nepasirodė.

Liovusis suktis Džesė tvirčiau susirišo plonas kasytes ir įtariai nužvelgė perpildytą pusrūsį.

– Mama leido tau prisikviesti šitiek svečių?

Dėbtelėjau į seserį. Populiarumas Smito mokykloje visai nederėjo su jaunesne sesute, ypač tokia, kuri elgiasi kaip pavyzdinga mergaitė.

– Nagi, Džese, tu dar per maža čia būti. Ir mama tau tą patį sakė. Supratai?

Suskambo durų skambutis. Džesė sukluso. Mama paprašė jos šįvakar pabūti durininke, kad jaustųsi reikalinga ir sykiu būtų viršuje.

– Bet paskui tu man viską papasakosi?

– Pažadu, – stumtelėjau ją prie laiptų. – Žygiuok.

Atsikračiusi Džesės, suskaičiavau svečius, stengdamasi negalvoti, jog netrukus mano laiptais gali nusileisti Džeikas. Suskaičiavau dvidešimt septynis vaikus. Kai kurie jų priklausė populiariesiems, pavyzdžiui, Bilis Mankusas, kuriam šypsantis skruostuose išryškėdavo nuostabios duobutės, ir Vanesa Gomes, turbūt pati gražiausia mūsų klasės mergaitė, ir Torė Levits, daug aukštesnė ir ne tokia graži Vanesos geriausia draugė.

Stebėjausi, kodėl jos atėjo į mano vakarėlį. Iki šiol mokykloje keliskart bandžiau prieiti prie būreliais susiskirsčiusių mokinių, bet stypsodavau kaip kvaiša arba trindavausi kieme vieniša ir sutrikusi.

Iš nusivylimo ir paklausiusi mamos, kad turiu labiau pasistengti, surengiau gimtadienio vakarėlį. Tėtis patarė nesikuklinti ir kviesti populiariuosius, kodėl nepamėginus? Taigi parašiau septyniolika pakvietimų ir įteikiau šauniausiems vaikams, nors iš tikrųjų netikėjau juos ateisiant. Bet jie atėjo – drauge su kitais dešimčia vaikų, kurių nekviečiau – ir dauguma padėjo ant dovanų staliuko į spalvotą popierių įvyniotas dėžutes.

Turėjau jaustis laiminga, bet nesijaučiau. Beveik niekas su manim nesikalbėjo, tik klausinėjo, kada ateis Elė. Dvidešimt septyni vaikai mano pusrūsyje, bet nė vieno draugo.

Staiga atsivėrė durys. Šviesos pluoštas iš virtuvės nušvietė laiptus ir mano kojas. Stovėdama viršuje susijaudinusi Džesė pakratė kasytes.

– Atėjo dar svečių! – dramatiškai pranešė ji.

Pro ją prasispraudė trys kūnai, šviesa virš jų galvų atrodė kaip aureolė. Elė, mūvinti aptemptus mėlynus džinsus žemu juosmeniu ir vilkinti nuostabiais Mork and Mindy marškinėliais, leidosi laiptais pirmoji. Paskui ją sekė kvailai išsišiepęs vaikis. Paskutinis su siaurais džinsais ir atspurusiais marškinėliais, nutaisęs amžinai nepatenkintą veidą, lipo Džeikas.

Visi nuščiuvo. Muzika, rodos, nutilo. Žioptelėjau, tačiau nespėjus ištarti nė žodžio, Džesė šlykščiu sopranu išdainavo:

– Mama nori su tavim pasikalbėti! Tuoj pat!

Žmonės man už nugaros ėmė prunkšti.

– Ar ji visada šitaip kalba? Kokia įkyrėlė, – pamėgdžiojo Džesę vaikis Elei už nugaros. Visi, išskyrus Džesę, – ji greitai šmurkštelėjo lauk – prapliupo kvatotis.

– Ji labai jaudinasi, – pasakiau, neryžtingai gindama seserį.

Vaikis atkišo man rasotą saulutę.

– Su gimtadieniu, Sar-ra, – jis nutęsė mano vardą gargždžiu balsu. Gal taip kalbėdavo visada, o gal šįsyk tiesiog išsidirbinėjo norėdamas pasirodyti kietas.

– Čia Tomis, – Elė mostelėjo į vaikį. – O šitai, – ji padavė man paprastą rudą dėžutę, ant dangtelio ryškiai rožiniu rašikliu buvo užrašyta „Sarai“, – nuo manęs ir Džeiko. – Elė kumštelėjo broliui alkūne.

– Aha, – sumurmėjo šis. Jis pasitrynė dažytos akies kamputį ir šiek tiek išsitepė.

– Kas čia? – paklausiau kratydama dėžutę.

Elės veidas nušvito.

– Tai Happy Days firmos marškinėliai. Praėjusią savaitę Džeikas aptiko juos ir kitų puikių daiktų, – Elė parodė į savo marškinėlius, – kelkraštyje priešais ponios Sojos namus. Kokie švaistūnai, tiesa?

– Ak… – pralemenau nenutuokdama, kaip vertinti dovaną iš šiukšlyno.

Apsižvalgiusi pamačiau, kad visi į mus spokso, Torė netgi priėjo arčiau ir pamojo Džeikui, šis tik užvertė akis.

– Ar tau patinka Happy Days daiktai? – paklausė Elė.

– Lažinuosi, kad ji nėra apie tokius girdėjusi, – nusišaipė Tomis.

– Kas nėra apie juos girdėjęs? – atšoviau, nors iš tikrųjų nebuvau. Tada padėjau dėžutę ir gėlę ant dovanų staliuko.

– Nekreipk į juos dėmesio, – tarė Elė eidama paskui. Ji nužvelgė kitus svečius ir atlaidžiai nusišypsojo Torei. – Jie visada taip elgiasi per vakarėlius. Pamiršau tave įspėti. Tokie jau mes esame. – Elė paėmė saulutę, užkišo man už ausies ir nusivedė prie Džeiko ir Tomio.

Sudarėme ratelį, sustingusi stovėjau tarp Džeiko ir Elės. Pastebėjau, kad esu beveik tokio pat ūgio kaip jis. Aišku, pasakiau sau, tai Dievo ženklas, jog mums lemta būti drauge.

– Rodos, vakarėlis šaunus. – Elė apžvelgė pusrūsį. – Jei tik tau patinka šie žmonės.

Nuo laiptų vėl ataidėjo įkyrus Džesės balsas:

– Sara, ateik tuoj pat!

Nenoromis patraukiau prie laiptų, iš paskutiniųjų stengdamasi pamėgdžioti nerūpestingą Elės eiseną. Zirzeklės seserys ir per daug rūpestingos motinos nė už ką nesutrikdytų tokios kaip ji. Džesė lūkuriavo manęs prie virtuvės.

– Kaip sekasi? – paklausė timpčiodama kasytes.

– Kodėl esi tokia įkyri? – atkirtau ir Džesės veidas apniuko.

– Sara… – sėdėdama prie virtuvės stalo mama neramiai gurkšnojo arbatą. – Gražiai elkis su seseria.

– Mama, ji man daro gėdą.

– Nedarau, – gynėsi Džesė.

– Kurgi ne, darai!

– Džese! Sara! – mamos balsas buvo griežtas. Mudvi nutilome. – Sara, pati įkalbėjau tave surengti vakarėlį, bet kai kurie svečiai man nepatinka.

Mama pažiūrėjo į mane kaip įprastai tokiais atvejais – iš pradžių susirūpinusi, paskui nusivylusi. Pirmąkart tokią jos išraišką išvydau būdama septynerių, kai įtikinau Džesę, kad ji gali skraidyti. Po šio nutikimo seseriai virš dešinės akies liko plonas randelis.

Mama palietė išsipūtusį kaip krepšinio kamuolys pilvą ir nusižiovavo.

– Nebepajėgiu daugiau karstytis laiptais aukštyn žemyn. Jie per daug statūs ir tėtis nenori, kad pakenkčiau Metei.

Užvakar nugirdau tėvus kalbantis, kas nutiks gimus dar vienai dukrai. Mama norėjo perrišti kiaušintakius, bet tėtis dar vylėsi susilaukti berniuko. Mama tarė:

– Glenai, man berniukas neberūpi. Man jau pakaks.

Buvo nesmagu girdėti tėvus ginčijantis, dar nesmagesnė buvo mintis, kad tėtis gali mus mylėti mažiau, nes esame mergaitės, o mane turbūt mažiausiai, nes esu tik podukra.

– Ar girdėjai, ką pasakiau? – paklausė mama.

Mano išraiška bylojo žinoma, girdėjau, bet iš tikrųjų jos nesiklausiau.

– Mama, pusrūsyje viskas gerai. Nieko blogo nenutiko, – patikinau ją.

Mama papurtė galvą. Ji turėjo tokį įprotį. Kartais pamatydavau ją virtuvėje plaunančią indus ir be niekur nieko purtančią galvą.

– Abejoju, Sara. – Ji šaižiai įkvėpė ir krūptelėjo, tarsi kūdikis būtų jai spyręs. – Tik elkitės gražiai, neprikrėskit kvailysčių, gerai?

– Gerai, – niūriai atsakiau. – Pažadu.

Mama atsiduso ir dar kartą į mane pažiūrėjo, lyg norėdama man daug ką išsakyti, tačiau motiniška nuojauta jai kuždėjo, jog liks nesuprasta.

Apačioje Džeikas, stovėdamas greta praviro lango, rūkė cigaretę ir žiūrėjo į mano svečius lyg į Discovery kanalą televizoriaus ekrane. Netoliese Elė buvo apsupta būrelio kikenančių mergaičių, tarp jų Torės ir Vanesos. Ji pamatė mane leidžiantis laiptais ir tuščiu buteliu pamojo prieiti.

– Žaisi? – paklausė ji, kai prisiartinau.

Torė su Vanesa susižvelgė kaip sąmokslininkės.

– Ką?

Elė nusikvatojo. Nuėjo į kambario vidurį, padėjo butelį ant grindų tiesiai po blyksinčiomis kaip diskotekoje lempomis. Tada liepė berniukams ir mergaitėms pramaišiui susėsti ratu.

Netrukus žaidimas buvo pradėtas ir naujai susidariusios porelės dingo vonioje, skalbykloje ar įrankių sandėliuke patirti septynių minučių dangiškos palaimos.

Atėjus Džeiko eilei sukti butelį sulaikiau kvapą norėdama, trokšdama, melsdama, – butelis apsisuko tris kartus ir nukrypo tiesiai į mane. Džeikas patraukė pečiais ir atsistojo. Nusekiau paskui jį, pakeliui prisispaudžiau prie sienos išleisdama išeinančią porelę, tada skalbyklą užsiėmėme mudu.

– Nieko nepamiršai? – paklausė jis.

Atsigręžusi išvydau į mudu spoksant dvidešimt penkias poras akių.

– Ak! – užtrenkiau duris ir atsisėdau priešais Džeiką ant grindų.

Jis atrėmė nugarą į sieną. Valandėlę mudu žiūrėjome vienas į kitą, paskui jis tarė:

– Ką manai? – paklausė.

Džeikas pasilenkė arčiau ir jo cigaretėmis ir mėtine kramtomąja guma persismelkęs kvėpavimas dvelktelėjo man į šnerves.

– Apie ką? – Klausimas buvo netikėtas.

– Apie tai. Apie vakarėlį.

– Jis smagus, – atsakiau drebančiu iš susijaudinimo balsu. Dėl to, kad skalbykloje mudu buvome vieni. – Ar tau… linksma?

Jis gūžtelėjo pečiais, krapštydamas marškinėlių skylę. Ji padidėjo ir aš pamačiau balto jo kūno lopinėlį.

– Aš nesu didelis vakarėlių mėgėjas, – blankiai šypsodamasis tarė Džeikas. – Bet Elė prikalbino ateiti.

Stojo nejauki tyla, tada Džeikas pasakė:

– Turbūt turėčiau tave pabučiuoti. Jeigu sutinki?

Linktelėjau, akimirką mūsų akys susitiko ir man užgniaužė kvapą. Atsiklaupiau ant kelių, Džeikas uždėjo rankas ant klubų ir prisitraukė mane taip, kad mūsų pilvai susilietė. Tada skvarbiai nužvelgė man veidą, lėtai slydo žvilgsniu nuo kaktos iki smakro duobutės.

Staiga prispaudė savo lūpas prie manųjų ir švelniai pražiodė mane liežuviu. Užsimerkiau, nes pasaulis ėmė suktis, liko tik susiglaudusios mūsų lūpos bei stiprios ir šiltos Džeiko rankos, glostančios man nugarą.

8.

Tai buvo taip lengva, kaip ir pasakyti tau, kaip tai daryti. Spustelėti stipriau. Iš pradžių suskaus, bet juk visada iš pradžių suskausta? Negi nesakei, jog kada nors pasidarysi tatuiruotę? Tada irgi skaudės. Prisimeni, kaip išmokiau tave rūkyti? Tu užsikosėjai ir pasakei, kad gelia plaučius. Nuo šito irgi gels, tik stipriau. Tačiau žinai, ko aš tau nepasakiau? Labiausiai skauda dėl to, kad mama niekada nepaklaus, kodėl mano rankos aptvarstytos, kodėl dilbių oda nusėta randų. Mane skaudina dar vienas dalykas: žinojimas, jog niekada nesugebėsiu spustelėti iki galo. Kad taip ir liksiu įstrigusi – trokšdama išsivaduoti, bet bijodama pamėginti.

Džeikas

PO TO. LAPKRITIS

Liovusis verkti mama paprašė atnešti nuo jos naktinio staliuko valiumo. Auksinės užuolaidos jos miegamajame buvo užtrauktos. Prisiminiau, kaip mudu su Ele slėpdavomės už jų tyliai žaisdami kortomis ir džiaugdamiesi, kad išvengėme namų ruošos darbų, kuriuos šeštadieniui būdavo numačiusi mama.

Tai buvo tada, kai tėtis dar gyveno su mumis, kai Elė mokėsi važiuoti mano vaikišku triratuku, o aš gavau BMX dviratį. Tai buvo tada, kai mama pareidavo namo nusiplūkusi, baltas gydytojos chalatas dar dvelkdavo ligonine, tėtis pasidėdavo portfelį prie durų, o raktus ant virtuvės stalo. Tada šeštadieniais tvarkydavome pievelę prie namo. Kai tėtis šlapiais nuo prakaito pilkšvai rudais plaukais pjaudavo žolę ir laukines gėles, augančias palei statinių tvorą. Tėtis mamos lieptas ją sukalė, kai man buvo ketveri. Tada jis prašydavo mano pagalbos, aš surinkdavau įvairiaspalvių žiedų puokštę ir įteikdavau Elei.

Mamos kambarys itin tvarkingas, tikriausiai kuopdamasi ji mėgina nuslopinti nerimą. Lengvai randu vaistus ant naktinio stalelio. Ritinėju buteliuką delne, čiupinėju pirštais. Paskui atsuku kamštelį ir kaip įpratęs dirsteliu vidun. Ant dugno guli tik trys tabletės, jas dengia geltono metalo raktas. Ir neklausdamas žinau, kad jis nuo Elės kambario.

– Džeikai? – kviečia mama.

Įsimetu raktą kišenėn ir suberiu valiumą delnan. Paskui užsuku į virtuvę vandens.

– Štai. – Paduodu mamai tabletę ir vandenį. Paskui atkišu ranką paimti tuščios stiklinės. – Tau reikėtų trumpam prigulti. Pailsėti. – Nuo fotelio sugraibau vilnonį apklotą ir apgaubiu mamai pečius, paskui užkišu žilstelėjusius jos plaukus už ausų.

Mama žvalgosi po kambarį. Jos akys slysta Ethan Allen baldais, juos nusipirko ištekėjusi už Sadžento, ir praėjusio amžiaus trečiojo dešimtmečio knygų spinta, paveldėta iš tėvo. Tada stabteli prie baro. Mama sako:

– Mes niekad nedraudėm jai gerti, tik prašėm negerti per daug. Ir nevairuoti išgėrusiai. Ir nekvailioti. Iš esmės mes leidome jai viską. Turbūt tai buvo klaida. Tiesa, Džeikai?

– Ak, mama. – Atsisėdu šalia. Mane slegia ir jos, ir mano kaltė. – Liaukis. Liaukis save kankinusi. Kodėl šitaip darai? – Apkabinu mamą. Sakau sau, kad šią akimirką ji saugi. – Mes galime parduoti namą. Tu gali išvykti į pietus, į Karoliną ar kur kitur. Juk nekenti žiemų, tiesa?

Mama sukūkčioja.

– Man nederėjo laikyti namie šių vaistų. Turėjau žinoti, kokia ji… – Mama paslepia veidą mano glėbyje. – Tiesiog nepagalvojau… – Ji vėl nusitveria minties, kurią mėgina išreikšti jau keletą dienų. Ta mintis mums abiem neduoda ramybės, tik nedrįstame prabilti garsiai.

– Tai tiesiog nelaimingas atsitikimas, – tikinu mamą. – Juk žinai, kokia ji buvo… Šįsyk pasiekė, ko norėjo. – Nepasakoju apie telefono skambutį ir apie tai, kokia kaltė mane slegia.

Mama sako:

– Daugiau nebegaliu čia gyventi.

– Mama, tu ir neprivalai. Mudu ką nors sugalvosim. – Paglostau jai nugarą ir paguldau ant sofos. Pats susirangau šalia ir paduodu ranką. Mama prisitraukia ją prie krūtinės ir stipriai laiko. Laukiu, kol ji užmigs.

Mama kartą prasitarė, kad jos tėvas buvo tipiškas airių policininkas, girtuoklis, turintis sunkią ranką, bet mudu su Ele jo nepažinojome. Jis mirė nuo širdies priepuolio, kai mama studijavo paskutiniame medicinos mokyklos kurse. Močiutė pasimirė nuo kiaušidžių vėžio, tada mama buvo vos vienuolikos.

Sykį, kai man buvo vienuolika, pasakiau mamai, kad jai nederėtų eiti į pasimatymus. Tėčiui šitai nepatiktų. Ir kad jis niekad negrįš, jeigu ji keis vieną draugą po kito. Mama atsakė: „Jis neketina grįžti. Jeigu tik šitai tau kelia rūpestį, tai esi laimingas. Patikėk, tu nė nežinai, ką reiškia turėti blogus tėvus.“ Ir aš ja patikėjau. Jau tada žinojau, kad esama blogesnių dalykų už draugų kaitaliojimą ir gėrimą savaitgaliais. Mama gali numirti ir palikti tave bejėgį beprotiškame pasaulyje.

Mamai užmigus vaikštinėjau po namus, galvoje sukosi įvairiausios mintys – šeimos istorijos, formuojančios mus iš kartos į kartą. Pagaliau pasijutau bestovįs prie Elės kambario. Išsitraukiau iš kišenės raktą, atrakinau duris ir nuo slenksčio apsižvalgiau: prie sienos stovėjo kruopščiai paklota Elės lova, ant jos stalo – kalnas įvairiausių kompaktinių plokštelių: emo, pankroko, folkroko ir kantri muzikos. Prie knygų lentynų, palangių ir stalo buvo priklijuota nuotraukų, darytų Polaroid, jį radau praėjusiais metais rausdamasis šiukšlių konteineryje.

Kambaryje dvelkė actu, buvo pristatyta vanile kvepiančių žvakių. Prisiminiau tą rytą, kai aptikau čia Džesę. Atsiklaupusi ji šveitė medines grindis. Nusistebėjau, kodėl ji šitai daro. Paskui ta mintis išnyko, ją išgujo klausimas, kurio mudu su mama vengėme nuo tos dienos, kai praradom Elę. Sukandau dantis ir prisiverčiau galvoti apie kitką: koledžą, kaip padėti mamai parduoti namą, apie Sarą…

Žiūrėdamas pro langą mąsčiau apie ją. Vyliausi, kad jai geriau. Svarsčiau, ar turiu ją aplankyti. Norėjau jai išsipasakoti. Leisti glostyti jai galvą, kol visiškai užsimiršiu. Tačiau negalėjau. Pasaulis per daug pasikeitė, ir aš nenutuokiau, kur dabar man eiti.

9.

Esu tikra, kad galiu stovėti kelio viduryje ir automobilis manęs neparblokš. Esu nematoma. Manęs iš viso nėra.

Džesė

PO TO. SAUSIS

Pasibaigus pamokai ponia Medina pasikvietė mane prie stalo. Ji laukė, kol klasė ištuštėjo ir nuaidėjo skambutis į kitą pamoką. Mokytoja irgi turėjo eiti, tačiau ėmė klausinėti apie Sarą. Kai Sarai dar rūpėjo mokykla, ponia Medina buvo mylimiausia jos mokytoja. Todėl aš taip stengiausi patekti į jos klasę.

– Džese, ar girdėjai mano klausimą? – ponia Medina atsikrenkštė ir dvejodama paprašė: – Džese, pažvelk į mane.

– Taip, girdėjau. – Spoksojau į popieriaus gniužulėlį šiukšlinėje, paskui prisiverčiau pažvelgti mokytojai į akis.

Raminantis jos žvilgsnis mane erzino.

– Viskas gerai, – tarė ji. – Tu nieko blogo nepadarei.

– Žinau, – spitrėjau tuščiomis akimis.

– Tikrai? – paklausė ponia Medina, abi žinojome, kad jos klausimas yra retorinis. – Paklausyk, Džese, tu nuostabiai laikaisi tokiomis aplinkybėmis, bet esi pati tyliausia klasėje. Anksčiau buvai šnekesnė…

Dabar ištisai girdžiu nebaigtus sakinius. Kai tavo labai populiari sesuo netyčia perdozuoja ir nustoja lankyti mokyklą, žmonės apiberia tave daugtaškiais pasibaigiančiais sakiniais. Todėl tyla glumina mane ne taip kaip mokytoją.

– Džese, man dėl tavęs neramu. – Ponia Medina užsideda ranką ant kaklo duobutės ir patyli svarstydama ką sakyti. – Galbūt man vertėtų pasikalbėti su tavo mama…

– Ne! Ponia Medina, prašau šito nedaryti.

Mokytoja kilsteli antakius. Ji dar nebuvo mačiusi manęs taip jaudinantis.

– Tiesiog mano mama… – stabteliu įkvėpti oro. – Jai teko labai daug išgyventi, nenoriu kelti jai dar didesnių rūpesčių.

Tai tiesa. Pastaruoju metu mamos rankos ėmė drebėti dar smarkiau. Noriu jas suimti ir pasakyti: Nusiramink, mama. Tačiau žinau, jog tai nepadės. Todėl labai stengiuosi nejaudinti jos dar labiau, būti itin pareiginga namie ir mokykloje.

– Bet ką išgyveni tu? – klausia ponia Medina.

Klausimas, rodos, aiškus. Keista, kad iki šiol niekam šitai nerūpėjo.

– Aš laikausi gerai. – Nudelbiu akis į popieriaus gniužulėlį. Spėlioju, ar tai meilės raštelis, atsidūręs šiukšlinėje per klaidą, ar tuščias netyčia įplėštas lapas. Pastaroji prielaida nepakeliama.

Ponia Medina pakelia rankas, lyg ketindama mane paliesti.

– Aš laikausi gerai, – pakartoju, ir mokytoja nuleidžia rankas.

Paskui įsisprendžia į šonus ir laukia. Aš irgi laukiu. Galiausiai ji sako:

– Ką gi, Džese, jei tikrai šitaip jautiesi…

Sutelkusi pastangas tvirtai į ją pažiūriu, toks žvilgsnis įtikina mokytojus, kad žinai atsakymus į visus jų klausimus. Ponia Medina apdovanoja mane miela, bet nelinksma šypsena. Tada sako:

– Dabar gali eiti.

Prie klasės durų ji paduoda man pateisinamąjį raštelį ir atsidūsta. Aš dar ilgai jaučiu sunkų jos atodūsį.

PRIEŠ TAI. LIEPA

Nesupratau, ką šaukė Megė, įvirtusi į mano kambarį. Tik žinojau, kad Megė yra Megė, o aš esu aš.

Vienuolikmetė nutrūktgalvė sesė džiaugėsi kovodama dėl visko – nuo blizgančių lipdukų iki dviračio skambučio. Mama nuolat vadino ją mažąja rėksne. Ji buvo pratusi įgriūti į kambarį ir susijaudinusi dėl ko nors šaukti.

Buvo šeštadienis, pasak Lolos, pedikiūro diena. Net ir nuo tokio triukšmo draugės pirštai nesudrebėjo.

– Mege, žygiuok sau ir žaisk su barbėmis, gerai? – sumurmėjo ji nepakeldama akių.

– Aš nežaidžiu su barbėmis, – atkirto Megė, nors visa jų kolekcija, susodinta pusrūsio kertėje, būtų atsakiusi kitaip.

– Džese, kaip nors ją nuramink. – Lola pažiūrėjo į mane taip, tarsi būčiau prasikaltusi, nors buvau niekuo dėta.

– Liaukis, Mege. – Paėmiau ir švelniai mečiau į ją pagalvę.

– Nagi! – Megė išsisuko ir nutaisė įžeistą veidą. – Čia ir mano namai!

– Bet ne tavo kambarys, – pareiškė Lola.

– Puiku. Tada pati viena eisiu pažiūrėti, kaip Sara glamžosi su Tomiu.

Trumpam visos nutilome. Mudvi pirmą kartą išgirdome apie Saros santykius su Tomiu. Dirstelėjau į Lolą. Ji atrodė priblokšta kaip ir aš. Megė, džiūgaudama, kad atskleidė tokią pikantišką paslaptį, išsišiepė iki ausų.

Lola prakalbo pirmoji. Jos balsas skambėjo lyg ir ramiai, bet aš girdėjau vidinį drebulį.

– Meluoji.

Megės šypsena išblėso.

– Ne, nemeluoju.

Lola stryktelėjo nuo lovos ir greitai nukrypavo prie Megės.

– Meluoji! – pakartojo ji.

Megė per žingsnį atsitraukė ir susigūžė.

– Aš… Aš nemeluoju, – sumikčiojo ji. – Tikrai ne. – Jos akys lakstė nuo manęs prie Lolos, lūpos buvo kiek pražiotos.

Lola spragtelėjo pirštais jai prieš nosį.

– Klok smulkmenas. Tuoj pat.

Megė giliai įkvėpė ir ėmė pasakoti mums raizgią istoriją, kaip žaidė slėpynių su kaimynų vaikais. Lola ją nukreipė:

– Eik tiesiai prie pabaigos.

– Gerai, – tarė Megė. – Aš slėpiausi už namelio prie baseino, išgirdau Saros balsą ir… – sesutė stabtelėjo atgauti kvapą. – Jiedu su Tomiu glamžėsi jo kambaryje!

– Pisuokliai! – pasipiktino Lola ir Megės akys išsipūtė.

Mums nebuvo leidžiama keiktis nei namie, nei kur nors kitur.

– Negalima šitaip kalbėti, – tarė Megė. – Džese, pasakyk jai, kad negalima šitaip kalbėti.

Lola išplėšė vatos rutuliukus iš tarpupirščių, įsispyrė į sandalus ir nekantriai man pamojo.

– Džese, ko lauki?

Aš laukiau, kol draugė atsikvošės, bet šito nepasakiau. Tik pareiškiau:

– Ne, aš neisiu, – ir nudūriau akis į kojas.

– Dar ir kaip eisi, – nepasidavė Lola.

– Nė už ką. Sara gali glamžytis su Tomiu, net jeigu jis ir yra bjaurus, – pasakiau. – Nedera jų šnipinėti.

Lola įdėmiai į mane pažvelgė, bet aš neperpratau jos žvilgsnio prasmės, paskui griebė mano sandalus ir įbruko į rankas.

– Žygiuok.

Kai išėjome į lauką, Lola sustojo priešais Džeiko namą ir tarė:

– Galime eiti pro šoninius vartelius. – Ji parodė į takelį namo kairėje ir atlošė pečius, tarsi rengdamasi kovai.

– Sąžiningai prisipažinsiu, nenutuokiu, ko taip užsikepei.

– Pakaks pliurpti, – atšovė Lola ir patraukė takeliu, o aš likau stovėti.

Tuoj pat greta išdygo Megė.

– Aš noriu eiti! – Ji timptelėjo iki šlaunų atraitotus džinsus, sesutės kulkšnys buvo juokingai atsikišusios. Man pagailo Megės. Vienuolikmetėms tenka išgyventi daug pokyčių. Esi per jauna naktinėti, bet ganėtinai suaugusi, kad prasidėtų mėnesinės. Turi segėti liemenėlę, nors dar beveik neturi papų. Berniukai nori tave pabučiuoti ne todėl, kad jiems patinki, o dėl to, jog nori parodyti drąsą. Bet blogiausia, kai vienuolikmetė suvokia, kad vyresnė sesuo, kurią nuo mažumės laikei geriausia drauge, tokia nėra.

Lola atsigręžė ir prisimerkė pamačiusi Megę.

– Po velnių, Mege, eik namo. Tu per jauna visam šitam šūdui.

– Aš tik ketveriais metais jaunesnė už judvi, – ginčijosi Megė.

– Viešpatėliau! Džese, būk gera, pasakyk jai, – Lola suirzusi iškėlė rankas.

Nekreipdama dėmesio į maldaujamą sesers žvilgsnį tariau:

– Mege, turi eiti.

Bet Megė nesijudino iš vietos, ir aš žavėjausi jos kietumu.

– Koks šūdas, – sumurmėjo Lola. Ji priėjo prie Megės ir piktai sulojo tiesiai į veidą:

– Tu, maža akiplėša, marš namo!

Megės akyse sublizgo ašaros.

– Džese?

Prisiminiau tą dieną, kai Sara paliko mane dėl Elės, bet pasakiau sau, kad ši padėtis kitokia. Liepsiu Megei eiti namo, nes noriu ją apsaugoti nuo makalynės, į kurią mane nori įvelti Lola.

– Mege, paklausyk jos, – tariau.

Megė dirsčiojo tai į mane, tai į Lolą, jos smakras virpėjo. Galiausiai ji apsisuko ant kulno ir lėtai nužingsniavo namo.

Lola čiupo mano ranką, bet aš ją ištraukiau.

– Luktelėk, – pasakiau. Kai Megė įžengė pro duris ir jos užsivėrė, atsigręžiau į Lolą. – Gerai, eime.

10.

Ką tu man sakai? Ką aš tau sakau? Jaučiu, kad daug ką turiu nutylėti. Tu irgi turi ką nutylėti? Ar žinai, kur tavo tėvas? Ar norėtum sužinoti?

Aš žinau, kas mano tėvas, bet nenoriu jo pažinti.

Sara

PENKERI METAI PRIEŠ TAI

– Nesidžiaugi, kad mes atėjome? – paklausė manęs Elė po gimtadienio vakarėlio.

Svečiai išsiskirstė, bet ji liko ir padėjo man tvarkytis. Baigusios atsisėdome ant cementinių grindų pusrūsio viduryje, virš galvų sukosi blizgantis diskotekos rutulys.

– Žinai, jie visi dievina Džeiką. Tai juokinga, – tarė Elė. Ji šiek tiek pasiraitojo džinsų klešnę, nuplėšė pleistrą nuo kulkšnies ir ėmė lupinėti šašą.

– Skauda? – paklausiau.

Elė linktelėjo.

– Tai kodėl draskai?

Ji gūžtelėjo pečiais ir beveik nulupo šašą, po juo išvydau plotelį susiraukšlėjusios rožinės odos. Iš jo pasipylė kraujas. Elė akimirką spoksojo tarsi apžavėta, tada paprašė popierinės nosinaitės.

Greitai atnešiau iš vonios tualetinio popieriaus ir Elė užspaudė juo žaizdą.

– Jei negali rengti vakarėlio, rytoj vis tiek turim atšvęsti tavo gimtadienį, – pasakiau.

Elė nusikvatojo.

– Jau atšventėm.

– Ką čia kalbi?

– Tavo vakarėlis buvo ir mano vakarėlis, – pareiškė ji. – Kaip manai, kodėl suplūdo tiek žmonių? Matei, kiek dovanų jie man prinešė?

Spoksojau į Elę kaip į šiek tiek trenktą. Turėjau svarių įrodymų: ji iki kraujo lupinėjo neužgijusius šašus, užsimaniusi spardydavo ar kumščiodavo kitus žmones, aiškiai kurdavo neįtikimas istorijas.

– Visi svečiai buvo mano pakviesti, – lėtai pasakiau, kol toptelėjo, kad atėjo nemažai vaikų, kurių nebuvau kvietusi. Atsistojau ir nudrožiau prie dovanų staliuko. Apžiūrėjau kelias dėžutes, paskui perskaičiau dovanų korteles. Visos, išskyrus vieną, buvo skirtos Elei. – Bet iš kur sužinojai, ką kviečiau?

Elės žvilgsnis nukrypo nuo blizgančio rutulio į mane.

– Torė ir Vanesa pasakė pačios. Mes lyg ir geriausios draugės, tačiau pastaruoju metu ėmiau manyti, kad jos didžiausios nuobodos. – Elė nusišypsojo. – Niekas nė neketino pas tave eiti, kol pasakiau, kad vakarėlis bus mūsų abiejų…

– Bet tu nežinojai, kad rengiu vakarėlį… – man staiga susuko pilvą.

– Vanesa išpliurpė prieš kelias savaites. Taigi seniai žinojau…

– Tai kam klausei, ar švęsiu…

– Taigi seniai žinojau, koks bus tavo atsakymas.

– Tai ne tas pat, – prieštaravau.

– Ne, ne tas pat. Šiaip ar taip… – Elė pergalingai šypsojosi. – Viską sutvarkiau, todėl didelio čia daikto.

Nutilau. Mane draskė prieštaringi jausmai. Buvau suglumusi, kad niekas nenorėjo ateiti į mano vakarėlį; siutau, jog Elė mane apgavo ir privertė patikėti esanti tokia pat vargšelė kaip aš, norinti pritapti; blogiausia, kad jutau ir dėkingumą, jog sukčiaudama ji išgelbėjo mane nuo visiško pažeminimo.

– Paklausyk, – tarė Elė, – tik norėjau tau padėti. Juk nepyksti, tiesa? – Jos liūdnos akys šiek tiek sudrėko.

Prisipažinsiu, norėjau su ja draugauti. Elė buvo nenuspėjama, populiari, negana to, Džeiko sesuo. Visa tai puiku. Vis dėlto jutau, kad Elė turėtų pasiteisinti šitaip mane apgavusi.

– Tikrai norėjai man padėti? – pasitikslinau.

– Aha, – nė kiek nedvejodama atsakė ji. – Nuoširdžiai.

– Tada… nepykstu.

Elė šyptelėjo, ašaros staiga nudžiūvo. Ji pakėlė ranką ir išdidžiai atkišo mažąjį pirštelį.

– Tai mes draugės?

Aš pasekiau jos pavyzdžiu. Susikabinome mažaisiais piršteliais, diskotekos rutulys metė šešėlius ant mūsų rankų. Tada nuvijusi paskutines abejones pasakiau:

– Draugės.

11.

Kalėdinis tavo atvirukas su linksma nuotrauka, joje tu su šeima ilsiesi po palme.

Ar pastebėjai, kokia tavo mažylė panaši į mane?

Juk tai įrodymas, tiesa?

Kad nėra nieko, kas sietų tik mus abu, net vos matomų gijų.

Džeikas

PO TO. VASARIS

Susipynusi ilgus plaukus į kasas, avėdama auliniais į mano bendrabučio kambarį atėjo Eimber. Ji nepasisveikino ir nelaukė, kol pakviesiu vidun. Tiesiog įsiveržė. Kai atsigręžiau, spoksojo į mane atsirėmusi į palangę. Paskui tarė:

– Vaikine, senokai tavęs nemačiau. Neatsakai į mano žinutes, Džeinė sakė, kad jau kelias savaites nelankai paskaitų…

Neregėjau Eimber nuo Elės mirties. Neaiškiai prisiminiau gruodį jos siųstas žinutes ir elektroninius laiškus, apgirtusiu balsu ištartą sveikinimą Naujųjų metų išvakarėse balso pašto dėžutėje, lipnų lapelį ant savo durų sausį.

– Kas, po galais, ta Džeinė? – paklausiau.

– Mano kambario draugė. Ji mokosi kartu su tavim. Beje… – Eimber prabilo švelniau, tarsi supratusi, kad mudviejų pokalbis prasidėjo prastai. – Nejuokauju, nors… – Mergina pasidėjo striukę ant palangės ir atsiduso: – Kiek žadi slapstytis?

Eimber įsmeigė į mane akis, bet aš neatlaikiau jos žvilgsnio, nes tuoj pat prisiminiau tą naktį, kai paskutinįkart skambino Elė, ir staiga man užėmė kvapą.

– Tau viskas gerai? – paklausė Eimber.

Nudelbiau akis.

– Taip. – Atitraukiau rankas nuo smilkinių ir galvą vėl suspaudė skausmas, kankinantis nuo pat grįžimo iš Ohajo.

– Prisipažinsiu, girdėjau, kas nutiko tavo seseriai, – tarė ji švelniai, bet tvirtai, – ir pamaniau, gal tau reikia su kuo nors išsikalbėti.

Pakėliau akis. Eimber vis dar žiūrėjo į mane atrėmusi galvą į lango stiklą.

– Apie ką čia kalbėtis? – abejingai paklausiau.

– Nežinau. Kada pastarąjį kartą buvai paskaitose? Ar iš viso lankai paskaitas? – Ji patylėjo. – Sumautai atrodai. Kada paskutinį sykį buvai išėjęs iš kambario?

– O kas tau darbo?

Iš nustebimo Eimber suraukė kaktą. Paskui nusigręžė ir pro langą pažvelgė į judrią gatvę. Į tokį pažįstamą vaizdą. Kelis mėnesius aš nuolat praleidinėjau paskaitas, pasinėriau į monotonišką tų mažyčių žmonių gyvenimą, žavėjausi šviesoforo nusakomumu šviesai keičiantis nuo žalios iki raudonos.

Eimber tarė:

– Matau barą, kur mudu susipažinome. Jis štai ten… – Ji smiliumi parodė kažką už stiklo, paskui nutilo. Ranka nusviro prie šono. – Ar kada susimąstai apie tikimybes?

– Pavyzdžiui, kokias? – atsakiau nesuprasdamas, kur Eimber suka ir ko čia dar trinasi.

– Pavyzdžiui, ar yra tikimybė būti dukart nutrenktam žaibo? – mergina atsikrenkštė. – Ar per vieną savaitę sudužti dviem lėktuvams? – Ji nelinksmai nusijuokė. – Kartais guodžiu save tikimybėmis. Jei lėktuvas sudūžta tą savaitę, kai ketinu skristi, galvoju: „Ačiū Dievui, šita atkrinta.“

Nenutuokiau, apie ką Eimber kalba. Ar kodėl ji vaikšto po kambarį, žengdama per kauges nešvarių drabužių ir neišmestas maisto išsinešti pakuotes. Norėjau vienas stovėti ant bedugnės krašto, o ne plepėti su ja.

Eimber stabtelėjo prie kėdės ir pažvelgė į didžiulę kartoninę dėžę su laiškais, eskizais ir nuotraukomis. Prisitraukė arčiau ir ėmė tyrinėti, kas joje.

– Čia Elės daiktai? – sukuždėjo Eimber.

– Prašau nutilti. – Man buvo per sunku girdėti ją tariant Elės vardą, krūtinę sugniaužė pažįstamas skausmas. Kartais atrodydavo, kad jis suplėšys mane į skutus. – Verčiau eik. Tu nieko apie tai nenutuoki.

Abu ilgokai tylime, paskui Eimber prieina ir nori mane apkabinti. Aš žingsnis po žingsnio traukiuosi, kol atsiduriu prie lango. Šaltas stiklas paliečia man odą. Jaučiu merginos kvėpavimą.

– Džeikai… – Ji paglosto man skruostą, bet aš nustumiu jos ranką. – Kodėl susipažinome kaip tik tą vakarą, kodėl buvau čia, kai ji paskambino? Viskas atrodo taip neįtikima. Visai nepanašu į tiesą. Nuo tada, kai sužinojau, vis mąstau… – Eimber balsas užlūžta. Akys prisipildo ašarų. – Kokia buvo tikimybė…

– Koks skirtumas? – sakau, nors abu žinome tą patį – skirtumas tas, jog mano gyvenimas negrįžtamai pasikeitė. Staiga suvokiu, kodėl ji atėjo. Kodėl ji visa tai man pasakoja. Jai reikia to paties, ko ir mums visiems – atleidimo.

– Džeikai… – Eimber perbraukia man krūtinę. Keistai jaučiuosi liečiamas kito žmogaus ir girdėdamas svetimą balsą. – Jeigu mudu nebūtume susitikę… – Ji akimis ieško manųjų. – Jei būčiau tave išleidusi… – Mergina priglunda prie manęs.

– Liaukis, Eimber. – Spaudžiuosi prie lango, bet toliau trauktis nebėra kur. Ištisus mėnesius man nedavė ramybės mintys, kas būtų galėję ar būtų turėję nutikti, ausyse nepaliaujamai skambėjo Elės žodžiai: Ar grįši, jei man tavęs prireiks?

Eimber lūpos nuslysta mano kaklu. Ji sukužda:

– Tiesiog norėjau, kad žinotum, kaip siaubingai jaučiuosi… Niekad sau nedovanosiu. – Ji padeda galvą man ant krūtinės, jos kaltė įsigeria man į marškinėlius, o mergina vis kartoja: – Man labai gaila.

Kai ji mane pabučiuoja, neatstumiu. Leidžiuosi jos nuvedamas į lovą. Nesipriešinu, kai ji išjungia šviesą. Kai Eimber rankomis perbraukia man nugarą, liepiu sau negalvoti apie tai, kas bus. Mudu elgiamės gerai. Paskui man palengvės – tokią tamsią naktį. Atgis iliuzija, kad meilė yra šalia.

12.

Ilgiuosi šeštos klasės ir to karto, kai įtikinai mane žaisti su barbėmis savo kambaryje. Mudvi aklinai užtraukėme užuolaidas nuogąstaudamos, jog kas nors pasilips kopėčiomis, atremtomis į tavo namo sieną, ir pamatys mus žaidžiančias kaip mažas mergaites.

Džesė

PRIEŠ TAI. LIEPA

Užsiglaudėme krūmuose prie Tomio kambario lango. Lola garsiai šnopavo, tarsi būtume nuėjusios kokią mylią, o ne šimtą pėdų. Rodės, ji tuoj pravirks, bet, kiek žinau, neverkė jau ištisus metus.

– Kas nutiko? – galiausiai paklausiau.

Draugė spoksojo į žolę lyg skaičiuodama stiebelius. Pro šalį praskrido drugelis, plezdendamas geltona su juodu sparniukais, kovodamas su vėju.

– Lola, – švelniai paprašiau, – ar pagaliau paaiškinsi, kodėl mes čia atėjome?

Netikėtai draugė pravirko, o aš negalėjau atsikratyti minties, kad jos ašaros prilygsta stebuklui, lyg būčiau išvydusi Jėzų sūrainyje. Paskui ji nusišluostė ranka nosį ir išsitepė snargliais riešą. Lola užsidengė veidą plaukais ir papurtė galvą, tarsi norėdama pasilaikyti paslaptį, bet vėliau tarė:

– Prieš kelis mėnesius išėjusi iš tavęs sutikau Tomį. Jis paklausė, ar gali mane šiek tiek palydėti… – Lola giliai atsiduso, tada kalbėjo toliau, jos balsas buvo abejingas, lyg būtų permąsčiusi šią istoriją daugybę kartų. – Mudu tiesiog žingsniavome ir laidėme pokštus, tikrai, paskui jis čiupo mano ranką ir pasakė, kad esu graži.

Muzika nutilo, pasigirdo linksmas garsus Saros juokas. Lola krūptelėjo. Vėl užgrojus muzikai, ji pasakojo toliau, tik niūresniu balsu.

– Mano mama buvo išėjusi į pasimatymą su dar vienu nevykėliu, o Tomis turėjo… – Lola sudvejojo, veido išraiška bylojo, kad ji baisiai nenori man šito atskleisti.

– Lola, ką turėjo Tomis?

Draugė atsikrenkštė.

– Žolės.

– Bet tu juk nemėginai, tiesa? – Lola buvo mūsų šeštos klasės kovos su kvaišalais būrelio prezidentė ir pirmoji šaipydavosi iš rūkančiųjų. Tačiau aš žinojau, jog tai tampa nebesvarbu akiratyje išdygus vaikinui.

– Viešpatėliau, Džese, aš prieštaravau, – gynėsi Lola. – Negi visai manim nepasitiki? Bet Tomis norėjo atsisveikinti, o tu žinai, kad negaliu būti tame name viena, ypač vakare. Be tėčio ten baisu, kambariuose tuščia. Todėl pakviečiau Tomį užeiti ir tiesiog pabūti drauge.

– Tai tu nerūkei? – paklausiau. Ir tuoj pat viską supratau iš prasikaltusio draugės veido.

Lola apkabino rankomis kelius.

– Tiesiog norėjau įsitikinti, ar tai taip smagu, kaip Tomis tvirtina, bet nieko neišėjo. Tomis sakė, kad nemoku užsitraukti.

Užverčiau akis, o Lola nusuko žvilgsnį ir gūžtelėjo.

– Didelio čia daikto.

– Tai ko ašaroji? – paklausiau.

Lola ilgokai tylėjo.

– Tomis vis skambindavo ir užsukdavo. Maniau, jam tikrai patinku. – Draugė pažvelgė man į akis. – Supranti, jis tikrai taip pasakė. Jis pasakė: „Lola, tu man patinki.“ – Ji nutilo. Supratau, kad mėgina susitvardyti, bet kai prakalbo vėl, buvo aišku, kad tuoj suskys. – Džese, aš nebūčiau taip padariusi. Prisiekiu, jei būčiau pagalvojusi… – Lola vėl pravirko, ašaros sruvo skruostais. Prisitraukiau ją mėgindama paguosti.

– Nurimk, viskas bus gerai, – pasakiau, bet mano užuojauta tik dar labiau sugraudino Lolą. Po kurio laiko ji liovėsi kūkčioti, tačiau vis dar glaudėsi prie manęs, kniaubė ašarotą veidą man į marškinėlius.

Tyloje virš mūsų pakibo Lolos žodžiai ir jų prasmė – didelė, svarbi, nepakeičiama.

Seksas.

Tai buvo didžiausia paslaptis, kokią Lola kada nors buvo nuo manęs nuslėpusi. Galiausiai paklausiau:

– Dabar judu su Tomiu drauge? Todėl šitaip nusiminei?

Draugė papurtė galvą ir pakuždomis atsakė:

– Jis vos žvilgteli į mane mokyklos koridoriuje.

Įsivaizdavus, ką reiškia atiduoti tiek daug ir gauti tiek mažai, net nudiegė paširdžius. Negalvodama pabučiavau Lolą į pakaušį ir paglosčiau galvą. Neišmaniau, ką daugiau daryti. Taip elgdavausi su nuliūdusia Mete, tačiau Lola – ne Metė, ir, užuot prisiglaudusi, ji atsitraukė.

Lola atrėmė galvą į namelio sieną ir pakėlė akis į dangų, ašaros kaip pupos riedėjo jai skruostais. Padaviau jai ranką, šį kartą draugė ją paėmė.

Pastebėjome Elę tik tada, kai ji atsisėdo greta. Atrodė kaip fėja – peršviečiama oda, mėlynu rauktu sijonu ir kaimiško stiliaus palaidine.

– Šnipinėjate Tomį ir Sarą? – paklausė Elė šyptelėdama rožinėmis lūpomis.

Įprastai Lola taip užklupta atsikirsdavo, bet šįsyk tylėjo, tik užsidengė plaukais drėgną veidą. Kol sukau galvą, ką atsakius Elei, jos šypsena išnyko. Mergina tarė:

– Jergutėliau, tie moskitai baigia išsiurbti man kraują. Nešdinkimės iš čia.

Ji neatsitiesdama pasuko už namelio sienos ir patraukė tiesiai pas save. Mudvi nusekėme įkandin. Viduje Elė paliepė Lolai:

– Nusiplauk veidą, tada ateik į mano kambarį, – ji parodė į praviras duris.

Dar nebuvau viešėjusi Elės kambaryje, tad peržengusi slenkstį nustebau, koks jis šviesus. Sienos geltonos kaip vėdrynas, nuo lubų kabojo oranžinės lyg mandarinai žvaigždės. Aplink lanką zigzagu pripiešta jonvabalių žaliomis uodegėlėmis, tarsi ką tik atskridusių iš lauko. Ant stalo prilipdyta daugybė Polaroid darytų Elės ir Saros nuotraukų. Viena, rodos, vakarykštė.

– Taigi… – Elė praėjo pro mane, kai ji pasilenkė prie stalo, mudviejų pečiai susilietė. – Tai šnipinėjat?

Aš tylėjau. Man visada buvo sunku kalbėtis su Ele. Ji buvo smulkutė ir neaukšto ūgio, bet kieto būdo. Po kiek laiko Elė atsiduso ir nuėjo prie tualetinio staliuko. Išsitraukė pakelį cigarečių ir vieną prisidegė ryškiai mėlynu žiebtuvėliu, ant jo buvo užklijuotas Hello Kitty lipdukas, panašų savo kambaryje turėjo Metė.

– Rūkai? – Elė atkišo man pakelį, tačiau aš papurčiau galvą. Ji padėjo cigaretes ant stalo. Keliskart užsitraukusi nukratė pelenus į puodelį ir pareiškė: – Taigi? Ką judvi su Lola veikėte prie Tomio lango?

Aš vėl nepratariau nė žodžio.

– Tu užknisančiai linksma, – tarė Elė. – Tarsi praradusi žadą Sara.

Elės akys buvo apvedžiotos ryškiai juodu pieštuku, vokai paryškinti tamsiai mėlynais šešėliais. Svarsčiau, kaip ji atrodo be makiažo.

– Viskas gerai. – Elė vėl nukratė pelenus. – Nesijaudink. Kartais visiems ateina noras dirstelėti pro rakto skylutę.

– Aš nedirsčiojau, – atsakiau. – Ir esu visai nepanaši į Sarą. – Atlošiau pečius mėgindama atrodyti drąsesnė, negu jaučiausi.

Vonioje garsiai nusikosėjo Lola.

– Viešpatėliau, – tarė Elė. – Dėl Tomio neverta lieti ašarų.

– Tu apie tai žinojai? – nustebusi paklausiau.

Elė šypsodamasi atsakė:

– Greit pagauni mintį.

– Sara irgi? Mano sesuo žino, kad Tomis mylėjosi su Lola? – Abejojau, ar tikrai noriu išgirsti atsakymą. Sara buvo didelė savanaudė, vis dėlto negalėjau patikėti, kad ji tyčia įskaudino Lolą. Tiesa, kartais žmonės moka stebinti.

– Sara pati būtų pritrenkta, kiek daug žino, jei tik turėtų laiko surikiuoti mintis. Manau, dabar ji tiesiog laiminga ir nieko neima į galvą. – Elė žingtelėjo artyn, į mane padvelkė cigaretės dūmai.

Nervingai kostelėjau ir kiek įstengdama atsilošiau.

– Bet kodėl tu jos neįspėjai? – nutraukiau tylą. – Juk esi geriausia jos draugė.

– O kodėl tau jai nepasakius? – sukuždėjo Elė. Ji prisikišo taip arti, kad susilietė mūsų batų nosys. – Juk tu esi jos sesuo. – Mudvi spoksojome viena į kitą. Elė paglostė man ranką. – Ne, tu nepanaši į Sarą. – Iš balso sprendžiau, kad Elė nuobodžiauja, bet kartu ir nervinasi. – Tu už ją gražesnė. Visad taip maniau.

Elė pasitraukė ir tarsi niekur nieko atsisėdo ant lovos. Atsirėmiau į stalą, mano širdis smarkiai daužėsi. Žvilgtelėjau į Elę. Ji žiūrėjo į mane.

– Kas? – ji prisiklijavo keistą būdingą šypseną, gražią, bet sykiu piktdžiugišką.

– Nieko, – atsakiau.

Pro duris įėjo Lola. Rodos, kiek apsiraminusi. Plaukai buvo tvarkingai suimti į arklio uodegą, akys paraudusios, bet sausos.

– Ačiū, – padėkojo Lola Elei.

– Neimk į galvą. – Elė paėmė nuo stalo pakelį cigarečių, atidarė jį ir pasiūlė Lolai, o ši nedelsdama paėmė.

– Mama leidžia tau rūkyti namie? – paklausiau Elės žiūrėdama į Lolą.

– Mano mamai šitai nerūpi. Be to, ji darbe, – Elė pridegė Lolai cigaretę ir nusikvatojo. – Džese, nebūk tokia nuoboda. Žmonės nemėgsta nuobodų.

Žodžiai žeidė, bet aš stengiausi slėpti nuoskaudą. Nudelbiau akis į nebaigtus lakuoti kojų nagus vildamasi, jog veidą išpylęs karštis greitai pranyks.

– Šiuo atžvilgiu ji tokia kvaiša, – kosėdama pareiškė Lola.

– Taip? Kokiu? – Lyg ir nuoširdus Elės susidomėjimas mane pribloškė. Dažniausiai ji elgdavosi su manimi taip kaip Lola su Mege.

– Lola, – įspėjau nujausdama, kad draugė prabils apie vakarėlį. Apie tai ji neužsičiaupdama tauškė visą praėjusią savaitę. – Nepradėk…

– Džese, – Lola žvilgsniu liepė man užsičiaupti ir tuoj pat tratėjo toliau: – Praėjusią savaitę Todas Maiklas rengė vakarėlį, o ji, – Lola mostelėjo cigarete mano pusėn, – nėjo, nes vaikino tėvų nebuvo namie.

– Tai netiesa, – prieštaravau. – Aš tiesiog nenorėjau ten eiti.

– Ji meluoja, – nusivaipė Lola. – Nėjo dėl to, kad jo tėvų nebuvo namie, ir bijojo, kad koks berniukas mėgins ją pabučiuoti, o šalia nebus suaugusiųjų. Tarsi tai būtų baisiausias dalykas pasaulyje. Didelio čia daikto? Aš pirmąkart pasibučiavau šeštoje klasėje. Džesei jau penkiolika, ir ji dar su niekuo nėra bučiavusis. Apgailėtina, tiesa? Turiu galvoje…

Lola pliurpė toliau, bet aš jos nebesiklausiau, skruostai liepsnojo. Šalia Elės ir anksčiau jausdavausi kaip kvaiša, o dabar…

– Džese, tai tiesa? – paklausė Elė.

– Nenuginčijama tiesa! – atsakė Lola. – Ji tokia…

– Aš klausiu Džesės, ne tavęs, – sausai atkirto Elė. – Na, Džese, ar taip ir yra?

Žiūrėjau į kupiną smalsumo Elės veidą, kiekvienas mano kūno lopinėlis tvinkčiojo iš sumišimo. Linktelėjau, ir Elės išraiška pasikeitė, gerokai sušvelnėjo.

Kambaryje buvo tylu, tik Lola nervingai kosčiojo.

Vėl nudūriau akis į kojų nagus laukdama, kas bus toliau – tikriausiai abi ims iš manęs tyčiotis. Nustebau, kai Elė pasakė:

– Na… mes tuoj pat galime tai ištaisyti.

Lola nusijuokė.

– Kaip?

– Aš ją pabučiuosiu, – ramiai pasakė Elė.

– K-ką? – sumikčiojo Lola.

– Ką? – pakartojau aš kilstelėdama galvą.

Elė patraukė prie manęs. Jai artinantis visa iškaitau. Tai buvo nepakeliama.

– Taip elgiasi suknistos lesbietės, – tarė Lola, o aš nedelsdama linktelėjau.

– Lola, tu homofobė? – Elė stovėjo prie pat manęs. – Be to, aš pabučiuosiu Džesę, kad ji žinotų, ką tai reiškia. Dėl įgūdžių. – Elė kilstelėjo antakį ir paklausė Lolos: – Supranti?

– Aš… manau kitaip, – išstenėjo Lola.

– Ką gi, – tarė Elė. – Pažiūrėk į šitai kitaip: aš pamokysiu Džesę bučiuotis. Mano ketinimai geri. O tu gulėjai su Tomiu todėl, kad norėjai jam įtikti. Tai tiesiog liūdna ir niekinga. Taigi kas blogiau?

Lola nutilo. Ranka su cigarete sustingo. Lola nusipelnė tokių žodžių, bet man vis tiek buvo jos gaila. Norėdama Elė gebėjo skaudžiai įgelti. Daugybę kartų mačiau, kaip ji, nė nemirktelėjusi abejingomis mėlynomis akimis, pravirkdydavo labiausiai pasitikinčias, populiariausias mokyklos mergaites.

– Nežinau, iš kur ištraukei, bet tai melas, – tarė Lola spigiu balsu. – Girdi? Tai melas. Aš nesileisiu šmeižiama.

Elė užvertė akis.

– Tomis visiems apie tai pasakoja.

– Ne, nepasakoja, – tvirtino Lola degančiomis akimis.

– Ko tu iš jo tikėjaisi? – šaltai paklausė Elė. – Kad laikys tave ypatinga? Kad tapsite pora?

Lola įmetė cigaretę į puodelį. Paskui nuėjo prie lango ir pasileido plaukus.

– Viešpatėliau, – nuobodžiaudama atsiduso Elė. – Ji vėl bliauna.

Lola papurtė galvą. Po kurio laiko tarė:

– Su Tomiu viskas baigta, aišku?

Elė nusikvatojo, nužingsniavo prie Lolos ir uždėjo rankas jai ant pečių. Tada dirstelėjo į mane ir pamerkė akį, tarsi mudvi būtume pokštavusios, bet nesupratau, kuo aš čia dėta.

– Lola, nebūk tokia jautri. Tu ką tik kaip tikra kalė aplojai Džesę, bet ji neverkė. Ir žinai kodėl? Todėl, kad Džesė yra kieta, o tu – ištižėlė.

Tada man dingtelėjo. Nors ir savaip, Elė mane gynė.

– Supratai? – paklausė Elė ir stipriau spustelėjo Lolai pečius.

– Aha, kaip sau nori, – atsakė ši, ir Elė ją paleido.

– Verčiau eik namo, – pasiūlė ji.

Lola lėtai linktelėjo, bet nesijudino iš vietos.

– Eik namo, – pakartojo Elė.

– Džese? – Mačiau tokią išraišką visai neseniai, tik tada į mane maldaujamai žiūrėjo Megė, o dabar – Lola. Bet kažkodėl man nebuvo jos gaila.

– Džesė lieka, – pareiškė Elė.

Jos žodžiai sukėlė man keistą jausmą, jo nemokėjau apibūdinti. Viena vertus, norėjau likti, antra vertus, eiti namo.

– Gerai, – Lola stovėjo kaip įkasta. Galiausiai nupėdino per kambarį.

Po akimirkos trinktelėjo pagrindinės durys.

Kai pakėliau akis, Elė šypsojosi.

– Nenutuokiu, ko susidėjai su ta kale.

– Ji ne visada buvo tokia, – atsakiau. Elė nepatikliai žvelgė į mane, todėl pridūriau: – Jos tėvai ką tik išsiskyrė.

– Na ir kas? – gūžtelėjo Elė. – Mano mama jau trečią kartą ištekėjo.

Tiesą sakant, pritariau Elei, nors garsiai šito nepasakiau. Paskui mudvi tylėjome, Elė paėmė nuo stalo fotoaparatą ir išsiblaškiusi vartė jį rankose. Atrodė nerami.

– Pyksti ant manęs? – galiausiai paklausė.

Plėšoma prieštaringų jausmų patraukiau pečiais. Dar niekas nėra manęs taip užstojęs, Lola, be abejo, nusipelnė to, ką gavo, bet vis dėlto…

– Nė nežinau, ką manyti. Gal verčiau eisiu, – pasakiau.

Elė padėjo fotoaparatą į šalį. Ji prisiartino, mudviejų pirštai vėl susilietė.

– Prašau, Ele… – Mane vėl užplūdo tas jausmas. Nupurtė lyg elektros srovė.

– Ji prisiprašė. Džese, negali jai ištisai nuolaidžiauti, – tarė Elė.

– O tu negali ištisai būti tokia pagiežinga, – atkirtau negalvodama. Tai buvo sąžiningiausi jai kada nors ištarti mano žodžiai.

Elė pritariamai nusišypsojo.

– Matai, jau darai pažangą, – pasakė ji. – Būti ne mandagi, o sąžininga. – Ji paglostė delnu man skruostą, ir man ėmė virpėti smakras.

Apėmė neprotingas troškimas prispausti lūpas jai prie delno ir baimė, kad nepajėgsiu suvaldyti šios keistos traukos. Mėginau liautis drebėjusi ir sustingti. Suspaudžiau kelius ir įtempiau rankas, bet nepadėjo. Svarsčiau ar nepabėgus, kai Elė pasilenkė ir savo lūpomis perbraukė manąsias. Paskui atsilošė pažiūrėti, kaip reaguosiu.

– Viskas gerai? – Staiga ji apkabino man liemenį, pirštai keliavo mano pilvu, kol nedrąsiai sustojo po krūtine.

Ilgai negalvodama linktelėjau.

– Puiku, – nusišypsojo Elė, tada vėl mane pabučiavo. Šįkart stipriau, jos liežuvis buvo minkštas ir drėgnas. Užsimerkiau. Nors žinojau, kad elgiuosi blogai, leidausi ilgai bučiuojama.

13.

Tu visai kitokia negu mano pažįstami.

Sara

PO TO. VASARIS

– Taigi tu pasirengusi pradėti pokalbį? – Susirūpinusi psichologė prispaudžia rašiklį prie smilkinio ir iš jos putlių lūpų išsprūsta atodūsis.

Šiandien moteris atrodo pavargusi. Juosta perrišti plaukai nekrinta ant veido. Paakiai paburkę. Blakstienų tušas šiek tiek išskydęs.

Dar vienas trečiadienis, dar vienas pokalbis. Žiūrėdama į psichologę svarstau, kiek ilgai ji įstengs apsimetinėti, jog tikrai domisi mano gyvenimu. Lažinuosi, neilgai. Atodūsis liudija, kad mūsų bendravime veriasi plyšys. Netrukus moteris ims dažniau dūsauti ar žvilgčioti į laikrodį. Arba pamirš išjungti telefono garsą, mėgins slėpti žiovulį dangstydamasi megztinio apykakle. Visa tai nutiks, tik dar ne šiandien. Šiandien susirūpinusi psichologė nusprendžia sėdėti tiesiai ir spoksoti į mane profesionaliu žvilgsniu. Atsikrenkštusi ji pakartoja:

– Ar pasirengusi pradėti pokalbį?

Tiesa ta, kad aš nesu pasirengusi, bet šiame kabinete tai visiškai nesvarbu. Per tris terapijos mėnesius išmokau, kad sąžiningumas niekam neįdomus. Todėl patogiau įsitaisau ant nutrintos odinės sofos, pasiimu sidabriška medžiaga aptrauktą pagalvėlę ir sakau:

– Taip, esu pasirengusi.

– Vakar šnektelėjau su tavo mama. – Susirūpinusi psichologė užsikiša už ausies rašiklį ir dešinės rankos smiliumi pasitrina akies kamputį. – Ji užsiminė, kad su Ele jūsų buvo ketvertas draugų. – Moteris dirsteli į užrašus. – Tu, Elė, Tomis ir Džeikas. Gal papasakotum man apie juos? Ką susirinkę mėgdavot veikti?

Štai ir sulaukiau provokuojančio klausimo.

– Juk žinai, – kalba toliau susirūpinusi psichologė, nes aš nepraveriu burnos, – kad viskas, ką pasakysi šiame kabinete, yra konfidencialu. – Ji neatitraukia piršto nuo akies kampučio, tarsi šis peršėtų.

Nutariu pasukti pokalbį kita linkme.

– Jūs pavargusi? – klausiu.

– Ne, tikrai ne, – ginasi psichologė.

– Atrodote pavargusi, – palinkstu į priekį, įsiremiu alkūnėmis į kelius ir užjaučiamai į ją žiūriu. – Na, žinote, jūsų paakiai paburkę, – parodau į savuosius.

– Nejaugi? – psichologė atitraukia pirštą, tarsi sugluminta mano žodžių.

Ši maža pergalė mane labai pradžiugina.

– Sara, papasakok man apie… – Moteris vėl žvilgteli į užrašus. – Apie Džeiką.

Svarstau, ar psichologė pasirinko šį vardą atsitiktinai, ar šiandien jau antrąkart bando mane išprovokuoti, meta dar vieną kozirį. Stipriau prispaudžiu prie savęs pagalvę. Ji dvelkia Old Spice ar kokiu kitu tualetiniu vandeniu, kuriuo purkšdavosi mano senelis. Spėliojau, ar vyriškis, pasikvepinęs šiuo vandeniu, ateidavo pas susirūpinusią psichologę pakalbėti apie mirusią žmoną, nutolusius vaikus ar sutrikusią erekciją. Klausiau savęs, ar tas vyras ateidavo savo noru, nes skausmingai troško suprasti, kas jam darosi. Gal taip ir buvo, o gal jį privertė namiškiai.

– Džeikas yra vyresnysis Elės brolis. Ir tiek, – atsakau.

– Ir tiek. Tikrai? – Psichologė sukryžiuoja kojas ir palinksta pirmyn.

Jos sijonas pasislenka aukštyn ir aš pamatau, jog kairė šlaunis išvagota venų tinklo. Spėlioju, ar psichologė atkreipė į tai dėmesį, ar ji dėl to nerimauja.

– Sara, tavo mama mano, kad judu su Džeiku buvot artimi. Kodėl ji man taip sakė?

Šis pareiškimas mane nustebino. Atskleidė, jog mama šį tą nutuokia apie mano gyvenimą, nors aš buvau įsitikinusi priešingai. Vis dėlto ji… Dar stipriau prisispaudžiu prie sofos atlošo svarstydama, ką mama žino ir ko – ne. Galiausiai sakau:

– Nenutuokiu. – Paprastai, tiesiai ir aiškiai. Net jei ir norėčiau papasakoti psichologei apie Džeiką – o aš nenoriu – vargiai apibūdinčiau, kas mudu siejo. Mes nebuvome nei draugai, nei priešai, nei įsimylėjėliai. Mudviejų santykius sunku apibrėžti. – Jis Elės brolis, ir tiek.

– Ir tiek? – pakartoja moteris.

Tai būdinga susirūpinusios psichologės taktika, tarsi kartojimas padėtų jai prisikasti iki mano sielos gelmių, gauti atsakymą.

– Džeikas – tavo geriausios draugės brolis. Su juo leisdavai daugybę laiko. Turėjai jį gerai pažinti.

– Tikriausiai, – abejingai sakau. Nutaisau tokį veidą, lyg ši nauja mintis dabar man būtų pati svarbiausia. – Leiskit pagalvoti…

Kartais, stumdama laiką pas susirūpinusią psichologę, atskleidžiu jai nereikšmingas savo gyvenimo smulkmenas. Pateikiu jas itin dramatiškai ir moteris patiki, kad jos be galo svarbios. Dabar irgi ketinu taip padaryti. Labai rimtai pagalvojusi garsiai atsidūstu ir sakau:

– Džeiko akys beveik indigo spalvos, kartais juodos.

– Pasakok toliau. – Psichologė kažką pasižymi.

Guldau galvą, ji užsirašo: Pacientė atsivėrė. Puikiai padirbėta!

Dar kartą sunkiai atsidususi priduriu:

– Kairėje akyje, visai prie pat vyzdžio, jis turi rudą taškelį.

– Mat kaip. – Susirūpinusi psichologė vėl kažką pasižymi.

Lažinuosi, ji užsirašo: Pokalbis įdomus!

Paskui moteris vėl pažvelgia į mane laukdama tęsinio, bet aš tik gūžteliu pečiais ir tyliu. Viltis jos veide užleidžia vietą nusivylimui. Tačiau aš tikrai galvoju apie rudą taškelį Džeiko akyje, kartais jis mane stebindavo. Ši atsitiktinė nesvarbi mintis suvirpina man širdį ir leidžia praeičiai virsti dabartimi.

– Apie ką susimąstei? – Susirūpinusi psichologė pasislenka arčiau, tarsi nujausdama, jog turiu tikrų paslapčių. Jos balsas ryžtingas. – Išsipasakok man. Pasakyk, apie ką dabar galvoji.

– Apie nieką, – atsakau, nors iš tiesų galvoju apie Džeiką, Elę ir viską, kas su jais susiję. Mano mintys įnirtingai sūkuriuoja, kol galiausiai apsistoja prie vieno ryškaus įvykio: prieš metus, kai Elės mama ir patėvis buvo išvažiavę kiekvienas savo reikalais, aš pas ją nakvojau. Manėme, kad būsime vienos ištisą savaitgalį. Tačiau jos patėvis anksčiau grįžo iš komandiruotės.

– Sara? – Susirūpinusi psichologė atsisėda ant pat kėdės kraštelio. – Ar nori man ką nors papasakoti?

Vėl pasimuistau ant sofos. Jai per petį žvelgiu pro langą į judrią gatvę, pilni žmonių automobiliai magiškai dingsta iš akiračio.

– Ne. Nenoriu.

– Tikrai? – Moteris dirsteli į laikrodį.

Bet aš tyliu. Tyliu, kol galiausiai ji atsidūsta ir sako:

– Ką gi, rodos, baigėsi mūsų laikas. – Psichologė dar šį tą pasižymi, pasiima stalinį kalendorių ir patraukia į laukiamąjį susitarti su mano mama dėl kitos konsultacijos.

Aš neskubu, toliau žiūriu į automobilius. Įsivaizduoju važiuojanti vienu jų, pašėlusiu greičiu švilpianti į nežinomybę.

PRIEŠ TAI. KOVAS

Mudu stovėjome svetainėje. Aš – nuo alkoholio sulipusiomis lūpomis ir Elės patėvis su lagaminėliu rankoje. Jis ką tik grįžo ir išvydęs mane prie baro paklausė:

– Kur Elė? – Paskui nužvelgė trumpučius mano naktinius – juos apsivilkau norėdama patraukti Džeiko dėmesį.

Vyriškio veide pamačiau nusivylimą.

– Hmm… – Prisispaudžiau prie sienos ir susigūžiau. Buvau visiškai girta. Tą vakarą Elė įkalbėjo mane apsivilkti kaip „Reklamos vilkų“ veikėją – plaukus susisukome į prancūziškus kuodus, užsidėjome Džekės O. stiliaus akinius ir maukėme vieną taurę martinio po kitos, paskui šokome pagal Motown įrašus, kuriuos paliko tikrasis Elės tėtis.

– Sveikas, Sadžentai, – greta išdygo Elė su prigludusiais raudonais mamos naktiniais. Ji priėjo arčiau, apkabino ir prisitraukė jį kaip seniai prarastą mylimąjį. – Tu grįžai anksčiau, – tarė spigindama blizgančiomis akimis.

Aiškiai suglumęs Sadžentas žengė atatupstas. Jis apžvelgė svetainę ir storais pirštais persibraukė plonus rudus plaukus. Jam ant skruostų ir ant kaktos išryškėjo raukšlės. Nuo nešvarių lėkščių ant stalo patėvio žvilgsnis nuklydo prie tuščios martinio taurės ir atidaryto baro.

– Paklausyk, Ele, – jo balse buvo girdėti susirūpinimas. – Tau jau beveik septyniolika. Pakaks krėsti nesąmones.

Draugė nusibraukė nuo veido garbanas ir atpakalia ranka nusišluostė lūpas, prisimerkusi ji prabilo gundomu balsu:

– Aš esu tiesiog smalsi. Negi tu niekad nebuvai smalsus?

– Ele… – Patėvis papurtė galvą ir atsiduso, paskui dusyk pakartojo jos vardą: – Ele. Ele, paklausyk manęs. Aš negaliu leistis su tavim į žaidimus. Juk įspėjau, jei nenustosi, pasikalbėsiu su tavo mama. – Vyriškis iškėlė rankas nutaisęs skausmingą veidą. – Man nebelieka kito pasirinkimo…

– Tau nebūtina visko pasakoti mamai. – Elė prisimerkė. – Be to, neturi ką pasakyti. Nebent… – Ji ranka perbraukė patėviui krūtinę, paskui pirštai nukeliavo per marškinių sagas – nuo apykaklės iki diržo sagties.

– Liaukis! Tuoj pat liaukis! Man atsibodo.

Patėvis stumtelėjo Elę, ši svirduliuodama atsitraukė ir sudribo ant sofos. Paskui ėmė kvatotis, nuo to klaikaus garso man pašiurpo oda.

Staiga kambarys ėmė suktis, pritrūko oro. Atsirėmiau delnu į sieną ir jos prisilaikydama nuslinkau į Elės kambarį. Atvėriau langą, tada iškišau galvą. Naktis buvo šalta, bet aš nesitraukiau, kol visiškai sustirau. Paskui ėmiau rinktis daiktus, ausyse įkyriai skambėjo Elės žodžiai: Negi tu niekad nebuvai smalsus? Negi tu niekad nebuvai smalsus? Negi tu niekad nebuvai smalsus?

Nuilsusi padėjau galvą ant palangės, laukiau, kvėpavau, bet mano jaudulys tik augo. Po penkių minučių į kambarį įėjo Elė, ji nustebo pamačiusi pravirą mano krepšį.

– Ką? Tu išeini?

Kaip pro miglą spoksojau į draugę. Knietėjo jos paklausti, ką čia išdarinėja. Kodėl nuolat krečia nesąmones? Bet žinojau, kuo šis pokalbis baigsis, nenorėjau kelti scenų, tik ne šįvakar. Todėl atsakiau:

– Aš prastai jaučiuosi.

– Tu prastai jautiesi? – lėtai pakartojo Elė. – Dar prieš penkias minutes jauteisi puikiai. Sprunki dėl Sadžento? – Elė visada vadino patėvį pavarde, o ne vardu, jo vardas buvo Garis. – Nusiramink. Žinai, koks jis mulkis. Neišeik, labai prašau. – Elė gurkštelėjo martinio. – Tiesiog nesuprantu, kas tau pasidarė.

– O ko tu išsidirbinėji? – atsistojau laikydamasi už lovos krašto ir atsigręžiau į Elę.

Ji toliau maukė laistydama gėrimą ant grindų.

– Aš geriu. Aš… – Elė mėgino nusikvatoti, bet tik sugargė. – Nesuprantu. – Ji nusišypsojo. – Ar tau tikrai bloga? – Padūmavusiose jos akyse šmėstelėjo supratimas, gal netgi rūpestis.

Elė vos nulaikė taurę, gėrimas teliūskavo. Norėjau tiek daug pasakyti, bet pajėgiau tik persibraukti lūpas, tarsi bendraučiau ženklų kalba.

– Aš nesuprantu, – pakartojo Elė.

– Kartais man atrodo, kad tavyje gyvena du skirtingi žmonės, – išrėžiau imdama savo krepšį.

– Ką čia paistai? – Draugė čiupo man už riešo, bet aš išsivadavau.

Nesustojau šaukiama vardu, nors girdėjau, kaip Elė vejasi mane koridoriumi, paskui sako:

– Sara, tu darai iš musės dramblį. Nė nenutuokiu, apie ką kalbi. Juk nieko nenutiko!

Atkakliai žingsniavau tolyn, kol man už nugaros užsivėrė stiklinės slankiojamosios virtuvės durys. Staiga pasijutau saugi.

Prie baseino stabtelėjau atsikvėpti. Įsikibau į medį, šiurkšti žievė draskė odą. Kai atsigręžiau, pro virtuvės langą pamačiau prie kriauklės stovinčią Elę, jos veidas buvo sumišęs. Norėjau grįžti ir patikinti, jog viskas bus gerai, bet šituo nebetikėjau. Galvojant apie Elę, skruostais ėmė ristis ašaros. Valandėlę ji man atrodė ta pati mergaitė, kurią sutikau būdama dvylikos. Tačiau po akimirkos ji pakėlė taurę ir aš išvydau suaugusią Elę, tą, kurią širdyje troškau palikti.

14.

Retkarčiais knietėdavo tau pasakyti, kad negaliu šito padaryti viena. Tačiau net ir tada neprisiversdavau atskleisti šito žmogui, kuris tikriausiai ne visada bus šalia.

Džeikas

PO TO. VASARIS

Kai pasimylėjome, Eimber ištraukė iš krepšio iki pusės nugertą butelį vyno ir tarė:

– Žinai, mano vaikystė buvo sunki.

Glostydama man nugarą pasakojo baisias istorijas iš savo patirties: apie blogas aukles, apie subingalvį tėvą, kuris dirbo nuo ryto iki vakaro, apie dėdę, kuris kartą trenkė jai per veidą, kai ji ištarė žodį „šūdas“.

Po kiek laiko, kai butelis ištuštėjo, apdujusi Eimber apsiavė sidabrinius ilgaaulius ir nusikeikė:

– Velniai rautų, man laikas! – Paskui dingo.

Jai išėjus sukau tuščią butelį ir spoksojau į Elės dėžę. Ištisus mėnesius įsivaizdavau, kaip ją tvarkysiu: rūšiuosiu laiškus, piešinius ir eskizus, norėdamas suprasti, kas buvo Elė, kas ji norėjo būti, dalykus, kurių apie ją nežinojau, arba žinojau, bet stengiausi nematyti. Vos ėmus taip galvoti apimdavo nepakeliamas skausmas, tada džiaugdavausi bet kokia dingstimi išsiblaškyti, pavyzdžiui, mobiliojo skambučiu.

– Tiesiog norėjau išgirsti tavo balsą, – sako mama, kai atsiliepiu.

Ji atrodo uždususi. Taip kalba pastarosiomis dienomis. Kalba greitai, gaudydama orą, pati sau prieštaraudama, dvejodama ir vos nepuldama į ašaras.

Aš sėdžiu ant lovos krašto ir nesąmoningai prisiimu rūpestingo sūnaus vaidmenį. Teiraujuosi, kaip mama laikosi. Ji atsako, kad gerai. Paskui mudu šnekame apie puikų Arizonos klimatą ir mama kaip visada kviečia mane atvažiuoti.

– Pamatysi, kokia nuostabi ši valstija, – tikina ji, nekreipdama dėmesio į mano tylėjimą, paskui pereina prie kitos istorijos, kito pasakojimo, dar vieno nušvitimo, aplankiusio per grupinės terapijos seansus.

Tuo užsiima Spa komplekso gyventojai. Jie mankštinasi, medituodami ieško nušvitimo, per grupinius seansus guodžia kaimynus tapšnodami ranką, o vėliau prašo artimųjų supratimo. Ir mes suprantame, antraip pasijustume siaubingai.

Mama ima pasakoti apie savo nušvitimo akimirką. Kaip įprastai, klausausi jos viena ausimi, įsimenu tik kai kurias smulkmenas: „Niekada nesusimąsčiau, kokią žalą man padarė alkoholikas tėvas. Nuolat save įtikinėjau, jog jis buvo karštakošis ir sunkiai dirbo, atliko savo pareigą, tad dabar nelengva pripažinti, kad jis niekuo nesiskyrė nuo kitų girtaujančių tėvų…“

Pastaruoju metu mudu daug kalbame apie jos tėvą. Kaip prisilakęs jis ją mušdavo, kaip šaipydavosi, jei mokykloje gaudavo prastą pažymį, o jos broliams sekėsi dar blogiau, nes tėvas norėjo išauginti juos stipriais vyrais. Įsivaizduodamas mamą bejėgę, kankinamą savo tėvo, dar labiau kenčiu. Todėl atsiriboju nuo didumos jos prisiminimų, užpildydamas tarpus tarp sakinių trumpais žodeliais: „taip“, „gerai“, „suprantu“.

Kai vėl imu klausytis, mama sako:

– Esu laiminga, kad tave turiu, nors anksčiau tau šito nesakiau. Ir labai dėl to gailiuosi, Džeikai. Tu perskaitei visas Marko Tveno knygas, prisimeni?

Staiga mama pasuka pokalbį nuo savo vaikystės prie manosios. Pasakoja apie vasarą, kai man buvo dešimt metų. Elei užmigus aš ilgai būdraudavau laukdamas grįžtant mamos iš darbo.

Ji su švelnumu panyra į šiuos prisiminimus. Aš irgi grįžtu į tą laiką. Dauguma prisiminimų migloti, bet šis tas iškyla iš pasąmonės: užkepti sumuštiniai su sūriu, pagardinti traškučiais; sėdėjimas ant baseino krašto, įmerkus kojas į vėsų vandenį ir pasidėjus ant kelių šiltas lėkštes; aplink besilaistantis vynas. Mama dirbdavo po dvylika valandų ir aš stengdavausi ją pralinksminti meluodamas. Skiesdavau, kad ponia Salivan pagamino baisiai neskanius pietus, nors iš tiesų jie buvo gardūs. Kaip mamos cigaretės ir vynas atitolindavo naktį, bet galiausiai ateidavo akimirka, kai ji pažvelgdavo į mane stiklinėmis akimis ir imdavo postringauti apie mano tėvą.

Tuos mamos žodžius prisimenu aiškiai: „Atsakingi vyrai nepabėga į Floridą su bendradarbe. Atsakingi vyrai nepameta žmonos ir vaikų. Atsakingi vyrai nelaužo priesaikos. Džeikai… – Čia mama kaskart sustingdavo, kaip plaukikas, pasirengęs nerti iš dešimties metrų aukščio. – Džeikai, pažadėk man, kad būsi atsakingas. Kad niekada nelaužysi savo žodžio. Kad niekada nebūsi toks kaip jis.“

Paskui ji stipriai sugniauždavo man ranką ir paleisdavo tik tada, kai prisiekdavau būti kitoks, geresnis. Turėdavau šitai pakartoti ne sykį, kol galiausiai mama sumurmėdavo: „Tu mus myli. Tu myli Elę. Tu niekada mūsų nepaliksi.“

Bet aš išvykau, mano pažadai ir patikinimai buvo melagingi. Įrodžiau, jog nesu kitoks ir nesu geresnis už savo tėvą.

Mama liaujasi padrikai šnekėti. Ji klausia:

– Ar šie prisiminimai tau irgi brangūs?

Negalvodamas atsakau:

– Taip, mama.

– Dieve, Dieve. – Telefonas pypteli ir mama liūdnai atsidūsta. – Turiu eiti. Pagalvok apie mano žodžius, pažadi? Čia gražu ir šilta. Praleistum puikų savaitgalį.

– Taip, žinoma, – abejingai atsakau ir mama įskaudinta atsisveikina.

Nuspaudęs atsijungimo mygtuką, nučiuožiu ant grindų ir padedu galvą ant čiužinio. Pasiekiu ir priglaudžiu prie odos Eimber paliktą butelį: kietą, šaltą ir beviltiškai, skausmingai tuščią.

15.

Tas „Hello Kitty“ lipdukas primena laiką, kai buvau vienuolikos, kai man viskas buvo gerai, mintys nesidrumstė. Tu man irgi primeni tą metą.

Džesė

PRIEŠ TAI. RUGPJŪTIS

Lola apsivilko pilką pižamą, kelnes užsitraukė taip greit, kad net pokštelėjo elastinis jų liemuo.

– Koks šūdas, – tarė ji, žiūrėdama į mano kuprinę kambario kampe. – Turėjai ką nors rasti. Juk iššniukštinėjai visą jos kambarį, tiesa?

Buvo penktadienio vakaras. Prieš kelias valandas sėdėjau ant lovos ir varčiau paskutinį romaną iš vasaros skaitinių sąrašo. Prisipažįstu, jog tai buvo beviltiškas mėginimas pabėgti nuo minčių. Pastarąjį mėnesį galvojau tik apie Elę ir mūsų bučinį. Nuo jų mane atitraukdavo skaitymas. Mano mama sakydavo: Atsikratyti jaudulio padeda koks nors užsiėmimas. Tik išsirink naudingą.

Iki šiol galvodama apie Elę vis dar jutau didžiulį nerimą. Skaitydama bent jau tapsiu pavyzdinga mokine. Atėjus Lolai kaip tik buvau pasiekusi romano atomazgą. Mano draugė vilkėjo juodai, ilgi rudi plaukai buvo suimti į standų kuodą. Įprastai ji taip nesirengdavo ir nesišukuodavo. Segėjo trumpus sijonus ir nešiojo palaidus plaukus.

– Kodėl pakeitei įvaizdį? Kodėl neišvažiavai pas tėvą?

– Jis vėl pamiršo. – Lola atsisėdo ant mano lovos krašto ir ėmė kraustyti krepšį. Ištraukė dvi radijo stoteles, žibintuvėlį ir žiūronus. Tada išdėstė savo planą. Paskui skvarbiai į mane pažiūrėjo ir tarė: – Tai prisidėsi ar ne?

Iš netikėtumo sumirksėjau. Maniau, Lola juokauja apie įsilaužimą į Elės namus. Tačiau dabar supratau, jog draugė kalbėjo rimtai. Lola kažkur nugirdo, kad Elės mama su patėviu šią popietę išvažiavo į medikų konferenciją Baltimorėje. Tavo sesuo prasitarė per vakarienę prieš dvi dienas. Sakė, kad Tomis, Sara ir Elė eis į kiną. Irgi per vakarienę. Kad atsarginis Elės namų raktas paslėptas po dirbtine varle. Prisimeni? Sykį mačiau, kaip Džeikas, radęs užrakintas duris, jį iš ten pasiėmė.

– Man tik reikia, kad pasaugotum. Visa kita padarysiu pati, – pasakė Lola.

Kaip supratau, „visa kita“ reiškė, kad Lola rausis po Elės kambarį, ieškodama įrodymų jai sužlugdyti – dienoraščio, kompromituojančių nuotraukų ar vaistų nuo lytiniu keliu plintančios ligos.

– Vėl prisižiūrėjai „Liežuvautojos“? – paklausiau.

– Kaip šmaikštu. – Lola prisimerkė. – Elė yra kalė. Žinai ką? Šiandien paklausiau Tomio, ar jis išplepėjo apie mudu, kaip tikino ji, bet jis viską paneigė. Prisiekinėjo laikęs liežuvį už dantų.

Lolos išraiška buvo skausminga.

– Tomis yra melagis, – tariau. – Be to, jei jis būtų tylėjęs, iš kur būtų sužinojusi Elė?

Nesigilindama į smulkmenas, Lola patraukė pečiais. Rodos, jai pakako Tomio žodžio.

– Gal Elė šnipinėjo?

– Judu su Tomiu? – nepatikliai paklausiau.

Lola tikrai nužengė per toli, jei šitaip svaičioja.

– Juk mudvi sekėm Tomį su Sara. Koks skirtumas? – tarė Lola, gindama savo nuomonę. – Tai padėsi man ar ne?

Draugė buvo tvirtai pasiryžusi. Žinojau, kad su manim ar be manęs vis tiek įgyvendins savo planą. Elės įspėti nebebuvo kada. Dar galėjau pasakyti mamai, bet nenorėjau šitaip išduoti Lolos. Išnarsčiusi visas galimybes apsisprendžiau.

– Padėsiu tau, – tariau, – bet eisiu vidun viena.

Lola jau šoko prieštarauti, bet aš ją nutildžiau rankos mostu.

– Patylėk, gerai? Aš pažįstu jos namus daug geriau už tave. Greičiau apsisuksiu, taip sumažės tikimybė įkliūti.

Tik nutylėjau, kad noriu ten patekti. Kad šis sumanymas vilioja mane labiau, negu drįstu prisipažinti.

Lola dvejojo, bet, rodos, nesirengė nusileisti.

– Antraip prie tavęs neprisidėsiu, – tariau.

Po dvidešimties minučių su žibintuvėliu stovėjau Elės kambaryje. Keistai jaučiausi, vilkėdama juodą Lolos triko ir timpes, apžiūrinėdama Elės stalą. Mane draskė prieštaringi jausmai: kaltė ir džiaugsmas, drąsa ir baimė. Jaučiausi kaip nesava.

Dar prieš mėnesį nebuvau su niekuo bučiavusis, niekada nemeluodavau Lolai ir nelaužiau taisyklių. Tik ne taip. Dabar stovėjau čia, Elės kambaryje, ir naršiau jos gyvenimą.

Spoksojau į nuotraukas, prilipdytas ant sienos. Abudu su Džeiku, dar visai vaikus, mažesnius už moliūgą, pūpsantį jiems už nugaros; su Sara per jos šaunų šešioliktąjį gimtadienį; su tėčiu – tada Elei buvo kokie septyneri.

Atklijavau tą nuotrauką ir prisikišau arčiau prie akių. Dar nebuvau mačiusi tokio gyvo Elės žvilgsnio. Kitoje nuotraukos pusėje vyrišku braižu buvo parašyta: Aš su savo mažąja Li Li.

Nepažinojau Elės tėvo, bet retkarčiais Elė važiuodavo į Floridą ilgam savaitgaliui paviešėti naujoje jo šeimoje.

– Kaip einasi, Juodasis Vanage? – Iš mano radijo stotelės pasigirdo Lolos balsas. Ji užsispyrė vartoti tą kvailą kodinį vardą.

– Niekaip. – Prilipdžiau nuotrauką ir patraukiau prie spintos.

– Ką nors radai?

– Dar ne.

– Tai paskubėk.

– Gerai, – sumurmėjau, rausdamasi tarp Elės drabužių – dauguma buvo iš minkštų audinių, pamačiau jos mėgstamą mėlyną megztinį. Akis užkliuvo už šaliko – jį Elė ryšėjo vos kelis kartus, todėl neturėtų pasigesti. Įsimečiau jį į kuprinę.

Nuo spintos nužingsniavau prie lovos. Pasilenkiau ir iškart juos pamačiau – visą krūvą juodų bloknotų su spirale, išmėtytus ant grindų. Tuoj pat pritūpiau ir pasišviesdama žibintuvėliu ėmiau juos sklaidyti. Juose buvo daugybė eskizų, darytų anglimi, rašalu ir pieštuku. Viename, pažymėtame 2009 metų data, buvo nupieštas šiurpus namas. Jis buvo pavaizduotas kampe, o visą lapą užėmė žolėmis apaugęs kiemas. Kitame nupieštas keistas per keturis namus nuo mūsų gyvenantis vaikas didžiule galva ir labai mažomis akimis. Aptikau bloknotą su pono Lampniko augintinio eskizais – nuo mažylio iki suaugusio šuns.

Iš kaugės čiupau dar vieną bloknotą, bet jis nučiuožė po lova. Kilstelėjau apklotą ir pašviečiau žibintuvėliu į tamsų palovį. Bloknotas gulėjo šalia senos batų dėžutės, ji buvo įgrūsta į patį tolimiausią kampą, vargiai pasiekiama. Po kelių mėginimų užkabinau dėžutę pirštų galais ir ištraukiau. Išvilkau ją drauge su šiek tiek apsilamdžiusiu bloknotu. Padėjau bloknotą į krūvą ir apimta smalsumo nukėliau dėžutės dangtelį.

– Juodasis Vanage, gatvės gale matau automobilio žibintus. Baigiau.

Popierėliai. Daugybė bet kaip ir nuo bet ko nuplėštų popieriaus skiautelių su keistomis, nežinia kam skirtomis žinutėmis.

– Girdi mane?

Drebančiomis rankomis rausiausi dėžutėje. Ar ją pasiėmusi sužinosiu viską apie Elę?

– Automobilis jau prievažoje. Po velnių, ar apkurtai? Baigiau.

Svarsčiau, ar pavogti dėžutę ir paskui kiaurą naktį rūsyje skaityti popieriaus skiauteles mėginant suvokti žinučių prasmę.

– Jie lipa iš automobilio. Po perkūnų, ką ten veiki?

Tikriausiai Elė man niekada nedovanos, jei pavogsiu brangiausią jos daiktą.

– Džese, ar tu iš manęs t-tyčiojiesi? Ar k-kvoštelėjai? – Lola ėmė mikčioti. – Jie jau p-prie durų!

Pastūmiau dėžutę po lova, bloknotus – išskyrus vieną, su šių metų data – sudėjau į krūvą. Naujausią įsikišau į kuprinę, pasakiau sau grąžinsianti jį iš ryto, kol Elė nepasigedo, ir kad toks poelgis neprilygsta dėžutės paėmimui. Panašiai kaip ir šalikas. Tai viso labo piešiniai, ir tiek. Tačiau žinojau, jog pati save apgaudinėju.

Kaip tik tada, kai girgždėdamos atsivėrė laukujės durys, pakėliau Elės kambario langą. Drebantis moters balsas tarė:

– Ką gi, galime skristi anksti iš ryto. Gari, tai nieko baisaus. Mums nereikėjo sustoti prie baro, tiesa? Gal dabar užteks apie tai kalbėti?

– Gerai. Aš tik norėjau pasakyti… – pasigirdo vyro balsas.

– Aš girdėjau jau daugybę kartų…

– Gerai, pakaks apie tai, – atšovė vyras.

Paskui jiedu nutilo. Aš krapščiausi prie Elės lango tinklelio – velkė kairėje pusėje buvo užrūdijusi – ir viena ausimi klausiausi, kas dedasi namuose: tempiamas bagažas, įjungiamos šviesos, virtuvėje paleidžiamas vanduo.

– Ar girdėjai? – tylą perskrodė Sadžento balsas.

Sustingau, širdis lipo pro gerklę.

– Ką?

– Krebždesį. Kur Elė? Maniau, liepei jai sėdėti namie.

– Ji nakvoja pas Sarą. Negi neprisimeni, kad sakiau? Tikrai sakiau. – Dabar ponios Sadžent balsas skambėjo garsiai, nes ji sustojo prie pat Elės durų.

– Ji niekada nepasimokys, jei nuolat atleisi ją nuo bausmių, – pareiškė Elės patėvis.

– Sakiau tau, mudvi susitarėm. Kodėl nuolat prikaišioji?

– Todėl, kad netikiu ja. Pavargau, nes tau jos žodis svaresnis negu mano. Jeigu Elė sąžiningai laikytųsi tavo taisyklių, jos kambarys turėtų būti tuščias, o man atrodo kitaip. Taigi baikim ginčą ir pažiūrėkim…

Durys girždėdamos prasivėrė – iš koridoriaus plūstelėjo šviesa – paskui greitai užsitrenkė.

– Nieku gyvu! Gari, aš nešnipinėsiu…

– Šnipinėsi? Jeigu neskirsi daugiau dėmesio…

– Aš pavargusi. Ar būtina apie tai kalbėti dabar? – Moters balsas vėl nutolo.

Trinktelėjo kitos durys ir įsiviešpatavo tyla.

– Ššš, Džese. – Atsigręžiau.

Už Elės lango stovėjo Lola su tinkleliu rankoje.

Po pusvalandžio ji apsivilko pižamą ir ėmė mane kvosti.

– Nieko nesuprantu, – tarė Lola.

– Juk sakiau, kad nieko neradau, nebent norėtum užklijuoti ant mokinių spintelių anglimi pieštus eskizus su pono Lampniko šuns atvaizdu.

Iš svetainės atsklido garsus juokas. Ten ant sofos mano jaunesnės seserys su tėvais žiūrėjo „Begalinę istoriją“. Dar praėjusią vasarą penktadienio vakarais dažniausiai sėdėdavau su šeima, bet ėmus lankyti vidurinę lioviausi, gyvenimas tapo sudėtingesnis.

– Ar ieškojai po lova? Drabužių spintoje?

– Atleisk, – abejingai atsakiau.

– Atleisti? – Lola į mane pašnairavo.

– Tiesiog atsipalaiduok, gerai? Planas buvo niekam tikęs.

– Žinojau, kad reikėjo eiti pačiai, – atkirto Lola.

– Tikrai? Tamsoje? Tu bijai būti viena tamsoje. – Atlaikiau draugės žvilgsnį ir ji pirmoji nusuko akis.

– Kas tave apsėdo? – įtariai paklausė Lola.

Gūžtelėjau pečiais. Supratau, kad kalbame nebe apie įsilaužimą, o apie mano didėjantį gebėjimą priešintis Lolai.

– Tu kažką slepi, tiesa? – Lola patraukė prie mano kuprinės, bet aš pašokau nuo lovos ir pastojau jai kelią. Ji nuvėrė mane savo nepakartojamu Aš nurausiu tau galvą žvilgsniu, tačiau aš nesitraukiau. Nenorėjau, kad ji knistųsi po mano daiktus ar mėtytų juos po kambarį kaip meškiną Dručkį.

– Aš nemeluoju.

– Tai leisk pažiūrėti. – Lola žingtelėjo pirmyn išskėtusi rankas kaip kamuolį gaudantis gynėjas. Draugė mėgino pro mane prasibrauti, bet, mūsų abiejų nuostabai, aš ją atstūmiau.

– Atstok. – Užplūdus adrenalinui visa drebėjau.

– Traukis.

– Ne.

Lola stvėrė mane už pečių. Aš įsispyriau į grindis ir trumpai atsilaikiau, bet ji, būdama aukštesnė ir sunkesnė, mane įveikė. Po akimirkos Lola iškratė mano kuprinės turinį ant grindų. Aptiko žibintuvėlį, atsarginį Elės namų raktą ir šaliką, bet nerado eskizų bloknoto.

Jį aš įsigudrinau švystelėti į krūmus prie virtuvės durų.

– Melagė, tu pasiėmei šaliką, – sušnypštė Lola.

Aš atsitiesiau.

– Man jis patiko.

Mudvi dėbsojome viena į kitą.

– Puiku. Žinai ką? Aš einu namo. Tu menkysta. – Lola susirinko savo daiktus, sykiu pagriebė ir kelis manuosius: sniego rutulį, kurį buvo parvežusi iš Kanados, ir blizgučiais nusagstytą plaukų raištį, ji buvo padovanojusi man Kalėdoms. Paskui stabtelėjo prie įrėmintos nuotraukos, darytos per mano tryliktąjį gimtadienį, ir įmetė ją į šiukšlių krepšį prie tualetinio staliuko. Tada išjungė šviesą ir išrūko iš kambario garsiai trinktelėdama durimis.

Aš įjungiau šviesą ir atsisėdau ant lovos laukdama, kol liausis daužytis širdis. Bet ji niekaip nenurimo, buvau per daug įsiaudrinusi. Galiausiai jaudulys kiek atslūgo.

Žinojau, kad po kelių dienų Lola pamirš mūsų kivirčą. Taip jau yra buvę. Ji greit įsiplieskia ir greit atsileidžia. Bet Elė… Kas jeigu ji sužinos apie eskizų sąsiuvinį ar šaliką? Vien nuo tokios minties sugniaužė paširdžius.

Pasijutau tarsi stovinti ant uolos krašto: norėjau šokti, net jei atsitrenksiu į seklumą.

Pavargau žaisti pagal taisykles. Norėjau patirti laisvąjį kritimą. Ir tai mane baugino.

16.

Tu tik metais vyresnė už mane, bet kur kas geriau suvoki šį pasaulį. Kaip visa, ką surenkame, gali būti lengvai nuplauta: purvas man nuo šlaunies ar kiaulpienės žiedlapis, prilipęs prie vidinės riešo pusės…

Sara

PRIEŠ TAI. VASARIS

Kas sekmadienį mano seserys su mama eidavo į bažnyčią. Įsivaizduodavau jas sėdinčias klauptuose, pasidėjusias ant kelių giesmynus ir maldomis šlovinančias Viešpatį, susiėmusias už rankų.

Likdavau namie viena, prisitaisydavau didelį dubenį dribsnių ir laukdavau jų grįžtant. Paskui atidžiai stebėdavau, stengdamasi perprasti jų būdą. Daug sužinojau apie sekmadienius. Išsiaiškinau, kad mama mato ir žino beveik viską, tik apsimeta, jog taip nėra.

Megei užsiminus, kad tėtis šį sekmadienį neparvažiavo namo, nors buvo žadėjęs, mama atsikrenkštė. Sunkiai atsiduso, kai Džesė tik vaidino valganti, o paskui nustūmė lėkštę į šalį. Kantriai šypsojosi Metei bandant skaityti „Smalsutę Dorą“.

Kai Megė, vilkėdama gražiausia išeigine suknute, staiga pasileido prie svetainės lango, mama subarė, kad išbarstys segtukus iš plonyčių plaukų. Megė nekreipė dėmesio į mamos žodžius ir atitraukė storas užuolaidas, užkliudydama nuotrauką sidabriniais rėmeliais, ši nukrito ant kilimo. Paskui sesutė suriko:

– O, Dieve, jis mane matė! – Megės skruostai liepsnojo, bet ji įžūliai prisispaudė prie palangės. – Ak, palauk. – Sesutė lėtai iškvėpė susižavėjusi žiūrėdama į nepažįstamą berniuką. – Palauk.

Sucypė padangos ir Megė ėmė kvatotis. Metė nušoko mamai nuo kelių, prilėkė prie lango ir ėmė dairytis. Atstūmusi lėkštę Džesė prisidėjo prie kitų seserų ir tyliai žiūrėjo į pasaulį anapus lango. Ir aš mačiau, kad diena labai graži. Gal vėliau atvės ir ims lyti, bet dabar skaistūs saulės spinduliai glosto medžių žievę pranašaudami ateinant pavasarį. Pirmąkart po daugelio mėnesių užsimaniau išeiti į lauką ir atgręžti veidą saulei.

Priėjau arčiau prie seserų, bet ne per daug arti, paskui stabtelėjau ir pakėliau nuotrauką. Stebeilijau į laimingą šeimą – joje atrodėme nuglaistyti, ne tokie, kokie buvome iš tiesų. Kai pastačiau rėmelį ant stalo, mudviejų su mama akys susitiko ir ji linktelėjo mergaičių pusėn.

– Kokios jaunos, – tarė ji išmintingai šypsodamasi, tarsi aš būčiau žmogus, primenantis jai savo karą su pilnametyste.

Kambaryje įsivyravo rimtis – mergaitės stovėjo prie lango, aš žiūrėjau į mamą. Po valandėlės sesutės suklego. Megė kažką kuždėjo Džesei, Metė krizeno.

Galiausiai aš prabilau:

– Mama…

Ji pasuko galvą – tas judesys rodė, kad ji atsakys, jei išgirs mano balse paniką; jei ne, nutols ir panirs į savo minčių gelmes. Vis dėlto lėtai sudėsčiau sakinį ir tada jį ištariau:

– Gal norėtum pasivaikščioti…

Mano žodžius nuskandino Megės riksmas:

– O, Dieve! O, Dieve! Aš jį myliu! Tikrai! – Išdykėlė pasisuko ant kulno – segtukai pabiro ant grindų. Ji apsimetė alpstanti ir griuvo ant sofos juokingai maskatuodama kojomis.

Metė, naudodamasi proga pasiausti, įsibėgėjo ir visu sunkumu užšoko ant Megės. Džesė ir toliau žiūrėjo pro langą. Mama susirūpinusi atsigręžė į mane.

– Sara, tau ko nors reikia? – paklausė ji.

Tas žodis „reikia“ reiškė ko nors gavimą iš mamos, o ne davimą ar dalijimąsi – todėl klausimas užsiglaudė tamsiausioje mano pasąmonės kertelėje. Papurčiau galvą. Nenusiimdama mamos kaukės, ji man maloniai nusišypsojo.

Gulėdama ant sofos Megė tol kuteno Metę, kol ši ėmė be paliovos žagsėti.

Man dingo noras eiti iš namų.

Kai tą vakarą Tomis nepasibeldęs įėjo į kambarį, susisukusi lovoje žiūrėjau Lifetime kanalą. Po mūsų barnio jis nesirodė tris savaites. Per dvidešimt vieną dieną neatsiuntė net žinutės, ir staiga, kaip mostelėjus burtų lazdele, išdygo mano kambaryje. Tomis dairėsi klaidžiojančiu žvilgsniu, apžiūrinėjo mano daiktus.

Jo akys stabtelėjo prie tualetinio staliuko, vaikinas pirštais lietė ant jo sukrautus niekučius. Juos atnešė mama, kad man būtų jaukiau. Vestuvinę senelių nuotrauką, nedidelę marmurinę papuošalų dėžutę, kurią ji padovanojo septintajam gimtadieniui, ranka raižytą dramblį iš nefrito, jį tėtis parvežė iš užsienio. Tomio ranka sustojo prie neatplėšto siuntinuko. Vaikinas delnu perbraukė tamsiai rudus dėžutės kraštus. Dirstelėjo į siuntėjo vardą. Džeikas. Paskui pažvelgė į mane.

Tomis stovėjo per toli, kad jį paliesčiau, apkloto kraštai beveik dengė jo Adidas sportukus. Bet mačiau, kaip jis užsidengė ranka burną, nagai buvo tokie pat apkramtyti kaip prieš tris savaites.

– Ar neseniai gavai iš Džeiko kokių žinių? – paklausiau.

Tomis kilstelėjo siuntinuką ir lengvai palingavo galvą. Pasidėjęs ant delno, rodos, mėgino pasverti.

– Aha, bet nieko nesupratau, – tarė jis. – Turbūt po to nutikimo su Ele Džeikui pasisuko sraigtai. – Tomis padėjo dėžutę į vietą. – Kada atėjo siuntinys? – paklausė jis per daug atsainiai.

– Nežinau, turbūt praėjusią savaitę. – Tik nepridūriau, kad tiek laiko jis guli ant mano staliuko. Vien nuo minties, ką jame rasiu, suėmė baimė.

– Kodėl jo neatplėši? – Tomis pabarbeno į dėžutę. – Negi nesmalsu?

Man skausmingai smalsu. Bet aš perkračiau mintyse faktus – prisiminiau Elės mirtį, Džeiko išvykimą, prieštaringus mudviejų santykius, iš kurių nieko gero neišeis, – ir padariau išvadą, kad rasiu siuntinyje kokią žeidžiančią užuominą.

– Tai gal atplėškim? – paragino Tomis.

Užverčiau akis, nutaisiau pokerio žaidėjo veidą, bet Tomis žiūrėjo, tarsi netikėdamas mano drąsa, todėl išpyškinau:

– Ar jis sakė tau, kad niekad man neskambino? Nuo pat išvažiavimo. Jis nė nebuvo užsukęs į ligoninę. Jis… – Vardijau neužsičiaupdama, nors puikiai supratau, kad atrodau kaip verkšlenanti penkiametė, besivejanti sunkvežimį su ledais. Baigusi tiradą, laukiau įprastinio Tomio pokšto, kad tikriausiai man mėnesinės ar panašiai. Tačiau jis nesišaipė. Tiesiog sėdėjo ant lovos krašto ir raminamai glostė man koją.

Kartais Tomis būdavo nenuspėjamas. Rodos, jis pajusdavo, kad esu nustumta per toli, tada liaudavosi stūmęs ir prilaikydavo.

Tomis pasislinko arčiau.

– Man nepakenčiama matyti tave tokią. – Labai susirūpinęs jis tyrinėjo mano veidą.

Prisiminiau vienuoliktos klasės biologijos pamokas apie jūrų gyvūnus. Tada Elė kiekvieną sutapatino su kokiu nors vandens gyvūnu.

– Džeikas yra delfinas. Todėl išgelbės tave kaip Fliperis. Tu esi žvaigždžuvė…

– Jūrų žvaigždė, – pataisiau ją. Ponas Foksas dvidešimt minučių aiškino šių gyvūnų ypatumus, bet Elė turėjo įprotį greitai pamiršti smulkmenas. – Jos, kitaip negu žuvys, dygiaodės, kaip ir plokštieji jūrų ežiai.

– Tu nuoboda, – pyktelėjo Elė. – Ir jūrų žvaigždė.

– Kodėl jūrų žvaigždė? – kažkodėl maniau, kad ji pavadins mane vėžliu ar varle, įprastesniu ir ne tokiu gražiu padaru.

– Todėl, kad tu moki prisitaikyti, – atsakė Elė, įrodydama, kad klausosi. – Štai kodėl tau visada sekasi. Be to… – Ji įdėmiai mane nužvelgė. – Tikrai esi kaulėta.

Šis jūrų žvaigždžių bruožas mažiausiai patrauklus.

– Aš esu jūrų arkliukas…

Tai išgirdusi nusikvatojau.

– Ar ketini susiporuoti su vienu vyru visam gyvenimui ir likti jam ištikima?

Tais laikais, kai sukdavome butelį, Elė pasibučiavo su mažiausiai dviem tuzinais vaikinų, tačiau, kitaip nei man, jai niekad nereikėjo tikro draugo.

– Ne, – atsakė Elė, jos veidas akimirką tapo neįskaitomas. – Todėl, kad galiu lengvai mirti nuo išsekimo.

Reikėjo paklausti, ką ji turi galvoje, bet tada tik pasiteiravau:

– O kas bus Tomis?

– Ak, na, žinoma, medūza.

Kiek pagalvojusi supratau, kodėl žinoma. Medūzos ramiai plūduriuoja tamsioje jūroje, o Tomis irgi yra nekenksmingas, kol jo neįsiutina. Bet jeigu įsiutina…

Galvodama apie tai uždaviau Tomiui klausimą, kuris man kėlė didžiausią baimę, bet atsakymą turėjau išgirsti.

– Ar Džeikas… Ar jis manęs nekenčia?

– Po velnių, Sara… – Tomis užvertė akis – tai irgi buvo tam tikras atsakymas. – Argi tai svarbu? Juk sakei, kad jis nė neaplankė tavęs ligoninėje. Aš ateinu pas tave beveik kas savaitę. Kodėl tau taip rūpi tas šiknius?

Tomis atsistojo ir mane nukrėtė šiurpas. Jis paėmė siuntinuką ir padavė man.

– Atidaryk.

Pažiūrėjau pro langą. Saulė leidosi, plikas medžių šakas lankstė stiprus žiemos vėjas. Net pastirusios nuo šalčio jos gyvesnės už mane.

– Ne, – atsakiau jausdama gėlą. – Dabar man siuntinys tikrai nerūpi.

– Gerai, – Tomio balse išgirdau palengvėjimą. – Man jau tikrai atsibodo tavo susirūpinimas. – Jis kelis kartus giliai įkvėpė, paskui vėl ėmė glostyti man koją. – Verčiau pažiūrėkim filmą. Kokią nors komediją. Ar nori?

Linkteliu suprasdama, kad Tomis teisus. Kad reikia susitaikyti su tikrove. Džeikui aš nerūpiu. Todėl jis neturi rūpėti man. Tačiau tai padaryti ne taip lengva, kaip mano Tomis.

Padarau jam vietos ant lovos ir nesipriešinu apkabinama. Filmui prasidėjus mudu užsimirštame ir tolesnes dvi valandas esam tiesiog Sara ir Tomis. Draugai. Beveik įsimylėjėliai. Iš ketverto likę dviese.

Tomiui išėjus užsuka seserys, jos švariai išsivaliusios dantis, tarpdančiuose nebelikę nė ženklo kukurūzų spragėsių. Mama išjungia televizorių ir garsiai spėlioja, iš kur mano kambaryje toks keistas kvapas. Jį dažnai skleidžia Tomis, jo akys paraudusios. Paskui mama primena, kad trečiadienį laukia psichologės konsultacija, klausia, kodėl guliu lovoje, ir pasiūlo nusiprausti po dušu. Galiausiai išeina, iš kampo į mane spokso Džeiko siuntinys.

Ar visada šitaip bus? Ar visada būsiu kvaila mergiotė, įsimylėjusi vaikiną, neatsakysiantį į mano jausmus? Nevertinanti to, ką turi, nuolat trokštanti ko nors daugiau? Tomis visada buvo šalia, o man reikėjo Džeiko.

Paimu siuntinį. Kaip ir Tomis, mėginu jį pasverti. Paskui pasidedu ant kelių ir žiūriu. Galvoju apie medūzas, aklai klaidžiojančias tamsioje jūroje. Ir apie Elės jūrų arkliuką, kovojantį su bangomis neaprėpiamame vandenyne.

Nerimo kamuolys gniaužia man krūtinę ir grasina uždusinti, bet aš suvaldau paniką prisimindama Elės žodžius. Kad esu jūrų žvaigždė ir moku prisitaikyti. Išgyventi.

Drebančiomis rankomis atplėšiu siuntinį. Numetu ant grindų vyniojamąjį popierių. Išsiimu rudą dėžutę. Atidarau ir žvelgiu vidun. Iš pradžių pasidingoja, jog ten kratinys, paskui suvokiu, kad liejasi akyse. Liejasi, nes pasikūkčiodama verkiu. Keliskart įkvepiu norėdama nusiraminti, bet tai nepadeda. Neįstengiu suvaldyti jausmų.

Galiausiai imu apžiūrinėti nuotraukas – kai kurios darytos Polaroid, kitos paprastu fotoaparatu. Jose mudvi su Ele per pastaruosius penkerius metus: vakarėliuose, mokykloje, skirtingai susišukavusios ir skirtingai apsirengusios, žiūrinčios viena į kitą ir besikvatojančios, miegančios ant sofų, ant grindų, palapinėse, šokančios įvairiuose pasilinksminimuose.

Dėžutė nukrinta ant grindų. Nuotraukos išsibarsto. Aš įsiropščiu į lovą. Įkniaubiu veidą į pagalvę. Sugriebiu nerimo kamuolį krūtinėje ir iš paskutiniųjų spaudžiu.

Visą amžinybę kartoju žodį „stoikė“.

Kiek apsiraminusi, surenku ir sudedu į dėžutę nuotraukas. Nužingsniuoju prie drabužinės ir įkišu dėžutę į tamsiausią kampą. Ją atras nebent tas, kuris prasikas tunelį iki Kinijos. Paskui išjungiu šviesą ir mėginu užmigti.

17.

Vis iškyla prisiminimai: Liepos 4¯oji, susispaudę sėdime ant skiautinių pakloto, dangus žvelgia į pražiotą tavo burną, tėtis apkabinęs mamą per pečius, tavo pirštų galiukai remiasi į manuosius.

Džeikas

PO TO. VASARIS

Nepraėjus nė savaitei po Eimber apsilankymo, esu kviečiamas pas dekaną Švarcą. Jo kabinetas tamsus, griežtai vyriškas, čia dvelkia pažįstamu kvapu, kurio išsyk negaliu įvardyti. Tik tada, kai dekanas patogiai įsitaiso prie raudonmedžio stalo, atmintis šį kvapą susieja su kitu panašiu kabinetu.

Tada man buvo dvylika, sėdėjau šalia sesers, o ši abejingai spoksojo į sienas. Mama buvo įsitaisiusi priešais, greta psichologo. Tikriausiai jis buvo vardu Bobas, žilaplaukis geromis akimis. Lankėmės pas jį jau ne vieną savaitę. Bobas daugiausia klausinėdavo. Mama, tramdydama ašaras, šluostydavosi akių kampučius. Elė tylėdavo, o aš mėginau jas abi pralinksminti – šypsodavausi mamai ir rodžiau grimasas Elei, tačiau tai nepadėdavo.

Šie prisiminimai mane trikdo. Užsimerkiu ir persibraukiu ranka veidą, mėgindamas juos nuvyti, bet jie laikosi, aiškūs ir švieži kaip retkarčiais nuveriantis skausmas.

– Pone Mejersai, – dekanas atsikrenkščia, – man buvo pranešta, kad jums sunkiai einasi mokslai. Bijau, kad jūsų pažymiai prasti. Pasak dėstytojų, retai lankote paskaitas. – Dekanas patyli, paskui prabyla ne taip griežtai, nes ketina paliesti opią temą. – Suprantu, kad praėjusį semestrą patyrėte didžiulę netektį, bet atkakliai atsisakote psichologo pagalbos. Kodėl taip elgiatės?

Atsakau aiškiai ir paprastai:

– Man jos nereikia.

Dekanas dėbteli ir palinguoja galvą, tarsi suprasdamas, bet nepritardamas.

– Ką gi… Tai gal geriausia jums būtų išeiti atostogų? Praskaidrinti galvą. Laikas gydo žaizdas. – Tylėdamas jis ima vartyti aplanką su dokumentais. Paskui įsistebeilija į mane pro akinių viršų. Dekanas beveik nuplikęs, belikę tik keli žilų plaukų kuokštai. Dėl tų plaukų ir niūrios veido išraiškos jis panėšėja į nuskriaustą pelėdą.

– Ką apie tai manote? – Dekanas cakteli liežuviu ir aš svarstau, ar jį erzina mano tylėjimas. Turbūt jis labiau norėtų stovėti auditorijoje ir skaityti paskaitą, užuot tvarkęs kanceliarinius reikalus ir gilinęsis į sesers netekusio studento gyvenimo krizę. Ta mergina veikiausiai nusižudė.

Kai dekanas palinksta į priekį, pamatau, kad jo marškinių sąsagos kaip golfo kamuoliukai. Mėginu jį įsivaizduoti žalioje pievoje, nuogos rankos šiek tiek įrudusios, nors ir rūpestingai tepamos apsauginiu saulės kremu. Jis atrodo kaip vyras, kuris neskubėdamas prisitaiko smūgiuoti. Sugebantis atsipalaiduoti ir susitelkti į žaidimą. Nežinau kodėl, bet sąsagos man daug atskleidžia apie dekano gyvenimą.

Vyriškis paima nuo stalo segiklį ir išsiblaškęs juo klaksi. Man kyla noras jį atimti. Už tokį poelgį būčiau pašalintas.

– Jums sunku, tiesa? – klausia dekanas.

Į kvailą klausimą kvailai ir atsakau:

– Gyvenimas sunkus, ar ne?

Dekanas Švarcas pritariamai linkteli, tarsi būčiau pasakęs ką nors protingo. Jis užverčia mano bylą ir suneria pirštus.

– Taip, gyvenimas yra sunkus, tačiau turime ištverti, judėti pirmyn. Manau, per vasarą atsigausite. Tam labiausiai reikia saulės ir poilsio. Pats nustebsite, kaip laikas gydo žaizdas. Šis posakis nuvalkiotas, bet teisingas. – Dekanas atsistoja, aš, kaip ir dera, paseku jo pavyzdžiu.

Prie durų jis nerangiai patapšnoja man nugarą ir draugiškai linkteli kaip saviškiui. Paskui jo žvilgsnis nukrypsta į dešinę. Rodos, dekanas atsiduria kur kitur, galvoja apie malonesnius dalykus, tarkim, golfo vežimėlius ir medinius žaidimo stovelius. O gal mintija, ką darys vėliau, vos man išėjus. Žinau tik tiek, kad jis jau mane pamiršo.

PRIEŠ TREJUS METUS

Aš pasakiau:

– Mama, pasikalbėk su ja. Ką nors jai pasakyk.

Mama sėdėjo priešais mane prie virtuvės stalo, ji vilkėjo gydytojos drabužiais ir dvelkė ligonine. Iš jos arklio uodegos buvo išsipešusios kelios žilos sruogos.

– Džeikai, ką, tavo manymu, turiu jai pasakyti? – Mama įbedė akis į savo rankas. Ji perbraukė vyno taurės kojelę, įkišo pirštą į gėrimą ir prispaudė prie tamsaus medžio stalo. – Juk žinai, kokia yra tavo sesuo. Ji kitokia.

Mama nutilo ir akimirką tikėjausi, jog ji ketina šį tą pridurti, pasakyti ką nors, kas padėtų man suprasti Elę. Tačiau klydau.

– Jai nuolat reikia dėmesio. Todėl ji taip stengiasi mus apstulbinti. Jeigu pakalbėsiu dabar, Elė supras, kad jos darkymasis veiksmingas, ir ims dar labiau šėlioti. Mudu šito nenorime. Savęs žalojimas yra jau paskutinė pakopa. Paskui Elė nusiramins.

– O kas jeigu nenusiramins? – Įdėmiai žiūrėjau į mamą, į tamsius ratilus po akimis, į suskirdusias jos rankas.

Mama atsiduso ir vėl gurkštelėjo vyno.

– Jau daug ištvėrėme. Ji tatuiravosi. Vėrėsi į nosį auskarus. Bėgo iš namų. Prisimeni, kad praėjusį gruodį ji darė tai kas vakarą? Ji jau tokia yra. Ji… – Mama vėl įkišo pirštą į vyną ir paliko atspaudą ant stalo. Du raudoni atspaudai vienas prie kito. – Ji vis dar įpykusi ir turbūt siaubingai sutrikusi. Gydytis ji neis. Psichologas sakė, kad ji tam nepasirengusi. Stengiausi rasti išeitį. Prisimeni? Bet Elei tik pablogėjo. Ji nesileis į jokias kalbas.

– Mama, tai buvo anksčiau. Elė buvo įbauginta. Dabar jai keturiolika. Ji pasirengusi.

– Tikrai? – Mama atsistojo, nuėjo prie virtuvinės spintelės ir pasiėmė pakelį cigarečių. – O gal ir ne. Gal mes tiesiog turime išlaukti. Tu verčiau kurį laiką nesikišk, – mama atsigręžė ir griežtai nuvėrė mane akimis. – Tariesi suprantąs, kas dedasi, bet taip nėra. Pasikliauk manim. Aš esu motina. Jei tavo seseriai tikrai prireiks pagalbos, pati paprašys. – Mama čiupo butelį, pasikišo po pažastimi ir patraukė prie baseino.

Nulydėjau ją akimis, nors žinojau, kad ji įmerks kojas į vandenį ir trauks vieną cigaretę po kitos, kol ištuštins butelį. Taip ji kaskart darydavo po darbo.

Galiausiai, pats nežinodamas kodėl, nuėjau į Elės kambarį. Gal vyliausi ją paprotinti. Viena vertus, tikėjausi rasti duris užrakintas, maniau, kad Elė neatidarys, nors ir kaip belsiuosi. Tačiau jos ten nebuvo, tada patraukiau į svetainę ir radau ją sėdinčią tamsoje.

Sesuo tarė:

– Girdėjau jūsų pokalbį – kiekvieną žodį. Nesijaudink dėl manęs. Man viskas gerai. Juk žinai, kad mama teisi. Aš noriu visa tai užmiršti. Džeikai, kodėl man trukdai? – Elė pažvelgė į mane, jos akių kampučiuose buvo susitvenkusios ašaros, bet aš neabejojau, kad ji nepravirks. Elė dažnai susigraudindavo, bet sugebėdavo nuryti ašaras.

Atsisėdau greta sesers, paraitojau dryžuotų marškinėlių rankovę ir įsispoksojau į nelygius, rumbuotus randus ant dilbio. Vieni jų buvo beveik sugiję, kiti nauji. Žiūrėdamas į Elę pajutau, kad ir mano akys sudrėko. Sunkiai kvėpuodamas prašvokščiau:

– Argi tai gerai?

Elė dirstelėjo virtuvės pusėn.

– Džeikai, juk girdėjai, ką pasakė mama. Ji nori pamiršti viską, kas nutiko. Nori, kad aš išnykčiau.

Paėmęs seserį už riešo prisiminiau, kad būdama ketverių ji nuolat ieškodavo mano rankos, bet aš jos neduodavau.

– Man rodos, tu klysti taip galvodama apie mamą. Ji visaip stengėsi tau padėti.

Elė nusijuokė, paskui tarė:

– Ar žinai, kad ji nupirko man vos ne žemę šluojantį chalatą, kurį turiu vilkėti, kai Sadžentas yra namie? Priekaištavo, jog mano marškinėliai per daug atviri, nors tai nesąmonė.

– Tu neteisi, – prieštaravau. Elė dažnai klaidingai suprasdavo mamos žodžius ir ketinimus. – Ji stengiasi tave apsaugoti. Imasi atsargumo priemonių…

– Tai kam ji čia atsitempė Sadžentą? Jei jau tokia atsargi, tai kam vėl ištekėjo?

– Ele, ji turi gyventi toliau. Mama turi… – Nutilau. Negalėjau paaiškinti, kam mamai reikėjo tiek kartų tekėti.

– Džeikai, kodėl nuolat ją gini? Paklausk savęs, kodėl jai neužtenka mūsų? – Elė ištraukė ranką ir nusmaukė rankovę. – Broli, šį tą tau pasakysiu. Man nerūpi mamos paistalai; dėl visko ji kaltina mane. Žinau, jog kaltina. – Elė atsistojo.

Ji nebenorėjo daugiau apie tai kalbėti. Turėjau priversti ją išsipasakoti, bet neįstengiau. Tokie pokalbiai per daug vargino.

Palietusi man ranką ji tarė:

– Aš liausiuosi, pažadu. Daugiau nebesipjaustysiu. – Išėjusi į koridorių stabtelėjo. Paskui neatsigręždama pridūrė: – Atleisk, Džeikai.

Netrukus iš jos kambario trenkė garsi muzika.

Likęs vienas grįžau į virtuvę. Stovėjau prie slankiojamųjų stiklinių durų ir žiūrėjau, kaip mama rūko vieną cigaretę po kitos. Įsivaizdavau, kad byrantys pelenai yra tarsi prisiminimai, kurių mama tikisi atsikratyti.

18.

Tereikia akimirksnio vėl atsidurti ten, su tavim. „Ak, Ele, kaip mėgstu tave prajuokinti“, pasakytum tu, o aš įsivaizduoju, kaip tai nuskambėtų virtuvėje triūsiančiai mano mamai, pamerkusiai rankas į muiliną vandenį, nukreipusiai žvilgsnį į tolį. Tačiau mudvi buvome svetainėje. Plūduriavau, tarsi išėjusi iš savo kūno, girdėjau nervingą savo juoką, kai tavo ranka aptiko tą vietą, kurią mama vadina privačia. Tada kambaryje buvo tylu. Tylą trikdė tik sunkus tavo kvėpavimas. Aš, kaustoma baimės, neatitraukiau akių nuo koridoriun krintančio perdėm ilgo mamos šešėlio.

Džesė

PRIEŠ TAI. RUGPJŪTIS

Praėjus pusvalandžiui po Lolos išėjimo nusileidau laiptais, prasmukau pro vis dar gulinčius ant sofos tėvus ir seseris, paskui atidariau galines duris ir atsidūriau kieme. Stabtelėjau užlieta tvankaus karšto oro. Buvo šilta vasaros naktis, vos dvelkė lengvas vėjelis, žemai tamsiame danguje kabojo pilnas mėnulis.

Nudrožiau prie krūmų greta laiptų, atsitūpiau ir ėmiau grabinėti tarp šakų. Po kelių minučių susibraižiusi ir išsipurvinusi rankas ištraukiau Elės eskizų bloknotą. Paskui stabtelėjau prie laiptų nusibraukti žemes nuo timpių. Staiga už nugaros išgirdau Saros balsą:

– Ką čia veiki?

Staigiai apsigręžiau ir užkišau bloknotą už nugaros. Sesuo su Ele stovėjo čia pat ir į mane stebeilijo.

– Šnipinėji, Džese? – linksmai paklausė Elė. Ji pirmąsyk užkalbino mane po to bučinio.

– Ką laikai už nugaros? – susidomėjo Sara.

– Nieko, – pasitraukiau atatupsta ir kulnais įsirėmiau į pirmą laiptų pakopą.

Susiraukusi Sara žengė artyn.

– Ne, tu kažką slepi. Beje, kodėl šitaip apsivilkusi?

Nudelbiau akis. Aš vis dar vilkėjau juodu Lolos triko ir mūvėjau timpes.

– Išsirengei plėšti banko? – paklausė Elė, vėl žiūrėdama man į akis.

– Lola man šį tą paliko… Projektui mokykloje. – Žingsnis po žingsnio užlipau iki durų, ranka beviltiškai grabaliojau rankenos.

– Džese, tu mane stebini, – tarė Sara. – Ką ten turi už nugaros?

– Aha, kokia keistuolė, – Elė apėjo Sarą ir stryktelėjo ant laiptų. Ji atsistojo priešais, uždėjo rankas man ant liemens ir sukuždėjo: – Džese, parodyk man.

Sara nusijuokė.

– Ele, tu ją gąsdini. Net veidas pasikeitė. Atstok. Ji irgi gali turėti paslaptį.

– Paleisk mane, – sušnibždėjau.

– Tu nenori, kad aš tave paleisčiau, – Elės balsas buvo grėsmingai žemas. – Tiesa? – Ji spustelėjo man klubus. – Tiesa?

Papurčiau galvą, nes iš tiesų nenorėjau, kad ji mane paleistų. Niekada.

– Ele, eime, – Sara linksmai žiūrėjo į mus iš apačios. – Paleisk ją. Antraip tuoj apsisiusiosiu.

– Paleisiu, kai parodys, ką ten turi, – per petį atsakė Elė. – Paskui rimtai pažvelgė į mane. – Nagi!

Galiausiai užčiuopiau durų rankeną. Atvėriau duris kaip tik tada, kai Elė jau siekė bloknoto. Mudvi prisispaudėme viena prie kitos. Galėjau pasitraukti, bet stovėjau kaip įkasta. Elė irgi. Ji atšlijo laikydama rankose bloknotą.

– Iš kur jį gavai? – Priblokšta išpūtė akis.

– Aš… nežinau, – išstenėjau.

– Kaip tai nežinai…

– Ką ten darot? – Sara stovėjo pakopa žemiau. Ji norėjo dirstelėti Elei per petį, bet laiptai buvo per siauri ką nors pamatyti. – Kas ten?

– Nieko, – lyg apsvaigusi atsakė Elė. Ji atidavė man bloknotą ir stumtelėjo. – Jergutėliau! Eik vidun, keistuole, – paliepė Elė įprastiniu nuobodžiaujančiu balsu.

Apsisukau ant kulno ir šoviau pro duris, Sara už nugaros sušuko:

– Palauk, ir aš noriu pažiūrėti!

– Nieko ypatingo… – išgirdau sakant Elę.

Jos balsas buvo kimus, joms tolstant žodžiai virto nesuprantamu murmesiu, lydimu negarsaus Saros juoko.

Tą vakarą anksti atsiguliau, Elės bloknotą dėl viso pikto pasikišau po pagalve. Iš apačios sklido namiškių balsai. Tėvai ir sesutės baigė žiūrėti „Begalinę istoriją“, Sara su Ele dar plepėjo virtuvėje.

Kaimynystėje buvo tylu. Senoji ponia Soja išjungė prieangio šviesą. Ponas Lampnikas vedžiojo šunį. Kai augintinė stabtelėjo prie vandens kolonėlės apuostyti draugų ir priešų paliktų žinučių, vyriškis išsitraukė cigaretę.

Nuskambėjus baigiamajai filmo melodijai, televizorius buvo išjungtas. Mama nuvarė Metę ir Megę į lovą, tėtis nužingsniavo virtuvėn paraginti Saros su Ele gulti.

Netrukus Elė atėjo į kambarį ir rado mane su knyga rankose. Ką tik buvau spėjusi ją nusitverti. Iš vonios sklido vandens šniokštimas, paįvairinamas Saros dainavimo.

– Skaitai? – tarsi niekur nieko paklausė Elė.

– Aha. – Ketinau apsimesti užsiėmusi, kol Sara ateis iš vonios, bet abejojau, ar pavyks išvengti nesmagaus pokalbio.

– Įdomu? – neatstojo Elė.

– Aha. – Skubėdama nutvėriau Saros stojamųjų egzaminų testus, todėl pridūriau: – Pradedu ruoštis iš anksto.

Elė atitraukė savo krepšį su nakvynės reikmenimis.

– Tai neįdomu? – tarė ji. – Tau nebūtina spoksoti į sieną, Džese. Abi esam mergaitės.

– Aš… Aš skaičiau, – pralemenau, bet truputį nuleidau knygą norėdama įrodyti, kad drįstu pažiūrėti į Elę.

Ji sėdėjo ant Saros lovos vien su kelnaitėmis. Dailiai sulankstyti naktiniai padėti šalia.

Kilstelėjau knygą taip greitai, kad ši visiškai užstojo Elę. Bet jos pusnuogės atvaizdas įsirėžė man į atmintį.

Po akimirksnio Elė jau sėdėjo šalia, įkaitusiu kūnu spausdamasi man prie šlaunies. Ji jau buvo apsivilkusi naktinius, šie vos dengė pilvo apačią. Ji nuleido mano knygą ir skvarbiai pažvelgė į akis.

– Ar skaitai, ar ką tik pamatei šį tą įdomesnio negu mano bloknotas? – Elės balsas buvo šaltas, vietoj abejingumo buvo girdėti pyktis.

– Aš… Aš… – Įbedžiau akis į blyškią dėmelę ant apkloto. – Atsiprašau, – galiausiai išmykiau gargždžiu balsu.

Elė paėmė knygą ir padėjo ją į šalį.

– Džese, pažiūrėk į mane. Tai šįvakar buvai įsilaužusi į mano namus?

Pamažu pakėliau akis baimindamasi Elės pykčio. Jos lūpos buvo kietai sučiauptos, bet smakras vos vos drebėjo.

Linktelėjau.

– Ar pasakysi Sarai? – paklausiau, nors jos atsakymas man buvo beveik nesvarbus. Norėjau nuslėpti nuo Elės tikrąsias tokio poelgio priežastis ir apsisaugoti, nukreipdama jos dėmesį į padarinius.

– Padarei tai pati viena ar su Lola? – neatlyžo Elė.

Nenorėjau jai meluoti, bet žinojau, kad jei prisipažinsiu, jog viską sumanė Lola, Elė ims ją persekioti. Taip bus dar blogiau mums visoms. Todėl tariau:

– Aš viena.

Elė linktelėjo ir nusuko akis. Tyrinėjau jos veidą, pajuodusius paakius, smailų smakrą, storai pieštuku apvedžiotas akis. Eidama gulti ji nenusivalė makiažo. Tylą trikdė tik mūsų kvėpavimas, tyškantis ant vonios užuolaidos vanduo ir Saros dainavimas.

Mūsų rankos gulėjo visai arti. Nežinia kodėl aš vos vos pajudinau savąją ir pirštų galiukais paliečiau Elės pirštus.

Šitaip vėl patraukiau jos dėmesį. Ji nudelbė žvilgsnį į mūsų rankas, paskui pažvelgė man į veidą. Akimirksnį, tik akimirksnį, Elės veidas sušvelnėjo. Paskui ji piktokai paklausė:

– Ką darai?

– Nežinau, – sukuždėjau.

Labiau už viską troškau, kad Elė mane pabučiuotų, norėjau, kad ji tai suprastų iš mano veido. Gal ir suprato, nes palinko artyn ir pravėrė lūpas.

Staiga vonioje liovėsi bėgęs vanduo, sušiugždėjo atitraukiama dušo užuolaida. Elė dirstelėjo į sieną ir suspaudė lūpas. Ji pakilo nuo lovos, atsiribodama nuo manęs. Tada paklausė:

– Tau dar ne laikas miegoti?

Šie žodžiai žeidė, tegu ir netikėjau turinti suprasti juos tiesiogiai. Elė nupėdino prie Saros lovos ir įsliuogė po apklotu. Netrukus atėjo sesuo, gaiviai kvepėdama muilu. Ji pažvelgė į Elę – ši gulėjo ant šono, ranka užsidengusi akis.

– Džese, ar galiu išjungti šviesą?

Linktelėjau. Spragtelėjo jungiklis ir Sara įsitaisė greta Elės. Po valandėlės išgirdau lygų sesers kvėpavimą.

Spoksojau Elei į nugarą, ji gulėjo visiškai ramiai, tarsi tamsa būtų nuraminusi jos įaudrintą sielą.

Po kelių valandų išlipau iš lovos ir nusileidau į pusrūsį. Ten atsisėdusi ant sofos ėmiau galvoti apie Elę – nuo tos dienos, kai išvydau ją prie mūsų durų, iki bučinio Elės kambaryje. Tas bučinys sujaukė, supainiojo mano jausmus.

Juk nenori, kad tave paleisčiau, šįvakar pasakė Elė ir ji buvo teisi. Tikrai nenorėjau, tačiau ką turiu apie save manyti? Apie save ir apie Elę? Ausyse įkyriai skambėjo Lolos balsas, nuolat sukosi tie du bjaurūs žodžiai: suknistos lesbietės, suknistos lesbietės.

Nenutuokiau, kaip jų atsikratyti, dar ne… todėl pasikišau po galva pagalvę ir stengiausi nieko negalvoti. Bet miegas neėmė, mintyse kirbėjo daugybė klausimų, kankino nuojauta, kad viskas negrįžtamai pasikeitė.

19.

Negaliu patikėti, kad bėgome per lietų vien su apatiniais. Na gerai, negaliu patikėti, jog tu bėgai per lietų vien su apatiniais. Aš bėgsiu visada, bet tu per daug bijai išmėginti savo galimybes. Tačiau šiandien pajutau, lyg būtum jas pamačiusi. Todėl pasijutau ne tokia vieniša, tarsi kas nors kitas irgi galėtų matyti pasaulį taip kaip aš.

Sara

PO TO. VASARIS

Apie vidurnaktį Džesė įeina į mano kambarį, atsisėda ant lovos krašto ir šalta ranka paglosto skruostą. Kai tyliu – ne dėl to, kad miegu, o todėl, kad neįstengiu – papurto mane už peties. Nenoriai atsimerkiu.

Suprantu, kad Džesė verkia. Jos akys paraudusios, drėgnos šviesių plaukų sruogos prilipusios prie veido. Pečiai krūpčioja, tarsi sesuo mėgintų sulaikyti raudą, bet jai nelabai sekasi.

– Kas atsitiko? – klausiu.

Ji apsimeta nežinanti ir purto galvą, bet aš matau, kad meluoja. Kilsteliu antklodę ir ji šmurkšteli po ja. Mudvi susirangome ir spaudžiamės viena prie kitos kaip vaikystėje, kai bijodavome paslaptingo seno namo girgždesio. Stipriai apkabinu Džesę. Greitai jos drebulys virsta verksmu; ji įsikniaubia į mano pagalvę slopindama kūkčiojimą, kiek apsiraminusi guli stipriai užsimerkusi.

Prisimenu Džesę septynerių – su plonomis kasytėmis, smalsiomis akimis ir nuolat klausinėjančią: Ar nori pažaisti? Tačiau tai būdavo anksčiau, kai dar buvau jos geriausia draugė. Dabar mudvi viena nuo kitos nutolome, man sunku ją suprasti.

– Džese? – palinkstu prie sesutės, iš pradžių švelniai, paskui stipriau papurtau. – Prašau atsimerkti ir pasakyti, kas yra.

Džesė atsimerkia ir taria:

– Sara, tu kai ko apie mane nežinai.

– Ko nežinau? – Mėginu suprasti, kokia paslaptis taip sujaudino Džesę, bet negaliu, nes man jos pasaulis atrodo nuspėjamas. – Papasakok, Džese.

Sesutė purto galvą, pažiūri abejingu žvilgsniu ir užsisklendžia savyje. Po valandėlės šaltai taria:

– Kartais aš tiesiog trokštu, kad viskas baigtųsi.

– Nereikia, Džese. – Jos žodžiai drasko man širdį. – Nekalbėk šitaip. Niekada nekalbėk.

Ji atsako:

– Nieku gyvu tavęs nepalikčiau, bet prisipažįstu, ką jaučiu. Ir tiek. Štai taip aš jaučiuosi.

Noriu pasakyti, kad ir aš jaučiuosi taip pat. Kad jei tik galėčiau, sėsčiau į valtelę ir plaukčiau į vandenyno platybes. Kad tik baimė laiko mane čia. Bet aš tyliu. Kalbėti per daug sunku. Laikau Džesę apkabinusi, kol nurimsta, ir slegiama sielvarto nugrimzta į miegą.

Murmėdama apie kvėpavimo pratimus ir apie tai, kaip svarbu surasti savąjį aš, susirūpinusi psichologė sukinėjasi aplink, varto užrašus, uždega žvakes. Ji tvirtai tiki, kad savąjį aš rasti būtina. Lažinuosi, jog kasryt, prieš gerdama ekologišką žaliąją arbatą, laistydama gėles ar mylėdamasi su vyru, psichologė atsisėda lotoso poza ant jogos kilimėlio ir gilinasi į save.

– Labai svarbu rasti savąjį aš, – pakartoja ji, paskui įsitaiso krėsle ir išjungia telefono garsą. Tada atsigręžia į mane ir nusišypso įprastine psichologės šypsena, bylojančia: Aš tikrai tave suprantu. Tu man rūpi. Paskui atsikrenkščia ir klausia: – Kaip jautiesi?

Žiūriu į šokinėjančią sekundinę rodyklę. Kiek padelsusi atsakau:

– Gerai.

Psichologė linkteli nurydama seilę.

– Kaip gyvuoja tavo seserys? – Ji laiko rašiklį, pasirengusi pasižymėti nors ir menkiausią smulkmeną.

– Gerai, – atsakau, bet galvoju apie Džesę. Labai dėl jos būgštauju ir svarstau, kas nutiktų, jei bent žodeliu prasitarčiau apie sesutę susirūpinusiai psichologei. Ši mintis netikusi. Jeigu papasakočiau jai apie Džesę, ši moteris išnarpliotų visą istoriją, išvyniotų susipynusį kamuolį ir aptiktų, kad jo gijos veda į mane. Todėl genu tokią mintį iš galvos. Suskaičiuoju iki šimto dvidešimties – ši gudrybė padeda laimėti laiko. Tada tarsi per jėgą pralemenu: – Aha, viskas gerai.

Skaičiavimas irgi padeda man išsisukinėti. Pastarąsias šešias konsultacijas sėkmingai atremdavau susirūpinusios psichologės klausimus ilgais patylėjimais ir kvailais svarstymais: Džesė nesiklaususi pasiskolino mano marškinėlius. Tai mane nuliūdino. Metė labai miela, bet nuolat trokšta būti dėmesio centre. Galiausiai tai ima erzinti. Megė pašėlusi kaip berniukas, todėl kelia rūpesčių tėčiui. Man labai nesmagu, kai jis šitaip jaudinasi.

Susirūpinusi psichologė dirsteli į užrašus ir kliaudamasi savo ypatinga nuojauta išsirenka pirmą pasitaikiusį vardą iš sąrašo.

– Ar Džesė neatsiklaususi vis dar ima tavo drabužius?

Galvoju apie sulysusią, trapią kaip šakalėlis ir viskam abejingą sesutę. Svarstau, ar ji kada nors yra pasiskolinusi kokį mano daiktą. Visi turime paslapčių. Taip sakė Tomis. Tai tiesa, taip ir buvo. Aš, Tomis, Džeikas, Elė… Visi turėjome paslapčių… Didelių, baisių paslapčių. Tik nemaniau, jog taip nutiks ir Džesei.

Imu nervintis, todėl mintyse kartoju: stoikė. Stoikė, stoikė, stoikė, stoikė, stoikė, stoikė, stoikė. Nerimas atslūgsta. Grįžtu į tikrovę.

– Džesė tiesiog nori pasikalbėti apie berniukus, gyvenimą ir kitką. Mane tai vargina, – aiškinu susirūpinusiai psichologei.

– Kodėl tave erzina sesers pastangos pasikalbėti, išsipasakoti? Juk ji nori atverti tau širdį?

Prieš atsakydama vėl suskaičiuoju iki šimto dvidešimties.

– Tai manęs neerzina, – tariu, paskui laukiu. Tikrinu, ar mano atsakymas teisingas. Jei būčiau patvirtinusi, kad erzina, būčiau išklausiusi pusvalandžio paskaitą apie seserų varžybas. Paskui psichologė pereitų prie kitos temos, ką žinai, gal dar opesnės. Kad nenukryptume nuo seserų varžybų, priduriu: – Tai tiesiog įkyru.

Susirūpinusi psichologė liaujasi rašiusi ir ima baksnoti rašiklio galu į lininėmis kelnėmis aptemptą šlaunį. Ji skvarbiai žiūri į mane. Pajuntu pavojų. Nors labai stengiuosi nukreipti ją klaidingu keliu, kartais ji vis dėlto šį tą užuodžia.

– Pakalbėkim apie tai. Kodėl tave erzina nuolatinis Džesės klausinėjimas? Juk ji nori išgirsti tavo nuomonę.

– Neerzina, – sumurmu. Iš dalies tai tiesa. Viena vertus, norėčiau, kad Džesė man atsiskleistų. Antra vertus, džiaugiuosi, kad ji apsimeta, jog praėjusią naktį nieko nenutiko. Todėl galiu elgtis kaip tinkama.

– Kas tarp judviejų dedasi? – Susirūpinusi psichologė palinksta artyn. Jos kvepalai tikriausiai pirkti vaistinėje – kvapas primena kūno losjoną. Dėl tokios menkos smulkmenos ji man pasirodo turinti žmogiškumo. – Papasakok, ką jauti.

Vienas, du, trys…

– Nieko, – galiausiai atsakau.

– Tikrai? – Staiga švelniai suskamba varpelis, pranešantis, jog kažkas įėjo į laukiamąjį.

Tai arba mano mama, arba kitas pacientas. Susirūpinusi psichologė žvilgteli į laikrodį ir pamato, kad laikas vėl prabėgo. Neabejoju, kad ji norėtų keturiasdešimt penkių minučių konsultacijas suverti į vėrinį kaip karoliukus. Jei būtų galima taip padaryti, įvyktų persilaužimas.

Tarsi perskaičiusi mano mintis, psichologė pareiškia:

– Pakalbėsiu su tavo mama – mums reikėtų ilgesnių konsultacijų. Jeigu dirbtume dvi valandas, padarytume didesnę pažangą. – Šitai ji kartoja kiekvieną sykį baigiantis konsultacijai. Aš kiekvieną kartą linkteliu, tarsi sutikdama, nors iš tiesų nesutinku.

Jeigu tik galėčiau rinktis, nė už ką nenorėčiau bendrauti su psichologe dvi valandas per savaitę. Mamai apie tai užsiminus, pareiškiu, jog man puikiai sekasi. Kad jaučiuosi kur kas geriau. Tikrai, mama, patikėk. Ir ji patiki. Ne dėl to, kad sakau tiesą, o dėl to, jog retkarčiais lengviau apsimesti įtikintam.

20.

Tu pasakei: „Negalim pareikšti kaltinimų. Tu šito nenori. Antraip teks liudyti. Vėl jį pamatyti. Geriausia priversti jį išvykti iš miesto. Ir liepti nebegrįžti. Šito pakaks.“ Aš tavim patikėjau, nes tuo metu nemačiau kitos išeities. Tada buvau per daug įbauginta.

Džeikas

PO TO. VASARIS

Į Majamį atskrendu su dviem kelioniniais krepšiais ir sunkia širdimi. Krepšiai lengvi, įsimečiau tik būtiniausius daiktus: dantų šepetėlį, drabužių, sportukus. O širdis kur kas sunkesnė, ją svarina Elės gyvenimas, Elės išėjimas, graužia ilgesys Sarai, nesėkmės koledže ir sutrūkinėję ryšiai su mama.

Išlipęs iš lėktuvo paskambinu mamai pranešti, jog saugiai atvykau. Išgirstu tuos pačius žodžius kaip ir anksčiau:

– Niekaip nesuprantu, kodėl nusprendei apsistoti pas tėvą. Kodėl ne Ohajuje? Arba kodėl neatvažiavai čia, į Arizoną? Džeikai, aš tave myliu. Tėvas irgi tave myli, bet nesirūpina taip kaip aš.

Kaip ir anksčiau, aš neįvardiju jai priežasties, kodėl taip nusprendžiau. Vien patikinu:

– Mama, man viskas gerai. Greitai tau paskambinsiu.

Pasiėmęs bagažą išeinu į pasitinkančiųjų salę. Tėvas mane apkabina ir patapšnoja per nugarą, jo žmona Karla sušunka:

– Ak, tik pažiūrėk, kaip jis išaugęs! – Ir bučiuoja mane į skruostą.

Judriu greitkeliu ilgai važiuojame į vakarus. Tėtis su Karla šnekučiuojasi automobilio priekyje, aš sėdžiu gale, sesutė Liza ramiai miega vaikiškoje kėdutėje čiulpdama nykštį. Galiausiai atvažiuojame prie supamo palmių namo. Tokie namai būdingi pietų Floridai: ryškiai dažytos betono sienos, tamsiai rudų čerpių stogas ir grįsta prievaža, išsiraičiusi per kiemą kaip klaustukas.

Kurį laiką čia nebuvau, todėl įėjęs žvalgausi: svetainė, valgomasis, bendrasis kambarys su plokščiaekraniu televizoriumi. Tėvas su Klara parodo man baseiną užpakaliniame kieme. Jie sako:

– Čia ne taip kaip Ohajuje. Beveik visi Majamio namai turi lauko baseinus.

Pasilenkiu, norėdamas panardinti ranką į vandenį. Jie sako:

– Galėsi plaukioti kiek panorėjęs.

Paskui palydi mane į svečių kambarį, krepšius pastato ant lovos. Klara sako:

– Kaip puiku, kad atvažiavai aplankyti kitų savo namų. – Ir paplekšnoja man per petį.

Aš galvoju: Namuose nesilankoma, į juos grįžtama. Bet garsiai šito nesakau, tik šypteliu puse lūpų.

Tėvas sako:

– Ruošim vakarienę. Majamyje įprasta vakarieniauti vėliau, apie aštuonias, bet tu tikriausiai išbadėjęs.

Netrukus virtuvėje ima tarškėti indai. Aš guliu ant lovos ir spoksau į lubas, į besisukantį ventiliatorių, jo menčių dūzgimas migdo ir ramina.

21.

Tai fantazija: mudvi gulime ant mano lovos ir skaitome.

Tylu, bet saugu.

Džesė

PRIEŠ TAI. RUGSĖJIS

Išvakarėse, prieš eidama pas Elę pasikalbėti dėl eskizų sąsiuvinio, stovėjau viena savo kambaryje ir repetavau kalbą. Mama išmokė mane šios gudrybės, kai buvau penkerių ir siaubingai bijojau prabilti viešai. Džese, tiesiog atsistok prieš veidrodį ir pasakyk viską, ką nori, savo atvaizdui. Patikėk manim, tai padės.

Ši gudrybė tikrai man padėjo įveikti scenos baimę, bet nepadėjo ramiai atsistoti ant Elės kambario slenksčio ir pažvelgti į nuobodžiaujantį jos veidą.

Rodos, ji nenustebo mane išvydusi. Elė atsainiai vartė žurnalą ir atsidususi tarė:

– Užeik.

Lėtai įslinkau vidun ir atsistojau prie stalo.

– Kas tave įleido?

– Tavo mama. – Mostelėjau į dešinę, tarsi pirštu brėždama nematomą liniją iki laukujų durų.

– Aišku. – Elė pervertė puslapį. – Bet ko tu čia atėjai?

Padėjau eskizų sąsiuvinį ir dėl viso pikto pasitraukiau. Tačiau Elė nereagavo. Ji pervertė dar vieną puslapį ir toliau skaitė žurnalą.

– Aš mačiau, – galiausiai pralemenau. – Tu mane pieši.

Šie mano žodžiai toli gražu neatspindėjo tiesos. Sąsiuvinyje buvo ne keli, o daugybė mano eskizų, atliktų įvairiausiomis technikomis: anglimi, kreidelėmis, rašalu, – kai kurie datuoti daugiau negu prieš metus.

Elė atsigulė aukštielninka ir prisidengė žurnalu.

– Aha. Na ir kas?

Nežinojau, ar galiu pasikliauti savo balsu – gniaužė gerklę, buvo sunku kvėpuoti – bet galiausiai išsunkiau:

– Tiesiog manau, jog turime apie tai pa-pasikalbėti.

Elė užvertė žurnalą, paskui ėmė vynioti ant piršto šviesių plaukų sruogą. Ji į mane pažvelgė, akys kaip visada buvo storai apvedžiotos juodu pieštuku.

Stengiausi nesileisti sutrikdoma Elės žvilgsnio, mėginau kartoti tą patį, ko vakar mokiausi priešais veidrodį. Prabilusi nebemikčiojau:

– Ar nemanai, kad turime pakalbėti apie mudviejų jausmus?

– Apie mudviejų jausmus? – Elės balsas buvo šaltas, tolimas. Būdama smulkutė ji lengvai atsikėlė nuo lovos ir įsispoksojo pro langą.

Stebėjau ją. Rodos, Elė labiau domėjosi kaimynų kiemais, o ne manimi.

Vidinis balselis kuždėjo: Gali tiesiog išeiti. Kaip niekur nieko išeiti iš šio kambario ir niekada daugiau su ja nesikalbėti.

Tuo metu Elė užtraukė užuolaidas ir paprašė:

– Uždaryk duris.

Giliai įkvėpiau. Kaip tik šito ir norėjau – pasikalbėti su Ele niekieno netrukdoma, bet vis tiek, po galais, bijojau.

– Ką pasakys tavo mama?

– Džese, net jeigu būtum vaikinas, mano mamai ir tam subingalviui tai visai nerūpėtų. Patikėk. – Norėdama man įrodyti savo tiesą, Elė išsitraukė iš stalčiaus pakelį cigarečių ir žiebtuvėlį su Hello Kitty lipduku. Tada vieną prisidegė. – Matai?

– O kaip Sara? – paklausiau, stengdamasi laimėti laiko.

– Tik nereikia, – šiurkštokai tarė Elė. – Esu tikra, kad tavo sesuo kur nors tąsosi su šiknium Tomiu. – Elė nutilo, laikydama tarp pirštų smilkstančią cigaretę.

Ji tikrai atrodė įskaudinta, todėl panorau paglostyti jai ranką, gal net apglėbti, bet nenutuokiau, kaip įveikti savo drovumą. Tad tik pasakiau:

– Atleisk.

– Už ką? – Elė į mane pašnairavo, paskui užsimetė ant menčių plaukus.

Tada nužingsniavo prie durų ir eidama pro šalį perbraukė man ranką. Galiausiai uždarė duris. Kai ji grįžo, mudvi susikibome už rankų. Elė nusivedė mane prie lovos, mudvi atsisėdome, mūsų kojos lietėsi – jos šlaunys buvo aptemptos šviesiai pilkais, manosios – tamsiai mėlynais džinsais. Elė užgesino cigaretę peleninėje ir paliepė:

– Užsimerk.

Vidinis balselis sukuždėjo: Dar gali išeiti. Tiesiog atsistoti ir išeiti. Bet širdis, trokšdama patirti, kas bus, pakluso Elės paliepimui. Užsimerkiau ir ėmiau laukti.

Kai Elė paglostė man veidą, nevalingai pašokau. Ji nusikvatojo.

– Man patinka, kad tu manęs klausai ir kad tu mane girdi, Džese, – jos kvėpavimas kuteno man odą. Prikišusi lūpas man prie pat ausies, ji vėl prabilo: – Nagi, pasakok, aš išklausysiu.

Atsimerkiau ir spoksojau į Elę. Nenorėjau tų žodžių ištarti garsiai. Labai sunku išpažinti savo jausmus nesitikint nuoširdaus atsakymo. Elė uždėjo ranką man ant kelio, paskui jos pirštai nukeliavo aukštyn, iki raktikaulio. Tada ji suėmė ir užsivyniojo ant piršto mano plaukų sruogą.

– Prisipažink, – ragino ji. – Juk aš tau tikrai patinku.

Šito paneigti negalėjau; tik nesupratau, kam jai reikia mano patvirtinimo.

– Aš… aš… – lemenau, kol užspringau seilėmis. Nusukau galvą į šoną ir ėmiau kosėti.

Elė atšlijo, mudviejų šlaunys nebesilietė. Toks staigus atsitraukimas sukėlė man skausmą, net gnybtelėjo širdį. Ėmiau tikėti, jog visa tai – nuo pirmo mūsų bučinio iki šios dienos – tebuvo žiaurus Elės žaidimas nuoboduliui išvaikyti.

– Tai ką tu? – abejingai paklausė ji.

Supratau, kad jei nieko neatsakysiu, vėl liksiu įkyria jaunesniąja Saros sesute, ir prabėgs ne vienas mėnuo, kol Elė vėl teiksis atkreipti į mane dėmesį.

– Aš… – Akių kampučiuose susitvenkė ir galiausiai pabiro nevilties ašaros. – Ele, tu man patinki. – Žodžiai pakibo tarp mūsų, dingtelėjo, jog viskas šitaip ir baigsis. Jai tereikėjo mano prisipažinimo, kad paskui galėtų niekinamai nusigręžti, kaip nusigręžė nuo Lolos.

Tačiau Elė į mane pažiūrėjo. Merginos veidas buvo nebe toks griežtas. Ji švelniai tarė:

– Tu verki.

Susigėdusi ašarų, ėmiau negrabiai šluostytis skruostus.

– Atleisk.

– Neatsiprašinėk. – Elė atsiklaupė priešais mane ir prispaudė man rankas prie šonų. – Neatsiprašinėk. – Ji paglostė mano ašarotą skruostą, paskui jos pirštai sustingo man ant lūpų. – Aš esu tikra kalė, o tu – ne. Tu esi be galo gera.

– Aš tiesiog noriu, kad tu liautumeis apsimetinėti. Kad mane pamatytum, – sukuždėjau, žiūrėdama į pro užuolaidų apačią besiskverbiantį šviesos kvadratą. Persibraukiau veidą marškinėlių rankove. – Aš tiesiog…

Elė uždėjo delną man ant lūpų ir nutildė. Atgręžė mano veidą į save ir mūsų akys susitiko. Tada ji patikino:

– Džese, aš tave matau. Tikrai matau. – Paskui labai lėtai pabučiavo.

22.

Būdama greta tavęs, pametu galvą…

Sara

PO TO. KOVAS

Mama veža mane iš psichologės. Pakeičiu kompaktinę plokštelę, negalvodama tai nuleidžiu, tai pakeliu automobilio stiklą. Įsivaizduoju, kaip mudvi su mama lėtai atliekame šokio judesius. Linguojame dainų ritmu. Stabčiojame prie šviesoforų. Šokame pačiu savo gyvenimų pakraščiu, taip gluminančiu mus abi, kad nė nenorime to suprasti.

Metė sėdi ant užpakalinės sėdynės vaikiškoje kėdutėje prisegta diržu. Sesutė tarsi kokia porcelianinė lėlė stiklinėmis akimis. Jei mama per staigiai spusteli greičio pedalą, Metė užverčia akis. Rodos, mažė ima šį tą suvokti. Ji ima suprasti, kad Didžioji Sesuo nebe tokia kaip anksčiau, jog net ir geros šeimos gali paversti tylą gudrybe.

– Šį savaitgalį tėtis parvažiuos namo, – sako mama.

Tada pasuka kairėn į Vyšnių kalvos kelią ir sustoja prie „Stop“ ženklo. Apsidairo, žvilgteli į mane tarsi norėdama paliesti, bet susilaiko. Aš ir toliau atkakliai spaudau lango mygtuką. Tai pakeliu, tai nuleidžiu stiklą, norėdama paskęsti vėjo gūsyje, įsiveržiančiame į mūsų fordą.

– Jis turi sumanymą pradžiuginti visą šeimą per pavasario atostogas kitą savaitę. Galbūt leistis į kelionę. Mete, ką apie tai manai? Ar mėgsti keliauti? – Mama žiūri į Metės atspindį galinio vaizdo veidrodėlyje. Tikriausiai ji melste meldžia pritarimo, nes tik viena Metė nemoka apsimetinėti.

– Ar galėsiu vežtis Onutę? – neaiškiai klausia Metė, nes jai trūksta kelių dantų. Ji atidavė juos dantukų fėjai mainais už pinigėlius. Mažylė pakelia apiplyšusią Skudurinę Onutę, kuri jau trylika metų keliauja iš vienos sesers kitai. – Ji irgi nori važiuoti.

– Žinoma, brangute, žinoma. Ką pasakysi, tu, mieloji? – Mama nervingai atsidūsta. – Sara?

– Aš manau… – šaltai ir abejingai atkertu, – kad šis sumanymas vimdo.

– Ką gi… – mama netikėtai pasuka belvederio pusėn ir staigiai sustoja prie šviesoforo. Rodos, neapsisprendžia, kur važiuoti. – Man tėtės mintis atrodo nuostabi. Tiesa, Mete?

Ši sako:

– Mums patinka nameliai. Ar galėsime apsigyventi namelyje prie ežero?

– Ak, Mete, nežinau, – suglumsta mama.

– Bet kodėl? – neatlyžta sesutė.

Mama tyli. Tikriausiai prisimena, kaip praėjusiais metais kartu pasiėmėme atostogauti ir Elę. Mama turbūt svarsto, ar grįžimas į tą pačią vietą nestumtelėtų manęs prie bedugnės krašto. Tiesą sakant, aš jau kybau ant jos krašto, laikydamasi tik pačiais pirštų galiukais.

– Abejoju, ar tėtis ketina važiuoti taip toli. Iki ežero geras kelio galas, – galiausiai atsako mama.

Tada įsiterpiu aš:

– Man patiktų pagyventi trobelėje. Ten šilčiau negu pas mus. – Nei ledo. Nei sniego. Nei susirūpinusios psichologės. Nei Smito. Nei labai giliai paslėptos mano spintoje dėžutės.

– Tikrai? – klausia mama. – Tai tikrai puiki vieta šeimos…

– Ar galiu pasikviesti Tomį? – nutraukiu mamą, kol ji neėmė postringauti, kaip svarbu visiems šeimos nariams pabūti drauge, nes kaip tik šito labiausiai nenoriu. Trokštu klausytis tylos, svirplių ir nuo mamos prisidengti Tomiu kaip skydu.

– Gerai, pakalbėsiu dėl Tomio su tėčiu, bet jis greičiausiai neprieštaraus. Bus linksma, pamatysit. – Mama man mirkteli, iš paskutiniųjų stengdamasi atrodyti nerūpestinga, tačiau jos veidas byloja ką kita: jis griežtas, lūpos kietai suspaustos.

Suprantu, kad mėnesių mėnesius nesu įdėmiai į ją pasižiūrėjusi. Jos išsitaršę plaukai ant sprando suimti į uodegą. Ji mūvi jogos kelnes ir vilki tėčio marškinėlius. Prisimenu, kad mano vaikystėje mama puošdavosi kaip lėlė – avėdavo aukštakulnius, dėvėdavo madingus lietpalčius ir pirkdavosi vardines odos rankines. Vėliau ji perėjo prie tamprių ir sportukų. Spėlioju, ar ji kada nors yra įskaudinusi savo mamą, kaip aš įskaudinau ją.

– Sara, gerai jautiesi? – rodos, mamą nustebino mano žvilgsnis.

– Gerai, – burbteliu. Nusuku akis į langą, apsimesdama nematanti smalsumo mamos veide. Ji keliskart sumirksi, tarsi vėjas būtų prinešęs į akis smėlio. – Juk sakiau, kad gerai. – Mano balsas atžarus, vėl imuosi lango. Spaudau mygtuką ir žiūriu, kaip stiklas slankioja aukštyn žemyn. Automobilyje tylu, tik nuo galinės sėdynės sklinda Metės dainavimas.

– Viskas bus gerai, Sara, – galiausiai pareiškia mama. – Tiesiog noriu, jog tai žinotum. – Ji paliečia man dilbį, tarsi norėdama, kad į ją pažvelgčiau.

Tačiau aš negaliu… Negaliu, nes bijau, kad įplyš širdis, tada prasiverš ilgai gniaužti žodžiai ir įskaudins mus visus. Todėl laukiu, mama irgi.

Užsidega žalia šviesa, ir mama paleidžia mano ranką.

23.

Šįryt aptikęs pjūvį, prispaudei mane prie krūtinės, tavo ašaros sudrėkino man plaukus. Vėliau basas stovėjai užpakaliniame kieme, priešais buvo šiukšlinė, tau prie kojų – kaugė jo drabužių. Ryški liepsna laižė dangų, aukštyn kilo balti pelenai. Jie sūkuriavo aplink tave kaip pagalbos šauksmas (SOS).

Džeikas

PO TO. KOVAS / BALANDIS

Naktį, kai palmių lapai šiūruodavo stogo čerpes, leisdavau mintims klajoti. Galvodavau, koks būtų mano gyvenimas, jei likčiau čia visam laikui: įsirašyčiau į parengiamuosius dvejų metų koledžo kursus, leisčiau tėvui vėl eiti tėvo pareigas. Įsivaizduodavau, kaip išpilti prakaito dirbtume kieme, paskui gurkšnotume vėsų alų. Matyčiau, kaip auga Liza, leisčiau jai laikyti savo ranką.

Nežinia kodėl šie netikroviški planai palengvindavo skausmą, gelbėdavo nuo nykumos, apimančios kiauras dienas sėdint savo kambaryje ir skaitant bibliotekos knygas: Tolyn nuo pamišusios minios; Kelionė į Indiją; Kelyje.

Susidraugauju su melsvai nusidažiusiomis plaukus senutėmis, mėgstančiomis leisti popietes bibliotekoje.

– Kam tokiam gražiam vaikinui tiek daug skaityti? – klausinėja jos, paskui priduria: – Mes jau senos, bet nesame skaičiusios šių knygų.

Laisvu nuo mokymosi laiku vaikštinėju po prekybos centrus. Kartais slampinėju palei kanalus. Šie dirbtiniai vandens telkiniai jungia kvartalus įmantriais – Panašos, Palmos, Vasaros užutėkio – pavadinimais. Galvoju, ką man galėtų duoti šis persikų spalvos namų ir amžinai žalios žolės pasaulis.

Tačiau prabėgus dviem mėnesiams nuo mano atvykimo, Karla liaujasi valgiusi ryžius su vištiena, dėbteli į mane per stalą ir pareiškia:

– Džeikai, mudu su tavo tėčiu pasikalbėjom. Manom, kad tau metas grįžti namo ir apsispręsti, ko nori iš gyvenimo.

Tėvas, kietai sukandęs dantis, tyli, tačiau Karla vis tiek linkčioja jo pusėn. Liza sėdėdama aukštoje vaikiškoje kėdutėje priešais mane kikena, tačiau Karla, rodos, šito nepastebi. Ji dėsto toliau:

– Tavo depresija blogai veikia Lizą. Mergaitė jaučiasi nesaugi. – Karla vėl dirsteli į mano tėvą veltui laukdama pagalbos. Paskui sako: – Turi apsispręsti, kur mokysiesi ir ką veiksi. Būdamas čia tiesiog visa tai atidėlioji. Kaip sakiau, turi susitvarkyti, tada pasikalbėsim. Mums smagu, kad atvažiavai į svečius, bet privalai išspręsti savo bėdas. – Ji nebeprisimena, kaip tikino mane atvykus į „antruosius namus“. Aš irgi jai šito neprimenu.

Po kelių dienų tėvas veža mane į oro uostą. Jis aiškiai neįvardija priežasčių, kodėl siunčia mane atgal, tik laido užuominas. Jis sako:

– Karla neįpratusi prie streso. Pasak jos, auginant kūdikį reikia laikytis dienotvarkės. – Galiausiai priduria: – Atleisk, kad nebuvau šalia, kai augai, bet šįsyk turiu pasielgti tinkamai.

Vis dėlto tėvas vengia mano žvilgsnio. Nenutuokiu, ką jam atsakyti, todėl sėdžiu susikišęs rankas į kišenes, laukdamas ko nors, kas gali ir neateiti. Aplink mus aidi garso signalai, policininkai reguliuoja eismą. Sunkios, nuodingos išmetamosios dujos graužia mums odą. Pašėlęs vėjas siūbuoja palmes – artinasi popiečio audra.

Pagaliau, žiūrėdamas į Amerikos oro linijų emblemą, tėvas sako:

– Mirties išvakarėse Elė man skambino. Sakė norinti čia atvažiuoti, gyventi su manimi… – Paskui tėvas pažiūri į mane. Jo akys paraudusios.

Tarsi iš niekur atėję žodžiai lyg kumštis žiebia man į krūtinę. Išsprūsta tik:

– K-ką tu jai pasakei?

Tėvas persibraukia ranka plaukus ir pakelia akis į dangų.

– Pasakiau, jog pakalbėsiu su Karla ir perskambinsiu. – Akių kampučiuose jam susitvenkia ašaros, rodos, tuoj pakibs ant blakstienų galiukų, bet tėvas spėja jas nusibraukti tvirta ranka.

– Ką atsakė Karla? – Oro uosto triukšmą užgožia krūtinėje garsiai tvinkčiojanti mano širdis.

– Ji nesutiko. – Tėvas kaip pakvaišęs mirkčioja, bet šįsyk nepajėgia sutramdyti ašarų. Prie tarptautinio Majamio oro uosto C terminalo tėvas palūžta.

– Džeikai, aš nežinojau… Maniau… Maniau, kad turime daugiau laiko.

Jis nori mane apkabinti tomis pačiomis rankomis, kuriomis mokė sodininkauti, važinėti dviračiu ir būti rūpestingu vyresniuoju broliu. Nebeišmanau, ką daryti, todėl paimu jo rankas, žingteliu artyn ir užstoju nuo smalsuolių akių.

Iš oro uosto salės paskambinu mamai. Ji pasakoja, kaip prieš kelias dienas atšventė trečią blaivybės mėnesį. Paskui klausia apie mano laisvės semestrą (taip ji vadina atostogas), teiraujasi, ar Floridos saulė išblaškė man niūrias mintis. Mama džiaugiasi pagaliau išmokusi „Rojaus paukščio“ pratimą.

– Džeikai, nė neįsivaizduoji, kaip reikia mokėti išlaikyti pusiausvyrą norint jį atlikti. Kai atvažiuosi manęs aplankyti, išmokysiu. – Abudu patylime. Paskui, kaip per kiekvieną pokalbį, mama ima gailėtis nebegalinti atitaisyti padarytų klaidų. Ir priduria: – Turiu gyventi toliau.

Nieko jai nesakau, nes esu pareigingas sūnus. Laukiu, kol ji vėl prabyla apie prašviesėjimą. Viską išklausau kaip patikimas jos atgailos sergėtojas.

Smite miegu ištisomis savaitėmis. Nors Garis nelenda man į akis, jaučiu jo buvimą. Virtuvėje randu raštelius, juose parašyta, ką valgyti. Ant kavos staliuko jis palieka pinigų, jei sumanyčiau nueiti į kiną. Praėjus dviem dienom po sugrįžimo ant lovos netikėtai randu pavasarinę striukę, tokias vilki bėgikai. Kai susiduriu su Gariu, jis apie tai neužsimena, tiesiog sako:

– Tikrai nenori pasikalbėti? Aš visada pasirengęs tave išklausyti.

Sužinojęs, kad grįžau, užsuka Tomis. Dar tik ketvirta dienos, bet jis jau apsirūkęs. Tomis klausia:

– Kodėl nepaskambinai ir nepranešei, kad atvažiuosi? Užsuk pas mane, parūkysim. O gal metei?

Nesikalbėjau su Tomiu nuo tada, kai išvažiavau į Niujorką. Taip elgiausi tyčia. Viena vertus, jis man kaip brolis, antra vertus – blogiausias draugas pasaulyje.

Trumpai papasakoju Tomiui, kur buvau, ką veikiau ir ko nebedarau. Man kalbant jis muistosi, sukinėjasi po virtuvę ir nuolat žvilgčioja per kiemą į savo namelį. Po kokių dešimties minučių išgirstame beldžiant į jo būsto duris. Pasekęs Tomio žvilgsnį, prie jo laukujų durų išvystu smulkutę šviesiaplaukę merginą, panašią į Elę, vilkinčią stora striuke.

Tomis sako:

– Na, žmogau, atvėsk. Nežiūrėk į mane šitaip. Tarp mudviejų su Sara viskas baigta. Senokai baigta. – Norėdamas patraukti merginos dėmesį, jis beldžia į palangę ir moja. – Kaip ir su tavo pankiška skiautere.

Aš klausiu:

– O ką ji?

Tomis nusivaipo.

– Kaip – ką ji?

Tomiui išėjus žingsniuoju į svetainę. Atitraukiu užuolaidą ir žiūriu į Saros namą. Aš labai pavėlavau šį tą padaryti.

Kol Elė buvo gyva, Saros name virė gyvenimas, dabar ten kaip išmirę. Užuolaidos visada užtrauktos. Kieme tyliai žaidžia Metė. Išeina ir pareina sulysusi ir pavargusi Džesė. Megė vis dar laksto kaip pašėlusi, bet atokiau nuo namų. Pagaliau turiu pamatyti Sarą.

Galvoju apie Tomio žodžius, kad tarp judviejų su Sara viskas baigta, svarstau, ką jie reiškia. Sutemoms tirštėjant užsimetu striukę ir neriu pro duris.

24.

Tai buvo lyg žvilgsnis į save iš viršaus, tarsi išsinėrimas iš savo odos, pastangos nejusti, kas dedasi tavo kūnui. Viskas buvo baigta per kelias minutes, bet aš likau kažkur šalia, mano dvasia išsivadavo nuo sunkio jėgos, žemė ir Tomis apačioje atrodė tokie maži.

Džesė

LAPKRITIS

Kai mama paskui tėtį išvažiavo į ligoninę, paleidau „Skraidančią lovą ir šluotkočius“, tada kartu su sesutėmis atsisėdau ant sofos. Mama mėgo šį filmą nuo vaikystės ir paleisdavo jį kaskart, kai susirgdavom ar nutikdavo kas nors blogo. Po močiutės mirties – ji pasimirė jau senokai – „Skraidančią lovą ir šluotkočius“ žiūrėjom ištisas savaites.

Praėjus kokiai dvidešimčiai minučių Metė užmigo, Megei ėmė merktis akys. Pakilau nuo sofos ir išėjau į lauką. Kaimynystėje vėl buvo ramu, tamsaus dangaus pakraštėliai palengva rausvėjo.

Šį sykį patekti vidun buvo nesunku. Laukujės Elės namo durys buvo neužrakintos. Svetainėje išvydau netvarką: baro durys buvo atlapotos, ant stalo gulėjo tuščias džino butelis, pats stalas nutemptas į kambario vidurį.

Kuo ilgiau žiūrėjau, tuo labiau nerimavau. Žingsnis po žingsnio lėtai prisikasiau iki Elės kambario slenksčio. Kambarys buvo sujauktas, ant grindų mėtėsi cigaretės ir nuotraukos, kampe išvydau baltą kamštelį, tokiais uždaromi vaistų buteliukai. Prisiartinus prie Elės lovos, man į nosį visu smarkumu tvoskė vėmalų dvokas.

Puoliau atgal į priebutį įkvėpti šviežio oro. Gerklėje susivėlė didžiulis gumulas, bet pravirkti neįstengiau.

Virtuvėje radau gumines pirštines, kempinę ir kibirą. Prisipyliau karšto vandens, į jį šliūkštelėjau puodelį acto, kaip mokė mama. Paskui grįžau į Elės kambarį ir keturpėsčia ėmiau šveisti grindis.

Atsivėrė ir užsitrenkė laukujės durys. Balsas, kurio negirdėjau jau kelis mėnesius, šaukė Elę. Paskui nutilo.

– Ar kas nors yra namie? – Tarpduryje išdygo Džeikas. Jis apžvelgė kambarį, tada pamatė mane, klūpančią ant kelių. – Džese, ką čia veiki? Kur Elė?

Lioviausi šveitusi, atsitūpiau ant kulnų ir tyliai pasakiau:

– Nutiko nelaimingas atsitikimas. Ar mama tau nepaskambino?

Džeiko veidas persikreipė, rodos, jis suprato, jog kalbu ne apie menką eismo įvykį ar paslydimą duše.

– Mano telefonas išsikrovė. Vairavau kiaurą naktį. Koks nelaimingas atsitikimas. Džese, kur yra Elė?

Greitai išpyškinau spigiu balsu:

– Tomis iškvietė greitąją pagalbą. Jie Smito ligoninėje. Mano tėtis irgi. Daugiau nieko nežinau… – Neišdrįsau pasakyti Džeikui apie Elę. Apie tai, kad jai prastai.

Džeikas vėl apžvelgė kambarį, šįkart įdėmiau. Jis pravėrė lūpas, tačiau nepratarė nė žodžio. Paskui sugniaužė kumščius ir prispaudė prie krūtinės. Jo kakle išryškėjo ir ėmė tvinkčioti kraujagyslės, dar viena stora kraujagyslė iššoko ant kaktos. Džeikas vėl prasižiojo ir susičiaupė, bet nieko nepasakė.

– Džeikai? – Atsistojau ir nusišluosčiau rankas į džinsus. Norėjau pravirkti, bet, užuot paplūdusi ašaromis, jutau tik didžiulį sąstingį, baimę, kad niekada nebebūsiu savimi. Žengiau prie Džeiko. – Tau viskas gerai?

Jis linktelėjo, bet ryškiai paraudusios akys bylojo ką kita.

– Džeikai, – tariau, – į ligoninę pakliuvo ne tik Elė. Sara irgi.

Po akimirkos Džeikas nusigręžė, bet aš spėjau pamatyti, kaip jo veidą užliejo dar viena skausmo banga.

Laukujės durys trinktelėjo – Džeikas išėjo.

Baigusi kuopti Elės kambarį, išpyliau vandenį galiniame kieme ir padėjau reikmenis į vietą. Paskui uždegiau jos mėgstamą vanile kvepiančią žvakę ir pastačiau ant tualetinio staliuko. Įsimečiau į kišenę Elės žiebtuvėlį ir atsisėdau ant lovos. Man prie kojų gulėjo jos eskizų sąsiuviniai, kažkodėl rūpestingai sudėti į krūvą. Giliai po lova buvo pakišta dėžutė.

Prieš kelias savaites Elė pasiūlė man pavartyti eskizų sąsiuvinius. Ji tarė:

– Tai tarsi mano gyvenimo istorija, tik perteikta piešiniais. Jei nori sužinoti tiesą, čia ją rasi.

– Tai lyg tavo komiksų istorija? – paerzinau.

Elė nusišypsojo. Paskui giliai įkvėpė, tarsi stengdamasi neprarasti savitvardos, pakėlė sąsiuvinių kaugę ir padėjo ant lovos tarp mudviejų. Jų buvo dešimt.

– Aš tiesiog norėjau kam nors tai parodyti, – pasakė ji.

Paėmiau jos ranką – laukiau Elės reakcijos. Bet ji jos neištraukė, todėl paklausiau:

– Kodėl, Ele?

– Nesvarbu. – Ji atsilošė į lovos atkaltę ir užsimerkė. Apvedžiotos juodu pieštuku ir šešėliais padažytos akys jai užsimerkus atrodė lyg išpjautos, panėšėjo į tuščias akiduobes.

– Man nepatinka, kai šitaip darai, – pasakiau.

– Dabar gali pasiimti vieną.

– Ką? – paklausiau, bet supratau, ką Elė turi galvoje.

– Nagi, – ji bakstelėjo man koja.

Įsistebeilijau į tinklines Elės kojines. Jų keliai buvo praplyšę.

Apėmė pagunda. Labai magėjo daugiau sužinoti apie Elę, bet sykiu norėjau, kad ji užtektinai manim pasitikėtų ir pati atskleistų, ką nori pasakyti savo eskizais. Pastačiau sąsiuvinių kaugę prie lovos.

– Nenoriu sužinoti apie tave iš piešinių. Verčiau pati man papasakok. Kodėl nenori pasikalbėti?

Elė pakratė galvą.

– Kaip manai, gal man nusidažyti plaukus juodai? Kietai atrodytų prie mėlynų mano akių.

– Man patinka tavo šviesūs plaukai. Jie tokios pat spalvos kaip maniškiai. – Elė atsimerkė, ir mano širdis suspurdėjo, buvau apstulbinta jos akių mėlynumo. – Nori būti kitokia negu aš? – Prisislinkau arčiau ir padėjau galvą Elei ant peties. – Mudvi panašios. Pažįstu tik dvi tokias panašias merginas. – Paėmiau Elės plaukų sruogą ir palyginau su savąja. – Žiūrėk, jos beveik vienodos. Taigi ir mudvi tokios pat.

Elė nusikvatojo. Ji dažnai juokdavosi iš mano pamąstymų, bet ne taip kaip kiti. Jai juokiantis pasijusdavau ypatinga, manydavau, jog Elė mane supranta.

– Verčiau eik. – Ji timptelėjo kojinę ir perplėšė iki šlaunies. – Netrukus pasirodys Sara su Tomiu.

– Taigi? – Baisiai nemėgau, kai Elė mane išprašydavo.

– Taigi taigi, – Elė atsistojo ir nužingsniavo prie stalo, atitolo nuo manęs. – Jie neturi žinoti, juk supranti. – Elė paėmė juodą pieštuką ir dar pasiryškino akis, paskui atsigręžė į mane. Jos išraiška buvo pasikeitusi. – Žygiuok pagaliau.

Tokiais atvejais su ja ginčytis būdavo beprasmiška. Tad pasiėmiau kuprinę nuo grindų, priėjau Elei už nugaros ir apkabinau per liemenį.

– Ele, kodėl nenori man papasakoti?

– Kad nėra ką pasakoti, – atšlijo ji. – Tau metas eiti.

Toks jau buvo Elės būdas. Ji mane prisileisdavo, paskui atstumdavo. Elė kovojo, tačiau jutau, kad jos gynyba silpnėja. Guodžiausi mintimi, jog ateis diena, kai ji man atsivers. Ištrauks iš palovio paslaptingą dėžutę ir ją atidarys.

Tačiau taip nenutiko. Todėl atsiklaupiau vanile kvepiančiame jos kambaryje ir išsitraukiau iš palovio dėžutę.

Tą vakarą į kambarį atėjusi mama rado mane nemiegančią ir spoksančią į tolį. Po pietų mudvi šnektelėjome, bet trumpai. Mama tik pasakė, kad Sara greičiausiai išsikapstys, o apie Elę ji nieko nežino, dar priminė, kad paguldyčiau miegoti Megę ir Metę.

Mama atsisėdo ant lovos krašto ir tvirtai mane apkabino. Ji dvelkė ligonine bei kava.

– Gera naujiena ta, kad Saros būklė stabilizavosi. Gydytojai sako, kad ji pasveiks, bet tam prireiks nemažai laiko. Tėtis liko prie jos budėti per naktį.

Įsmeigiau akis į savo ranką ant antklodės. Visą dieną iš paskutiniųjų stengiausi negalvoti apie Elę, tačiau buvo sunku nesijaudinti ir vyti šalin mintis apie tai, kaip ji laikosi ligoninėje. Buvau prisižiūrėjusi užtektinai „Greisės anatomijos“, kad žinočiau, jog jai tikriausiai plovė skrandį, statė lašelines ir atidžiai stebėjo jos būklę. Tikėjausi, kad Elei neskauda. Bet vos tik imdavau kurti galvoje pamokslus Elei, kad būtų atsargesnė, ir įsivaizduodavau, kaip apžiūrinėsiu dėžutę, mano dėmesys nukrypdavo į Metę su Mege, žiūrinčias nuobodų filmą.

Negaliu pasakyti, kad man nerūpėjo sesutės. Jos man rūpėjo. Pati visą dieną nevalgiau ir klausiau jų to paties po du kartus, bet man nedavė ramybės nežinia, aš nebuvau pasirengusi tokiems padariniams.

Diena prabėgo, gumulas gerklėje vos manęs neuždusino, bet laikiausi iš paskutiniųjų.

– O bloga naujiena? – galiausiai paklausiau. Man ėmė drebėti rankos. Pažvelgiau į mamą. Atsakymą perskaičiau jos akyse. – Kaip? – Nors jau žinojau, turėjau išgirsti atsakymą iš mamos lūpų.

– Perdozavimas… Aišku, netyčinis. – Mama užkišo plaukus man už ausų. – Ar kaip nors ištversi? Žinau, judvi nebuvot labai artimos, bet vis dėlto…

Linktelėjau, neįstengdama ištarti nė žodžio, nebetikėjau nei pasauliu, nei aplinkiniais. Įsikūnijo didžiausios mano baimės. Suvokiau tai, bet tuo pat metu tolau. Plaukiau tolyn nuo mamos ir jos žodžių, be jokio inkaro, galinčio mane sulaikyti. Galiausiai išspaudžiau:

– Gal… gal pakalbėtume apie tai rytoj?

– Gerai. – Mama pabučiavo man į skruostą ir dar kartą stipriai apkabino.

Jai išėjus spoksojau pro kambario langą, mėgindama įsikabinti į tikrovę. Kurį laiką jutau tik visišką abejingumą ir skaudžią tuštumą. Bet palengva, labai palengva mane užplūdo mintys apie Elę. Iš akių pabiro ašaros. Nesistengiau tvardytis. Nė nemėginau.

25.

Galėjau praleisti visą dieną jusdama tavo galvą ant savo pilvo, klausydamasi tavo kvėpavimo.

Sara

PO TO. KOVAS

Dieną po dienos leidžiame trobelėje, aplink tyliai skamba indai. Mama sukiojasi aplink stalą, pilsto arbatą ir vandenį. Ji vis paliečia tėčio petį, turbūt norėdama įsitikinti, kad šiame chaose turi į ką atsiremti. Tuo metu tėtis pasakoja mums visokias istorijas, pjausto mėsą dideliu peiliu ir nuoširdžiai mums šypsosi.

Priešais mane sėdi Džesė, ji knebinėja lėkštėje valgį, galbūt stengdamasi paversti Monė ar kito tapytojo kūriniu. Šalia, man iš dešinės, Megė kikena ir po stalu baksnoja Metei koją. Prie Džesės įsitaisiusi Metė, ji dar nelabai įgudusi valgyti šakute, todėl kepsnį ir bulves sumurdo į pomidorų padažą. Greta manęs sėdi Tomis, jo ranka po stalu atsmaukia aukštyn man sijoną ir pasiekia kelnaičių kraštelį.

Čia yra ir mano tėvai, jie vis plepa, vis bruzda ir vis dar nieko nesuvokia.

Čia esu ir aš. Nustumiu Tomio ranką šalin, skaudulys krūtinėje auga, bet nesprogsta. Tvinksta.

Tėvams užmigus, Tomis įsliūkina į kambarį, kurį dalijuosi su Džese, ir paduoda man butelį degtinės be etiketės. Mudu išsiropščiame pro langą ir drožiame prie ežero, einame tylėdami, vis patraukdami iš butelio.

Kelias ilgas. Vanduo šaltas kaip ledas. Vis dėlto išsirengiame nuogai ir lendame į ežerą. Tomis mane prisitraukia, bučiuoja, bet aš nenusiteikusi glamonėtis, todėl plaukiu kaip galėdama toliau. Atsigulu ant nugaros ir spoksau į žvaigždėtą dangų.

Tomis atsikasa iki manęs. Nutaisęs rimtą veidą, mėgina paimti mane į glėbį, nori, kad kojomis apsivyčiau jam liemenį. Nustumiu jį ir sakau:

– Atstok, aš tiesiog noriu paplaukioti.

Jis tėkšteli delnu per vandenį, balse girdėti neslepiamas susierzinimas.

– Ko čia laužaisi? Pati mane pasikvietei. Pati… – Jis rodo į mano nuogybę; jo išraiška atspindi nebaigtą mintį.

Iš dalies Tomis teisus. Aš jį čia pakviečiau. Aš nusimečiau visus drabužius. Bet tai nereiškia, jog noriu šito.

Aptaškau Tomį vandeniu, kaip vaikystėje mėgindama praskaidrinti nuotaiką. Jis nesijuokia, todėl paneriu ir bandau lediniame vandenyje atgaivinti savo kūną. Tačiau netrukus Tomis nutveria mane per liemenį ir ištempia ant dumblėto kranto.

– Liaukis, Tomi… Kodėl negalime tiesiog paplaukioti?

Jis švysteli man drabužius, tada ima rengtis pats. Matau, kad yra įpykęs, todėl laikausi atstu. Užsitraukusi džinsus ir marškinėlius sakau:

– Tiesiog norėjau pasilinksminti. Ko čia užsiraukei?

– Tau linksma? – Tomis žiūri į mane įniršęs. – Man tai norisi staugti.

– Tomi! – Nedrąsiai žengiu artyn, paliečiu jam dilbį, tačiau Tomis mane atstumia. – Nenutuokiu, ko iš manęs nori. – Kaskart grįžtam prie to paties.

– Velniai rautų, Sara, tai visai paprasta. Aš tik noriu būti su tavim, iš tikrųjų būti su tavim.

Bet man tai nėra paprasta. Todėl sakau:

– Nė nežinau, ką tai reiškia.

– Tai reiškia, – rūsčiai atsako Tomis, – kad tu visada būsi su manim. Kad mudu rimtai draugausime. Kad baigsis tos nesąmonės, nes dažniausiai nė nežinau, ar galiu tave paliesti. – Tomis laukia, kol pasakysiu, kad ir aš šito noriu, bet aš tyliu. – Tačiau tu šito nenori. Niekada nenorėsi, ar ne? – Tomio akys piktos, jose šmėsteli ir liūdesys.

Turbūt dėl to, kad esu išsekusi ir būdama su juo jaučiuosi dar prasčiau negu viena, galiausiai iškloju tiesą:

– Ne, nenorėsiu.

Tomis purto galvą, kimiai suvaitoja.

– Daugiau šitaip nebegaliu. Tu manęs nenori. Visada troškai Džeiko. Ir žinai, kas kvailiausia? – Tomio balsas užlūžta, jis baigia rengtis ir čiumpa butelį. – Džeikas niekada tavęs nenorėjo. Štai kodėl gulėdama ligoninėje nesulaukei sumauto jo skambučio.

– Tai netiesa! – prieštarauju, nors žinau, jog Tomis teisus.

– Jis tiesiog naudojosi tavimi. Jis naudojosi tavimi kaip tu manim…

– Tomi, tai netiesa! – beviltiškai ginuosi, nors suprantu meluojanti.

– Ne, tai tiesa. – Tomis atsigręžia ir pašnairuoja. – Štai ką, velniai rautų, mes visi darome. Naudojamės vienas kitu.

Rodos, Tomis svaido į mane peilius, kaskart kliudo vis skaudžiau. Matau kraujuojant savo žaizdas ir tada nevalingai atgręžiu savo pyktį į Tomį. Tyliai tariu:

– Tai šitaip tu elgeisi su Ele? Ja naudojaisi?

Mano klausimas yra toks pat tiesmukas kaip ir jo kaltinimai, bet drauge jis kerštingas ir turi tokią potekstę, kad priverčia Tomį užsičiaupti. Iš jo žvilgsnio suprantu, kad suvariau peilį iki kaulo. Kai Tomis pagaliau prabyla, jo balsas dreba:

– Atsiknisk, Sara. Gerai? Atsiknisk. Suprantu, ką nori pasakyti, tu, prakeikta baile. Tu tą vakarą buvai su Ele. Ne aš. Taigi nedrįsk versti kaltės man.

Tomis artinasi iškelta ranka. Užsimerkiu laukdama smūgio. Tačiau Tomis man netrenkia. Pajuntu oro gūsį, paskui išgirstu dūžtant butelį. Atsimerkiu. Tomis dingęs, greta mėtosi šukės.

Likusi viena susmunku ant žemės – Tomio žodžių tikrumas negailestingai varsto mane.

26.

Aš niekada nenorėjau tavęs įskaudinti.

Ar tu irgi šito nenorėjai?

Džeikas

PO TO. BALANDIS

Jau pavasaris, bet vis dar šalta ir nuolat dulkia. Šis vakaras atrodo dar šaltesnis ir drėgnesnis negu praėjęs. Užsitraukęs šaliką iki pat smakro lukteliu kelias minutes, tada metu dar vieną akmenuką į Saros langą.

Galiausiai užsidega šviesa, langas vos vos prasiveria, bet prie stiklo matau prisispaudusį Džesės veidą. Ji sutrikusi dėbso į mane. Nenutuokiu, ar mergaitė mane atpažino, todėl žingteliu į garažo lempos nušviestą ratą, pakeliu galvą ir nusiimu kepurę.

Džesė uždaro langą. Šviesa užgęsta, po kelių akimirkų lempa blyksteli pirmame aukšte. Atsidaro langas, pro jį persisveria Džesė. Sulysusiame jos veide žiba tik mėlynos akys. Ji sako:

– Eikš, įtrauksiu tave vidun.

Juokingas pasiūlymas.

– Gal verčiau atidaryk virtuvės duris, – sakau.

– Mama jas užrakino, pasiėmė raktą, o pati nuėjo miegoti. – Džesė atkiša ranką. – Nagi, eikš.

– Džese, šitaip nieko nebus. Pasitrauk nuo lango.

Pasišokėju ir lengvai įlendu vidun. Namie šilta. Nusivelku striukę ir apsižvalgau. Stoviu poilsio kambaryje.

Džesė išeina ir grįžta nešina šluoste. Ji pasilenkia ir ima šluostyti balutę, susitelkusią man prie kojų. Mergaitė vilki plonu nertiniu. Jai darbuojantis kyši aštrūs petikauliai. Nepakeldama akių Džesė sako:

– Sara pusrūsyje. Nuėjo ten, kai mama atsigulė.

Žingteliu kairėn, kad netrukdyčiau Džesei.

– Kodėl?

– Nežinau. Kai nuėjau pažiūrėti, kaip Sara laikosi, ji liepė man eiti sau. – Džesė dar kartą brūkšteli per grindis ir atsitiesia. Jos akyse spindi nerimas.

– Jai viskas gerai?

Džesė papurto galvą.

– Praėjusį vakarą vedžiodamas šunį ponas Lampnikas aptiko Sarą sėdinčią vidury šaligatvio tik su pižama. Ji buvo sušalusi, dilbis kraujavo… Sakė persibrėžusi į šaką ar panašiai. Todėl mama pakeitė spynas. – Džesė nusuka akis. – Eik į pusrūsį, pats pamatysi. Tik netriukšmauk, kad nepažadintum mamos.

Pusrūsio durys šiek tiek praviros, pro jas sklinda šviesa. Nusileidžiu į apačią. Čia niekas nepasikeitę – stovi sofa, foteliai, futbolo stalas. Bet Saros nematyti. Einu į šviesą šaukdamas ją vardu, tačiau atsakymo nesulaukiu. Galvoje sukasi spiečiai minčių. Kodėl aš jai iki šiol nepaskambinau? Kodėl neleidau Elei laikyti savo rankos, kai buvom maži? Kodėl taip ir neprisipažinau Sarai ją mylįs?

Apsigręžiu. Skalbyklos durys irgi praviros. Priėjęs plačiai jas atveriu. Sara čia, mūvi vien kelnaitėmis, plaukų sruogos apkritusios veidą. Sutvarstyta ranka ji prisidengia nuo šviesos akis. Merginos oda balta, lūpos suskeldėjusios.

Jos išvaizda mane pribloškia, bet šiaip ne taip išspaudžiu blausią šypsenėlę. Atsitupiu priešais ją.

– Sveika…

Sara ilgai į mane spokso tarsi netikėdama savo akimis.

– Džeikai?

– Sveika, Sara… – Ji mėgina pasitraukti, bet aš suimu ją į glėbį. Pusrūsyje labai šalta, tačiau merginos oda degina mane kaip įkaitinta geležis.

– Ką čia veiki? – klausia ji.

– Aš… aš privalėjau tave pamatyti.

– Bet kodėl… – Sara bando išsivaduoti, bet visai neturi jėgų, todėl tik dreba. Apglėbiu ją dar stipriau ir ji liaujasi priešintis. – Aš maniau… tu nė karto nepaskambinai… visą tą laiką laukiau tavęs…

– Žinau, Sara…

– Tai pasakyk man… Pasakyk man kodėl… – kužda ji.

Sara kaskart šitaip daro, ieško priežasties man atleisti. Tačiau aš nenusipelniau atleidimo, nes pabėgau bijodamas pažvelgti jai į akis. Bijodamas pažvelgti sau į sielą. Maniau, kad bus lengviau viską palikti, rasti naujus namus. Dabar, būdamas su ja, supratau, kad namai yra vieta, kurion grįžti, kai nebeturi kur bėgti.

27.

Tu sudarinėji sąrašus, stengdamasi suartinti mudviejų pasaulius. Manai, esu gera. Tačiau aš ne tokia.

Džesė

PO TO. BALANDIS

– Nuo kada ji miega čia? – Džeikas paguldė Sarą į lovą ir apklojo.

Tada apsižvalgė po kambarį paburkusiomis akimis. Jeigu nebūčiau pažinojusi šio vaikino – nors pažinojau jį labai mažai – būčiau galėjusi pamanyti, kad tas dvidešimt minučių pusrūsyje jis verkė.

– Mama mano, kad Sarai reikia privatumo, – paaiškinau.

– Šito jai reikia mažiausiai. Kai nusileidau žemyn, radau ją beveik nuogą. Sakė, kad jai šalta, bet degė kaip ugnis. – Džeikas pažiūrėjo į mane tarsi kaltindamas. Tačiau taip nebuvo. Tiesiog gyvenimas riedėjo pakalnėn kaip kamuolys, kurio nebesustabdysi. – Ar tavo mama nemato, kas dedasi? – Džeiko pečiai buvo įsitempę, rankos sugniaužtos į kumščius.

– Džeikai, tai ne jos kaltė, – įsiterpė Sara.

Dirstelėjau į seserį. Po krūva antklodžių ji atrodė visai mažytė. Kaip Džeikas ir sakė, ji drebėjo, bet veidas buvo išpiltas prakaito.

– Rytoj mama susitiks su Saros gydytoju ir jie nuspręs, ką daryti, – žodis žodin atkartojau tai, ką šiandien man pasakė mama. – Ar gerai jautiesi? – paklausiau Saros, paskui paliečiau jai kaktą. – Tu karščiuoji. Gal eisiu pažadinti mamą?

– Aha, – paniuręs pritarė Džeikas. – Tikriausiai reikėtų.

Sara nubraukė nuo veido sulipusius plaukus ir atsisėdo.

– Ne, nereikia. Pamiegosiu, ir viskas praeis. Jaučiuosi visai neblogai, patikėkit.

– Nekrėsk juokų, Sara, – pasakė Džeikas.

– Nereikia žadinti mamos, – prašė Sara. – Aš tiesiog… Numigusi pasijusiu geriau.

– Manau, kad ją jau seniai kankina nemiga, – pasakiau Džeikui.

Žinojau, nes ir pati naktimis nebeužmigdavau, todėl girdėdavau apačioje vaikštant Sarą.

– Tikrai? – nepatikliai paklausė Džeikas.

Sara linktelėjo, vėl atsigulė ir užsitraukė antklodes iki smakro.

– Gal atneštum vandens? – paprašė ji.

Linktelėjau, Džeikas nusekė į virtuvę paskui mane. Pripyliau stiklinę ir jam padaviau.

Jis tarė:

– Noriu likti su Sara. Įsitikinti, kad jai viskas gerai.

Prisiminiau Džeiko išraišką anądien Elės miegamajame.

– Gerai.

– Aš tiesiog… – Džeikas nutilo suvokęs, kad neprieštarauju. Aprimus raukšlės jo veide išnyko. Akimirką vaikinas buvo toks panašus į Elę, kad man sugniaužė paširdžius. – Ačiū, Džese.

– Mama keliasi šeštą, iki tol turi išeiti. Sutariam?

– Sutariam, – pažadėjo jis ir nešinas vandeniu patraukė į Saros kambarį.

Šįkart aš sekiau jam įkandin. Stovėdama ant slenksčio žiūrėjau, kaip Džeikas pastato stiklinę ant naktinio staliuko ir padeda Sarai atsisėsti. Kai jis priglaudė stiklinę jai prie lūpų, kantriai laukdamas, kol ši gurkštelės, uždariau duris, nes daugiau nebepajėgiau žiūrėti. Per daug skaudu matyti viską, ką praradau.

PRIEŠ TAI. LAPKRITIS

Radau ją gulinčią ant lovos su chalatu, ausinukas buvo padėtas ant krūtinės, Elė lūpomis kartojo dainos žodžius. Akys buvo užmerktos, drėgni plaukai apvynioti rankšluosčiu. Pirmąkart išvydau ją be makiažo – Elė man pasirodė labai jauna, šiek tiek pažeidžiama, jos veidas buvo nusėtas šviesiai rudomis strazdanomis, lūpos rausvos ir blizgančios.

Kai atsisėdau greta ant lovos, ji atsimerkė ir šyptelėjo puse lūpų. Paskui išsitraukė ausinukes iš ausų.

– Sveika, – švelniai tarė ji. – Kas tave įleido?

– Sutikau beišeinantį tavo patėvį. Ar tavo mama vis dar išvykusi?

– Na, taip, – vyptelėjo Elė. – Iki šeštadienio. Papildomas prizas – ketvirtadienį patėvis išskrenda pas ją.

– Kaip tau pasisekė. Ką klausaisi?

Ji atkišo man ausinukę.

– Spėk.

Pastaruoju metu mudvi darėmės vis artimesnės, tarsi Elė būtų nusprendusi iškelti baltą vėliavą ir pasiduoti. Įsivyravo tam tikras ritmas. Matydavomės nuolat – nors vis dar laikėme tai paslaptyje – ir kasdien susirašinėdavome žinutėmis. Elė supažindino mane su savo mėgstamomis grupėmis.

– Na? – paklausė ji.

Per kelias sekundes atspėjau atlikėjus.

– Mumford and Sons?

– Šaunuolė. – Tingi šypsena nušvietė Elės veidą. Jos akys buvo apsiblaususios, tarsi ji būtų snaudusi.

– Aš tave pažadinau?

Elė papurtė galvą ir padėjo mano ranką sau ant liemens, tai buvo neįprasta. Dažniausiai ji pirmoji mane apkabindavo. Sulaukusi šio nedidelio padrąsinimo ir skatinama išgyvenimų, susikaupusių per dvi savaites, nusprendžiau būti drąsi ir kyštelėjau ranką Elei po chalatu.

Ji nusijuokė.

– Šiandien tu įžūli.

Gūžtelėjau pečiais, suvokiau, kad nebūtina atsakyti, ir, įdėmiai žiūrėdama jai į akis, ėmiau kamantinėti:

– Kur buvai vakar vakare? Parašiau tau žinutę.

Dabar atėjo Elės eilė gūžtelėti.

– Turbūt ką nors veikiau. – Ji nusižiovavo.

– Kodėl esi tokia mieguista?

– Jei pasakysiu, įsiusi.

– Ne, neįsiusiu.

– Dar ir kaip. – Elė stumtelėjo mano ranką aukščiau, sau ant krūtinės.

Mano kūnas ėmė dilgčioti.

– Stengiesi nukreipti kalbą?

Elė linktelėjo ir pasikėlė manęs pabučiuoti.

– Kodėl taip keistai elgiesi? – Įsitaisiau greta Elės ir padėjau galvą jai ant peties. Savo koją užmečiau ant josios ir stipriai spustelėjau. Tokį mano judesį Elė vadino „beždžionės karstymusi vynuogienojumi“. – Neįsiusiu, – sukuždėjau bučiuodama jai kaklą ir tarpkrūtį.

– Gerai, – atsiduso ji. – Tu meluoji, bet vis tiek gerai.

Laukiau todėl, kad su Ele nuolat tekdavo laukti. Kiekvienas susitikimas buvo tarsi kantrybės ir ištvermės testas. Šiaip ar taip, būdama su ja daug ko išmokau, tačiau ėjosi nelengvai.

Elė paėmė į sieną atremtą puošnią pagalvėlę, atitraukė užvalkalą ir išėmė buteliuką. Paskui atkišo jį man.

– Kas tai?

– Tabletės, kurias mano mama išmetė prieš kelias savaites.

Perskaičiau etiketę.

– Oksikontinas. Jų galiojimas pasibaigęs.

– Žinau, – atsakė Elė. – Bet dar beveik pilnas buteliukas.

– Kam tavo mamai jų reikėjo?

– Rodos, praėjusiais metais jai skaudėjo nugarą. – Elė tingiai nusijuokė. – Tik pamanyk, ji ketino jas išmesti. Koks švaistūniškumas.

Buvau girdėjusi gandų apie Elę mokykloje, bet pati nebuvau jos mačiusi apdujusios.

– Kiek tablečių išgėrei? – paklausiau nerūpestingai, kad ji nesinervintų ir man atsakytų. Bet Elė išgirdo mano balse nerimą.

– Ak, liaukis, Džese. – Ji vėl atsidrėbė, rankšluostis atsivyniojo. Jos susukti į kuodą plaukai buvo nudažyti juodai, net su violetiniu atspalviu.

Išpūčiau akis.

– Ką padarei plaukams? Juk tarėmės, kad nedažysi.

– Viešpatėliau! – Elė nušoko nuo lovos. Paskui atsisėdo prie stalo ir kaip pakvaišusi ėmė šukuoti plaukus. Netrukus ji padėjo šepetį, apsigręžė ir pasakė: – Jeigu nori žinoti, tai vėl elgiesi kaip labai dorovinga kalė.

Elės žodžiai žeidė, balta vėliava buvo nuleista. Netrukus ji susitvardys, ir pamažu užsivers nuo manęs savo kiaukute nepalikdama nė plyšelio.

– Kodėl taip darai? Su kuo nors susipykai?

– Žinoma, – nusikvatojo Elė. – Aš kovoju su visais. Ar šitai tau rūpi?

– Su kuo susipykai? – paklausiau žinodama, kad geriau taikyti tiesiai, negu klausytis jos išvedžiojimų, ką ji padarė, o ko ne.

– Kas tau darbo?

– Ele, su kuo?

– Su patėviu, aišku? Kokia tu įkyri.

– Kada?

Elė užvertė akis.

– Neprisimenu. Vakar. Šiandien. Visą savaitę. Koks suknistas skirtumas? Tu šito neištaisysi, Džese. Nepataisysi ir manęs. Tad nustok stengtis.

– Tai todėl vakar neatsakei į žinutę?

Elės veidas susvetimėjo. Ji apsigręžė su kėde ir vėl ėmė šukuotis plaukus.

– Kiek tablečių išgėrei? – Ji galėjo išsisukti nuo mano klausimo apie žinutę, bet šitai man reikėjo žinoti.

Elė patraukė pečiais.

– Tu kurčia? Gal vienąsyk atsiknisi?

– Turiu žinoti.

– Aš tik pamėginau…

– Kaip suprasti?

Akimirką Elė padvejojo.

– Na, neprisimenu.

– Kiek?

Ji šveitė šepetį ant stalo.

– Dvi, aišku? Ko prisvilai?

Priėjau prie jos, uždėjau rankas ant pečių mėgindama nuraminti.

– Nekalbėk su manim šitaip.

– Džese, tu mane glumini. – Elė nubloškė mano rankas.

– Ne, aš tavęs negluminu. Tikrai negluminu. – Pasilenkiau ir bandžiau ją pabučiuoti, bet Elė mane atstūmė.

– Elgiesi kaip pamišėlė.

– Nesielgiu, – atsakiau tramdydama ašaras.

– Tik jau nepradėk žliumbti. Tu mane juokini. Tu tokia gera ir miela. Nejaugi gali mane suprasti?

Šie žodžiai paskatino mane elgtis ryžtingai. Čiupau buteliuką, atsukau kamštelį ir iškračiau į delną dvi tabletes.

– Ką darai? – paklausė Elė. – Liaukis. Tuoj pat liaukis.

Įsimečiau tabletes į burną ir kaipmat nurijau. Elė čiupo man už veido, skausmingai suspaudė skruostus, kad net susiraukšlėjo lūpos.

– Spjauk jas, – paliepė. – Tuoj pat spjauk!

Išsivadavau iš jos gniaužtų.

– Per vėlu. Pati šito norėjai. Paskui užsinorėjau aš. Štai kaip būna.

Elė žingtelėjo artyn. Maniau, ji man trenks, bet čiupo už rankos ir nusitempė į vonios kambarį. Priešinausi iš paskutiniųjų, tačiau nors ir smulkaus sudėjimo, Elė buvo stipresnė. Ji parklupdė mane ant grindų priešais klozetą. Pati atsiklaupė greta.

– Išsižiok, – pasakė, bet aš neklausiau. – Pražiok burną, Džese! – Elė kalbėjo kaip mama su kaprizingu vaiku. Jeigu jos nepaklausysiu, suskaičiuos iki trijų, o tada aš pasigailėsiu. – Džese, – įtikinėjo ji, – tu nenutuoki, ką darai. Tau bus labai bloga. Ar šito nori? – Elė laukė, kol atsakysiu, bet aš leidau tarp mudviejų įsisprausti tylai.

– Kaip sau nori. – Elė atsistojo.

Po kelių sekundžių su trenksmu užsidarė jos miegamojo durys. Žinojau turinti eiti paskui ją, bet negalėjau pajudėti. Kurį laiką buvo tylu, paskui išgirdau širdį veriančią dejonę, ne žmogaus, o kankinamo žvėries.

Purtoma drebulio atsistojau ir nupėdinau į jos kambarį.

Elė nuoga sėdėjo ant lovos atgręžusi man nugarą. Ji buvo susirietusi, rankose laikė sidabriškai blizgantį daiktą.

– Ką darai? – Priėjau arčiau ir pamačiau greitai judant Elės ranką. Peilio ašmenys skrodė šlaunį, iš žaizdos pasruvo tirštas raudonas kraujas. – Ką darai? – surikau.

Elė kūkčiojo. Atėmiau iš jos peilį, nubėgau į vonią paimti rankšluosčio, spintelėje po kriaukle radau buteliuką vandenilio peroksido. Kai grįžau, Elė gulėjo susirietusi lovoje gemalo poza, kraujas sunkėsi į paklodes. Kaip mokėdama išvaliau žaizdą ir prispaudžiau prie jos rankšluostį, kad sustabdyčiau kraujavimą. Nepaliaujamai kartojau Elei, kad viskas bus gerai.

– Bet nėra, – atsakė ji. – Ir nebus.

– Bus, pamatysi.

Mane ėmė veikti oksikontinas. Rodos, mintys išsilaisvino nuo visų bėdų, rūpesčiai nutolo, kažkam reikėjo juos įveikti, bet ne man. Spėliojau, ar taip pat jaučiasi ir Elė, ar dėl to ir griebėsi vaistų.

Kraujavimas liovėsi. Šluostydama kruviną nuogą jos kūną, išvydau daugybę senų randų. Tyliai pravirkau. Kai atsistojau, Elė suinkštė:

– Nepalik manęs.

– Esu čia, – atsakiau.

Greitai nusivilkau. Abi likome nuogos, kūnai bylojo mūsų istorijas. Elės – žaizdotą, maniškę – kol kas sveiką. Įsiropščiau į lovą, apkabinau ją ir sukuždėjau:

– Numikim, Ele. Kai pabusim, viskas bus geriau.

28.

Tu turi viską, apie ką aš svajojau.

Sara

PO TO. BALANDIS

Kitą rytą Džeikui išėjus teko įtikinėti save, kad jis tikrai čia buvo. Kad man neprisisapnavo. Kad nesu tokia kuoktelėjusi, kaip manau. Kiek atsipeikėjusi patikėjau tuo, kas buvo, ir atgaivinau praėjusios nakties prisiminimus: Džeikas guli šalia manęs, jo ranka keliauja mano šlaunimi aukštyn ir sustoja klubo ir liemens linkyje.

– Ar tau viskas gerai? Kaip jautiesi? – paklausė jis.

Pasimuisčiau, mieguista nesugraibiau žodžių, tvinkčiojimas mano galvoje gerokai prislopo.

– Aha, tikriausiai man geriau.

– Pamiegok, tu išsekusi. – Jis prisitraukė mane arčiau, aš paguldžiau galvą jam ant krūtinės. Džeikas nedrąsiai glostė man nugarą.

Mėginau atsipalaiduoti, nuvyti šalin daugybę ramybės neduodančių klausimų. Kol kas neišgirdau atsakymų ir pasiteisinimų. Tikras buvo tik Džeiko buvimas šalia, mano lovoje. Bet gal tik šitai ir buvo svarbu. Galbūt tą akimirką mudviem abiem reikėjo užsimiršti. Kilstelėjau galvą norėdama jį pabučiuoti, bet Džeikas sudvejojo.

– Viskas gerai, Džeikai. Aš tikrai šito noriu. – Pabučiavau jį vėl, paskui kilstelėjau jam marškinėlius ir uždėjau rankas ant pilvo.

Džeiko oda buvo šilta ir stangri. Ėmiau glostyti jam krūtinę, tyrinėti kūną, tarsi puikiai jį pažinčiau, nors anksčiau dar neteko jo taip intymiai liesti.

– Palūkėk, Sara, – tarė Džeikas, bet aš nesilioviau. – Sara, tiesiog noriu laikyti tave savo glėbyje. – Jis panėrė pirštus man į plaukus, kvėpavo trūkčiojamai kaip ir aš. – Aš negaliu.

Buvau girdėjusi iš Džeiko ir blogesnių dalykų, bet šie žodžiai vis tiek žeidė. Tai buvo mūsų daina ir šokis. O jis manęs nenorėjo. Pats nežinojo, ko nori. Arba manė negalįs man duoti to, ko noriu aš.

– Ko atėjai, Džeikai? – paklausiau.

– Tiesiog norėjau tave pamatyti.

– Tai pamatei, – atkirtau, nuoskauda virto pykčiu.

Bandžiau nuo jo pasitraukti, bet jis manęs nepaleido, laikė tvirtai. Įsikniaubęs man į kaklo duobutę sukuždėjo:

– Sara, nepyk. Gerai? Man tiesiog reikia laiko… – Džeiko balsas lūžinėjo. Jis nutilo ir dar stipriau mane apkabino, negalėjau matyti jo veido.

Pakasiau jam nugarą. Žinojau, kaip sunku Džeikui galiausiai atsiverti, bet man reikėjo išgirsti jo žodžius.

– Pažadėk, kad daugiau neišnyksi…

Nelygiai kvėpuodamas Džeikas linktelėjo.

– Pažadu, patikėk.

Tačiau kitą rytą jis kaip įprastai buvo dingęs.

Giliai kvėpavau ieškodama savojo „aš“, taip mokė susirūpinusi psichologė. Bet prisiminiau tik netektis: nutrūkusią draugystę su Džese, prarastą Metės pasitikėjimą, nepatiklų Megės žvilgsnį, nepateisintas tėvų viltis.

Grįžau į tikrovę, mano kambarys buvo prisisunkęs Džeiko kvapo. Spoksojau į sujauktas paklodes ir vienatvė dar stipriau sukaustė man širdį.

Ilgėjausi Elės. Ilgėjausi mudviejų praeities. Todėl nusprendžiau išsikasti tunelį į Kiniją. Atidariau dėžutę ir ėmiau lėtai traukti nuotraukas: Elė su Mork and Mindy marškinėliais ir aš, šiek tiek nepasitikinti savimi, užsikišusi už ausies gėlę; Elė, padedanti užpūsti žvakutes per šešioliktąjį mano gimtadienį; Elė, likus savaitei iki mirties, nusidažiusi plaukus juodai kaip Snieguolė.

Sunkumas slegia man krūtinę lyg akmuo. Stengiuosi pabėgti nuo to didžiulio skausmo. Bėgu, kol atsiduriu tėvų vonios kambaryje, prispaudžiu veidą prie šaltų plytelių, kuriomis išklotos vonios grindys. Tačiau skausmas neapleidžia, aplink girdžiu balsus.

Turiu paslaptį. Džeikas niekada tavęs nenorėjo. Tu nuolat kabinaisi jam ant kaklo. Kartais tiesiog noriu, kad visa tai baigtųsi. Pažadu. Tiesiog leisk man likti. Džeikas naudojosi tavimi, kaip tu manimi. Mes naudojomės vienas kitu.

Dėbsau į aptvarstytą ranką, persipjoviau ją dantytu raktu. Tik šitaip galėjau numalšinti skausmą.

Atėjo laikas, girdžiu sakant Elę.

Dusdama čiumpu nuo vonios lentynėlės tėčio skutimosi reikmenų krepšelį. Išsitraukiu skustuvą, nutveriu juodą vidinę sumaištį ir nutildau ją pirmu pjūviu.

Plona kraujo srovelė teka delnu, aptaško pirštus ir varva ant grindų. Užsimerkiu ir išvystu Elę. Mums ant galvų krinta ryškiai raudonos tabletės. Sunkumas, plėšiantis krūtinę, rodos, tuoj sulaužys šonkaulius.

Atremiu galvą į spintelę ir suvarau ašmenis giliai į odą. Kraujas ima trykšti srove, ant grindų subėga bala. Pargriūvu ant grindų. Po tėvų vonia su kojelėmis mėtosi daugybė dulkinų daiktų. Jie virsta šokančiu ir dainuojančiu Elės atvaizdu. Turiu tiek daug paslapčių, bet jų tau neišduosiu. Patalpa sukasi kartu su Ele.

Prisivyk, Sara. Sara. Sara. Sara.

Mano kūnas vis labiau stingsta. Sąmonei temstant Elė vis tiek kviečia mane vardu.

29.

Prisimeni, kaip mudu drauge važiuodavom dviračiu, aš apkabinusi tau liemenį, pakišusi galvą tau po marškinėliais? Tu kepdavai pyragėlius ir dainuodavai, aš trindavausi tau prie šono ir pasakodavau dienos paslaptis… kaip nusidažiau rankas raudonais pirštų dažais, kaip per pertrauką vaikiausi mergaitę palaidais plaukais ir tamsiomis akimis.

Tada buvai trisdešimt šešerių ir mylėjai jį.

Džeikas

PO TO. BALANDIS

Aš išsitepęs Saros krauju. Todėl sėdžiu čia, ligoninės rūkomajame, ir kalbuosi su detektyvu. Baisiausiai noriu užsitraukti cigaretę, bet sunku užsirūkyti, kai taip klaikiai dreba rankos.

– Man tiesiog rūpi, ar jai viskas gerai, – sakau.

Užuot atsakęs, detektyvas kažką pasižymi užrašinėje ir linkteli. Tai stambus vyras giliai įdubusiomis akimis ir retėjančiais žilais plaukais. Jis pastumia per stalą peleninę ir sako:

– Turiu parašyti ataskaitą, supranti?

Prie priimamojo durų žvygindama padangas sustoja greitoji. Detektyvas žiūri, kaip iškeliamas ligonis, negalvodamas seka medikų judesius. Kai pacientas įvežamas, taria:

– Nesijaudink, Džeikai, tu niekuo neįtariamas.

Išsitraukiu cigaretę.

– Man tai nesvarbu. Tik noriu sužinoti, kaip laikosi Sara. – Nuo treningo kelnių nulupu sukrešėjusio kraujo gabalėlį ir padedu ant rūkomojo staliuko. Svarstau, ar nereikėtų grįžti į priimamąjį ir pareikalauti įtikinamo paaiškinimo, kodėl negaliu pamatyti Saros ir kodėl medikai nesuteikia man jokios informacijos. – Aš tiesiog noriu žinoti, suprantate? – prabylu per daug garsiai, ir detektyvas reikšmingai į mane pasižiūri.

– Sūnau, tau reikia nusiraminti; jaudindamasis savo draugei tikrai nepadėsi…

– Aš esu ramus, – kalbu jau tyliau. – Tačiau ji man daugiau negu draugė, aišku?

– Sūnau, žinau, kad tu eini iš proto, bet tokios yra taisyklės. Medikai negali suteikti jokios informacijos apie tavo draugės būklę, jei nesi jos šeimos narys…

– Bet aš iškviečiau greitąją…

– Ir labai teisingai pasielgei. Tikriausiai išgelbėjai savo draugei gyvybę.

Nuo žodžių „tikriausiai išgelbėjai“ krūpteliu. Detektyvas prabyla maloniau.

– Netrukus sužinosi. Pažadu. Tik leisk man pabaigti savo darbą, gerai? – Vyriškis pabarbena rašikliu į užrašinę.

Jį domina tik faktai, aš juos iškloju. Pasakojant smilkiniuose vis smarkiau tvinkčioja, vis girdžiu Saros balsą, prašantį manęs neišnykti. Užmerkęs akis vėl išvystu ją tysančią tėvų vonioje ant grindų krauju permirkusiais naktiniais.

– Kaip tu susiprotėjai? – apimtas smalsumo detektyvas palinksta artyn. – Kaip susiprotėjai eiti vidun, kai ji neatidarė durų?

– Aš nerimavau. Įprastai ji niekur neišeina, tikrai…

– Iš kur tai žinai? – klausia detektyvas. Nors patikino, kad esu neįtariamas, jo balsas skamba nepatikliai.

– Todėl… – pralemenu. Paskui pasakoju jam apie praėjusią naktį, kai buvau su ja, o vėliau turėjau išeiti, kad rytą atsikėlusi jos mama manęs nerastų. Kaip nutariau pabėgioti. Kaip grįždamas iš mankštos pamačiau, kad jos mamos automobilio nėra kieme. Įpusėjus pasakojimą mano balsas sugergždžia – lyg traukiniui atsitrenkus į kliūtį. Nuo paties viršugalvio iki kojų pirštų galiukų mane nuveria skausmas. Tokį pat jausdavau būdamas su Ele. Sėdžiu ant rūkomojo suolelio ir stengiuosi išlikti ramus. Prisidengiu rankomis akis, paskui persibraukiu plaukus. Giliai įkvėpęs priduriu: – Man nederėjo jos palikti.

Detektyvas ištiesia ranką ir negrabiai patapšnoja man per petį.

– Nekaltink savęs dėl to, ką ji padarė. Ji labai prisikentėjo. Dabar atsikvėpk, pagalvok apie save. – Vyriškis atsistoja. – Sėdėk ir lauk.

Detektyvas spėriai nužingsniuoja į priimamąjį ir dingsta už dvivėrių durų. Padedu galvą ant stalo. Išsižioju, įkvepiu ir iškvepiu, žiūriu, kaip iš burnos kyla garas. Galvos skausmas darosi nebepakeliamas. Persekioja žodžiai, kuriuos kadaise ištarė Elė: Ar sugrįši, jei man tavęs prireiks? Ir tie, kuriuos vakar pasakė Sara: Neišnyk.

Juose slypi kur kas daugiau negu kančia. Juose slypi kažkieno verksmas.

30.

Aš netikiu, kai laikai mano ranką ir tvirtini jos niekad nepaleisianti.

Džesė

PRIEŠ TAI. LAPKRITIS

Pabudau greta Elės. Ji į mane žiūrėjo užmetusi ranką man ant krūtinės. Kambaryje buvo tamsu. Dirstelėjau pro langą. Lauke irgi buvo tamsu, tik tolumoje švietė gatvės žibintai.

– Kiek valandų?

– Kokios devynios, – atsakė Elė.

– Ką? – kaipmat atsisėdau apimta panikos. – Mama mane užmuš…

– Nesijaudink, – nuramino Elė. – Tavo mama mano, kad esi pas Lolą, rengiesi rytdienos testui.

Galva buvo sunki. Su vargu rezgiau žodžius.

– Tačiau aš ne pas Lolą. Aš čia.

– Džese, neskaldyk iš adatos vežimo.

– Buvai paėmusi mano telefoną?

– Didelio čia daikto? Juk negalėjau siųsti žinutės iš savojo. Tavo mama būtų supratusi, kad esi pas mane. – Elė parvertė mane ant pagalvių, mudvi aukštielninkos gulėjome viena šalia kitos. – Atsipalaiduok, dar yra laiko.

Persiverčiau ant šono ir pasirėmiau alkūne. Turėjau daugybę klausimų, bet žinojau, kad verčiau jų neužduoti.

– Gerai jautiesi?

– Nelabai, – Elė giliai įkvėpė ir atsiduso.

Spoksojau į ją tamsoje, juodi plaukai supo jos veidą kaip svetima aureolė. Paakiai nuo ašarų buvo patinę.

– Nori, pakasysiu tau nugarą? – Taip darydavo mama, kai būdavau nusiminusi.

Elė linktelėjo ir atgręžė man nugarą. Mano pirštai keliavo jos stuburu aukštyn žemyn, paskui ėmiau raityti žodžius: „krabas“, „laimė“, „taika“. Paskui, kai Elės pečiai šiek tiek atsileido ir pajutau, kad ji atsipalaidavo, išvingiavau žodį „meilė“.

– Kokį žodį parašei? – Elė atsivertė ant nugaros ir pažvelgė į mane.

Aš gūžtelėjau pečiais, jaudulys trukdė kalbėti. Elė dar kartą giliai įkvėpė, jos akys buvo neapsakomai liūdnos.

Švelniai paglosčiau jai veidą ir tariau:

– Tu tikrai mane išgąsdinai. Aš… Aš nežinau. Ar tu… – Nutilau galvodama, kaip paklausti. – Ar dažnai šitaip darai? – Nors pati žinojau, kad daro, tai liudijo randai. Bet maniau, jog šitaip lengviau seksis ją prakalbinti.

Iš Elės veido supratau ją nenorint apie tai kalbėtis. Nenustebau, kai ji nusuko šneką ir paprašė manęs paduoti butelį vandens.

Išlipusi iš lovos pakėliau nuo žemės jos chalatą ir įsisupau.

– Nereikia, – tarė Elė. – Nesivilk.

Atsigręžiau į ją.

– Ar nusivilksi chalatą? – paklausė ji.

– Ele… – sudvejojau.

– Džese, prašau.

Linktelėjau ir išsinėriau iš chalato, nors rankos šiek tiek drebėjo. Drovėdamasi sukryžiavau jas ant pilvo, tačiau Elė priėjo, suėmė mano rankas ir nuleido prie šonų. Paskui atsitraukė ir nužvelgė nuo galvos iki kojų. Galiausiai tarė:

– Džese, tu nuostabi.

Nuo tų žodžių užplūdo pilnatvė, troškau, kad ši akimirka truktų amžinai.

Elė padavė man chalatą ir aš vėl į jį įsisupau. Kai ji atsisėdo ant lovos, nusekiau paskui visai pamiršusi vandenį, nes laukiau, kas bus toliau. Elė tylėjo, jos mintys klaidžiojo toli toli. Norėdama ją susigrąžinti, paklausiau:

– Ele, ar tu…

Ji prispaudė savo pirštą man prie lūpų, veidu vėl pasruvo ašaros.

– Džese, – tarė ji abejingu balsu, – aš pergulėjau su Tomiu.

Maniau, kad prastai išgirdau. Tai neįmanoma. Bet paskui Elė sausai pridūrė:

– Praėjusį vakarą. Todėl ir neatsakiau į tavo žinutę.

– Aš netikiu, tu meluoji, – ginčijausi. Raminau save, kad ji vėl mane bando.

– Tai tiesa, – sukuždėjo Elė.

Pasitraukiau nuo jos, nuėjau prie lango ir prispaudžiau veidą prie šalto stiklo. Mane sukaustė ledinis abejingumas, užuot verkusi grimzdau į dar tirštesnę tamsą, į atšiaurią tuštumą, kokios anksčiau nebuvau jutusi.

– Džese, gal tai ne taip jau baisu, – tarė Elė.

Uždegiau lemputę ant jos stalo ir ėmiau rengtis. Žiūrėdama į mane Elė markstėsi, tarsi šviesa būtų rėžusi jai akis.

– Tai tiesiog taip ir išeisi? – paklausė ji.

– Taip. – Norėjau būti kuo toliau nuo jos. Man reikėjo laiko apgalvoti, ką visa tai reiškia. Kaip galima suderinti gulėjimą su Tomiu ir buvimą su manimi?

Atsigręžiau į ją.

– Ar bent pasakysi man kodėl?

– Nežinau. Susipykau su Sadžentu. Aš ne… Aš tiesiog apie nieką negalvojau.

– Ir tada griebiesi šito? Ar taip nutinka kaskart, kai nieko negalvoji?

Elė tuščiai dėbsojo į mane.

– Aš nežinau.

Vėl ėmiau rengtis, užsimoviau kojines, apsiaviau batus, paskui čiupau paltą.

– Štai ir viskas? Mudviejų draugystė baigta? – paklausė Elė.

– Argi ne šito norėjai? – Ji nusigręžė į sieną ir vėl užsivėrė savo kiaukute. Pavargau ją vytis. Svarsčiau, kas bus, jeigu nusileisiu. – Argi ne šito norėjai? – pakartojau.

Pagaliau Elė pažvelgė į mane. Jos balsas buvo abejingas.

– Džese, negi dar nesupratai? Aš tave sunaikinsiu. Aš sunaikinu viską.

Anksčiau būčiau puolusi prie Elės, ėmusi įtikinėti, kad ji klysta, bet dabar kelyje tarp mudviejų iškilo kliūtis.

– Tai viskas baigta? – paklausė ji.

– Tikriausiai taip, – atsakiau. Dar nebuvau apsisprendusi, tik norėjau ją įskaudinti taip pat kaip ji mane.

Elė linktelėjo.

Prie durų sudvejojau, apgailėtinai laukiau, kad Elė paprašys manęs likti. Tačiau ji neištarė nė žodžio. Tik beprasmiškai spoksojo į sieną.

Jos mintyse aš jau buvau išėjusi.

31.

Šiandien mama išvydo randus. Aš tiesiau ranką prie pyragėlio. Ji suėmė mano ranką ir prisitraukė prie akių dilbį. Tada įskaudintu žvilgsniu pažiūrėjo į mane, bet neištarė nė žodžio. Kaip įprastai.

Sara

PO TO. BALANDIS

Susirūpinusi psichologė praveria mano palatos duris. Dirbtinės odos jos batai gurgžda taip, kad atrodo, jog moteris velka kojas linoleumu išklotomis grindimis. Jos veidas labai susikaupęs. Ji pasidažiusi, bet po akimis matyti raukšlės, kurių anksčiau nebuvau pastebėjusi.

Psichologė prieina prie lango, atitraukia užuolaidą ir spokso į nieką. Matau tik jos rimto veido atspindį tamsiame lango stikle ir iš automobilių stovėjimo aikštelės sklindančią blyškią žibintų šviesą.

Guldau galvą, kad iš ryto medituodama moteris įsivaizdavo save kaip palaimintąją, asmenybę, kuriai suteikta galia padėti kitiems atsikratyti skausmingų gyvenimo patirčių, o dabar jai tenka susidurti su manimi, dar viena tragedija, dar vienu žmogumi, kuriam ji neįstengė padėti.

Stovėdama į mane nugara psichologė sako:

– Sara, noriu tau pagelbėti. Tikrai noriu. – Tada atsigręžia ir priduria: – Ar manim tiki?

Tas ir yra, kad ji nori man padėti. Tik netikiu, kad ji ar kas nors kitas tai sugebės.

– Tikriausiai tai neturi reikšmės, tiesa? – susirūpinusi psichologė man blankiai šypteli. – Tau nė motais mano žodžiai ar veiksmai. Sutinki, Sara?

Dėbsau į grindis ir kaip visada laukiu, kada ji išeis.

Psichologė irgi laukia. Paskui sako:

– Ką gi. Imkimės nuobodaus darbo. – Rūpestį jos balse pakeičia abejingumas.

Toks posūkis išmuša mane iš vėžių. Anksčiau manęs aplankyti buvo atėję išsigandę tėvai – aš šito tikėjausi. Džesė tylėjimu dangstė beprasiveržiančią isteriją – šito aš irgi tikėjausi. Džeikas buvo įpykęs ir sutrikęs. Jis beveik nieko nekalbėjo, tik laikė mano ranką – šito aš nesitikėjau, bet buvau patenkinta jo atėjimu. Psichologės ramumas, staigus nutolimas man buvo suprantamas, bet visiškai nelauktas. Maniau, kalbėsime apie mano atkaklų polinkį žudytis ir apie požiūrį į skausmą.

– Sara, reikalas tas… – Abejinga psichologė paima mano kairę ranką ir atverčia delnu aukštyn, ji spitrėja į tvarstį, tarsi turėdama mokslinių tikslų. – Turi teisę atimti sau gyvybę. Tai tavo pasirinkimas. Negaliu tavęs sulaikyti. Galiu tik vilkinti laiką. Tempti užtektinai ilgai, kol galbūt, galbūt apsigalvosi. Tačiau sulaikyti tavęs negaliu.

Psichologė paleidžia mano ranką ir ši nukrinta ant medvilninio apkloto. Moteris grįžta prie lango, iš krepšio, kabančio ant peties, išsitraukia užrašinę ir šį tą pasižymi. Paskui liaujasi rašiusi, grįžteli ir pasižiūri į mane. Atsidususi vėl kažką žymisi.

Gal tai psichologinė gudrybė, gal dar vienas slaptasis ginklas, bet aš tikrai išsigąstu. Nenutuokiu, kodėl man svarbu, ką galvoja susirūpinusi psichologė, bet vis dėlto tai svarbu.

Kažką žymėdamasi užrašinėje ji pasitraukia nuo lango ir staiga aš išvystu savo atspindį. Tačiau tai negali būti mano atspindys, nes jis visai nepanašus į mane. Tai svetimas veidas – nepažįstamos merginos susivėlusiais plaukais, įdubusiais skruostais ir pamėkliškomis akimis. Iš suskeldėjusių lūpų, rodos, tuoj ištrykš kraujas.

Psichologė įsimeta užrašinę į krepšį ir žvaliai patraukia prie durų.

– Šiandien pakaks…

– Palaukit! – Žodžiai patys išsiveržia iš lūpų, tiesiu ranką mėgindama sulaikyti psichologę. – Palaukit!

– Kas yra, Sara? – ramiai klausia moteris. – Turiu kitų pacientų, kurie deda didžiules pastangas išgyti.

– Palaukit, – meldžiu silpnu balseliu. – Palaukit. – Nekenčiu savęs už tokį bejėgiškumą, tačiau žodžiai liejasi nesustabdomai. – Palaukit. – Skruostais srūva ašarų upeliai. Bandau išlipti iš lovos. – Palaukit.

Tiesa yra tokia: nežinau, ar psichologė gali man padėti, bet turiu leisti jai bent pamėginti.

– Palaukit. Palaukit. Palaukit. Palaukit, – veblenu, kol ji mane apkabina. Pažeisdama susirūpinusios psichologės nuostatas, moteris prisitraukia mane artyn. Aš irgi stipriai jos įsikabinu. – Labai prašau, – tariu. – Labai prašau palaukti. – Pažvelgiu moteriai į akis. Jos veidas sušvelnėja, raukšlės beveik išsilygina.

Psichologė sako:

– Gerai, Sara. Gerai.

Maunt Holi Ouko reabilitacijos klinikoje mes esame mokomi tikėti aukštesne jėga. Kad ši jėga labai svarbi mūsų pasveikimui. Kad ji stipresnė už mūsų rūpesčius. Kad ši jėga mūsų atžvilgiu puoselėja didžiulius planus, kurių negali suvokti ribotas mūsų mąstymas. Visa bėda, kad esame menki ir nepajėgiame peržengti asmeninio skausmo.

– Bet Dievas ar Visata, ar dar kas nors kitas – vadinkite aukštesnę jėgą jums patinkamu vardu – mato jūsų gyvenimus, todėl turime ja tikėti ir eiti keliu, kuris yra mums numatytas, – dėsto psichologas.

Išrašyta iš ligoninės, po dviejų savaičių buvau atvežta į šią gydyklą. Pirmas keturias naktis meldžiausi Dievui. Prašiau įrodyti, kad jis yra. Duoti man ženklą. Mažą, bet reikšmingą – krintančią žvaigždę, baltą kaip sniegas balandį, stulbinamą vaivorykštę ūkanotą rytą, bet nieko nesulaukiau. Jeigu Dievas yra, tai jis tikrai manęs negirdi arba nekreipia dėmesio į mano maldas.

Kol vaikštinėjame su Džeiku po sodą, galvoju apie Dievą, Jo valią ir visa kita. Žiūrėdamas į mane Džeikas šypsosi, aš irgi. Koks paprastas pasikeitimas – toks nebūdingas mums. Per pastaruosius penkis mėnesius daug visko nutiko. Tiesą sakant, daug visko nutiko per pastaruosius penkerius metus. Vis dėlto, kai Džeikas man šypsosi, trumpam pajuntu palengvėjimą. Svarstau, ar tai Dievo ženklas, ar Dievas gali slypėti Džeiko šypsenoje.

– Atleisk, kad vėluoju. – Džeikas uždeda savo ranką ant manosios. Jis nepratęs taip elgtis. Iki šiol niekada neliesdavo manęs kitiems matant. Pasitaikė akimirkų, Džeikas vogčiomis apkabindavo mane savo baseine ar mano namų pusrūsyje, bet tarp mūsų taip ir neužsimezgė stiprus ryšys. – Kaip tu laikaisi? – Džeiko balsas kimus, bet tvirtas.

– Gerai, tiesiog laukiau tavęs. – Mudu pasitraukiame į šalį praleisti kitų žmonių. Man gniaužia paširdžius. Žinau, kad prieš akis sunkus pokalbis. Žinau, kad turėsiu papasakoti Džeikui apie Džesės radinį – Elės dėžutę su popieriaus skiautelėmis. Tačiau nenoriu kalbėti apie paslaptis. Nė nenoriu jų liesti. Noriu nusimesti naštą, kuri prislėgė mane patyrus, kaip elgėsi su Ele jos pirmasis patėvis. Ar kaip ji žalojo pati save.

– Gal nori eiti į vidų? – Džeikas mosteli į oranžeriją sodo viduryje. – Lauke šalta. Ko gero, ims snigti. – Jis dirsteli į lengvą mano striukelę. Svarstau, ar jis galvoja apie tą naktį pusrūsyje. Džeikas suima mano rankas ir patrina, jis mūvi švelnias vilnones pilkas pirštines. – Dabar jau geriau, sušilai?

Tylėdami traukiame prie oranžerijos. Džeikas parodo suoliuką po medžiu plonomis nusvirusiomis šakomis. Atsisėdame taip arti vienas kito, kad susiliečia šlaunys. Džeikas įkiša ranką į kišenę, ištraukia sulankstytą popieriaus lapelį ir rodo man.

– Kas tai?

– Laiškelis nuo Tomio. Jis labai graužiasi dėl to, kas nutiko, bet aš manau, jog tau dar per anksti tai žinoti. Kai būsi pasirengusi, pasakyk, gerai? – Džeikas įsideda lapelį į kišenę.

Nemačiau Tomio nuo to vakaro prie ežero. Bet kai gulėjau ligoninėje, mama sakė, kad jis skambino ir teiravosi, kaip jaučiuosi. Toks jau yra Tomis. Kai supranta, kad nuėjo per toli, sustoja kaip įkastas.

Džeikas pasikaso nosį pirštinėta ranka, tada pasuka galvą ir pažiūri man tiesiai į akis. Jo paakiai sutinę ir pamėlyniję, tarsi tuos kelis mėnesius būtų buvęs nuolat mušamas.

– Džeikai? – parodau jam savo rankas. – Jos vis tiek dreba.

Jis vėl suima man plaštakas.

– Pasakyk man, kas darosi.

– Nežinau. – Noriu paprašyti jo kokios nors tvirtos kapsulės, kurią būtų galima užkasti žemėje, kuri nesuirtų ir saugiai priglobtų visas paslaptis. Tada mes būtume laisvi. – Džeikai, aš žinau apie Elę. Žinau, kas jai nutiko.

Vaikinas linkteli, blanki šypsena išblėsta, jis tvirtai sučiaupia lūpas.

– Visą tą laiką galvoje perkratinėju ano vakaro įvykius. Mintys nuolat apie tai sukasi. Na, supranti, tiesiog eina ratu, ir aš jaučiu kaltę. Siaubingą kaltę. Kaskart svarstau, kad jeigu būčiau buvęs geresnis draugas ar tiesiog geresnis žmogus, būčiau galėjęs užkirsti tam kelią. Bet… dabar… Kodėl ji man nepasakė? Kodėl tu man nepasakei?

Didelės kaip pupos ašaros rieda man skruostais. Veidas sudrėksta. Širdyje tarsi pratrūksta skaudulys, tvinkęs pastaruosius penkis mėnesius. Nepajėgiu išspausti nė žodžio, bet šalia Džeiko ir nėra reikalo kalbėti. Jis mane apglėbia, ir tik tada, kai pasakau, kad man viskas gerai, paleidžia. Atsirėmęs į suolelio atkaltę vaikinas ir toliau šildo man rankas pirštinėtais delnais. Paskui kiek patylėjęs prabyla:

– Aš niekam šito nepasakojau. Elė ir aš – net mudu beveik nekalbėdavome apie tai, kas nutiko, net tada, kai mama su juo išsiskyrė.

Džeiko rankos šiek tiek dreba. Išvydusi ašarą ant jo pirštinės prisimenu ašarą ant jo marškinėlių per savo dvyliktąjį gimtadienį. Prisimenu rūgščią Džeiko miną ir cigaretes. Abejingas Elės akis ir sarkastiškus jos pokštus. Tomį, linkusį iš visų šaipytis ir krėsti juokus. Prisimenu pirmąjį mudviejų su Džeiku bučinį, jo ranką, prispaustą man prie nugaros.

– Noriu, kad man papasakotum, – sakau. – Noriu, kad papasakotum man viską. Noriu, kad manim pasitikėtum.

Džeiko žvilgsnis nukrypsta į šalį, į kitus žmones, žingsniuojančius per oranžeriją – tėvą su paaugle dukra. Jie eina susikibę už rankų. Žiūrėdama, kaip mergaitė pėdina įsikibusi tėvui į ranką, pagalvoju apie savo tėtį – jei man prireiktų, jis pereitų ugnį ir vandenį. Tada pagalvoju apie Džeiko ir Elės tėvą ir apie tai, kaip jis juos paliko dar visai mažus. Galiausiai ne taip jau svarbu, ar turi gerą tėtį, ar blogą, tiesa yra ta, kad net geriausi tėvai neapsaugo mūsų nuo skaudžių ir neatitaisomų klaidų.

– Džeikai? – perbraukiu jam skruostą. Kai mūsų akys susitinka, pasilenkiu ir jį pabučiuoju. Ant Džeiko blakstienų tviska ašaros. – Viena nebegaliu ištverti.

Vaikino kūnas įsitempia, paskui jis tylutėliai sukužda man į ausį:

– Nežinau, ką daryti… Kas nors turi man tai nurodyti. – Džeikas ima drebėti, ir aš iš paskutiniųjų stengiuosi jį nuraminti, kaip anksčiau jis bandė nuraminti mane.

Stipriai jį apkabinu. Jis padeda galvą man ant peties ir apkabina liemenį. Kai ima kūkčioti, prisitraukiu jį taip arti, kad tarp mūsų nebelieka jokio tarpelio. Esame tik aš, Džeikas ir tvirta, šilta mano ranka, glostanti jam nugarą.

32.

Pasakojai man, kad šis namas buvo pastatytas iš tuščių butelių ir aptrupėjusių kamščių. Tikinai, kad kurią dieną teks išsikelti. Bet paskui išvažiavai ir pamiršai mane. Aš nenustebau. Seniai žinojau, jog taip nutiks. Kad vieną dieną pasielgsi kaip jis ir paliksi mane likimo valiai.

Džeikas

PO TO. GEGUŽĖ

Kai trečią kartą aplankau Sarą reabilitacijos klinikoje, mudu kone valandą sode ieškome nuošalesnės vietelės. Tokios, kur galėtume pabūti netrukdomi. Galiausiai radę pasitiesiame paklotą ir įsitaisome. Sara susirango į kamuoliuką ir prisiglaudžia man prie krūtinės, paskui išslysta iš mano rankos linkio ir užsiropščia ant manęs. Švelniai ją pabučiuoju ir klausiu:

– Tau viskas gerai?

– Ar aš tavęs neslegiu gulėdama ant viršaus?

– Ne, man taip patinka, – atsakau. Noriu, kad Sara žinotų, jog prireikus visada galėsiu ją panešti.

Nesitikėjau, kad galima šitaip bendrauti su Sara. Nenoromis spėlioju, kiek ilgai tai truks. Tačiau paliepiu sau nesukti galvos dėl ateities ir gyventi šia diena. Šitaip sako Sara, kai kalbamės telefonu, anksčiau namie šitai kartodavo mama. Tokiu požiūriu remiasi gydymas šioje reabilitacijos klinikoje, turbūt ir anoniminių alkoholikų draugijose. Kad ir kokia nuvalkiota, ši frazė turi gilią filosofinę potekstę.

Šiandien neįprastai saulėta. Vos tik su Sara išsitiesiame ant žolės, saulė ima mus tiesiog migdyti. Glostau Sarai nugarą, mudu kalbamės apie jos gyvenimą gydykloje. Ji pasakoja apie patinkančius ir nepatinkančius naujuosius gyventojus; apie savo psichologą, kuriam norėtų nupirkti naujus batus; ir apie medicinos personalą, dauguma darbuotojų yra malonūs. Tada pereiname prie mano gyvenimo: naujo darbo sporto reikmenų parduotuvėje; patėvio, kuris pasirodė esąs visai neblogas vyrukas; grįžusios iš reabilitacijos klinikos mamos. Kai išgirstame artinantis kitus žmones, Sara pasako, kad laikas eiti.

– Jau?

– Aha, bet turiu tau staigmeną.

Sara mėgsta staigmenas. Praėjusį kartą, kai čia lankiausi, ji man padovanojo pagalvėlę, pasiūtą iš senų neplautų savo marškinėlių.

– Kad nesijustum toks vienišas, – paaiškino ir prikišo pagalvėlę man prie nosies. Ši dvelkė Sara – saldžiai, net šiek tiek aitriai.

– Eime šiuo taku, – ji nusivedė mane per sodą. Kai prieš akis pasirodė pagrindinis pastatas, Sara apkabino mane per liemenį ir tarė: – Kitą mėnesį būsiu išrašyta. Pagalvojau, gal norėtum drauge nuvažiuoti prie Krintančių Krioklių. – Ji nutyla ir įdėmiai žiūri man į veidą. – Pasodintume gėlių prie medžio, kur užkasti Elės pelenai. Žinai, tikriausiai atėjo laikas ištarti jai sudie. – Sunkiai kvėpuodama ji priglaudžia delną man prie šonkaulių. Suvokiu, kad jai prireikė daug pastangų šitai pasakyti. – Ką manai?

Persibraukiu ranka nesamus plaukus. Praėjusią savaitę juos nusiskutau, ketindamas pradėti viską iš naujo. Mama pasakė, jog mano išvaizda jai priminė baisią trumpą šukuoseną, kurią mėgau būdamas dešimties. Paskui abudu nutilome, nes tas laikas mums priminė Elę. Nė vienas mudviejų nenutuokėme, ką daryti su prisiminimais apie ją. Iki šiol jie mus nepakeliamai slegia.

Uždėjęs ranką Sarai ant šono sakau:

– Aš… Ar galiu apie tai pagalvoti?

Ji linkteli ir mudu toliau žingsniuojame prie pagrindinio pastato. Galiausiai kertame pilną pacientų vestibiulį. Vienų išraiška tokia kaip Saros – svyruojanti tarp „gerai“ ir „ne visai gerai“. Kiti, rodos, laimingi kvatojasi, klausydamiesi savo šeimos narių pasakojimų. Man dingteli, kad jie netrukus bus išrašyti. Treti sėdi tylūs, spokso į sieną arba į sodą už lango. Tikriausiai tai naujokai, bet aš įtariu, jog kai kurie jų lankosi čia nebe pirmą kartą.

Stabtelime prie dailės kambario. Sara sako:

– Pastaruoju metu praleidau čia daug laiko. – Ji vedasi mane prie staliuko. – Šis yra mano. Aišku, dalijuosi juo su keliais kitais pacientais, bet iš esmės jis yra mano. – Sara atitraukia kėdę ir aš atsisėdu. Ji pasirausia dėžėje po staliuku ir ištraukia iškarpų albumą. – Darbavausi prie jo prieš tau atvažiuojant.

Viduje išvystu jos ir Elės nuotraukas. Keturiolikmetės, tokiomis liesomis kojomis, kad net kabo džinsai. Šešiolikmetės, ruduose Saros plaukuose atsiranda eksperimentinių raudonų sruogelių, šalia jos nuobodžiaudama, rūkydama cigaretę stovi Elė.

– Nuotraukos iš dėžutės, kurią tau atsiunčiau? – klausiu.

Sara linkteli.

Pervertęs kelis puslapius aptinku save su Ele išvykimo į universitetą išvakarėse. Elė susigūžusi, nes aš apgirtęs per daug stipriai ją spaudžiu. Prisimenu, tą vakarą pasakojau jai istoriją, kaip ji buvo septynerių, o aš aštuonerių. Sumaniau ją pagąsdinti ir taip staigiai puoliau iš rūsio, kad Elė iš baimės apsisiusiojo.

Priešiniame puslapyje įamžinta Elės reakcija į mano pasakojimą. Ji kvatojasi net iki ašarų. Kai nuotrauka buvo padaryta, ji jau šluostėsi akis, tad liko tarsi įstrigusi tarp juoko ir rimties.

– Jis dar nebaigtas, – sako Sara. – Tačiau šitai… Nė nežinau. Tai padeda. Šiek tiek.

Moteris pašaukia Sarą vardu. Mergina atsigręžia ir pamoja jaunai slaugytojai tarpduryje.

– Luktelėk, pabūk čia dar valandėlę. Noriu tave supažindinti su savo mylimiausia slaugytoja. Suprantu, kaip kvaila turėti mylimiausią slaugytoją, bet aš jai apie tave pasakojau. Taigi… – Sara nužingsniuoja prie jaunos moters.

Jos trumpai šnekteli, o aš vėl imu vartyti albumą. Žiūriu į Elės veidą, į tokias pat kaip mano mėlynas jos akis. Liesdamas nuotrauką pajuntu pažįstamą širdies skausmą. Balsu ištariu sesers vardą, pasakau:

– Ele. – Paskui tarsi norėdamas prisiminti, kaip šis žodis skamba, išsprūdęs iš mano lūpų, pakartoju: – Ele.

O širdyje priduriu: Ele, aš tavęs ilgiuosi.

Kasdien apie tave galvoju.

Gailiuosi, kad laiku nespėjau grįžti namo.

Viliuosi, tu man atleisi.

Tada klausiu Elės, ar Sara teisi, ar tikrai atėjo laikas ištarti sudie. Tačiau atsakymo neišgirstu. Girdžiu tik Sarą juokiantis man už nugaros. Dingteli, jog dar ne laikas, dar ne. Ne man. Bet vieną dieną jis ateis.

33.

Norėjai, kad su tavimi kalbėčiausi. O aš pasiūliau cigarečių. Ir džino. Negi nesupranti, kaip jaučiuosi tave liesdama?

Džesė

PO TO. BALANDIS

Pirmadienį, kai nuvežėme Sarą į Maunt Holi Ouką, mama privertė mane eiti mokyklon. Per pirmą pamoką jaučiausi apgailėtinai, nes visi plakė apie mane liežuviais, net Lola. Ji pasirinko kitą spintelę, toliau nuo manosios.

Turbūt ponia Medina pajuto mano baimę. Vos tik susėdome į suolus, mokytoja lentoje užrašė esė temą: Akimirka, kuri visiems laikams pakeitė mano gyvenimą.

Vadinasi, šiandien bus ramu. Ačiū Dievui.

Iš kuprinės išsiėmiau rašiklį bei sąsiuvinį ir pasidėjau ant suolo. Paskui įsistebeilijau į lentą galvodama apie praėjusius metus ir visas akimirkas, pakeitusias mano gyvenimą: Elės bučinius, pavogtą eskizų sąsiuvinį, pasipriešinimą Lolai, Elės netektį, vėliau atrastą jos dėžutę ir apie Sarą…

Šie svarbūs įvykiai atgijo atmintyje, bet ėmiausi saugesnės temos – mūsų šeimos persikėlimo į Smitą.

– Tokia užduotis – kaip rakštis subinėj, – garsiai man už nugaros sukuždėjo Lola.

Kelios mergaitės sukikeno. Dirstelėjusi per petį pamačiau, kaip Lola perduoda raštelį Bjankai. Ši nusijuokė, kažką prirašė ir numetė Melisai. Toji perskaitė raštelį, nusivaipė, dar šį tą prikrangliojo ir perdavė Kelei. Mokytojai ėmus aiškinti, kokio ilgio turi būti esė, mano dėmesys nukrypo į ją.

– Užduotį turite baigti iki skambučio, per keturiasdešimt penkias minutes. Prikurkite maždaug keturis puslapius.

– Ar galima daryti tarpus? – iš klasės galo suriko Bobis.

Ponia Medina atlaidžiai į jį pažiūrėjo.

– Ne, Bobi, ir jokio kursyvo ar itin didelių raidžių. Noriu, kad esė parašytumėte dailia rašysena. Jei nesugebėsiu perskaityti, negausite pažymio. Imkitės darbo.

Per klasę nusirito aimanos. Mačiau, kad raštelis artėja prie manęs. Lola kikeno, todėl aš atsigręžiau pažiūrėti. Ji gūžtelėjo pečiais ir užvertė akis. Tada kibo rašyti esė.

Dabar raštelis atsidūrė man iš dešinės. Klara jį perskaitė, bet nesijuokė. Įsidėjo jį į sąsiuvinį ir ėmėsi darbo.

Lola sušnibždėjo:

– Ei, Klara, siųsk toliau.

Tačiau ši apsimetė negirdinti.

– Klara, kas yra? Siųsk toliau. – Rašiklis sustingo Klaros rankoje, bet ji nepakėlė akių nuo sąsiuvinio. – Ei, tiesiog siųsk toliau tą suknistą raštelį.

Klara piktai pažvelgė į Lolą. Paskui užjaučiamai pažiūrėjo į mane. Nusprendžiau rašyti esė, bet neįstengiau susikaupti. Knietėjo sužinoti raštelio turinį. Įtariau, kad jis liečia mane. Galiausiai padėjau rašiklį ir tyliai paprašiau:

– Klara, viskas bus gerai. Duok man perskaityti.

Klara papurtė galvą ir dešine ranka suglamžė raštelį. Norėjo man atsakyti, bet įsikišo Lola:

– Klara, parodyk jai.

Keli mokiniai mums už nugarų nusijuokė. Ponia Medina padėjo į šalį dienyną ir apžvelgė klasę.

– Jei nesiliausite bruzdėję, sutrumpinsiu užduoties laiką.

Per klasę nusirito dar garsesnė atodūsių banga, sušiureno popieriai ir mokiniai vėl užgulė sąsiuvinius. Ponia Medina irgi grįžo prie darbo. Klara man nusišypsojo ir patikino:

– Džese, tai visai nesvarbu.

– Jei nesvarbu, – sušnypštė Lola, – tai parodyk.

Klaros veidas skaisčiai išraudo, paskui ji tarė lyg nesavu balsu:

– Lola, tu tikra kalė.

Iš klasės galo Bobis sužvigo:

– Žiūrėkit, papų ir subinės dvikova!

Jo žodžius palydėjo kelių vaikinų ūbavimas ir šauksmai.

Ponia Medina su trenksmu užvertė dienyną ir atsistojo.

– Mokiniai…

– Ką? Ką tu pasakei? – Lola paklausė Klaros. Jos balsas lūžinėjo.

Bobis klyktelėjo:

– Ji išvadino tave kale!

Dauguma mokinių ėmė kvatotis.

Sužybčiojo šviesa.

– Aš liepiau nusiraminti, – ryžtingai pareiškė mokytoja.

Klasė tuoj pat nuščiuvo. Ponia Medina suglumusi spoksojo į Klarą. Tikriausiai mėgino suprasti, kodėl viena mylimiausių jos mokinių – energinga, pasitikinti savimi klasės prezidentė, kurią laiko šaunia apkiautėliai, keistuoliai, gotai, netgi sportininkai – taip pratrūko per pamoką.

– Mano kantrybė išseko! – suriko ponia Medina, nors klasėje jau buvo tylu. – Bobi, už tokias kalbas keliausi į direktoriaus kabinetą. Žinai, kaip nudžiugs tavo tėtis, kai jam paskambinsiu! – Mokytoja priėjo prie Klaros suolo ir atkišo delną. Ši padavė jai raštelį. Perskaičius mokytojos veidas apniuko. Jos akys lakstė nuo manęs prie Lolos. Sunkiai atsidususi mokytoja tarė: – Lola, po pamokos prašau pasilikti.

– Ponia Medina, jį rašiau ne aš…

– Nutilk, – paliepė mokytoja. – Tiesiog patylėk. Pakalbėsim apie tai po pamokos, o vėliau paskambinsiu tavo tėvams.

– Ką? – Lolos akys sudrėko, įžūli išraiška dingo nuo veido. – O kaip Klara? Ar skambinsit ir jos tėvams?

Ponia Medina palingavo galva.

– Verčiau rūpinkis savo elgesio padariniais, o dėl Klaros nesuk galvos.

Keli mokiniai aiktelėjo. Jie dar nebuvo girdėję mokytojos kalbant taip griežtai. Prispyrė į tualetą? Jokių bėdų. Ko nors prireikė spintelėje? Prašom. Vėluoji atiduoti namų darbus? Nieko baisaus. Ponia Medina visada buvo geranoriška.

– Mokiniai! – Jos balsas atitraukė mūsų dėmesį nuo Lolos. – Turite trisdešimt penkias minutes baigti esė. Taigi negaiškite.

Kai kurie ėmė prieštarauti. Mokytoja pakėlė ranką ir nutildė nepatenkintuosius.

– Jeigu kyla abejonių, kaip įvertinsiu jūsų darbą, siūlau pasilikti po pamokos drauge su Lola.

Pasigirdo dar vienas kolektyvinis atodūsis. Kai kurie mokiniai iš priekinių suolų atsigręžė ir piktai pažiūrėjo į Lolą.

Tada ši pravirko. Aš neatsigręžiau, bet įsivaizdavau, kad jos veidas atrodo taip pat kaip tą popietę, kai šnipinėjome Tomį.

Apėmė keistas jausmas. Dirstelėjau į Klarą. Ji susikaupusi rašė esė. Paskui grįžtelėjau į Lolą. Ši buvo užsikniaubusi ant suolo, parietusi kojas, tarsi trokštų išnykti.

Paėmiau tuščią popieriaus lapą ir ėmiau rašyti – ne apie atsikraustymą į Ohają, bet apie pirmą bučinį su Ele. Rašiau greitai, nesustodama – atsikračiau pirmosios iš daugelio savo paslapčių.

Pasibaigus pamokai patraukiau prie dvivėrių mokyklos durų. Tikėjausi, kad būsiu sustabdyta apsaugininkų ar nuaidės signalas, bet nieko nenutiko. Mačiau tik cementinius laiptus, vėliavos stiebą ir parudavusią aikštės žolę. Kvėpavau lediniu oru.

Turbūt šiandien snigs. Per kelerius metus jau spėjome įprasti prie keistų pavasarinių sniego audrų. Pasaulis keičiasi. Nebegali nieko numatyti. Net metų laikai susimaišė, vakar pasakė mama. Mes visi sėdėjome ant sofos, trūko tik Saros. Iš mamos žvilgsnio supratau, kaip ji jos ilgisi. Aš irgi jos ilgėjausi.

Saros išvykimo į Maunt Holi Ouką išvakarėse mama pasikvietė mudvi į virtuvę ir tarė:

– Kartais nori ką nors išgelbėti, bet negali. Kai kurie žmonės – kaip Elė – nori išnykti. Jeigu jie patys taip apsisprendžia, jiems nebepadėsi. Tik gali melstis, kad vieną dieną jie rastų savo kelią. – Mama paėmė mūsų rankas ir priglaudė sau prie krūtinės. – Bet niekad nekaltinkit savęs dėl kitų poelgių, dėl jų pasirinkimo. – Mama pažiūrėjo į mane pilnomis ašarų akimis. – Nutiko tiek daug blogo. Pažadėkit, kad neprarasiu nė vienos iš jūsų. Šito neištverčiau.

Tada nusprendžiau, jog atėjo laikas parodyti Sarai Elės dėžutę.

– Kas čia? – paklausė ji, kai padėjau ją tarp mūsų ant lovos.

– Ji priklausė Elei.

– Ar tai susiję su tavimi? – Sara nusuko žvilgsnį, atsikrenkštė, paskui atsigręžė ir rimtai pažvelgė rudomis akimis. – Su tavim ir Ele? Aš žinau… apie jus.

Dėbsojau į seserį šiek tiek apstulbusi.

– Aš radau šitai… – Sara atsistojo ir nuėjo prie savo spintos. Išsitraukė šiek tiek didesnę dėžę ir pastatė šalia manosios. Ji nukėlė dangtelį ir išėmė nemažą pluoštą Elės nuotraukų, dar ištraukė sąsiuvinį. Iš jo išėmė vieną nuotrauką – joje aš ramiai miegojau, padėjusi galvą Elei ant strazdanoto peties. Tikriausiai Elė ją padarė tą vakarą, kai paskutinį kartą susikivirčijome.

Neišmaniau, ką sakyti. Gal šito ir nereikėjo; gal viską atskleidė ašaros, riedančios mano skruostais.

Sara mane prisitraukė ir apkabino. Kai atšlijau, galva parodė į mano dėžutę.

– Kas joje?

– Tikriausiai, – tariau kimiu balsu, – tikriausiai čia viskas apie mus: tave, mane, Džeiką, Tomį, Elės mamą. Surašyta tai, ką Elė mums jautė.

Saros veide atsispindėjo dvejonės. Galiausiai ji pasakė:

– Negaliu… Dar neatėjo laikas.

– Gerai, kai būsi pasirengusi… – Užkėliau dėžutę ant viršutinės savo spintos lentynos ir paprašiau Saros papasakoti apie paskutines Elės valandas.

Sesuo prabilo apie tą vakarą, kai Elė buvo kaip nesava, labai liūdna, bet iš paskutiniųjų apsimetinėjo esanti laiminga.

– Jei būčiau viską žinojusi, būčiau paslėpusi tabletes. Tačiau aš nežinojau, supranti? Aš tiesiog… – Sara nutilo. Ji pravirko, bet kalbėjo toliau ir galiausiai papasakojo, jog tą vakarą Elė mūvėjo ryškiai rožines tinklines kojines.

Tai buvo vienintelė mano dovana Elei. Prisimenu, kaip ji nustebo, kai įteikiau dėžutę, perrištą raudonu kaspinu, kaip tuoj pat jas užsimovė, paskui pasiraitojo žemiau kelių.

Iš viso Saros pasakojimo labiausiai mane sukrėtė tai, kad Elė pasimirė su tokiomis ryškiomis kojinėmis. Pati nesupratau kodėl.

– Tu manai, kad ji tai padarė… – Sara pro langą pažvelgė į Elės namą. Ji nutilo, bet aš žinojau, ko sesuo norėjo paklausti, aš pati savęs šito klausinėjau po Elės mirties. Ar ji buvo sumaniusi tą vakarą nusižudyti? Ar tai tiesiog skubotas prislėgtos ir įskaudintos merginos sprendimas? Ar, kaip kitą rytą sakė mūsų mama, tiesiog nelaimingas atsitikimas?

Aš irgi žiūrėjau pro langą, galvojau, kiek kartų mačiau Elę įeinančią ir išeinančią pro duris. Buvo sunku patikėti, jog daugiau jos nebematysiu. Kad ji niekada neprisipažins, ar tikrai mane mylėjo.

– Tikriausiai niekada nesužinosim, – galiausiai tariau.

Eidama iš mokyklos vėl galvojau apie Elę. Netikėtai atsidūriau ten, kur neketinau – prie Krintančių Krioklių. Atsistojau prieš medį, ant kurio buvo išraižytas jos vardas. Nusimečiau kuprinę, atsiklaupiau prie jo kamieno, paskui pirštais liečiau giliai įrėžtas raides. Priglaudžiau galvą prie kamieno, skruostu jutau šiurkščią žievę. Pasakiau sau, kad Elė mato mane iš viršaus. Patikinau save, jog dabar ji nebevieniša.

Po kokios valandos ėmė snigti, purus snaigių sluoksnis uždengė plikas šakas, aplipo kamieną. Šalo skruostai, bet drėgmė nepersmelkė kūno. Aš tapau kitokia.

Atsistojau, stipriau susisiaučiau striukę ir užsitraukiau gobtuvą. Tada pakėliau nuo žemės kuprinę ir prispaudžiau prie krūtinės. Greitai sumirksėjau ir apsidairiau – mačiau parudavusią, pernykštę žolę. Surūdijusį automobilį. Pasaulis trumpai sudrebėjo. Vakarėjant gatves nuklos baltas gurgždantis sniegas ir viskas vėl bus švaru. Vėl viskas bus įmanoma.

Žengiau į priekį vieną žingsnį, paskui antrą. Greitai būsiu namie.

34.

Mėgstu prisiminti išvykas į Kedrų Kyšulį. Šiltą vasaros vėją, glostantį mums nugaras. Cukruotus obuolius ir naktį švytinčias žalias apyrankes. Tėtį, nešantį pavargusį Džeiką ant pečių, ir mamą, laikančią mano ranką.

Autorės žodis

Brangus skaitytojau,

Pasitaikydavo akimirkų, kai aš, kaip ir Elė, pasijusdavau siaubingai vieniša. Metams bėgant supratau, kad norint išgyventi tas juodžiausias dienas, būtina kreiptis pagalbos. Taigi jeigu tave ar ką nors iš draugų slegia depresija, apima mintys nusižudyti, raginu susirasti patikimą draugą, šeimos narį ar suaugusįjį, kuris tave išklausytų ir pasiūlytų paramą. Jei tokių nėra, ieškok kitų kelių, tokių, kaip nurodytieji kitame puslapyje. Šios linijos veikia kiaurą parą, į skambučius atsiliepia išmanantys žmonės.

Gyvenimas sunkus, bet sykiu beprotiškai nuostabus. Kovok, kad jis būtų kuo gražesnis. Tu šito nusipelnei.

Su meile

Karmen

Kur kreiptis prireikus pagalbos

JAUNIMO PSICHOLOGINĖS PARAMOS CENTRAS

Tai organizacija, teikianti nemokamą psichologinę ir socialinę paramą jaunimui. Žinios apie organizaciją, telefono liniją, savižudybių prevenciją.

Adresas: Rasų gatvė 20, Vilnius LT-11351

Tel.: (8-5) 231 3437

www. jppc.lt

VAIKŲ LINIJA

Tel.: 116 111

Kasdien 11–21 val.

www.vaikulinija.lt

JAUNIMO LINIJA

Tel.: 8 800 28 888

Visą parą

www.jaunimolinija.lt

Content

Rodrigues Carmen 34 tavo dalys