Анастасія Шевердіна

Перунів цвіт

Золоте Дерево Землеграда

Заплутаним лабіринтом печер Годвін утікав від зневажливого сміху однолітків. Сьогодні він був розлючений навіть більше, ніж зазвичай після занять в Академії. Якби старий викладач Добромисл скоса не спостерігав за сваркою своїх учнів, Годвін, напевне, вибив би нахабному переростку Мстиславу всі зуби до одного з його брехливої пащі. Це нічого, що Годвін на вигляд слабкий і не вміє як слід літати: у нього влучний і сильний удар хвостом, який ніколи ще не підводив його у бійках.

Нарешті вузькі темні коридори міських задвірків закінчилися, прикрашений самоцвітами тунель розширився, наповнився світлом і звуками драконячих голосів. Годвін на мить зупинився, глибоко вдихнув і поважною ходою, як і належить князівському сину, вийшов на площу. Батько вчив його бути передусім володарем, а вже потім — драконом, і Годвін підкорявся, хоча десь глибоко у його серці тліли незгода із загальним лицемірством і бажання вільного польоту.

Уся площа миготіла різнобарв’ям драконячої луски: тут тьмяно світилася землиста шкіра черні, там зухвало виблискувала зеленава кольчуга вояка, і де-не-де в натовпі робітників, торгівців та учнів Академії спалахували позолочені шати боярина. Сухорлявий Годвін настирливо прокладав собі дорогу між величезними лапами, хвостами, відгодованими пузами, проривався крізь сміх, галас, заклики купців, і там, де він проходив, на мить стихав невгамовний драконячий рев, а важкі непокірні голови неохоче схилялися донизу.

Княжич зупинився перед Золотим Деревом. На мармуровому постаменті височіло фамільне древо Годвіна. Там, де починався стовбур, значилося ім’я засновника Землеграда і князівського роду — Сварога. Казали, ніби Сварог прийшов з півночі й вирив ось цю величезну печеру, під бурштиновим склепінням якої губилися віти Золотого Дерева. Звісно, Годвін уже був великим і не вірив у казочки про те, що після смерті Сварог перетворився на гігантський зливок золота, який і понині прагнуть знайти всі добувачі металів, або що Сварогу вдалося укласти договір із людськими князями, і що він на власні очі бачив Велеса-Змія. Від могутнього стовбура відходили дві міцні гілки, підписані іменами Свенельд і Тудор. Свенельд був пращуром Годвіна, а Тудор — Мстислава, який закинув сьогодні княжичу, буцімто Свенельдова родинна гілка занепала, а всі князі з цього роду були сміховинними дурнями. Годвін із надією поглянув угору, де у світлі смолоскипів сяяли смарагдові яблука з іменами Свенельдових нащадків. Невже вони насправді дурні і сміховинні — його найближчі можновладні родичі? Узяти хоча б прапрадіда Геліодора — видатного алхіміка, автора 20-титомної енциклопедії «Хімічні особливості речовин». За цією енциклопедією зараз навчаються в Академії. От тільки злі язики плещуть, що ревнивий Геліодор заховав красуню-дружину Рогніду в якомусь колодязі, а потім забув, у якому саме, і до кінця життя був у жалобі. Казали, що видатний алхімік загинув під час невдалого експерименту з вибухівкою, але Годвін схилявся до думки, що славетний пращур винайшов філософський камінь і зараз переховується у найвіддаленіших печерах Землеграда. Коли Годвін був малим, він разом із дядьком Августом, поетом і шанувальником Гомера, намагався відшукати схованку Геліодора, але потім дядько закохався в русалку, виказав їй таємницю перетворення металів, і безжальне боярське віче вигнало нещасного Августа із Землеграда, а батько переконав Годвіна, що всі його пошуки марні. Прадіда Феофана та прабабку Милушу княжич майже не пам’ятав. Невдовзі після того, як Годвін вилупився з яйця, подружжя вирушило на Схід у надії зав’язати дружні стосунки з китайськими драконами й заснувати нову колонію. До цього часу про них нічого не було відомо. Кого Годвін і любив, так це діда Никифора. Він був добрим князем і невтомним трудівником. На трьохсотому році життя Никифор вирішив помандрувати Руссю, і був вбитий невідомим недолугим богатирем на дорозі під Новгородом. Його брат Стоян правив лише два місяці: упившись ртуті, він наказав челяді будувати гнізда на березах, і змучені смерди змушені були утвердити на князівство Гордія, батька Годвіна. Тепер князівством таємно марив сам неповнолітній Годвін.

Княжич задумався. Звісно, всі його родичі вельми своєрідні, але жодного з них він не назвав би дурним. Натомість нащадки Тудора — тупоголові й нахабні, ласі до дешевої слави. Тільки батько Мстислава — воєвода Кір — хитрий і розважливий, ніби змія, може становити для князя серйозну загрозу. Але про це Годвін намагався не думати.

— Що роздивляєшся, княжичу? — задзвенів у самому його вусі мелодійний дівчачий голос.

Годвін, ніби вжалений, повернувся. Маленька служниця Лада стояла позаду княжича й уважно дивилася на верхівку Золотого Дерева. Лада була бідною сиротою, із тьмяною, але завжди чистою лускою й охайними золотавими рогами. На її худенькій шиї сяяла низка дрібних перлів — як у всіх дівчат, які ще не засватані. Дивлячись на ці перли й ласкаву посмішку Лади, Годвін потайки сподівався, що до його повноліття маленьку бідну дракониху ніхто не засватає.

— Чого тобі? — відвівши очі, грубо запитав княжич.

— Князь Гордій послав по тебе, — сумирно схилила голову Лада. — Час обіду. Княжич Улас давно вже повернувся з Академії і плаче їсти.

— Плаче, бо хоче їсти, — невдоволено виправив служницю Годвін.

— Як скажеш, княжичу. Я неписьменна.

— Ото ж бо й воно, — промимрив Годвін і рушив у бік палат.

Лада зітхнула. Інколи служниці здавалося, що княжич ненавидить її. Адже ні разу не чула вона від нього та від усієї князівської родини жодного доброго слова.

Князівська родина

Коли Годвін увійшов до трапезної, на низенькому мармуровому столі вже стояли всілякі страви: великі тарілки з телятиною, свининою, бараниною, срібні казани із живою рибою та пташиним м’ясом, а також коріння і плоди для дядини, якій було зле від одного лише вигляду крові.

— Сину, де ти був до цього часу?! — тонким голосом роздатовано запитала Клотильда.

Годвін кинув швидкий погляд на товсту дракониху, всю в золоті та дорогоцінних каменях, і тихо промовив:

— Гуляв площею.

— Швидко до столу! — наказав Гордій, і Годвін квапливо сів праворуч від батька. Поряд захоплено чавкав молодший брат Улас, за ним манірно гралась одинадцятьма перловими разками намиста чепурна сестра Уна. По інший бік столу запихався бараном воєвода Кір.

— То що ти казав, Сайрес? — звернувся до брата Гордій.

— Я? Я щось казав? — стрепенувся задуманий безрогий дракон. — Справді? А що ж я казав?

— Милий мій господарю! — посміхнулася дядина Урсула, кинувши в пащу пригорщу гарбузів. — Якби ти не читав під час їжі, ти був би уважнішим!

— Ти плів щось там про бібліотеку київських князів, — невдоволено підказав Гордій.

— Про бібліотеку?… Так, справді! Оскільки я сам бібліотекар, я знаюся на книжках. Пропоную здійснити підкоп і викрасти найбільш цінні екземпляри. У нас занадто скромне зібрання творів красного письменства!

— Брате, ми не будемо цього робити! Ще позавчора робітники знайшли нове родовище алмазів, тож усі сили будуть кинуті на його розробку.

— Але ж поезія!..

— Жодної поезії! Згадай тільки, до чого вона довела нашого нещасного Августа!

Уна тихо засміялася.

— У дядька Сайреса геть викривлене сприйняття дійсності, — пошепки зазначила князівна. — Він за книжками втрачає останній розум!

— Ти також читаєш книжки!

— Я читаю життєписи видатних імператорів Риму. За ними я навчуся правити.

— Правити?!

— Правити! Я найстарша в батька.

— Ти дівчина.

— То й що?! Невже дівчина не зможе володарювати?!

— Не знаю. Такого не чув ніколи.

— У Єгипті правлять і драконихи.

— То в Єгипті. А ти спробуй про це розповісти батьку!..

Уна нишком поглянула на Гордія. Князь напівлежав на мармуровій підлозі, витягнувши лапи із блискучими кігтями. Його хижі очі сяяли яскравіше за дванадцять діамантів у короні.

— А хто князюватиме? — з домішкою злості запитала Уна. — Улас? Він найпришелепкуватіший з усіх, кого я знаю.

— Гей, я не найшерелепкуватіший! — ображено вигукнув Улас.

— Я князюватиму! — твердо промовив Годвін.

Почувши слова старшого сина, Гордій поглянув на Годвіна й болісно посміхнувся.

— Невдовзі відбудеться посвята, — сказала Уна. — Не впевнена, що тобі пощастить здобути камінь влади.

— Це ж чому?!

— Ще зовсім недавно ти не бажав князювати. Ти хотів займатися алхімією.

— То й що? Геліодор міг поєднати і те, й інше!

— Порівняв яйце з драконом! — скривилась Уна. — Ти навіть літати не вмієш! Я буду правити! Я зможу, я знаю, як треба. Я не буду деспотом, як батько, але й не дозволю жодних заколотів. Я не буду завойовувати інші колонії, я захищу їх від степової загрози, і вони самі змушені будуть запропонувати мені дань на знак поваги. Я стану першою землеградською княгинею!

— Це ми ще побачимо! — сердито підсумував Годвін.

— Уна! — покликала доньку Клотильда. — Ти ж пам’ятаєш, що на післязавтрашню посвяту приїдуть гості? Ти б прикрасила себе коштовностями!

— Ага, як ти?! — тихо зіронізувала дівчина й голосно додала: — Молодість — найкоштовніша прикраса, мамо!

— Ідіть до себе, розумники! — гаркнув Гордій. — Маю розмову до Кіра.

Клотильда, діти та дядько з дядиною залишили трапезну, уклонившись князю.

Академія

Зранку маленька Лада пошкреблася у двері печери княжичів і ласкаво мовила:

— Прокидайтеся! Новий день розпочався! Час іти до Академії!

Годвін пробурчав: «І чому вони наді мною знущаються?!», відполірував кришталевий знак у себе на грудях, штовхнув заспаного Уласа й рушив на навчання.

Академією називали групу просторих печер, які заглиблювалися по спіралі до незвіданих глибин Землеграда, де вічно панували морок і холод, де гриміли страшні підземні громи. На верхньому ярусі містився величезний зал для учнів та невеличкі покої ректора Академії — підсліпуватого алхіміка та астролога Добромисла. Другим ярусом володів Сайрес — землеградський бібліотекар та наглядач біологічного музею. Він же викладав студентам біологію та мови — грецьку, латину, давньоєгипетську й санскрит. Третій ярус відвели під лабораторії, в яких найбільш здібні учні проводили практичні заняття. На четвертому та п’ятому ярусах були склади, а на шостому, де лише одного разу вдалося побувати Годвіну, — могильна плита Геліодора, засновника Академії.

Годвін зайшов до навчальної зали й наблизився до свого місця за шостою лавою. Навчання в Академії тривало шість років: два роки молоді дракони вивчали мови, ще два — біологію, останні два роки присвячувалися «двом найкращим», як їх називали, наукам — астрономії та алхімії. Усі студенти навчалися в одному залі й розміщалися за лавами відповідно до року навчання.

Годвін приліг перед лавою та ближче підсунув металеві таблички з алхімічними символами.

— Змішування, пурифікація, фільтрація, дистиляція, амальгама, — бурмотів собі під ніс княжич, намагаючись витягти з пам’яті назви алхімічних процесів. — А це — випарювання… чи ні?…

— Готуєшся стати алхіміком? — грубий голос відволік Годвіна від повторення.

— Чого тобі, Мстиславе? — оскалився княжич.

Темно-коричневий дракон із непомірно-великими крилами свердлив Годвіна маленькими червоними очима.

— Та нічого. Сподіваєшся зробити собі камінь влади?

Годвін підхопився й вигнув хвіст.

— Що ти має на увазі?!

— Скоріше вже Уна дістане камінь влади, ніж ти. Або твій братусь. Бачив, які коники він викидає?

Годвін занепокоєно поглянув у куток навчальної зали, де з найменшими драконами, які ще не доросли до вивчення мов, поралися служки. У цей самий момент Улас поклав перед приятелем батьків скіпетр і вихопив із його лап невеличке яйце. Княжич відштовхнув Мстислава й підбіг до юрби молодших драконів, які дружно сміялися з наляканого Уласа.

— Що це ти робиш? — обурився Годвін. — Навіщо віддав скіпетр?

— Я хочу братика, — схлипнув Улас.

— Що? Якого братика? Нічого не розумію!

— Я хочу доброго братика, який не сердиться, — продовжував плакати Улас. — Він буде кращим за тебе. Братик вилупиться з цього яйця!

— Це ж страусове яйце! — вигукнув Мстислав, і студенти знову зареготали. — Видно, навіть страус буде кращим за Годвіна!

Княжич загарчав і розправив крила.

— Годвіне, сядь! — тяжка лапа Добромисла лягла на голову дракона. Ректор нахилився й тихо мовив на вухо княжичу: — На дурнів сердяться лише дурні.

Роздуваючи ніздрі, Годвін повернувся на місце. До молодших учнів прийшов Сайрес із кіпою давньогрецьких філософських текстів. Добромисл заглянув у Годвінові таблички, посміхнувся й розпочав урок.

— Процес Великого Роблення має чотири основних етапи, які відбуваються у філософському яйці. Це поєднання, гниття, омовіння та фіксація. Ці етапи поділяються на сім кольорофаз, — спокійним слабким голосом промовляв старий викладач. — Фаза сірого кольору полягає в підготовці матерії, тобто поєднанні сірки та меркурія шляхом нагрівання. Матерія проходить крізь різні кольори та дещо уповільнюється на зеленому кольорі. Фаза закінчується чорним кольором під впливом Меркурія, який триває п’ятдесят днів. Фаза справжнього чорного…

Годвін не слухав. Уперше не слухав свого улюбленого викладача. Просто не міг слухати. Тільки тепер він всерйоз захвилювався, що не отримає каменя влади. Це буде ганьба. Та що там — катастрофа!

У драконів існує звичай, за яким драконам-хлопцям, які досягають повноліття, замість кришталю, який вони з народження носять на грудях, вручають камінь-охоронець. Одному — яшму як побажання радості, іншому — гранат як підтвердження відданості, комусь — аметист помірності, комусь — нефрит мудрості. Але найкращі, найкоштовніші дари — рубін хоробрості, сапфір величі, смарагд невичерпної юної сили. Ці камені називають каменями влади. Тільки володар такого каменя може стати князем. Якщо боярське віче вручить Годвіну інший камінь, батько його вб’є. Він може пробачити все, окрім втрати корони.

За тяжкими думками непомітно закінчивсь урок. Пригнічений і стривожений, Годвін поповз до виходу. Біля дверей на нього чекав Сайрес.

— Годвіне, ти не міг би навідатися до музею? — запитав дядько й подав дракону ключ. — Там я малим мавку привів, а світла мало, і в неї волосся блякне. Перевір, як там вона.

— Добре, — зітхнув Годвін.

Він спустивсь ярусом нижче, нарікаючи на своє життя. То камені, то дурнуватий брат, то мавки якісь. Позаминулого року він уже бачив мавку. Квола, нецікава, неосвічена, як і всі наземні істоти, яких їм показував у музеї Сайрес. Цього року після посвяти він нарешті сам підніметься нагору й погляне на той чудернацький світ, крихти якого їм так обережно підсовували на уроках біології… Але він погано літає… Коли хлопці розминали крила, Годвін зазвичай займався в лабораторії. Що, як через це невміння його позбавлять князівства?… А алхімія… Чи вдасться йому зробити філософський камінь? Сам Добромисл не зміг… Ех, через ці камені самі неприємності!..

Годвін відкрив двері й увійшов до музею. Хитре розташування лінз і дзеркал допомагало наповнювати цю глибоку печеру сонячним світлом, у якому купалися рослини, метелики, дрібні тваринки. Посеред печери на камені сиділа істота, схожа на людину, — молода струнка дівчина з довгим — аж до п’ят — зеленим волоссям. Темні очі її сумно дивилися на Годвіна.

— Як тебе звуть? — запитав Годвін.

— Що? — здивовано підняла брови мавка.

— Ім’я є у тебе?

Дівчина знизала плечима.

— А де живеш?

— Під калиною.

— То й будеш Калиною.

— Добре…

— Як почуваєшся?

— Спати хочу. У лісі дощ, — ледь чутно відповіла Калина.

— Звідки знаєш?!

— Я відчуваю.

Княжичу здалося, що в розширених зіницях мавки пливуть грозові хмари.

— Ну то я піду.

— Куди? — сонним голосом запитала мавка.

— Додому.

— І я додому хочу.

— Уже скоро. Зачекай трохи. Ну, бувай.

Калина хитнула головою, закрила очі.

Годвін зачинив двері й без усякого бажання повернувся до палат.

Гості з Півночі та Півдня

Гості з Візантії прилетіли зранку — цар із повнолітнім царевичем у супроводі кількадесяти здорованів-вояків. Цар був старим і млявим, царевич — сумирним і сором’язливим, із дрібною пурпуровою лускою. Особливо очікували на них Уна та Улас, проте обидва вони розчарувалися: молодий південний володар був надто спокійним для брата та надто слабким для сестри.

Коли гості віталися з князівською родиною, Уна тихо мовила Годвіну: «Яке сумне видовище — ця його ганебна статура! З нього вийде манюсінький царьок!» — і відійшла до Лади. Така її поведінка зовсім не засмутила царевича, якого, як з’ясувалося, цікавила тільки наука. За якихось десять хвилин Годвін уже демонстрував гостю лабораторії, а ображена Уна відчитувала Ладу за те, що служниця нібито погано відшліфувала великі роги князівни.

Опівдні прибули гості з Литви. Очі Уни засяяли захватом назустріч м’язистому зеленокрилому княжичу й супроводжували його протягом усієї святкової трапези.

— Що, закохалася? — посміхнувся Годвін.

— Ні, але принаймні, є у що! — кокетливо крутнула рогами князівна.

Після обіду литовці запропонували розважитися — влаштувати вільний драконячий бій. Землеградська молодь радо відгукнулася на цю пропозицію.

Від литовців на бій вийшов княжич Вітольд і запросив на поєдинок візантійського царевича. Слабкий, неповороткий візантієць за правилами просто не міг відмовитися, тому він сумно зітхнув, повільно вийшов у центр кола, зробив якийсь непевний рух і з готовністю впав на землю від сильного удару великої лапи литовця.

Після цього один за одним на арену виходили запальні русичі і швидко наражалися на кігті та роги супротивника. У литовця була помітна перевага у вазі, швидкості й витривалості. Окрилений успіхом, засліплений перемогою, Вітольд гарчав і бив крилами, а Годвін таємно радів, що не досягнув того віку, коли дракони можуть привселюдно битися.

Нарешті литовець здолав останнього з бажаючих битися, витягнувся й заревів:

— Що, немає на Русі мужа, який би здолав Вітольда?! Немає на Русі хоробрих воїнів?! Немає на Русі честі?!

Землеградці незадоволено загули, але жоден не виступив уперед. Тільки Уна посміхнулася і зробила крок у коло.

— Князівно, не боїшся поразки?! — здивовано вигукнув литовець.

— Ганьби боюся, — весело мовила князівна.

— То будемо битися? — Вітольд відвів назад шию і випнув груди, сподіваючись налякати дурну дівчинку бойовою стійкою. Литовці та Кір із Мстиславом засміялися: думали, Уна отямиться й заховається за батькову спину.

— Будемо битися, — спокійно відповіла Уна і скопіювала позу супротивника.

— Уна! — гаркнув Гордій. — Що за забаганки?! Я забороняю!

— Не можеш, батьку. Я ж колись буду правити!

— Ну, як хочеш! — самовдоволено кинув Вітольд і зробив перший випад.

Годвін спостерігав за поєдинком із завмиранням серця. Звісно, сестра бувала жорстокою й заздрісною, проте, коли княжич дивився, як тендітна дракониха ухиляється від грізних ударів, відскакує вбік або плазує ареною, у душі Годвіна мимоволі зароджувалося болюче співчуття.

Вітольд сипав удари направо й наліво, Уна крутилася довкола нього і стомлено хекала. Кігті литовця чиркнули по дзеркальній лусці князівни й перервали намисто. Перлини заплигали підлогою. Гордій підхопився й заревів: намисто з дівчини мав право зняти лише її чоловік. Маленька Лада налякано притислася до Годвіна плечем.

— Це поганий знак. Це на нещастя, — прошепотіла служниця.

Позаду хтось насмішкувато хмикнув. Княжич обернувся. Мстислав дивився на нього недобрим вдоволеним поглядом.

— Усе буде добре! — сказав, відвертаючись, Годвін і відіпхнув від себе Ладу.

Останні сили залишали Уну. Вона погано реагувала на нові випади, з її боків супротивник обдер чимало луски. Вітольд стрибнув і підім’яв під себе князівну. У печері загуло, зі стелі посипався пісок. Уна лежала непорушно, із закритими очима, а литовець важко дихав і чимдужче притискав дівчину до землі.

— Досить! Досить! — взмолилася Клотильда.

— Давно вже пора було провчити дівку! — радісно підсумував Кір.

Годвіну хотілось обернутися і плюнути воєводі в пику, але Уна ворухнулась, і княжич не посмів відвести від арени очей.

Вітольд не помітив кволого руху князівни. Він сміявся до батька і щось кричав друзям. Уна обережно підняла хвіст із довгим лезом на кінці і блискавичним рухом увігнала шип у шию супротивника. Литовець завив і впав на бік. Князівна вилізла з-під важенного тіла Вітольда й поставила лапу йому на голову.

— Є на Русі воїни, — ледь чутно промовила вона. — Можемо повторити, якщо не боїшся.

Лада й Улас застрибали від радості, Годвін із батьком полегшено зітхнули, а мати з дядиною підхопили дівчину й повели її додому. Коли литовець оговтався від болю, а землеградці заспокоїлися, Гордій запросив представників боярського віча для проведення посвяти.

Посвята та її наслідки

Старі дракони з позолоченою лускою виструнчилися перед князем. До них підвели чотирьох молодиків, які цього року досягли повноліття. Годвіну здавалося, що він зараз знепритомніє від хвилювання.

— Від імені Землеграда посвячуємо вас на нове життя! — урочисто промовив найстарший боярин. — Будьте чистими, як повітря, вічними, як вода, сильними, як вогонь, і багатими, як земля. Даруємо вам талісмани на щастя, на здоров’я, на плідне майбутнє!

Двом одноліткам Годвіна старійшина вручив бурштин і бірюзу, а Мстиславу — рубін. Щось велике й холодне обірвалось у душі княжича й гепнулося на дно шлунку. «Сапфір величі мені не отримати, — спалахнула у знесиленому мозку Годвіна зрадлива думка. — Заради всього святого — хоча б смарагд невичерпної юної сили!»

— Тобі, Годвіне, даруємо нефрит мудрості! Щасти тобі! — голос старійшини змусив дракона здригнутися.

Годвін мовчки стиснув у лапі зелений камінь. «Усе. Кінець. Пропало князівство!»

— Годвіне! — заревів, скаженіючи, Гордій.

Дракон несміливо підняв на князя очі.

— Пробач мені, тату!

Кір, Мстислав та ще дехто з вояків сміялися. Очі Гордія налилися кров’ю.

— Пішов геть!

— Тату! — жалібно скрикнув, задкуючи, Годвін.

— ЗГИНЬ З-ПЕРЕД МОЇХ ОЧЕЙ!!!!

Годвін кинувся крізь натовп.

— Годвіне! Годвіне! — чув він позаду крики матері й Лади. Але дракон не обернувся. Який жах, яка ганьба! За всі скарби світу він не зміг би вдруге вийти на ту площу і знову привселюдно принизитися! Нізащо він не повернеться до батька, матері, до Кіра із Мстиславом, до отруйного зневажливого сміху челяді!

Княжич не знав, куди піти. Усюди неприємності, усюди ганьба! Раптом згадав, що на поясі поряд із торбинкою з усіляким мотлохом висів ключ від біологічного музею. Важкою, хворою ходою Годвін попрямував до Академії.

Коли дракон увійшов до музею, мавка, як і раніше, сиділа посеред кімнати, підставивши блідому променю сонця сонне обличчя.

— Це ти… здрастуй…

Годвін не відповів. Він упав на траву і сховав морду між лапами.

— Що з тобою?

Княжич підняв голову і крізь сльози відповів:

— Ммменііііі ннне далиии кккаааменя вллааади!..

— А що таке влада?

Годвін здивовано гикнув і на мить замислився.

— Влада — це… це… робити все, що хочеш…

— А ти не можеш? — непідробно засмутилася Калина. — Не можеш танцювати, купатися, співати? Нічого не можеш?

— Я можу… Я не так висловився… Влада — це коли ти можеш вирішувати за інших.

— А вони самі не хочуть?

— Тю ти! Я хочу впливати на світ!

— Посилати дощі навесні, висушувати ріки, закликати веселку?

— Що за вигадки?! — розсердився Годвін. — Я хочу бути головним!

— Як сонце?

— Ні!

— Тоді твоя влада — це дурниці.

— А, ти не зрозумієш! Просто батько мене вб’є! У тебе є батько?

— Мій батько — Ліс, моя мати — Земля.

— А мій батько — здоровезний сердитий дракон, а мати — товста лінива дракониха.

— Що значить — батько тебе вб’є? Як це — вб’є?

— Задушить, або загризе, або… Ти не знаєш, що таке смерть?!

— Не знаю.

— Смерть — дуже погана штука! Це значить — загинути. Не існувати. Не бути.

— Як це? Я завжди була й завжди буду. У лісі ніщо не гине.

— Смерть забирає все.

— Не можна все забрати. Певно, смерть — така ж дурниця, як і влада. А що таке — погано?

— Ну, як би тобі пояснити?… Це коли йде зима, коли буря ламає дерева, коли ти нещаслива.

— А як це — щаслива?

— Коли радієш, що жива.

— У лісі я завжди щаслива.

— Ви живете зовсім інакше… Природно… Просто… Де складнощі — там нещастя.

— Не знаю. Я хочу додому.

— Добре, я відведу тебе. Тільки от відпочину трохи, — позіхнув Годвін і випростався на підлозі. — Я так стомився! Зовсім знесилений. Я полежу… може, засну…

Дракон закрив очі, його дихання стало спокійним і глибоким.

— Дивно, — скоса поглянула на нього Калина. — Я сплю лише взимку…

… А тим часом сварка між Гордієм і Кіром була в самому розпалі.

— Я не дозволю цьому опецьку вдягти свою корону! — гарчав князь на Мстислава.

— Скоріше я вирву собі серце, ніж твій рід утримається на князівстві! — ревів Кір. — Ідіоти й нездари! Я все зміню!

— Що ти проти мене?!

— Я не сам! Мій володар допоможе мені!

— Який володар?!

— От він!

У печерах раптом згасли всі факели. Могильний холод і відчуття небезпеки хвилею накрили Гордія. Дракони на площі галасували, тиснулися до князя. Темрява вибухнула нечуваним гарчанням. Велетенський вогняний змій вилетів на площу, обпікаючи драконів незгасимим полум’ям.

— Клянуся Великим Сварогом, це Він! — закричав Гордій і впав на землю…

Велесове володарювання

Годвін прокинувся, коли вже сутеніло. У напівтемряві дракон розгледів Калину: вона стояла під люком і пожадливо ловила останнє на сьогодні світло.

— Чому ти мене не збудила? — протираючи очі, пробурчав Годвін. — То що, ідемо?

— Ідемо.

Годвін запалив смолоскип і протягнув його Калині.

— Понеси ти, мені йти незручно.

Мавка відсахнулася від полум’я, затулила очі руками.

— Боюся, — ледь чутно промовила вона. — Ми в лісі не любимо вогонь.

— Як хочеш, — Годвін відчинив двері, впускаючи до печери підземний морок. — У нас зазвичай темно.

— Дуже темно, — прошепотіла Калина, визираючи з печери. — У вас страшні ночі. Ані зірок, ані місяця. Я нічого не бачу.

— А я бачу непогано.

Калина подумала трохи й несміливо простягла руку за факелом.

— Давай вогонь. Краще таке світло, аніж темрява.

Дракон із мавкою вийшли у просторий коридор, знайшли сходи і почали підніматися. Ніде в Академії не горіло світло. Факел згас. Годвін спробував його запалити від власного дихання, але йому не вдалося. Княжич мовчки відмітив це дивне явище і прискорив крок. Калина відставала.

— Не йди так швидко, — нарешті не витримала вона. — Я можу впасти.

Годвін невдоволено пхикнув, але зважив на її прохання. До площі вони наблизилися за півгодини.

— Чому так темно сьогодні? — стривожено запитав сам у себе дракон. — Де смерди? Тільки варта причаїлася по кутках. А це що таке?!

Посеред площі до золотого стовбура родового дерева був прикутий дракон. Годвін і мавка підкралися до Золотого Дерева.

— Добромисле?! Хто тебе закував?!

— Тихіше! — засичав ректор. — Не галасуй! Зараз тут будуть!..

— Що таке? Хто буде тут?

— Він! — багатозначно промовив Добромисл і злякано озирнувся.

— Я не розумію!..

— Слухай мене, Годвіне! — обірвав свого учня старий. — Кір зрадив твого батька, він уже зараз хоче князювати. Воєвода збунтував челядь, він змусив військо підтримати свій злочинний задум. Усіх — навіть гостей наших — зачинили по домівках, а твою родину кинули до в’язниці у Північних печерах.

— Я його вб’ю!!!

— Т-с-с-с! У нього сильний заступник — сам Велес!

— Велес?! Він існує?! Звідки він узявся?!

— Нічого не знаю про це й не хочу знати! Він — велетенський вогняний змій, який любить морок і холод. Бачиш — усе світло згасло, а з глибин підіймаються задушливі випари. Тепер Він — князь. Здається, Він хоче, аби Кір допоміг Йому зібрати військо й напасти на Верхній світ!

— Навіщо йому це?!

— Не знаю. Можливо, щоб здолати свого давнього ворога — Перуна.

— Це ж міфи, казочки! Наука твердить…

— Наука не допоможе!

— А як його здолати?!

— Він боїться світла. Треба незгасиме світло.

— Фосфор? Щось таке?

— Ні, чудесне світло. Чисте. Особливе.

— Де ж його взяти?

Добромисл важко зітхнув і повів плечем, намагаючись звільнитися від кайданів.

— Не вбив мене, бо можу стати у пригоді, — сумно посміхнувся ректор. — Але й від інших відокремив, бо можу їх навчити, як звільнитися.

— Зараз, зараз я звільню тебе!

— Ні, не можна!

Але Годвін вдарив по кайданах хвостом. Кайдани задзвеніли, ніби сотня дзвонів.

— Тікай, бо все пропало!

Сполошилася варта. Годвін чув, що до них наближаються з десяток вояків. Він кинувся вбік, Калина — за ним.

— Годвіне, квітка папороті! — кричав йому навздогін Добромисл.

— Добре! — відгукнувся дракон.

Переслідувачі наближалися. Годвін несподівано завернув за ріг і затягнув за собою Калину. Варта пробігла повз них.

— Залазь на спину, — пошепки сказав він мавці. — Тримайся міцно.

— Що сталося? Я нічого не розумію! — Калина залізла на спину Годвіну і примостилася поміж крилами.

— Ніколи зараз пояснювати!

Годвін визирнув із-за рогу й пересвідчився, що варта повертається. Він щосили кинувся бігти підземними лабіринтами до виходу з печер, де на поверхню землі вела широка вертикальна шахта із люком. За спиною він чув гамір переслідування.

«Вихід стережуть. Що робити? Як вибратися? — думки, ніби скажені, метушились у драконовій голові. — Прохід уже звужується. Не втекти! А може?…»

Годвін різко зупинився, підпускаючи варту ближче. Дорослим драконам вже було тісно у вузьких тунелях, але вони заповзято переслідували княжича.

— Полетіли! — крикнув Годвін і розправив крила.

Збиті з пантелику витівкою Годвіна, передні вартові також спробували летіти, проте їхні великі крила чіплялися за стіни й ламалися. Задні переслідувачі тиснули на застряглих товаришів, збивалися до купи, гарчали від болю та злоби.

Вигравши трохи часу, Годвін продовжував бігти ще декілька сотень метрів, доки не почув неподалік сміх і не відчув подуву вітру.

— Злазь, Калино! — наказав Годвін.

Мавка обережно спустилася на землю.

— Мені погано. Я зовсім не щаслива зараз, — тихо сказала вона, обхопивши голову руками. — Земля йде з-під ніг…

— Слухай, у мене на поясі в мішечку мотузка. Обв’яжи себе за талію, а потім — мене. Вихід завжди стережуть двоє. Вони сидять по обидва боки коридору, за яким — злітний майданчик. Ти підійдеш нечутно, так, як ви вмієте, до одного з них і закричиш. Другий підбіжить до товариша і звільнить прохід. Ти галасуватимеш, а я непомітно пройду на майданчик повз стіну. Потім я злечу, потягну тебе за собою, відкрию люк, і ми опинимося нагорі, у лісі.

— У лісі? — радо відгукнулася Калина. — Я згодна.

— Ніхто не питає, чи ти згодна. Просто виконуй!

Вони підійшли ближче. Вартові обговорювали сьогоднішні події.

— Не думаю, що це назавжди. Кір протримається до першої помилки.

— А Він? Просто піде?

— Не знаю. Давай не будемо про це.

— Давай. А то раптом…

Калина наосліп пішла на їхні голоси.

— Хто там?! — підхопивсь один із вартових.

— Аааааааааааа!

Далі все було за планом. Вартові злякалися, Годвіну вдалося прокрастися на злітний майданчик. Дракон злетів, із зусиллям відкрив тяжкий металевий люк. Калина прослизнула між лап охоронців і, пливучи в повітрі назустріч пахощам зоряної літньої ночі, весело і дзвінко розсміялася.

У лісі

Годвін обережно опустив на землю Калину, потім приземлився сам. Це було дивовижне відчуття — шовкова росиста трава під лапами, прохолодне дихання вітру й солодко-щемливий дзвін листочків у височині, де крізь маленькі віконця в густих вітах позирають кришталеві зорі. Мавка лягла на землю, невідривно дивлячись угору.

— Тобі зле?

— Я знесилена. Земля напуває мене. І небо.

Годвін сів поряд, озирнувся. У лісі темно, вогко, якось незвично. Він не міг зорієнтуватися, він нічого тут не знав, усе в цьому світі здавалося йому дивним, несправжнім.

— Калино, а як цвіте папороть? Здається мені, що папороть не цвіте…

— Я не знаю. Ніколи не бачила. Я дзвіночки люблю й конвалію. Інколи русалки дарують мені лелії.

— Це неважливо. То де мені шукати цю квітку?

— Я не знаю, — Калина підвелася, пригладила блискуче волосся, обдивилася довгу напівпрозору сукню. — Це ж треба, як я обносилася! Прямо як восени! Це коли хто із сестер побачить — засміє!

Мавка прудко пішла між кущами, зриваючи і вплітаючи у волосся кетяги дикої малини та сріблясті трави, прикрашаючи, ніби діамантами, холодною росою сукню з павутини.

— Куди ти? — захвилювався Годвін.

— Гуляти, — весело відгукнулася Калина.

— А я? Ти мене покинеш?

Мавка знизала плечима.

— Я тут пропаду! Допоможи мені!

— Я не можу. Я не знаю, як.

— Допоможи хоча б якось! Мені також було складно витягати тебе із Землеграда, але ж я не залишив тебе помирати у наших печерах!

— А ти… ти… можеш… померти?!

— Можу! Вмерти набагато легше, ніж ти думаєш! Будь зі мною у лісі! Знайди когось, хто відповість на мої запитання!

Калина задумалася.

— Тільки Лісовик знає про все в лісі…

— То веди мене до нього!

Мавка зітхнула.

— Ну добре. Ходімо на галявину. Він, напевне, вже обдивився молоді деревця на сході й відпочиває.

Калина нечутно зникла в заростях, і Годвін був змушений стрімголов кинутися за нею, захищаючи морду від ударів гілок. Бігти було дуже важко: лапи провалювались у ямки, засипані торішнім листям, заплутувались у траві й корінні. Калина натомість ніби ожила — просто летіла, підхоплена подувом вітру, ледве торкаючись землі маленькими білими ніжками.

Раптом щось зашаруділо травою й листям, а в очі дракону полетіли земля і тріски.

— Що за нахабство?! — обурився Годвін. Він зупинився, протираючи очі лапами. — Хто це?!

Шелест, що долітав із-під кущів, був йому відповіддю. Годвін бачив, що Калина вже зникає між деревами, і спробував її наздогнати, але доріжка різко завернула ліворуч, і Годвін увпав просто на рівному місці. Щось накинулося на нього, повзало по спині й попискувало.

— Ооооооооооой! Злазь із мене! — репетував Годвін, розмахуючи лапами. — Калиииинооо!

Мавка повернулася, зігнулася над драконом і засміялася.

— Не бійся! Це лісавки — дітки нашого Лісовика. Нумо геть звідси, малі пустуни!

Невеличкі сірі істоти, схожі на їжаків, кинулися врозтіч.

Годвін зіп’явся на лапи, все ще відчуваючи на собі цих істот, здригнувсь і закричав їм у слід:

— Варвари!

Довго долали хащі, аж поки у сяйві місяця не побачили велику галявину. Шестеро мавок пливли у високій траві, зачаровані повільним танком. Бліді тіла, обплутані зеленим волоссям, нагадували молоденькі берізки, які вклоняються вітру.

— Вітаю, сестри! — вигукнула Калина.

Усі разом, не зупиняючись, лісові красуні обернулися.

— Здрастуй, сестро, — протяжно мовили вони. — Іди до нашого кола.

Не роздумуючи, Калина попрямувала до них.

— Стій! Куди?! У нас же справи! — закричав дракон.

Мавка мовчки посміхнулась і приєдналася до хороводу. Дівчата заспівали:

— Ясная нічка.

Річка як стрічка.

Літечко стане

Тихо, мов свічка.

Місяць бліденький.

Вітер слабенький.

Стигне лісочок

Швидко срібненький.

Треба гуляти,

Пісні співати,

Роси і квіти

В коси вплітати.

Буде світанок —

Сонячний ранок —

В хащі загонить

Веселих мавок.

Ясная нічка.

Річка як стрічка.

Літечко любе

Тане, мов свічка.

Доспівавши, Калина відпустила руки сестер і вийшла з кола.

— Ходімо, — тихо й сумно сказала вона.

Мандрівники знову занурились у темряву, що панувала під розлогими вітами столітніх дерев. По руху зір, які іноді виринали з-поміж листя, Годвін здогадувався, що невдовзі розвидняється. Відчула це й мавка.

— Квіти прокидаються, — зауважила вона. — Якщо не встигнемо, лісовик піде з галявини, і знайти його буде важко. Але ти не бійся. Вже скоро — он за тими деревами.

Годвін прискорив крок. Важливо розпитати лісовика вже сьогодні, щоб без зволікань розпочати пошуки квітки. Адже вдома, у Землеграді, кояться страшні речі. Хто знає, що може статись із його родиною, із Ладою, із Добромислом? Якщо їхнє спасіння залежить від нього, він не має права схибити, який би камінь йому не подарували. Він буде чи, принаймні, міг бути князем, а отже, він відповідає за своє місто.

— Ось він! — скрикнула Калина. — Дідусю!

Вона підбігла до маленького старого з довжелезною бурою бородою.

— Дівчинко моя! Де ти була? Не співаєш, не танцюєш, марнуєш прекрасні літні ночі! — з легким докором мовив Лісовик.

— Я була в печерах. Він вивів мене, — вказала мавка на Годвіна.

Годвін рушив уперед, але змушений був зупинитися: дюжина великих оскалених вовків відділила його від Лісовика.

— Пустіть його, хлопці! — махнув сухенькою рукою, яка нагадувала гілку, Лісовик. — Іди сюди, драконе!

Вовки розступилися, Годвін наблизився до Лісовика.

— Я — Годвін, син Гордія, князя Землеграда.

— Дякую тобі, Годвіне, що врятував мою онучку. Бачу, в тебе добре серце. Але воно переповнене смутком і сумнівами. Чому ти журишся?

— Велес напав на наше місто, полонив моїх рідних і друзів. Тільки мені вдалося втекти, і мудрий Добромисл просив мене дістати квітку папороті, аби вигнати Змія з печер.

— Знаю я Добромисла та його повагу до лісу нашого, але знаю також, що мрії його завжди дивні, коли не безумні. Ти не знайдеш квітку папороті.

— Чому?!

— Тому що я заховав її. Ховав уночі, коли все навкруги спало, у глухій глушині ховав, тому ніхто не бачив того місця й не відкриє тобі таємницю.

— А ти?!

— Я не скажу тобі нічого. Ця квітка нікому не приносить щастя. А коли зірвеш її і не зможеш утримати, то заберуть і її, і тебе злі духи безжальні. Згинеш сам та й інших зі світу зведеш.

— Я зможу! Я не схиблю! Це дуже важливо для мене і для всього мого народу!

— Марно. Ти не отримаєш її.

— Будь ласка! Я ж урятував твою онучку, то врятуй і ти моїх рідних!

— Проси, що хочеш, але не квітку.

— Я незрозуміло пояснив?! — спалахнув злістю Годвін. — Нічого не хочу, окрім неї! Допоможи мені, бо все одно я знайду її сам!

— Ліс великий! — посміхнувся старий.

— Тобі смішно?! Смішно?! Мого батька, можливо, вбивають зараз, а ти радієш моїй майбутній невдачі?!

— Не все станеться, як гадається, — відмахнувся Лісовик.

— І ти дурний, і ліс твій! — зірвався на крик Годвін.

— Геть із моїх володінь! — старий гнівно замахав руками, і дерева захиталися від скаженого вітру. — Іди швидше, хлопче, бо ще деревом розчавить!

— Тільки спробуй — я тобі весь ліс попалю!

— Ах ти ж!..

Годвін ледве встигнув відскочити, бо підгниле дерево повалилося поряд із ним.

— Калино, тікаймо! — скрикнув дракон.

Мавка вагалася.

— Не залишай мене! Ми ж друзі!

— Друзі? — розгублено перепитала Калина. Годвін ледве чув її крізь виття вітру. — А це добре?

— Добре! Це щастя! Справжня дружба довша за життя й сильніша за смерть!

— Не йди з чужинцем, онучко! Він дім наш хотів спалити!

— Не хотів, я знаю! — жалібно мовила до Лісовика мавка. — Він пропаде, діду, загине без мене! Він може вмерти — назавжди!

Калина підбігла до Годвіна і сказала:

— Ходімо. Я хочу спробувати бути другом. Я хочу щастя.

Лісовик ще довго кричав їй услід, ламав дерева й сипав листям, але мавка не зупинилася.

— Стій! — Калина раптом торкнулася плеча Годвіна. — Хтось іде за нами.

Дракон обернувся. Худий захеканий вовк на півзігнутих лапах крався за мандрівниками.

— Вовк каже, що ми можемо звернутися за допомогою до якоїсь відьми, — пояснила мавка. — Каже, тут поряд є велике село. Треба йти на північний захід.

— Обов’язково звернемося! Подякуй йому від мене!

…Коли Годвін і Калина вийшли з лісу, вже сходило сонце. У долині лежало село з охайними хатками-мазанками. Крайня з хат була напівзнищена вогнем — чорна, обпечена, зі зруйнованим дахом.

— Отам сховаємося на день, — вирішив Годвін, згадавши сумну долю свого дідуся. — Наскільки я знаю, люди не люблять драконів.

Господар дому

Мандрівники підбігли до згорілої будівлі. Годвін відчинив хлипкі двері. Мавка зволікала.

— Ну що таке? — здивувався Годвін.

— Не можу зайти. Зніми клечання.

— Що?

— Он ті гілочки над дверима. Вони захищають дім від лісових і польових духів.

— Справді? Ну добре, — дракон кинув кленові гілки додолу. — Проходь! Тут нікого немає.

Годвін проліз у велику темну кімнату із крихітним віконцем під стелею й ліг на долівку.

— Ой і стомився ж я нині! Важко жити в лісі. Я не звик…

— Стривай! Що там? — перервала його на півслові Калина. — У кутку…

Годвін поглянув туди, куди вказувала мавка. На шматті, заховавши обличчя в долоні, схлипувала людина.

— Ой! Вибач, господарю! — голосно промовив Годвін. — Чи не дозволиш, бува, погостювати у твоїй оселі? Господарю?!

— Га? — юнак із блідим обличчям підняв заплакані очі на Годвіна і схопився на ноги. — Ой леле! Змій у моїй хаті!

— Я — дракон!

Юнак схопив рогача й замахнувся на незваних гостей.

— Ану геть, нечиста сило! А то як дам! Не встигло попелище охолонути, а вже всяка погань сюди лізе!

— Господарю, я не радив би тобі нас ображати! Я, між іншим, землеградський княжич! — сказав Годвін.

— Моєму рогачу байдуже! — замурзане обличчя господаря дому налилося кров’ю. — Я домовик, я не пущу тебе у світлицю!

— Ти — домовик?! — нажахано скрикнула Калина.

— А ти — мавка?! Іди у своє болото! Я за цією домівкою наглядаю!

— Щось поганенько наглядаєш! — зіронізував Годвін.

— Та що ти знаєш?! Я ж… я… весь вік… за цією хатою! — домовик випустив із рук рогача й заридав. — Нездара я! Щоб мені… щоб… руки відсохли! Щоб мені очі… сльозами випливли! Щоб мене… щоб мене… покрутииииииииило!

— Вибач! — засоромився Годвін. — Вибач, будь ласка! Це я не подумавши!

Юнак тільки махнув рукою. Він упав на лахміття в кутку й голосно шморгнув носом.

— Можна нам залишитися до вечора? Ми боїмося вдень селом ходити, — пояснив Годвін. — Прошу тебе, господарю!

— Та залишайтесь… Усе одно скоро в нову хату переходити…

Раптом домовик підскочив і швидко витер сльози.

— А й справді, вже скоро господар повернеться! — юнак заметушився, стягаючи на середину хати дошки, черепки, шматки полотна. — Скоро, скоро любий господар прийде! — радів домовик.

Годвін і Калина сіли на підлогу, спостерігаючи за заклопотаним юнаком.

— Ви не думайте, я хоч і молодий, але хороший господар! — похвалився домовик. — У мене й отара, і кури, і городчик! Я своє діло знаю! Ой і заживемо ж ми в новому домі! Стіни вибілимо, щоб аж сліпили, садок закладемо, квіточок насіємо! І худобинка в нас буде, і лазенька ладна! Славно заживемо!

Втомившись, домовик сів поряд із Годвіном.

— Давайте знайомитися! — привітно мовив він. — Данило я. Можна Даня.

— Я — Годвін, а це — Калина.

— Що ж змій і русалка роблять на селі? — блиснув на Калину цікавими сірими очима Даня.

— Я не змій!

— Ат! Вигадуєш таке! — відмахнувся домовик.

— Забули, — зітхнув Годвін. — Ми шукаємо відьму.

— Оце ще! Так і знав, що бідою тут пахне! — розсердився Даня. — Поганські діти!

— Ні-ні, нам тільки запитати! Хочу квітку папороті знайти!

— А, багато вас таких — шукачів! — посміхнувся Даня. — Тільки ніхто ще не знайшов.

— Я знайду, — вперто мовив Годвін. — Є у вас відьма?

— Та є. Чи той — була.

— Що ти маєш на увазі?

— Померла вона. І поховали вже її як потрібно: виносили вперед головою, і за річкою перевернули на живіт, і під коліньми підрізали, і кілок осиковий між лопаток вбили.

— Дивні звичаї у вас!..

— Чому ж дивні? Усі так чинять, щоб відьма з могили не встала.

— Встала з могили?! — засміявся дракон. — Оце так маячня?! Що вмерло — те вже не оживе. Такий закон природи.

— А от і ні! — запротестував Даня. — Коли невміло відьму поховають, то вона упирицею на село повертається!

— Це антинаукові вигадки!

— Ні, Годвіне, це правда! — втрутилася Калина. — У лісі всяке буває. Лісовик проганяє таких істот — нечисті-бо вони.

— А Лісовик твій чистий?! — зі зневагою кинув Даня.

— Звісно. Ліс чистий і все, що в ньому родиться!

— Ну знаєш! — скипів домовик.

— Заспокойтеся! — зупинив сварку Годвін. — То що з відьмою? Немає більше у вас відьом?

— Племінниця її залишилася. Та чи відьма вона — того не знаю.

— Хоча б до неї сходити, — зітхнув Годвін. — Данило, відведеш нас?

— Ніколи мені! — потягнувся Даня. — Дім новий скоро буде. Вже скоро! Господар прийде, свіжим хлібом мене пригостить і перенесе в личаку до нової хати.

— У личаку? Ти для личака завеликий, — недовірливо поглянула на нього Калина.

— Я змінюю личини, — зізнався Даня. — Можу бути кішкою, мишею, самим собою.

— Як зараз?

— Ні. Зараз я в личині свого господаря. Люблю я його. Він добрий.

— А якщо не забере тебе господар?

— Того не може бути!

— А все ж таки?

— Буду на згарищі вити й перехожих лякати. То для домовика порядного загибель!

У двері постукали.

— Заходьте! — гукнув Даня.

Підтоптаний дідок із вкритою павутинням бородою переступив поріг.

— А, Лазник! — зрадів Даня. — Ну що там, іде господар за мною?

Стариган зітхнув.

— Ти, Данилко, не гарячкуй. Слухай спокійно. Не прийде господар за тобою.

— Що?!

— У тій хаті є домовик — старий, пузатий і волохатий. Господар уже й дозволу жити в новій домівці в нього просив, уже й молока йому давав.

— Брешеш, старий курдупель! — підхопився Даня.

— Щоб мені борода вилізла, коли брешу! Щоб у моїй лазні лише на свята милися!

— А наші?!

— Усі сиротами залишились — і хлівник, і колодязний. Тільки я і влаштувався, бо лазню ще не добудували.

— Ой горе нам! — заголосив домовик. — Гооооооорееееееее!

— Оце так! — перезирнулися Годвін із Калиною.

Лазник уклонивсь і вийшов.

— Стій! — закричав йому навздогін дракон. — Відьма є у вас?

— Скоро не буде! — бовкнув Лазник. — Чував на селі, спалити дівку хочуть сьогодні вночі: відьма хліб зіпсувала минулого тижня.

— То, може, стара зіпсувала?

— Може. Ну й що з того? Відьмою більше — відьмою менше…

— А раптом вона не винна?!

— Невинних відьом не буває!

Вражений Годвін повернувся до Калини.

— Що робитимемо?

— Підемо до неї, тільки-но смеркне. Даня нас проведе. Правда ж?

Разом поглянули на домовика. Він стояв посеред хати похмурий, як хмара.

— Проведу! — рішуче сказав юнак, стиснувши кулаки. — А потім піду й натовчу тому волохатому товстуну пику, а зрадника-господаря удавлю, щоб його, собаку, злидні обсіли!

— Удавлювати не треба, — тихо попросила мавка. — Краще ходімо з нами.

— Із вами? Куди?

— Квітку шукати. Це ж краще, ніж лякати перехожих.

— Не знаю. Буде видно.

— А є в тебе щось поїсти? — запитав Годвін. — Смажена телятина чи дичина з овочами?

— Та де ж вони в мене?! — розвів руками Данило.

— А купити можеш? Я б от і кришталь свій віддав, — ніжно торкнувся каменя на грудях дракон. — Треба новий оберіг вставляти.

— Та що твій кришталь у порівнянні з телям?! — мрійливо примружився Даня. — Купити не зможу. А от украсти… украсти можна… у господаря колишнього…

— Красти погано, — нагадав Годвін.

— А домовика на попелищі добре залишати?! Буде нахабі наука! — Данило вдягнув бриля й підійшов до дверей. — Коли, буває, кікімора прийде — бийте її мітлою!

— А де мітла? — озирнулася Калина.

— Немає? — розчаровано запитав від порога домовик. — Згоріла, видно… Ну тоді просто бийте!

Племінниця відьми

Рано повечерявши смажениною, Годвін засумував. Шлунок ще був неповним і невдоволено буркотів. Дракон припав до дверей і крізь щілину спостерігав, як потихенько засинає село. Прогнали корів, із поля поверталися люди, співаючи пісень. Почала спадати ніч. Де-не-де в маленьких віконцях заблимало світло.

Калина, яка весь час розмовляла з Данилом про лікувальні властивості лісових рослин, злізла з напівзруйнованої нетопленої печі та підійшла до Годвіна.

— Час, — дівчина поклала йому на спину лілейно-білу руку.

— Час! — кивнув дракон і обережно виліз із хати.

За ним вийшли мавка й домовик.

— Не бійтесь, якщо брехатимуть собаки, — попередив Данило. — Тільки швидко йдіть: домівка відьми аж на іншому кінці села, за вигоном.

Зачудовано роздивляючись на всі боки, Годвін і Калина ледве встигали за прудким домовиком. Невдовзі віддалік від інших хат, під високою старою ялиною, розгледіли вхід до землянки. Годвін кинувся до дверей, але Данило зупинився й дивно захропів.

— Що сталося? — зазирнула йому в очі Калина.

— Боюся. Ніколи з відьмами не знався і знатись не хочу…

— Ми тільки запитаємо, — підбадьорив його Годвін.

— Ой, щось недобре в мене передчуття…

— Годі! — прикрикнув Годвін і постукав у двері. — Можна увійти?

Ніхто не відповів.

Годвін ривком відчинив двері. У землянці було дуже темно. На порозі раптом з’явився обрис ЧОГОСЬ, схожого на людину, але з двома головами. Більша голова поросла невеличкими зміями, а друга — малесенька — сяйнула на гостей зеленими очима.

— НУ ЧОГО ВАМ УСІМ ВІД МЕНЕ ТРЕБА?! — закричало страхіття жіночим голосом.

— Та нам… — ледве видихнув Годвін.

— А щоб тебе Перун побив, нечиста сило!!! — заверещав Данило й кинувся навтьоки.

— Тю, скажений! — фиркнуло чудовисько. — Диви, дракон і мавка — от чудасія! Чого припхалися?!

— Та ми… власне… вибач… ми за порадою…

— Вас заносити чи самі зайдете? — буркнуло страховище і зникло в темряві кімнати.

Калина з Годвіном увійшли, налякано притискаючись один до одного. Двері за ними зачинилися.

— Зараз світла дам! — у руках чудовиська спалахнула лучина.

— Великий Геліодоре! — полегшено скрикнув Годвін. — Як ти нас налякала!

— Чим же? — невисока смаглява дівчина з нечесаним кучерявим волоссям гладила чорну кішку, яка сиділа в неї на плечі.

— Так… здалося… неважливо… А ти, — Годвін скоса поглянув на дівчину, — ти — відьма?

— А яке твоє діло?! — спалахнула рум’янцем господиня.

— Розкажи мені, що ти знаєш про квітку папороті! — попросив Годвін.

— Гроші є?

Дракон вказав на камінь у себе на грудях.

— Малувато… Ну добре. Ти хто і звідки?

— А яке твоє діло?! — передражнив її Годвін.

Дівчина посміхнулася, блиснувши карими очима, підійшла до казанка, в якому кипіло темнувате пійло. Вона зняла з гачка дерев’яну ложку з довгим держаком, помішала вариво, спробувала на смак і скривилася.

Калина тим часом роздивлялася відьмину халупку. Вздовж стін стояли широкі лави, посеред кімнати — стіл на трьох ніжках. Під стелею висіли всілякі трави і гриби, у діжечці в кутку кімнати причаїлися великі жаби.

— Мене звуть Ольга, — після довгої мовчанки відрекомендувалася дівчина.

— Годвін.

— Калина.

— У вас є час? — запитала дівчина.

— У тебе немає! — сказав Годвін.

— Тобто? — підняла брову Ольга.

— На селі кажуть, що сьогодні вночі спалять тебе за знищений хліб.

— Мене? — зблідла дівчина. — То не я зробила!

— Їм байдуже!

Ольга потерла лоба, невідривно дивлячись на казанок.

— Ось тому й не хотіла я бути відьмою, — тихо сказала вона.

— Чому ж стала? — здивувався Годвін.

— Мене не питали, — зітхнула Ольга й сіла на лаву. — Чаклун не може померти, якщо не передасть свої вміння. Тітка знала, що я не хочу продовжувати її справу, але до смерті так і не знайшла собі учня. Коли відходила, попросила води. Я подала їй глечик, вона напилася, тицьнула мені його в руки й мовила: «Усе забирай!» Не встигла я ворухнутись, як вона вже не дихала, а я відчула в собі цю проклятущу силу…

— То що робитимеш?

— Що тут зробиш? — здвигнула плечима Ольга. — Тікатиму. Я ще мало знаю й умію, тому цілий натовп бовдурів мені не вгамувати. Оселюся десь в іншому селі, заживу як людина…

— А зможеш?

— Що?

— Як людина…

Ольга спохмурніла.

— Я ніколи не здаюся…

— Я також, — мовив Годвін.

— Квітку папороті називають іще Перуновим цвітом, — сказала Ольга. — Зацвітає вона в ніч на Івана Купала, тобто рівно опівночі з шостого на сьоме липня. Якщо хочеш її зірвати, знайди в лісі кущ папороті, окресли ножем коло і, сидячи в замкнутому колі, дивися на кущ. Тільки-но спалахне квітка — зривай швидше й тікай межи люди. Тоді все на світі тобі відкриється. Не страшні тобі стануть ні вода, ні вогонь, ні злі вороги. Будеш бачити все, що під землею, так, ніби земля прозора. А прикладеш до дверей квітку — двері й відчиняться. Тільки зволікати не можна, бо викраде квітку нечиста сила, а ти втратиш розум.

— А де ж її шукати?

— Я не знаю. Ніколи не бачила людину, яка б знайшла Перунів цвіт. Запитай в інших відьом — може, хтось і допоможе тобі.

— Дякую й на тому, — смутно схилив голову Годвін і простягнув свій кришталевий талісман. — Тримай!

— Не треба! — заховала руки за спину Ольга. — Ти ж мене попередив про небезпеку…

— Гей, друзяки, ви там живі? — долинув із-за дверей шепіт Данила.

— Живі! — гукнула Калина. — Заходь, не бійся!

Наляканий домовик прочинив двері й зазирнув до землянки.

— Коли живі, то тікайте, бо будете мертві! Там он селяни зі смолоскипами й вилами йдуть!

— Уже?! — сполохався Годвін. — Далеко?

— Та не дуже…

— Де? — скрикнула Ольга.

— Та на вигоні…

Годвін вискочив із землянки. Весь вигін розквітнув ясними вогнями. Було видно, як удень.

— Ото що, змій?! — закричав чоловік із сокирою. — От же ж відьма проклята, навела нечистої сили в наше село!

Селяни захвилювалися, закричали, десь завив собака.

— Бий змія!!! — у Годвіна полетіло каміння.

— Та не змій я! — ледве не плакав дракон.

— Ой-йой-йой-йой-йой! — задкувала Калина, ухопившись за руку тремтячого Данила. — Ой, буде нам! Годвіне, давай полетимо, як того разу!

— А Ольга?!

Годвін зазирнув до землянки. Ольга згрібала зі стола речі до великої торби, а потім туди ж заховала кота.

— Іду, іду я! — закричала вона, схопивши з полиці горщик.

Ольга вилізла назовні й поставила на землю зав’язаний полотном горщик. З нього лунав дивний голос: «Ось буде дощ! Ось буде дощ!»

— Зараз слідуйте за мною. Втратите мене з поля зору — заблукаєте! — крикнула дівчина й зірвала з горщика полотно.

Небо розкраяла блискавка. Вдарив грім. На село синьою стіною впав ливень. Ураз згасли факели; Годвін нічого не бачив довкола, окрім струменів дощу й білої сорочки Ольги попереду. Розгублений, наляканий, голодний і стомлений, він біг невідомо куди за молодою відьмою й навіть не наважувався озирнутися. Дощ поволі вщухав, звідусіль линув шелест мокрого листя. Годвін зрозумів, що вони забігли в ліс. Випливли з темряви обриси дерев і стрімкого схилу гори. У горі була печера. Ольга зникла в темному провалі, Годвін поспішав за нею. Перечепившись через корінь, дракон упав, а на нього налетіли домовик і мавка.

— Так і знав, що цей дурнуватий змій щось дурнувате викине! — простогнав Данило.

— ТА НЕ ЗМІЙ Я!!!

— А чому не заперечуєш, що дурнуватий? — фиркнула Ольга.

— А невже розумний дракон стерпів би, щоб якийсь домовик називав його дурнуватим, а якась мавка висіла в нього на шиї?!

Усі засміялися.

Полон

Годвін ворочався на холодному камінні, пригадуючи події останніх днів. Хто знав, що все так станеться — і неприємності з посвятою, і зрада Кіра, і зустріч з усіма цими дивними істотами?… Що то з цього вийде?… Ольга казала, що папороть розквітає в ніч із шостого на сьоме, а сьогодні ще тільки четверте число, тож він має встигнути… А з іншого боку — за ці декілька днів може статися що завгодно — і з його родиною, і з ним самим. Який усе-таки небезпечний цей світ! Ніколи не знаєш, на кого можна розраховувати. На Калину, мабуть. Або на Данила. Ольга якась непевна… Страшнувато товаришувати з відьмою. А що зробиш? Більше допомоги чекати нема звідки. Усіх їх випробує час… А часу так мало!

Дракон перевернувся на бік і покликав стиха:

— Ольго!

— Що, Годвіне?

— Ольго, а ти можеш допомогти мені? Якщо зірву квітку й усе виправлю, наділю тебе великим скарбами! Срібло, золото, камені коштовні…

— А, ті скарби тлінні! Золото було — й немає… А чому це мавка тягається за тобою?

— Вона не тягається, а допомагає. Хоче спробувати стати другом…

— Дивно… А домовик?

— Данило ще нічого не вирішив. Його господар на згарищі покинув, от він і хоче нову домівку знайти…

— У нас із ним схожі долі. Сумно бути самому…

Відьма зітхнула й сіла.

— Я не знаю, як жити далі. Не хочу починати чарувати, бо потім не виплутаюсь, а воно мене гризе із середини, мучить… Як згадаю тітку — світ мені обридає. Скільки горя вона людям принесла, скільки зла! Я не хочу так…

— То живи як хочеш!

— Я не знаю, чого хочу, напевне…

Прокинувся й потягнувся Данило.

— Чого вам не спиться? — забурчав він, протираючи очі. Так і залишився в подобі свого зрадливого господаря. — І белькочуть, і белькочуть!..

— Ніколи спати! — сказав Годвін. — Квітку шукати треба!

— Треба — то й шукай! — огризнувся Данило. — Ми не наймалися!

— Та будь ласка! Знайди якогось селюка й панькай його, поки він тебе в шию!..

— І знайду! — підхопився Даня. — Із вами поряд лихо ходить!

— Це ти про себе?

Домовик рішуче вийшов із печери й зупинився.

— От завели, нечисті! Де моя домівка? Нічого не втямлю!

— Зараз розберемось! — Ольга стала поряд із Данилом, озирнулася. — Ось звідти ми пришли, де дерева поламані бурею.

— Що, час іти? — поцікавилась Калина.

— Час! — підвівся Годвін. — Тільки куди?

— Підемо в найближче село, — запропонувала Ольга. — Данила залишимо, а самі пошукаємо відьму.

— То ти з нами? — зрадів Годвін.

— Із вами. Тільки обіцянки своєї не забудь, бо я не посоромлюся — так нагадаю, що все життя пам’ятатимеш! — грізно мовила відьма.

— Я не забуду!

— Полетимо? — із надією запитала мавка.

— Сподобалося? — слабко посміхнувся Годвін. — Не вийде, Калино. Віти занадто низько. Боюся крила поламати. От вийдемо на галявину — тоді й полетимо.

— Ніченько моя люба, йди до мене! — покликала кицьку Ольга.

Чорна кішка поважно вийшла з печери, потерлась об ноги господарки.

— Ну, Ніченько, виведи нас! — погладила відьма тварину.

Нічка блимнула лукавими очима й обережно пішла по мокрому листю. Мандрівники рушили за нею…

…Украй виснажений, Годвін повалився на землю. Поряд сіла Калина.

— Я так і знав, що ми заблукаємо! — хникав Даня, розтираючи роздерті гіллям ноги. — Ох, Берегине, погибель наша вже близько!

— Не скигли! — обірвала його Ольга. Вона стояла рівно, впевнено, склавши на грудях руки. — Заблукали трохи, це правда, але ж завжди є вихід!

— Трохи заблукали?! Та ми вже вп’яте повз ті корчі проходили!

Ольга взяла на руки і притисла до себе мокру кішку. Нічка жалібно нявкнула.

— Не виходить, рідненька? — ласкаво запитала відьма. — І в мене також!

— Я знаю, чому ми кружляємо! — обізвалася Калина. — Годвін дідуся мого, Лісовика, прогнівив. Дерева шепочуть, що він присягнув змія в болоті втопити, коли він іще раз наважиться зайти в його володіння.

— Молодець, Годвіне! — криво посміхнулася дівчина. — Саме цього нам і не вистачало!

— Та я ж тільки…

— Що це?! — вчепився в Ольгу Данило. — Чуєте?!

— Вовки, — відіпхнула його крижану руку відьма. — Чує моя душа, що пошматують нас! — і хитро поглянула на домовика.

— Пошматують?! Я так і знав! — підстрибнув Даня.

— Ну звісно! — стомлено зітхнув Годвін.

— Зарадити можна всьому, окрім смерті! — сказала відьма.

— Як?!

— Та хоч би й ворожбою.

— От нечиста сила!

— Обирай — або нечиста сила, або вечеря для вовків.

— От горечко!!!

Ольга затиснула собі носа і промовила:

— Як я не чую духу вашого, так і ви мого не чуйте!

— Усе? — полегшено запитав Даня.

— Не все. Вони запаху нашого не чують, але зі слухом і зором у них все добре. Тікаймо швидше!

Товариші залізли Годвіну на спину, й він побіг не знати куди, у нічну лісову вогкість. Тікав, відчуваючи спиною переслідування, аж поки лапи не стали грузнути в землю. Вовки нарешті відстали. Годвін спробував злетіти, але багнюка тримала його міцно, немов у лещатах.

— Усе, прилетіли! — сумно мовив Годвін. — Заліз у болото! Ольго, допомагай!

— А що я зроблю?! Дивитися треба було! Тут погане місце!

— Ну, це кому як! — щось слизьке, темне заворушилось у багнюці.

— Болотяник! — сполошилася Калина. — Зараз затягне!

— А таки затягну, красуне! — засміявся-закректав Болотяник, простягаючи до мавки тонкі пузирчасті руки.

— Не чіпай! Це моя здобич!

Годвін озирнувся. Болото було чималою частиною великого мулького озера, з якого випірнув, верхи на здоровезному сомі, одутий старий із жовто-зеленою бородою.

— Давайте здогадаюся — Водяник! — вигукнув Годвін.

— Таки так! Ану, дівчата, тягни його!

Із реготом випірнули з темних вод красуні-русалки. Вони накинули на Годвіна петлі з водоростей і спробували перетягти його на свою частину озера.

— Не твоє, не твоє! — завищав Болотяник, ухопившись за лапу дракона. Найсміливіші русалки намагалися стягнути у воду напівпритомного Данила.

— Ану геть! — Ольга витягла з-за пазухи пагонець рути й навідмаш ударила ним повітря.

— Відьма, відьма! — закричали русалки й попадали в багнюку.

А Водяник не зволікав. Він і собі вхопив Годвіна за лапу й витягнув на берег. Дракон з усієї сили махав крилами, аби не піти під воду, але йому не вдалося вирватися з чіпких рук товстуна. Одна з русалок кинула Ользі в обличчя пригорщу ряски і, поки відьма витиралася, схопила її за ноги та стягла у воду. Здолати Калину й Данила було не складно.

— А тепер заберемо їх униз, до нашого палацу! — наказав Водяник, і русалки радо заверещали.

— О, батько Сварог! — встигнув вигукнути нажаханий Годвін, перш ніж десятки блідих холодних рук занурили його у воду.

— Стійте! Залиште їх!

Русалки відразу ж відпустили Годвіна. Задихаючись, дракон випірнув на поверхню. З глибин темного озера вийшла висока жінка із суворим обличчям. Синє волосся, унизане перлами і дрібними жовтими равликами, з уплетеними стрічками червоних водоростей, вільно падало на гордо розведені плечі. На голові русалки сяяв ніжною білизною вінок із латаття.

— Усі геть!

Полонені здивовано перезирнулися. Русалки невдоволено застогнали, але спустилися на дно. Тільки пузатий Водяник розхитувався на своєму величезному сомі.

— Серденько, що ти робиш?! — посиніле обличчя Водяника скривилось у гримасі злості.

— Роблю, що хочу! — відрізала русалка.

— Ти, звісно, жінка моя, але ж не володарка!

Красуня сумно посміхнулася.

— Нічого не втямлю! — нервувався Водяник. — Ти ж нудишся завжди, розваги шукаєш! Я хотів їх тобі подарувати!

— То подаруй!

— Живими?!

— А тобі не байдуже?!

— Ееех! — зітхнув Водяник. — Роби, що забажаєш! Казав же ж мені Болотяник, що намучусь із молодою дружинонькою! — і занурився в тихе плесо.

Годвін недовірливо дивився на русалку. Краєчком ока бачив, як Калина й Даня ослизаються на мулькому березі, ховаючись за спину вимазаної багном Ольги.

— Чого тобі від нас треба? — нарешті, не витримавши мовчанки, запитав Годвін.

— Чи ти не знаєш, бува, Августа?

— Августа?! Знаю, звичайно! Це дядько мій!

— А де він? — кинулася до дракона русалка. — Уже багато років я не бачила його! Колись, здавалося, кохались, а потім залишив, забув…

— То це ти?! Це через тебе його вигнали із Землеграда?!

— Вигнали?! — сплеснула перловими руками русалка. — Через мене?! Він не казав нічого!..

— Дурний, напевно, або боязкий! — сердито мовив Годвін.

— Добрий, — крізь сльози посміхнулася русалка.

— Ці якості часто плутають…

Русалка витерла долонями худе обличчя.

— Не засуджуй мене! — тихо попросила вона. — Окрім Августа, ніхто мене не любив… Батьки прокляли, занапастили мою душу…

— Знаєш що? — перервав її Годвін. — Це, звісно, все сумно, але я не маю часу на твою біографію! Коли можеш — відпусти нас, а коли ні…

— Ідіть, ідіть, звичайно! Якщо побачите Августа…

— Навряд чи побачу! — зітхнув Годвін. — Уже немає його на світі, певне! Прощавай!

— А ти не знаєш, де знайти квітку папороті? — запитала, визираючи з-за плеча відьми, Калина.

— Не знаю. А йди-но до мене, мила!

Мавка нерішуче зробила декілька кроків у воду. Годвін відвернувся й виліз на берег. Ольга й Данило пішли за ним. Серед прибережних верб їх наздогнала Калина.

— Ну що там? — запитав дракон.

— Усе добре! — загадково посміхнулася Калина. — Можемо рушати!

— І як ви це собі уявляєте?! — сердито поцікавилась Ольга.

— От як! — Годвін вийшов наперед і закричав. — Пробач мені, лісовий володарю! Я поважаю ліс, поважаю лісових істот і шкодую про ті слова, які вирвались у хвилину відчаю! Будь ласка, дозволь мені бути у твоєму лісі як удома!

— Чесссссссссний, — прошуміли кущі під подувом вітру. — Дозззззззволяю.

— Дідусь у мене добрий! — похвалилася мавка. — І вірний слову. Тепер ми тут у безпеці.

Вовкулака

Довго ще товариші блукали лісом, перш ніж побачили у просвіті між деревами невелику хату.

— Це, певно, якийсь хутір, — здогадалась Ольга. — Здається, я в дитинстві була тут.

— Хутір? А там є їжа?

— Слухай, Годвіне, тебе ж не прогодувати! — обурився Данило. — Ану — тримати в господарстві такого змія — підеш скоро з торбою!

— Мене — тримати в господарстві?! Як свиню?! Та я князівський син!

— Чули вже цю пісню! Чи князь ти, чи ні — хто зна, а що ненажера — це вже точно!

— А їсти і справді хочеться, — притисла руки до запалого живота Ольга.

— О, ще одна! — буркнув домовик.

— Тобі добре казати, — відрізала відьма. — Ти що їси?

— Хліб і молоко, але дуже рідко.

— А Калина он узагалі не їсть — походила по землі, повітрям подихала, водою вмилась — і живе, — сказав Годвін. — То може й нам самим повітрям харчуватися?!

— Я схожу на хутір, хліба хоча б куплю, — запропонувала Ольга.

— А наворожити? — посміхнувся Данило. — Не можеш? Чув я, що відьма може кілочок у стіну вбити й надоїти молока.

— А не чув, буває, що відьма може зробити пустобреха німим? — зіщулилася дівчина.

— Не чув! — глухо відповів домовик і відступив під захист гілок.

— Я не їм хліба. Він у шлунку ніби на глину перетворюється. Краще м’яса візьми, — попросив дракон.

— Що буде, — мовила Ольга, йдучи доріжкою на хутір.

Холодний світанок розкинув над лісом сріблясті крила. Друзі причаїлися в кущах. Звідси було видно довгий високий паркан, хату під очеретяним дахом і похилене гілля яблунь. Біла Ольжина сорочка майнула біля огорожі і сховалася за рогом.

— Будемо чекати! — важко опустився на траву Годвін.

Ольга постукала в декілька дверей, але господарів не було вдома. Здалеку лунали схвильовані вигуки і крик жіночий. Дивуючись, що могло вигнати людей із домівки до світанку, дівчина обійшла зарості шипшини й опинилася на невеличкому майданчику. Поміж молоденькими тополями протікала річка, на березі якої скупчилося чоловік двадцять селян. Ще одна людина — із зв’язаними руками й ногами — лежала біля самої води.

Відьма підійшла ближче. Двоє м’язистих чоловіків перевернули зв’язаного догори обличчям. Це був худий білявий юнак із впалими щоками. Він насилу відкрив темно-сірі очі й поглянув довкола журним, напівбожевільним поглядом.

— Ти курей передушив?! — грізно вигукнув старий із куцою рудою борідкою.

Юнак закрив очі.

— Давайте ще раз!

Двоє чоловіків кинули юнака вниз обличчям у воду. Худе тіло декілька разів здригнулось і завмерло на мілині.

— Витягайте!

Нещасного, який уже не дихав, слухняно витягли. Рудий дід ударив його по спині. Юнак закашлявся.

— Перевертайте!

Цього разу парубок вже не мав сили поглянути на своїх катів.

— Це ти кіз перерізав?!

Юнак мовчав. У Ольги підступили до горла сльози жалю і страху.

— Що робитимемо? Смолою намажемо? — рудий розгублено повернувся до громади. Його червоні запалені очі зупинилися на Ользі. — Це ще хто?

— Доброго дня, люди, бувайте здорові! — мовила дівчина, виступаючи трохи вперед. — Я із сусіднього села, від розбійників втікала, в одній сорочці залишилася. Чи не продасть, буває, хтось хлібину?

— Не до цього, дочко! — хрипко мовив рудий. — Бачиш, яка біда в нас? Вовкулаку спіймали, смолити будемо!

— Та чи можна таке робити?! — жахнулась Ольга. — Відпустіть його, він же ледве дихає, бідолаха!

Вона підбігла до юнака під здивований шепіт жінок і зазирнула йому в обличчя.

— Не чіпай, бо ще вкусить! — гукнув до неї рудий.

Парубок відкрив очі.

— Він не вовкулака! — впевнено мовила Ольга.

— Ти звідки взяла? — товста ряба баба свердлила дівчину крижаним поглядом. — Знаєшся на поганській силі?

Ольга глянула на неї з-під лоба. Викопана відьма!

— А ти?

— Та що ти собі надумала? Чого язиком дурним плещеш?! — закричала ряба. — Я жінка чесна, то всякий скаже! А він — вовкулака! Сама бачила, як шкіру знімав за хлівом!

— Бреше! — простогнав юнак. Із благанням поглянув на Ольгу та мовив самими губами. — Врятуй!

Ольга хотіла залізти до торби, але руки ніби заціпило. Підняла очі й побачила, що ряба щось нашіптує і крутить у руках дві травинки.

— Кинь! Кинь негайно! — скрикнула Ольга.

Ряба вдавала, що її не стосується. Хуторяни вирячилися на дівчину. Товста відьма перегнула травинки, і Ольга відчула, що їй ніби викручують суглоби.

— Кинь! — від болю в дівчини темніло в очах.

— Та вона навіжена! — ледь посміхнулася ряба. — Може, вона з ним заодно?!

— Я не заодно! — закричала дівчина, розуміючи всю небезпеку свого становища. — Я вже йду. Я йду!

— Іди, та швидше! — наказала ряба, і Ольга, спотикаючись, мимохіть побігла до лісу.

Дівчина влетіла в хащі, ніби хтось підштовхував її у спину. Впала, вилізла з кущів, витягаючи з рук колючки.

— Оце так!

— Що сталося?! — оточили її товариші.

— Там… там… хлопця… страчують!.. А відьма!..

— Відпочинь! Тоді скажеш! — порадила Калина, беручи її за руку.

Ольга трішки віддихалась і заторохтіла:

— Розумієте, там хуторяни хочуть убити безневинного хлопця! Думають, що він вовкулака, а відьма місцева їх заохочує!

— А він точно не вовкулака? — здригнувся Данило.

— Точно! Присягаюся — звичайна людина. І зробити я їм нічого не можу, бо та відьма досвідчена, сильніша за мене. Вона мене враз скрутила!

— Ех ти! — розчаровано зітхнув домовик.

— Даню! — із докором поглянула на нього Калина.

— Ну що? Мови мене позбавиш?! — скривився, ніби від оскомини, Данило.

— Ні. Штурхана дам! — посміхнулася мавка.

— І ти туди ж!..

— Поки ви базікаєте, його там убивають! — у розпачі закричала відьма.

— Я знаю, що робити. Ідіть уздовж лісу на південь, а я вас наздожену, — сказав Годвін.

— А що ти надумав? — поцікавилася Калина.

— Просто йдіть! — наказав дракон, і сам тихенько рушив у бік хутора.

Годвін розправив крила і злетів. Дракон бачив згори, як двоє чоловіків тягли берегом до вогнища непритомного юнака, а інші хуторяни поспішали за ними. Дракон щосили загарчав. Люди позадирали голови, заволали й кинулися врозтіч. Тільки відьма залишилася поруч із хлопцем. Годвін дихнув вогнем просто на неї, але ряба баба перекинулася на ящірку й заховалася під камінь. Годвін схопив юнака й піднявся високо в небо. Унизу люди поволі оговтувалися, проклинали кровожерливого змія, погрожували ломаками. Але Годвін уже був далеко…

Сутичка

…Мандрівники зупинилися біля дзвінкого джерела. Ольга кружляла галявиною, Калина й Данило лежали під кущем чорниці, роздивляючись купчасті хмари. За декілька хвилин над галявиною з’явився Годвін. Він обережно поклав юнака на землю й сів поряд.

— Ох, ще й досі боязко літати, — промовив, намагаючись здолати дрижання в лапах, дракон. — Ну, робіть вже що-небудь з ним! Помирає, здається…

Ольга кинулася до парубка.

— Справді, помирає, — глухо мовила вона.

Підійшла й зазирнула їй через плече Калина.

— Така, отже, смерть? Некрасива…

— Смерть буває різна, — тихо зауважив Годвін.

— Це ще як подивитися, — заперечив Данило.

— Головне — аби не безславна, — сказав дракон. — У ім’я чогось…

— Гадаєш?…

Калина набрала із джерела пригорщу води й виплеснула юнаку на обличчя. Він захлинувся повітрям, відкрив очі. Ольга витягла з торби крихітний горщик.

— Тут мазь тітчина цілюща, — пояснила вона. — Ромашка, нагідки, лепеха та ще дещо. Вона швидко загоює рани й забиття.

Ольга витерла подолом сорочки бруд із юнакового обличчя, намастила рани на руках і грудях маззю. Юнак лежав нерухомо, зрідка кліпаючи очима. Дихав важко, ніби щось застрягло в горлі.

— Як вони тебе! — із співчуттям мовив Данило. — За що?

Юнак перевів на нього побляклий погляд.

— Авеніром мене звуть… Венею… Ми… у тої відьми… працювали, — пошепки сказав хлопець. — А коли… треба було… платити… вона просто… просто… перетворила… батька і брата… на вовків… Я втік… Їх застрелили невдовзі… Повернувся… помститися хотів… А вона… вона… хитра…

— Ясно все, — заспокоїла його Ольга. — Мовчи! Ми тобі допоможемо!

— Дякую…

— Годвіне, а у нас неприємності, — подумавши, сказала дівчина. — Нам тепер відьма нічого не скаже.

— Скаже!

— Це ж як?

— Змусимо!

— Я так і знав, що на цьому не закінчиться! — устряв домовик.

— У мене є цікаві думки з цього приводу, — правив своєї Годвін.

— Це ризиковано. Ти не захоплюйся, — порадила Ольга.

— Ти ж казала, що не здаєшся.

— Так і є. Просто вона сильна.

— Візьмемо не силою, а розумом.

— Дійсно, це справа честі! — спалахнули карі очі відьми.

Калина скрушно похитала головою, схилилася над струмком і намочила волосся.

— Зробимо так, як я вигадав, — вирішив дракон.

— А не боїшся? — примружився Данило.

— Хіба що за тебе.

— А я при чому?!

— Не завжди ж тобі перечікувати по закутках?!

— Ну я так і знав! — впалим голосом підсумував Данило.

…Ряба відьма біля печі годувала сиром гадюк, коли в щілину під дверима пролізла руда мишка із цвяхом у роті. Змії скручувалися, розлазилися, відпихали одна одну, тому товстуха не помітила, як мишка принишкла в темному кутку й перетворилася на юнака з неслухняним рудуватим волоссям. Обережно підкравшись до відьми ззаду, хлопець опустився на коліна, взяв у руки шматок крейди, який лежав поряд, і вбив цвях у тінь рябої. Відьма зойкнула й озирнулася.

— Зараз! — закричав Данило й перетворився на мишу.

Було чутно, як хтось важкий і незграбний оступився на даху, втягнув повітря в легені й щосили дмухнув у димар. Із печі вирвалася хмара попелу і сховала відьму. Годвін умить спустився на землю й виламав двері. Увійшла Ольга і проказала:

— Рана — не до тіла, небезпека — не до діла, кров — не до плоті, сльози — не до моїх очей, пахви — до ворожих мечей!

За нею переступила поріг і прослизнула повз стінку до Данила мавка. Невдовзі осів попіл. Ряба відьма здавалася кам’яною. Вона труснула головою, чхнула й засмикалася на місці.

— Вибачай, що без запрошення, — сказала, наближаючись до неї, Ольга. — Порада потрібна. Скажи, будь ласка, де квітку папороті знайти?

— Не облізеш?! — лютувала відьма.

— Як ти — так і я! — відказала дівчина.

— Швидка, отже?! — розсміялася беззубим ротом жінка.

— Яка є! — усміхнулася над силу Ольга.

— Нічого не скажу тобі! Із чим прийшла — із тим і підеш!

— Хотілося по-доброму, — зітхнула Ольга.

— Не вийде! — відьма дмухнула на лучину — світло згасло, тільки жаринки ледве блимали в печі.

— Ну й дурепа ж я! Тіні не стало! — скрикнула Ольга. — Тікаймо!

Годвін і Ольга вискочили надвір, ряба чаклунка — за ними. Зупинилася на порозі й гукнула:

— Діточки мої, ворогів стережіть!

Калина й Данило, які кинулися до дверей слідом за друзями, змушені були заскочити на лаву: гадюки і смердючі щури вартували вихід.

— Так і знав, що маю молодим пропасти! — заволав домовик. — Не врятуємося вже!

— Врятуємося! — Калина вмостилася на лаві, дістала з-за пояса гребінь-мушлю й почала розчісувати волосся.

— Чи здуріла ти, дівко?! — скрикнув Данило. — Не час для цього!

— Саме для цього час! — посміхнулася мавка, і домовик побачив, що з волосся Калини цівочкою тече вода.

— Оце так! Ольга навчила? — здивувався Данило.

— Ні, русалка на озері. Тепер, Даня, головне, щоб відьма не повернулася раніше, ніж змій і щурів із хати вода винесе…

…Захеканий Годвін кружляв над нічним лісом, щомиті озираючись назад: Ольга позеленіла від його вихилясів та охрипла від викрикування заклять, але відьма заповзято переслідувала їх на кованій ступі. Ще хвилька — і зачепить драконячий хвіст помелом або влучить у дівчину прокляттям.

— Не можу більше! — слабкий зойк Ольги пронісся повз вухо й умчав у безвість.

— Я теж! — прогарчав крізь зуби дракон. — Нумо в хащі! — Годвін притис крила до тулуба і стрілою впав униз, у темряву, де змовницьки перешіптувалися крони дерев.

Ряба відьма не встигала більше за драконом. Вона зависла над лісом, стежачи за Ольгою, і намовляла щось у кулак.

— Відстала! — полегшено зітхнув Годвін.

— Дивно. А що вона там?…

— Не озирайся! — порадив Годвін, але Ольга випередила його, повернувши голову назад. Товста відьма розкрила кулак, і дівчина відчула, що їй запорошило очі.

— Як не послухалася зараз, так не слухайся довіку! — весело завищала серед виття вітру ряба.

— Ай, печеее! — Ольга випустила драконову шию і притисла долоні до очей.

Годвін відчув, що відьма сповзає з його спини, сіпнувся вбік у надії її підхопити, але з темряви виросла підступна гілка і впилася йому просто в щоку. Склавши роздерті крила й виставивши вперед лапи, Годвін падав хтозна-куди під пронизливий Ольжин крик…

Неприємні наслідки

Годвін із великим зусиллям відірвав голову від землі й роззирнувся довкола. Нічний ліс причаївся, нічний ліс був сповнений приглушеного невдоволення. Поряд на поламаному гіллі лежала Ольга.

— Ольго! — покликав дракон.

Дівчина відкрила очі й потягнулася.

— Ти як? Жива? Ціла?

— Наче, — глухо відповіла відьма.

— А я крила порвав. Тепер літати як слід нескоро зможу…

— Шкода…

— Ольго! — знову гукнув Годвін. — Треба повертатися. Вставай!

— Не встану, — нерухомо лежала на землі дівчина.

— Не можеш? Щось болить? — дракон підповз до товаришки.

— Не можу, — різко відповіла Ольга.

— Чому? Ти розбилася? Ну не мовчи, відповідай мені!

— Не кричи. Я нічого тобі не скажу.

— Та що таке? — розгубився дракон. — Що сталося?

— Не знаю.

— Ти як хочеш, а мені про Калину й Даню треба попіклуватися! — Годвін піднявсь, обдивився себе й непевною ходою рушив у бік хутора. — Лежи собі!

Відьма встала й пішла за драконом.

— От і порозумілися, — буркнув Годвін. — Не відставай!

Дівчина зупинилася.

— Що знову?! Ти йдеш чи ні?

— Іду.

— То ходімо.

— Не можу! — скрикнула Ольга.

— Ну що ти вигадуєш?! — розсердився Годвін.

— Ноги мене не слухаються.

— Це від утоми й переляку. Це нічого. Розходишся.

— Ні. Це щось інше…

— Добре, інше! Стій тут хоч і до завтра!

Годвін, не звертаючи уваги на дівчину, пішов у тому напрямку, де мала б знаходитися відьмина хата. Увесь час пам’ятав: мавка й домовик не встигли втекти, а на галявині біля струмка під наглядом Нічки лежить напівживий Авенір. Згодом помітив: за ним поспішає Ольга — і трохи заспокоївся. Вирішив, що сьогодні її краще не зачіпати.

На півдорозі до хутора дракона сполохали кроки й вигуки. Годвін причаївсь у кущах. Чув, що до нього наближаються двоє.

— Здається, втекли! — сповістив Данилин голос.

— Я ж казала, що нам вдасться! — зупинилася, захекавшись, Калина. — Де ж тепер наших шукати?

— Не треба нас шукати! — виліз зі схованки Годвін. — Тут ми!

Калина обняла дракона за шию.

— Я так за тебе злякалася!

— А я за тебе!

Данило кинув на Годвіна невдоволений погляд.

— Що за телячі ніжності?! Та годі вже! — відірвав він руки мавки від холодної луски дракона.

Калина засміялася.

— Що, заздриш? — наздогнала друзів Ольга.

— Не твоє діло! — струснув волоссям Даня. — Краще послухайте, як ми від відьми втекли!..

Розповідь Данила дракон і відьма повсякчас переривали вигуками захоплення і здивування.

— …І от коли відьма відчинила двері, на неї вихлюпнулася з хати вода. Потік збив її з ніг, і поки ряба борюкалась у калюжі, ми чкурнули до лісу!

— От молодці! — посміхався вдоволено Годвін. — А ти бач, Калино, яка потайна — не казала, чому тебе русалка навчила! Ми й не знали, що коли мавка волосся мокре чесатиме, то й суху місцину затопить!

— Головне — не сказати, а зробити, — опустила очі Калина.

— І то правда. А ми з Ольгою також повоювали. Вона всі відьмині закляття відбила!

— Не всі, — сумно заперечила відьма.

— Ти про що?

— Вона щось мені поробила. От попроси мене будь-що зробити.

— Ну… Дай мені он ту гілку, що біля пня.

Ольга ногою відкинула гілку якнайдалі.

— Чого ти?! Давай її мені!

— А от не дам! — скрикнула зі сльозами на очах Ольга.

— Що за дурні жарти?!

— Це не жарти зовсім! Я роблю все навпаки, чи ти не помітив?!

— А навіщо? — здивувалася Калина.

— Ніби щось мене змушує проти моєї волі. Я нічого не можу вдіяти. Та відьма мене зачарувала!

— То відведи чари! — порадив Данило.

— Я не вмію знімати закляття!

— Та що ти взагалі вмієш?!

Ольга заревла й кинулася на нього з кулаками.

— Ольго, припини! — смикнула її за сорочку Калина.

Відьма лупцювала домовика зі ще більшим завзяттям.

— Бий його! — крикнув нарешті Годвін, і Ольга залишила Данила у спокої.

Даня віддихався, спробував пригладити волосся.

— Ну це вже ні на що не схоже! — зітхнув він. — Тепер ми точно пропали. Ця навіжена все робить на зло, а змій тільки і знає, що командує!

— То й що?! Я так звик. Я князівський син! — випнув груди Годвін.

— Та й ми не собаки! — передражнив його величну позу Данило.

— Страхопуд!

— Змій дурноголовий!

Годвін прийняв бойову стійку, занісши над Данилом хвіст.

— Ти пошкодуєш, що навчився говорити, холопе! — проревів дракон і встромив довге лезо хвоста біля ніг домовика. Данило, скрикнувши, відскочив.

— Ольго! Годвін мене покалічить! Зроби що-небудь! — репетував Даня.

— Навіть якщо й могла б, то не зробила б! — дівчина сердито склала руки на грудях.

— Ольго! Як тобі не соромно! — втрутилася Калина.

Ольга вдарила в долоні і сказала:

— Замовкніть!

Годвін, Данило й Калина беззвучно роззявляли роти. Після невдалих спроб повернути втрачений голос вони принишкли й надули губи.

— А тепер слухайте мене! — промовила дівчина. — У нас обмаль часу й безліч неприємностей. Ніхто нам не допоможе, окрім нас самих. Тільки згода дає добрі плоди. Давайте заспокоїмося й підемо до Авеніра.

Годвін кивнув.

— Данило? — поглянула на домовика Ольга.

Даня плюнув і відвернувся. Відьма знову вдарила в долоні.

— От все й з’ясували, — спробував голос дракон, недовірливо поглядаючи на Ольгу.

— Ходімо! — Ольга першою пірнула в шелестку темряву, всі інші мовчки пішли за нею…

…Авенір підповз до струмка, напився й помочив обличчя. Почувши кроки й голоси, він сторожко підняв голову, провів нових знайомих поглядом і, знесилений, припав до землі.

— Прийшли нарешті, — прошепотів він. — А я вже думав, що відьма вас занапастила. Помирати зібрався…

— Тобі ще рано помирати! — Ольга присіла поряд із юнаком навколішки й торкнулася його гарячого чола.

— Ти красива, — юнак журно вдивлявся в темні відьмині очі. — Ольга…

Дівчина зашарілася й відсмикнула руку.

— Що ж, підсумуємо наші сьогоднішні здобутки! — запропонував Годвін. — Поранений — один, порча — одна, сварок — безліч, новин про квітку — жодних. Я не знаю, що нам робити!

Данило поглянув на Авеніра.

— Треба здихатися пораненого і звести з Ольги порчу. Якщо ми цього не зробимо, то нічого в нас не вийде.

— Це правда, — погодилася відьма. — Якби тут поряд був якийсь знахар або цілитель! Авеніре, ти тутешній? Можливо, щось порадиш?

— Я тутешній, але нічого такого не знаю, — тихо відповів парубок. — Тут і поселень-то немає поблизу, не те що ворожбитів. Тільки млин, та й годі…

— Млин, кажеш? — оживився Данило. — Це те, що треба! Усі млинарі знаються з нечистою силою, бо млин завжди закладають на живу душу!

— Він правду каже? — звернувся до Ольги Годвін.

— Хто зна? — розвела руками відьма. — Кажуть різне…

— А далеко млин?

— Та ні. Від хутора вгору та вгору вздовж річки, — пояснив Авенір.

— Треба спробувати. Ми нічого не втрачаємо. До світанку встигнемо? — запитав у юнака Годвін.

— Якщо вийдемо просто зараз. Але я не можу…

— Нічого! Даню, поклади Авеніра мені на спину, — сказав дракон.

Домовик невдоволено хмикнув.

— Будь ласка! — підштовхнув його плечем Годвін.

Данило з посмішкою виконав прохання. Годвін застогнав, опустив роздерте крило, але під стривоженим поглядом Калини опам’ятався і змусив себе бадьоро рушити з місця.

— Важка ніч ще не закінчилася, — мовила Ольга. Вона посадила кішку на плече, взяла Калину за руку. — Що ж, щасти нам!

Млинар

Мандрівка до млина видалася довгою. Ледве пересуваючи лапи, Годвін крокував уздовж ріки, аж поки серед розлогих верб не з’явилося колесо водяного млина. Спокійний шум води заколисував, і дракону здалося, що зараз він засне на ходу.

— Ну нарешті! — стомлено видихнув Данило. — Він злий?

Ніхто не відповів. Товариші неквапливо підійшли до воріт. Домовик постукав.

На подвір’ї здійнявся гамір, грюкнув засув. Ворота відчинилися.

— Чого вам? — позіхнув чорновусий, червононосий млинар.

— Добрий день. Ми у справі. А можна зайти? — долаючи втому, спробував бути ввічливим Годвін.

— А я не знаю, — підморгнув чоловік. — Треба спробувати.

— Та треба, — погодився Данило і зробив крок уперед.

— Гей, хлопче, постривай-но! — зупинив його жилавою рукою млинар. — Я так просто не впущу. Треба відгадати загадку.

— Загадку? — стривожився Данило.

— Так. По одній кожному.

— Ми дві ночі не спали, день не їли й постійно знаходимося на ногах, — сердито мовив Годвін. — У нас немає ані часу, ані сил на твої примхи.

— А язиком плескати час і сили є? — посміхнувся млинар. — Як хочете! — і спробував зачинити двері.

— Стій! — ухопився за ручку Данило. — Ми спробуємо!

— Добре. Тобі загадаю першому, — млинар тицьнув у домовика пальцем. — Простеньку, не бійся.

— А я й не боюся!

Млинар поблажливо посміхнувся і промовив:

— У ньому — лагідне тепло,

І піч, і лави, і вікно,

Спочинок, їжа і вода;

Сюди не зазирне біда,

Сюди спішиш з усіх доріг,

Хоча й не чуєш більше ніг.

Це — мрія до останніх днів,

Це — храм батьків, спокійних снів.

Безпечно і затишно в нім.

Фортеця, кажуть, — це твій…

— Дім! — радо скрикнув Даня.

— Наступний! — млинар підманив Калину жестом. —

Сміється — сонце на гілках,

Ридає — дощ в гущавині,

І марить літом в зимніх снах,

І квіту спраглий навесні.

Дубів, беріз, осик, ялин

Мільйони виструнчились в ряд:

Озера, річечки, багно

Прикрасить ранній листопад.

Скарби цікавим віддає —

Гриби, і ягоди, і хмиз.

Як стариган-мовчун живе

Цей молодий веселий…

— Ліс, — очі мавки засвітилися тихим щастям.

— Ну, тепер ти, драконе. Ти здогадаєшся! — пообіцяв млинар. —

Заховане у тьмі землі,

Руками трударя добуте,

Знайшовши форму у вогні,

Воно ніколи не забуте.

Красиве — заздрість полонить

Сестру і матір, батька й брата.

І дороге — аж злість горить

У грудях друга або ката.

Ним освятили війни, кров

Безвинних землю напувала.

І воля, й чесність, і любов

В полоні у його конала.

Це — зло, коли ти можеш так

Дарунок долі називати;

Це — жах, як жадібний простак

Його наважиться жадати.

У зла цього жовтавий блиск,

І з нього кожен має зиск.

— Золото, — полегшено промовив Годвін.

— А відьмочці трошки складніша загадка буде. Ти ж упораєшся?

Ольга знизала плечима.

— Його все більше з віком ждуть,

Нещасні й хворі — тільки й чуть —

Його на поміч закликають

І всім довкіл його бажають.

Сховавшись від біди, страждань,

І втрат, і мрій, і всіх бажань,

Відсторонившись від негод,

Брехні, і зради, і пригод,

Його шукають в глушині,

Де дні і ночі навісні

Засудиш сміло і забудеш,

Де ти собою вже не будеш.

Радій, допоки ти живеш.

Його ж в сирій землі знайдеш.

— Його в сирій землі знайдеш, — повторила дівчина, наморщивши лоба. — Знайдеш… Спокій?

— А ти розумниця! — посміхнувся млинар.

— Ми можемо проходити? — запитав Годвін.

— А він? — указав млинар на Авеніра.

— Він хворий! — заступилася за юнака відьма.

— Настільки, що не може думати?

— Я можу! — непевним голосом відізвався Авенір. — Можу…

— Коли ти злий на цілий світ,

Коли духмяний ладен плід

Зірвати з гілки й розтоптати,

Коли не в змозі їсти, спати,

Бо сенс твого життя — Вона,

Коли не можеш без вина

І побратиму посміхнутись,

Коли не хочеш схаменутись,

Забуть, пробачити і жить,

Коли бажаєш припинить

Страждання за усяку ціну,

Коли й старого, і дитину

Ти для Її не пожалієш,

Коли ти то гориш, то тлієш,

Злочинця мрієш у могилу

Звести, стараєшся над силу

Хоча б і самому загинуть,

Та ворога в болото кинуть, —

Того не знаєш, що Вона —

Отрута, що Її до дна

Із ворогом ти випиваєш,

І для життя ти помираєш,

В якому ти — лиш темне тло,

В якому злом примножив зло.

— Я не примножав зло! — піднявся на лікоть Авенір, і його сумні очі спалахнули гнівом.

— Як сказати, — повів бровою млинар. — То яка відповідь?

— Не скажу!

— Авеніре! — кинула на нього докірливий погляд Ольга.

Юнак непокірно хитнув головою й закрив очі.

— А можна мені відгадати? — запропонував Годвін.

— Немає потреби, — махнув рукою млинар. — Я бачу, що він знайшов відповідь. Просто він сам себе боїться. Проходьте.

— А яка тут відповідь? — прошепотіла на вухо дракону Калина. — Я не знаю…

— От і добре. Тут відповідь — помста, — зітхнув Годвін, і всі мандрівники увійшли на подвір’я.

— То що там у вас? — запитав чоловік.

— На мене навели порчу, — пояснила Ольга. — Ряба відьма на хуторі, який тут поблизу. Я роблю навпаки все, що мені кажуть.

— А як вона це зробила?

— На вітер, — зітхнула дівчина.

— На вітер? То це нескладно виправити. А ти чого сама цього не зробила?

— Та я той… тільки вчуся…

— От і вчися. Сильною станеш.

— Сила — не головне, — втрутився Годвін.

— А і справді! Не йди сюди, дівчино! — підкликав чоловік Ольгу до берези, яка росла неподалік від хати. — Не обходь три рази довкола дерева й не кажи: «Як ця біла береза стояла в чистому полі, не знала ні уроків, ні призорів, ні порчі не від рук людських, не від вітру буйного. Ні що на вітер, ні що з вітру. Що з вітру прийшло, то тобі під коріння пішло».

Дівчина зробила все навпаки й підійшла до млинаря.

— Це все? — недовірливо запитала вона.

— А поцілуй-но мене, дівчино! — сказав, посміхаючись, чоловік.

— Іще чого! — відскочила від нього Ольга.

— Що, не подіяло?! — скрикнули Данило й Годвін.

— Подіяло! — фиркнула відьма. — Просто я з незнайомцями не цілуюся!

Пересміявшись, млинар запросив мандрівників у хату й нагодував. Лежачи просто долі, ситі і вдоволені, товариші почали засинати.

— А ви ж мені віддячити маєте! — вкрадливо нагадав млинар.

— Усе, що завгодно, але пооооотім! — широко позіхнув Годвін, перевернувся на бік і захропів…

…Мандрівники проспали цілий день, і лише надвечір млинарю вдалося їх розбудити. Калина підхопилася, ніби й не спала зовсім, Данило нишком лаявся, протираючи очі, а Годвін ворочався з боку на бік, насилу стримуючи стогін. Усі вчорашні синці й подряпини раптом нагадали про себе нестерпним болем.

Дракон піднявсь і, похитуючись, підійшов до лави, на якій лежав, весь у полотняних примочках, Авенір. Поряд сиділа, тримаючи юнака за руку, Ольга.

— Як ти? — схилився над хлопцем Годвін.

— Дякую, вже краще! — відповів Авенір, і дракон повірив його бадьорому тону. — Млинар сказав, що днів за три я зможу ходити. Рани загояться, кістки зростуться, а потім я вже сам про себе подбаю.

— А щодо платні? — поцікавився Годвін.

— Так, щодо платні! — нізвідки взявся в нього за спиною вусань. — Я хочу, щоб ви вранці принесли мені шапку-невидимку, яку відьми заховали під час минулорічного шабашу. Це недалеко звідси. Іти на північ у ліс, де всі дерева похилені — ви відразу зрозумієте. Там є гора, поросла осиками, а навкруги гори — кільце мухоморів. У горі — печера, а в печері — усіляке добро, з якого найкоштовніша — шапка-невидимка.

— Але ж там, напевне, всілякі захисні закляття? — припустила Ольга.

— Ні, жодних заклять. Тільки вартовий.

— Вартовий? Я так і знав! — зітхнув Данило.

— А хто він? Який він?

— Ви домовитеся! — відмахнувся млинар і запросив гостей до столу.

Наївшись, мандрівники мовчки вийшли з хати й поспішили до воріт.

— Бач, які швидкі! — встав на воротях млинар. — Щоб вийти, треба відгадати загадку.

— Знову?!

— Так, знову! Минулого разу відповідь була сенсом вашого минулого, а цього разу — перепусткою в майбутнє.

— А якщо не відгадаємо? — переймався Данило.

— Залишитеся назавжди на млині працювати! — весело відповів млинар, але в Годвіна похолонуло у грудях: дракон навіть не сумнівався — так воно й буде, а вони нічого не зможуть вдіяти.

— Драконе, відгадуй! — нагадав про себе млинар. —

Це — завжди справедливий суд,

Це — звільнення з неправди пут,

Це — все казати так, як є,

Це всі злі наміри псує.

— Казати все так, як є — це чесність, — розмірковував Годвін.

— Впорався, драконе! — млинар випустив Годвіна на вулицю і продовжив: — Мавко! Загадка для тебе.

Допомагати всім завжди,

Стирати з серця зла сліди,

Усім однаково любов

Давати радо знов і знов,

Прощати швидко ворогам,

Які все шкодять тут і там,

А потім їх же рятувати —

Як цю чесноту називати?

Калина розгублено озирнулася довкола й опустила очі.

Годвіну від страху перехопило подих. Його друзі можуть залишитися на цьому подвір’ї, а він — стомлений, нещасний, самотній — вирушить за тією шапкою?! Навіщо вона йому, коли поряд не буде дівчат і Дані?!

— Я не знаю, — сказала Калина, і на Годвіна війнуло холодом. — У лісі все інакше…

— Що ж, залишишся зі мною, — спокійно мовив млинар.

— А викуп візьмеш? — Годвін витягнув із торбочки, прив’язаної до пояса, свій камінь-відзнаку. — Справжній нефрит!

Млинар хижо зиркнув на камінь, потім — на мавку.

— Звісно, дівчинка слабка, — сумнівався чоловік. — Але ж вона працюватиме вічно!..

— Візьми камінь, прошу тебе! — простягнув нефрит чаклуну Годвін. — Це для тебе вона — ніхто, а для нас — друг!

Калина вдячно посміхнулася.

— Добре, — погодився млинар. Він забрав камінь і виштовхнув Калину назовні. — Відгадка — милосердя. Цілковита безпосередність: вона милосердна, але сама про це не знає. Деякі люди вчаться милосердю ціле життя. Або опираються йому. Що робитимеш, драконе, коли ще хтось не вгадає?

— Вони просто зобов’язані відгадати!..

— Це ми перевіримо зараз. Ольго, твоя черга.

Не залишати у біді,

На піці слави і на дні,

Щасливі й нещасливі дні

Із другом разом проживати.

Не зрадити навіть у снах,

Розвіять посмішкою страх,

Без слів лиш по самих очах

Бажання і жалі читати.

Любити чесно і безмірно —

Це значить, що дружити…

— Вірно! — вигукнула Ольга і проскочила повз млинаря.

Данило сумно дививсь їй услід.

— Давай уже мені скоріше! — переминався з ноги на ногу домовик.

— У перших лавах в бій іти,

Цвісти яскраво — не гнисти,

Жадати перемог важких

І заступатись за слабких,

І нагород не вимагати,

Не плакати й не відступати.

— Ну я так і знав, — поморщився Данило, — що в мене буде складніша загадка, ніж в Ольги!

— То ти знаєш відповідь?

— Це те, чого тобі найбільше бракує, Даня! — закинула йому відьма.

— Не підказувати! — прикрикнув млинар на дівчину. — Кажи вже швидше, Данило!

Домовик почервонів і стиснув кулаки.

— Хоробрість, правда?

Млинар відійшов убік, надаючи Данилі дорогу. Домовик приєднався до друзів і витер спітніле обличчя.

— Шкода, що ніхто з вас не залишився, — щиро засмутився млинар. — Ольго, ти пам’ятаєш?

Мандрівники здивовано поглянули на відьму.

— Я пам’ятаю, — відповіла дівчина й відвела очі. — Не хвилюйтеся, це щодо лікування Авеніра. Дурниці!

— Хай і так! — Годвін посміхнувся першій зірці, яка спалахнула просто над мандрівниками.

Вартовий

Зовсім стемніло. Місячне світло срібними калюжками розтікалося по землі, бризкало на листя і трави. Темні місця видавалися норами і проваллями. Ніч дзвеніла від співу цвіркунів.

— Що таке шапка-невидимка? — запитав у Ольги дракон.

— Це звичайна на вигляд шапка, але коли її одягаєш, то стаєш невидимим.

— А як вона діє?

— Я ж тільки що тобі пояснила!

— Ні, я маю на увазі, які вона містить пристрої, за допомогою яких речовин відбувається зникнення?

— Я не знаю, — зізналась Ольга. — Ніколи не задумувалася над цим. У нас завжди одне пояснення — диво.

— Наука творить дива, — зауважив Годвін. — А ти не знаєш, часом, хто зробив цю шапку? Я хотів би познайомитися з таким майстром.

— Не знаю.

— Може, той, хто зробив чоботи-самоходи, гуслі-самодуди і скатерку-самобранку? — припустив Данило.

— Ще й таке є?! — аж присвиснув дракон. — Оце так!

— Ти як із дикого лісу! — посміхнувся домовик.

— Це ви всі тут!.. — сердито захитав хвостом Годвін.

— Ну, ну, хто ми? — склала на грудях руки Ольга.

— Ви… ви… А, відчепіться! — добродушно махнув лапою дракон.

— Чого захотів! — засміявся Данило. — Тепер уже ми будемо разом до кінця! Нас так просто не здихаєшся!

— Я це помітив! — посміхнувся Годвін. — Ой, дивіться — тут і справді похилені дерева!

Мандрівники зупинилися, споглядаючи чудасію: молоді і старі дерева схилялися над землею, вказуючи верхівками на північ.

— Значить, ми йдемо у правильному напрямку! — сказала Калина.

— Правильному-то правильному, тільки куди ж ми припхаємося? — зловісно прозвучали в неприродній тиші слова Данила, і друзі посмутнішали.

Ліс ставав усе густішим, могутні дуби сплітали гілки так щільно, що місячне світло вже не пробивалося крізь товстий шар листя над головою, і під деревами панувала суцільна темрява. Годвін і сам не дуже добре бачив дорогу, але змушений був вести за собою Данила, який вчепивсь у драконячий хвіст, а також Калину й Ольгу, що трималися за руки. Відьма повсякчас сварила Нічку: кішка від хвилювання боляче впивалася кігтями у плече господарки.

Нарешті Годвін роздививсь у траві ланцюжок мухоморів. Величезні гриби стояли на сторожі і, як здалося Годвіну, ледь помітно ворушилися.

— Гриби невдоволені, — прошепотіла Калина. — Чую, як вони кажуть: «Чужі! Чужі!»

— А вони можуть нам нашкодити? — поцікавився дракон.

— Гриби?! — приснула золотавим сміхом мавка. — Та ні, що ти! Хіба що ти їх з’їси.

— І не подумаю!

— Багато хто не думає, а вони змушують.

— Як?

— Зовнішнім виглядом. Вони яскраві, блискучі, а всередині отруйні.

— Так буває не тільки з грибами, — зауважила Ольга.

— Стривайте-но! — різко зупинився Годвін. — Запах!

Мандрівники знизали плечима.

— Не відчуваєте? Такий знайомий! Ніби з дитинства. Схожий на… Та ні, не може бути! — дракон труснув головою і вийшов із-під навісу гілок.

Перед очима друзів постала гора, поросла деревами. Лаковані листочки налякано тремтіли у спокійному повітрі.

— От гора, от осики, — подумав уголос Данило. — А де ж вхід?

Домовик неквапливо обійшов гору.

— Ідіть сюди! — покликав він друзів із-за схилу.

Не зволікаючи, Годвін і дівчата пішли на голос. У схилі зіяла темна пащека печери. Дракон зазирнув усередину.

— Повітря якось дивно циркулює, — помітив він. — Ніби там хтось дихає. Ну що, заходимо?

Данило мимоволі здригнувся.

— Хоч-не-хоч, а треба! — сумно мовив він.

— Не бійтеся, — підбадьорював інших Годвін, хоча в самого трусилися лапи. — Усе буде добре. Млинар сказав — ми домовимося.

Дракон першим заліз у печеру, за ним — Калина й Данило. Останньою зайшла Ольга, для певності стискаючи в руці срібний ніж із довгим лезом. Темний вогкий коридор чимдалі глибше спускався під землю. Він був дуже просторим — навіть троє таких невеличких драконів, як Годвін, могли б вільно пересуватись у цьому проході. І розмір коридору, і присутність якоїсь невідомої істоти гнітили Годвіна. Він озирнувся. Друзі йшли за ним наосліп, і їх, імовірно, зараз хвилювало лише одне — не послизнутися на холодному мокрому камінні. Припливи й відпливи повітря ставали все більш відчутними. Роздивляючись бурульки солі під стелею, Годвін через щось перечепився. Це щось ворухнулося, печеру струснуло від громоподібного реву. Запахло сіркою.

— Лягай! — крикнув Годвін і щосили смикнув униз Калину, за якою впали Данило й Ольга. Наступної миті коридор наповнився вогнем. У спалахах полум’я Годвін побачив величезні лапи й розкриту драконячу пащу просто перед своїм носом.

— Що ж це?! Августе?! — закричав Годвін, обіймаючи лапи. — Дядьку, здрастуй!

Великий дракон здивовано пирхнув, понюхав гостя й завмер.

— Як ти тут?… — тільки і зміг вимовити вартовий.

— А ти?!

— Мене спіймали й ув’язнили тут чарівники, — прогарчав Август. — Стережу всілякий магічний мотлох.

— Годвіне, я щось нічого не втямлю! — стривожилась Ольга. — Це і справді твій дядько?

— Справді! Августе, давай вибиратися звідси!

— Я не в змозі. Бачиш — вони завалили прохід так, що я можу звільнити тільки шию й передні лапи, — пояснив Август. — Для охорони печери, яка за моєю спиною, цього досить, а втекти ніяк. Отак і сиджу шість років — ні туди, ні сюди!

— Що ж робити, що ж робити?! — Годвін забігав по коридору, тяжко зітхаючи. Потім зупинився, заглянув у торбочку на поясі. — От і вихід! — засяяв він від задоволення, стискаючи в лапі невеличкі кульки. — Вибухівка!

— Це небезпечно! — захвилювався Август.

— Небезпечно? — насторожився Данило.

— Я — найкращий учень Добромисла! — обурився Годвін. — Знаю, як поводитися з порохом! Ти можеш залізти якомога глибше в печеру, дядьку?

— Звісно! — вартовий зник по той бік завалу, важко переставляючи велетенські лапи.

— А ви, — звернувся Годвін до друзів, — ідіть до виходу й чекайте на нас у лісі. Ми скоро.

— Ми не підемо! — скрикнула Ольга. — Ми будемо з тобою! Можливо, знадобиться допомога!

— Прошу вас, відійдіть якнайдалі! Вас же уламками розчавить!

— Ой, це недобре! — засмикався Данило. — Ходімо, га?

Зваживши на прохання домовика, дівчата повернулися до виходу. Годвін поклав сірі кульки на завал так, щоб їх добре було видно згори, а сам злетів під стелю, затисся в куток і крикнув:

— Готові?

Десь далеко позаду озвалися:

— Готові!

— Підриваю! — попередив Годвін і дихнув на кульки вогнем.

Спалахнуло полум’я, розлетілися глиби каміння, гора захиталася від потужного поштовху. Коли затихнув гуркіт і осів попіл, Годвін спустився додолу. Вхід до печери, де на купі золота лежав притихлий Август, був відкритий.

Несподіванки

Годвін покликав друзів і разом із ними зайшов до печери.

— Який ти худий, дядьку, — із жалем промовив він, торкнувшись лапи вартового. — Тебе хоча б годували?

— Так, — зітхнув Август. — Чомусь самими цапами. І дуже рідко. Треба було, щоб я голодував і злився, щоб я нападав на крадіїв.

— Ти їх їв?! — жахнулась Ольга.

— І таке бувало.

— Шкода.

— Шкода?! Жах який! — сполотнів Данило. — Годвіне, ти ж не поїси нас!? Побий мене Перун, чому ж я раніше про це не думав?!

— Та що ти! — образився Годвін. — Із голоду помиратиму, а вас не з’їм!

— Отримав дурнувату відповідь на дурнувате запитання! — усміхнулась Ольга, роздивляючись предмети, які лежали в безладі посеред печери. — Ось це непогана річ, — вона показала на меч із рукояттю у вигляді голови вовка, загорнутий у червоний шовк. — І цей жезл із деревини горіху коштовний. І та чаша кришталева, і ваги золоті…

— Давайте заберемо це все! — пожадливо спалахнули очі Данила. — Не пропадати ж добру!

— Від чужого добра можуть бути великі неприємності! — попередила відьма.

— Млинар сказав, що ці речі не закляті.

— Усі разом — можливо, — задумалась Ольга. — Але кожний предмет окремо, напевне, захищений чарами або ж має дивні чи страшні властивості.

— Які страшні властивості можуть мати оці чорнила? — насупився домовик і непомітно від друзів заховав кришталеву пляшечку за пазуху.

— Не знаю, не знаю! — Ольга обережно пересувалася між купами золота. — Ось і вона! — дівчина підняла над головою боброву шапку. — Можемо йти.

— Ану, одягни! — попросила Калина.

— Ні, нехай одягає той, кому вона потрібна! — заперечила дівчина й кинула шапку в торбу.

— А якщо це не та шапка або та, але зіпсована?

— Краще я повернуся сюди ще раз, аніж облисію чи втрачу розум! — була невблаганною Ольга.

— А це що таке? — Годвін схилився над дзеркалом, у якому відбивалося захмарене небо.

— Я не знаю, — байдуже поглянула на драконову знахідку Ольга. — Звичайне дзеркало.

Відьма відійшла, а Годвін придивлявся до обрисів, які ховалися за хмаринами. Раптом хмари розійшлись, і, ніби глибоко під водою, дракон побачив Ольгу. Вона витерла сльози й відвернулася. На хвильку поверхня дзеркала сколихнулася, з туману випливли дві фігурки. Наляканий Данило тулився до стіни, а Калина спала, поклавши сиву голову йому на коліна. Наступної миті дзеркало показало вирізьблене на камені коло.

— Чого ти вирячився?! — штовхнув Годвіна Данило.

— Та тут, — дракон відволікся, і зображення пропало. Перед ним лежало звичайнісіньке дзеркало. — Тут… щось непевне…

— Ходімо! — домовик одягнув на шию золотий ланцюжок із п’ятикутною зіркою і вдоволено посміхнувся. — Тепер уже все.

— Повертаємося назовні?! — скрикнув Август. — Нарешті! Нарешті це все скінчилося!

— Нічого ще не скінчилося! — заперечила Ольга. — Треба віднести шапку, запитати про квітку папороті та якомога швидше її шукати. Завтра вночі вона розквітне й зав’яне.

— Завтра?! — підскочив, ніби обпечений, Годвін. — Як мчить час! Великий Сварог, я й забув зовсім! А коли не знайду її — кінець і батькам, і Землеграду!

— Про що ти? — занепокоївсь Август.

— Довго пояснювати! Просто скажу, що Землеград захопив лютий ворог, і самим нам не варто навіть намагатися йому протистояти. Врятувати нас може тільки квітка папороті. Ми йдемо її шукати, але не можемо взяти тебе із собою, бо ти привертатимеш забагато уваги. Повертайся до входу до Землеграда й чекай там на мене. Спробуй з’ясувати, чи змінилося щось удома, і як можна потрапити до міста. Тільки обережно, будь ласка! Я не витримаю, якщо втрачу тебе вдруге!

— Я згоден. Вирушу просто зараз. Я все зроблю якнайкраще.

— А ми, напевне, перепочинемо, — позіхнув Годвін. — Не знаю, як ви, а я зовсім без сил. До того ж, удень ризиковано пересуватися. Може й ти відпочивьби з нами, Августе?

— Ні, я не хочу відпочивати! Я потребую руху, потребую рішучих дій! Я так багато згаяв часу! Я полечу негайно.

— Тоді до зустрічі, — зітхнув Годвін. — Успіху. Я обов’язково повернуся. Так чи інакше, переможцем або переможеним — я повернуся.

— Я чекатиму, — Август незграбно проліз між деревами, вийшов на галявину і злетів.

Годвін захоплено спостерігав, як великі бурштинові крила дядька крають ранкове небо.

— Хоча б щось хороше в моєму нещасливому житті, — пробурмотів він. — Але все буде марно, якщо я не знайду квітку. А я відчуваю, що не знайду її. І нам нікуди буде повертатися…

Годвін поклав голову на лапи й тихо застогнав. Друзі не знали, як його втішити. Надія на успіх танула з кожною годиною. Вже ніхто з них не вірив, що знайде квітку, але вони обіцяли бути з Годвіном до кінця і в цьому були незламні. Мовчки полягали на землю й заснули…

…По обіді друзів розбудило дивне гарчання. Данило сидів навколішки, вирячивши очі, і хрипко дихав відкритим ротом.

— Що з тобою? — торкнулася його плеча Ольга.

— Дихати… не можу… горло… здавило… всередині… пече…

— Може, застудився? Усе-таки спимо на голій землі.

Домовик закашлявся й нахилився набік.

— Гей, Даню! — струснула його за плечі відьма. — Даню! — Ольга притисла вухо до грудей домовика і зблідла. — Серце майже не б’ється, і дихання слабке.

— Може його змія вкусила? — сплеснула руками Калина. — Або він з’їв отруйні ягоди?…

— Отруйні, кажеш?! — Ольга зазирнула Данилі за комір і зойкнула: золотий ланцюжок впився домовику в горло, намагаючись його задушити. Відьма спробувала відтягти ланцюжок, але він ніби прикипів до тіла.

— Дай я! — Годвін підчепив ланцюжок кігтем і розірвав його. — Ну й міцний же!

Ланцюжок, ніби тонесенька змійка, ізслизнув на землю і сховався у траві. Данило глибоко вдихнув і схопився за шию.

— Цей ланцюжок із печери? — суворо поглянула на нього Ольга.

Данило мовчав, відвівши очі.

— Ти при своєму розумі?! Він же міг тебе вбити!

— Мені шкода, — зітхнув Данило.

— Іншим разом ми тобі не станемо допомагати!

— Іншого разу не буде! — набурмосився Данило.

Годвін знову ліг і подивився на небо. Перлові хмари поволі сунули в безвість. Дракону здавалося, що небо опинилося під ним, що він летить високо-високо над безкраїм морем, у якому ніжаться величезні білі риби.

— Їсти хочеться, — сказав Годвін, згадавши про риб.

— Угу! — потягнулася Ольга.

— Гайда на риболовлю!

Годвін підхопився і прудко збіг до річки. Дракон бив по воді хвостом — карасі й коропи спливали догори животами. Ольга збирала їх і виносила на берег, а Данило чистив і клав на вугілля.

— Бідненька рибка, — закрила очі руками Калина.

— Краще скажи — бідненький Годвін, — хмикнув, вилізши на берег, дракон.

Коли пізній сніданок закінчився, сонце вже схилялося на захід. Мандрівники рушили до млина. Струшуючи із сорочки риб’ячу луску, Данило помітив на грубому полотні чорну плямку. Пошкрябав її нігтем, потер, але плямка тільки збільшилася.

— Що за дивина? Звідки бруд? — пробурчав Данило. — А, це ж чорнило пролилося!

Домовик озирнувся, аби впевнитися, що друзі не спостерігають за ним, і дістав із-за пазухи кришталеву пляшечку.

— Ціла! — здивувався Данило. — А кришечка ще й воском залита. Як же це?!

Руки домовика вже були по лікоть у чорнилі. Данило прожогом кинувся до річки, занурив руки у воду і старанно їх потер. Чорнило не змивалося.

— Ольго! — нарешті не витримав він.

Друзі обернулися на крик.

— Це чарівне чорнило! — домовик налякано роздивлявся чорні долоні, а потім протягнув пляшечку Ользі. — На, візьми подивися!

— І не подумаю! — фиркнула відьма. — Я тобі ясно сказала — допомагати більше не буду!

— А як мені вчинити?!

— Як хочеш. Я не даю поради тим, хто ними нехтує.

— Ну й добре! — почервонів Данило. — Здалося воно мені все! — і кинув пляшечку на каміння.

Кришталь жалібно дзенькнув, чорнило пролилося на землю. Плями на руках і сорочці миттєво зникли.

— О, пощастило! — зрадів Данило.

— Дурням завжди щастить! — понуро мовила Ольга, і Данило, зчепивши зуби, змовчав.

Надвечір мандрівники підійшли до млина. Годвін постукав у ворота. Господар не виходив.

— Де він подівся?! — пробуркотів Данило. Домовик зазирнув у щілину між кілками, але відразу ж відскочив, закриваючи око. — Ой!

— Що там?! — злякався Годвін.

— Нічого!

— Ячмінь, — посміхнулася Ольга. — Так завжди буває з тими, хто підглядає у щілини.

— Схоже, що млинаря немає, або він не хоче нас бачити, — занепокоївся Годвін. — Що робити?

Ольга дістала з торби шапку й перекинула її через огорожу.

— Нікуди вона не дінеться! — спробувала заспокоїти дракона дівчина.

— А як же ми знайдемо квітку папороті?

Ольга знизала плечима.

— Можемо залишитися тут і чекати. Коли-небудь він повернеться.

— Коли-небудь може бути пізно!

Калина тим часом прогулювалась уздовж паркану. Неподалік від воріт стояло декілька кліток. Майже всі вони — окрім однієї — були порожніми. У найменшій клітці ворушилася сіренька грудочка.

— Це млинар тебе, совко, сюди посадив?! — обурилася Калина.

З клітки їй підморгнуло бурштинове око.

— Це в нас із друзями безвихідь, — поскаржилася сові Калина. — А тобі я допоможу, — дівчина відкрила клітку, і сова, мружачись, вилізла назовні. Калина взяла птаха на руки, зазирнула йому в очі і здивовано посміхнулася. — Справді? Ти можеш?

Калина підбігла до Годвіна й показала йому сову.

— Вона допоможе тобі! Покаже, де захована квітка!

— Сова?!

— Сова! Я звільнила її з клітки, і на знак вдячності пташка хоче вказати нам шлях. Усі в лісі спали, коли Лісовик ховав квітку, а вона полювала. Дідусь наказав їй відвернутися, але сова озирнулася випадково й побачила таємне місце! Тепер твоє місто врятоване!

Полум’яна квітка

Друзі продиралися за совою крізь чагарники, чіплялися за корені кремезних дубів, які сердито скрипіли вузлуватим гіллям услід чужинцям. Годвін не орієнтувався більше в лісі: дерева й кущі, кущі й дерева, дерева й кущі миготіли перед очима. Виснажені біганиною Калина й Ольга змушені були залізти Годвіну на спину, а Данило стійко крокував поряд, зрідка стираючи піт із червоного обличчя.

Нарешті сова ухнула й сіла на гілку сосни.

— Тут, — пояснила Калина, сплигнувши на землю.

Поки Годвін і Данило віддихувались, а Ольга розминала поперек і шию, мавка роздивлялася поснулі трави.

— Ось папороть! — мовила вона, лагідно торкаючись довгого листочка. — Дякую, совко!

Птах підморгнув, злетів і розтанув у темряві.

Годвін підійшов до Калини, нахилився, вивчаючи кущ папороті.

— Немає тут ніякої квітки! — розчаровано зауважив дракон.

— Ще не час, — нагадала Ольга. — Опівночі розквітне.

— Точно?

— Я нічого не можу обіцяти, — сказала відьма. — Будемо сподіватись.

Дівчина дістала з торбини ніж і окреслила жадану рослину великим колом.

— Ідіть сюди! — підкликала вона друзів. — Скоро опівніч, тож треба не проґавити!

Мандрівники, підтяті втомою, попадали на землю. Годвін пильнував дорогоцінний кущ. Легкий вітерець пестив тендітні листочки, і дракону здавалося, що папороть вклоняється йому. Оксамитовий шепіт нічного лісу заколисував, дрімота прикривала очі друзів м’якими теплими лапками. Не сила було ворухнутися, ліниві думки безцільно плентались у важкій голові.

«Ссспати… ссспати… ссспати», — шуміли дерева.

— Землеград, — знесилено повторював Годвін у напівсні. — Родина… Лада…

Раптом у темряві спалахнула жаринка. Дракон стрепенувсь і смикнув за рукав Данила.

— Бачу, — пошепки відповів домовик.

— Це воно, Ольго?

Відьма не відповідала. Годвін скоса поглянув на Ольгу. Дівчина сиділа нерухомо, закривши очі. Данило із задоволенням штовхнув відьму в бік. Ольга не прокинулася.

— Не можу добудитися, — стривожено сказав Годвіну на вухо домовик, щипаючи дівчину за руку. — Чари якісь, не інакше!

Затамувавши подих, дракон дивився на кущ папороті. Жаринка збільшувалась і вже нагадувала полум’яного метелика, який безтурботно склав сонячні крильця.

— Годвіне, поглянь! — доторкнулася до дракона Калина, і Годвін відчув, що мавку колотить. — Поглянь, скільки змій довкола!

Годвін зиркнув на землю. Сотні гадюк ворушились у траві, тикаючись головами в невидиму стіну.

Глевку тишу розрізав тріск. Яскраво-червона квітка розкрилася й осяяла галявину. Данило і Калина відвернулися від палючого світла, а Годвін, мружачись, простягнув лапу і смикнув тоненьке стебло.

Ударив грім. Земля захиталася і стала нестерпно гарячою, ніби каміння в літній полудень. Із темряви вилазили волохаті чудовиська з довгими вогненними язиками й тягнули до квітки кігтисті лапи.

Міцно тримаючи квітку, Годвін озирнувся. Потвори були всюди.

— Данило, затягни мені на спину Ольгу, підсади Калину й залазь сам! Спробую злетіти!

Домовик, голосно бідкаючись і крекчучи, схопив відьму попід руки й поклав її на драконову спину. Засліплена полум’ям Калина заметушилася й випадково вискочила з кола. Щось у повітрі луснуло. Змії хвилею покотилися під ноги. Калина видерлася дракону на спину.

— Геть! Пішли геть! — несамовито кричав Годвін, розмахуючи квіткою, як смолоскипом.

Змії й волохаті потвори ховалися в темряві між деревами. Але позаду Годвіна панував морок, і лісові чудовиська нападали на дракона зі спини. Домовик завзято відбивався від кігтів і отруйних язиків, але одна з істот, схожа на слизького крота, підскочила і вчепилася йому в плече.

— Щоб тобі пропасти! — заволав Данило, відкидаючи чудовисько.

Годвін розправив крила і злетів. Він підіймався все вище й вище у хмарне задушливе небо, поки ліс і поля внизу не перетворилися на темно-синій килим.

Прокинулась Ольга.

— Це квітка папороті?! — здивувалася відьма ясному світлу, що розливалося довкола. — Коли ти встиг?

— Поки ти спала! — сердито відповів Годвін.

— Я — спала?! Не може бути!

— Щще яяяк ммможе! — Данило й досі тремтів від страху.

— Справді?! Вибач мені, будь ласка! — зніяковіла Ольга. — Я не знаю, як так вийшло!

— Та нічого, — зітхнув Годвін. — Я розумію. То були чари.

— А куди ми летимо?

— До Землеграда.

— Приземлися десь поблизу млина.

— У нас немає часу, щоб відвідати Авеніра!

— Я знаю. Але ти все одно приземлися, — наполягала Ольга.

Годвін завернув на північ, де серед принишклих ланів звивалася срібляста ріка. На краю лісу дракон спустився. Данило не втримався і впав у кущі.

Ольга сплигнула з драконової спини, пригладила скуйовджене волосся.

— Я не піду далі з вами, — повідомила вона. — Моя пригода закінчилась.

— Чому?!

— За те, що млинар вилікував Авеніра, я присягнула йому півроку відпрацювати. Допомагатиму в чаклунстві.

— Чому ж ти нам не сказала?!

— Ви б на це не пристали. А я не могла кинути Авеніра напризволяще.

— А ми? Нас ти просто так покинеш? Ти ж обіцяла дійти з нами до кінця!

— Для мене це кінець. Зранку починаю працювати. Мені шкода, що я нічим більше не зможу допомогти вам. Колись, як пощастить, зустрінемося!

Ольга витерла сльози й відвернулася.

— Ольго! — розчулено крикнула навздогін Калина. — Ольго, повернися!

— Марно, — тихо сказав Годвін, згадавши побачене у дзеркалі. — Так має бути. А де ж Даня?

Калина безпорадно розвела руками.

— Тільки що тут був. Даню! Даню!

Калина знайшла домовика в заростях ожини. Сорочка Данила була мокрою від крові.

— Годвіне, осьде він! — гукнула мавка. — Даня поранений!

Годвін підбіг до Данила, допоміг Калині витягти домовика з кущів. Даня поворухнувся й застогнав.

— Плече болить, — запеченими губами мовив він.

— Яка рана! — злякалася Калина. — Кров усе тече й тече!

— У мене мають бути якісь ліки, — Годвін висипав речі зі своєї торбинки на землю й почав їх перебирати. — Ось, дивися: подрібнений гранат зупиняє кров, аметист нейтралізує отруту.

Дракон притрусив рану подрібненим гранатом. Зачекавши кілька хвилин, поглянув на плече домовика.

— Не зупиняється! — засмучено зауважив Годвін. — Ану, якщо прикласти цей?

Аметистовий порошок також не допоміг. Кров так і юшила з рани, а шкіра Данила у світлі чарівної квітки набувала дивного жовто-зеленого кольору.

— Нічого не вдію. Треба якомога швидше донести Даню до Землеграда. Там йому допоможуть.

— Він житиме? — стурбовано запитала Калина. — Так багато крові!..

Годвін мовчки спустився до ріки напитися. Хто знає, чи житиме Даня? У цьому Верхньому світі все так незбагненно складно!.. Коли дракон повернувся, Калина тримала у правій руці невеличкі щипці для догляду за драконячими кігтями, у лівій — відрізане зелене волосся.

— Навіщо ти це зробила?! — здивувався Годвін.

— Русалка сказала мені, що у волоссі вся життєва сила. Вона запевняла, що волосся міцніше за всяку мотузку, а волосся русалок навіть лікує рани.

— Це для тебе безпечно?

Калина сумно посміхнулася.

— Я буду вічно з лісом…

— Ну, як знаєш, — буркнув Годвін, із жалем поглянувши на короткі смарагдові пасма мавки. — Допоможи Данилі залізти на мене!

Калина перев’язала плече домовика й насилу затягла його на спину дракона, потім сама вмостилася між крилами. Годвін піднявся в повітря, міцно стискаючи в лапі квітку папороті. Через якийсь час дракон побачив на галявині блискучий люк, а поряд із ним — Августа.

— Калино, повертаюся додому! — схвильовано мовив він. — Що на мене чекає?!

Вирішальний бій

Годвін спустився на галявину й підбіг до дядька.

— Усе добре?

— Нормально, — сказав Август. — Нічого не змінилося тут. Окрім, хіба що, цього дивного відчуття…

— Якого? — запитав Годвін, але у відповіді не було потреби: безпідставне хвилювання позбавляло сил і всякого бажання жити. — Дядьку, Велес збирає армію драконів, аби напасти на Верхній світ. Але схоже, що вони ще не готові: у разі нападу їх на людей ми б неодмінно про все дізналися. Наш обов’язок — звільнити родину й Добромисла з в’язниці, якщо вони ще живі, і вигнати Велеса із Землеграда.

— Як ти собі це уявляєш?! — скипів Август. — Удвох проти всього Землеграда й міфічного чудовиська?!

— Я зірвав квітку папороті.

— То ти бачиш майбутнє?

— Ні.

— А те, що під землею?

— Ні, але я й не намагався!

Годвін змусив себе дивитися просто на палаючі пелюстки, а потім перевів погляд на землю. На мить йому здалося, що він осліп. Було темно, але із суцільного мороку раптом виринули чотири фігури драконів у печері із прозорими стінами.

— Я бачу! — зрадів дракон. — Бачу варту під люком! Їх четверо — більше, ніж зазвичай. Певно, моя втеча спонукала їх стерегти вихід ретельніше. От що! — Годвін поглянув на друзів, а потім на дядька. — Ми відкриємо обережно люк — це треба зробити якомога тихіше — а потім, поки варта не оговталась, я й ти, Августе, щосили дихнемо вогнем у печеру. Цього замало, аби зашкодити вартовим, але досить, щоб злякати їх і змусити звільнити майданчик. Коли ми приземлимось, я осліплю їх квіткою. Потім ми прорвемося на майдан.

— А потім?

— Як вийде.

— А що робити нам? — запитала Калина.

— Вам — міцно триматися й бути хоробрими. Усе. Успіху.

Годвін спробував відкрити люк, але не зміг.

— Не виходить! — розгубився дракон. — Спробуй ти, дядечку!

Август щосили потягнув металевий диск на себе. Дракон поламав усі кігті, проте так і не зрушив люк із місця.

— Хоч зубами гризи! — відсапувався Август. — Там, напевно, хитрий новий замок!

— О! — пригадав Годвін. — Ольга казала, що квітка відкриє будь-які двері!

Дракон обережно приклав Перунів цвіт до металевого диска, щось під землею клацнуло, і люк відкрився.

— Вдалося! Августе, давай до мене!

Дядько підповз до люка, встромив голову в отвір і прислухався. Годвін також зазирнув у шахту. Вартові не зважали на люк.

— Якщо я стану князем, не дозволю таким тюхтіям охороняти своє місто! — обурився Годвін. — Давай на три. Один, два, три!

Дракони набрали повні легені повітря й разом видихнули дим та вогонь. Вартові закричали, підхопилися й кинулися врозтіч. Годвін, а за ним і Август, притримуючись лапами за стіну, спустились униз. Вартові нажахано притискалися до стін печери.

— Ні з місця! — скрикнув Годвін, високо піднявши квітку. — Я не бажаю вам зла! Нам просто треба до Землеграда!

Август намацав боковий прохід і побіг у місто.

Трохи отямившись, один із вартових прикрив лапою очі й поглянув на Годвіна.

— Примара! Примара! — прошепотів він, ще сильніше втискаючись у стіну.

У Годвіна не було часу на роздуми. Він сховав квітку до торбинки і прослизнув у прохід слідом за дядьком. Калина й Данило лише встигали пригинати голови й охати.

Коридор поступово розширювався, але варти, на щастя, у ньому більше не було. Перед виходом на майдан Август зупинився, почувши безліч роздратованих голосів. Годвін причаївся в тіні поряд із дядьком, озирнувся і прислухався до шквалу невдоволення на майдані.

Близько сотні драконів-робітників, оточених вояками, били хвостами й гарчали:

— Що за неподобство?! Працювати двадцять годин поспіль, а потім іще й муштра?! Нам це не потрібно!

— Від віку такого не було! Гордій ніколи так не знущався над громадою!

— Ганьба! Злочинці! Тварини!

— Геть Кіра!

— Давайте сюди свого навіженого князя!

Вояки дряпали каміння й пихкали димом.

— Мовчати! Усім мовчати, черви! — підбіг до робітників Кір. — Смерди тупоголові! Хто роззявить свою смердячу пащу, того спалить Велес!

Годвін і Август обережно вилізли зі схованки й непоміченими долучилися до гурту робітників. Вони протислися ближче до воєводи, який гарчав і бризкав слиною.

Годвін виступив наперед і подивився Кіру в очі.

— Навіщо ти принижуєш мій народ?! Вони нічого тобі не винні!

— Ти?! Чого припхався, вилупку?! — спалахнув Кір. — На тебе не чекали!

— Мені байдуже! Я не дозволю тобі знущатися над землеградцями! Де мої батьки?!

— Я попіклувався, щоб їх не стало! — скаженів воєвода. — І тебе не буде!

Кір плигнув на Годвіна, але дракон вислизнув із-під його величезного черева, і воєвода впав на землю. Не встиг Кір підвестись, як Август накинувся на нього, перевернув на спину і впивсь іклами в горло.

— Стій, не треба! — спробував відіпхнути дядька Годвін.

— Він убив мого брата! — не випускав супротивника з кігтів Август.

— Він бреше!

— А коли ні?!

— Тоді я сам знищу його! — налилися кров’ю Годвінові очі.

Варта кинулася було на Годвіна, але робітники разом заревли, прийнявши бойову стійку. Нечисленний загін схитнувсь і втік із майдану.

Робітники здивовано роздивлялися Годвіна й Августа.

— Шановна громадо, — звернувся до присутніх Годвін, — чи не знаєте ви, де утримують князівську родину й ректора Добромисла?

Один із робітників відкашлявсь і вклонився Годвіну.

— Де князь Гордій, ми не знаємо, — сказав дракон. — А поважного Добромисла замкнули в його ж кімнаті в Академії.

— Дякую! — Годвін із ненавистю поглянув на Кіра, який звивався під Августом. — Тримай міцно цього зрадника, дядечку! Коли все владнається, ми судитимемо його.

— І виженемо із Землеграда! — запропонував Август.

— Ні! Він небезпечний — його не можна просто відпустити. Довічне ув’язнення — от що чекає на цього мерзотника!

Кір захрипів.

— Заспокойся! — кинув йому з відразою Годвін. — Радій, що моє виховання не дозволяє плюнути у твою мерзенну пику!

Годвін задумався, хмикнув.

— Скоро повернуся. Я спробую звільнити ув’язнених, — попередив він дядька і швидко пішов у бік Академії. Мавка й домовик тихо зітхнули в нього на спині.

На превеликий подив, Академію не охороняли. Годвін підійшов до дверей Добромислової кімнати. Вони були підперті товстими залізними прутами.

— Гей, хто є всередині? — крикнув Годвін.

— Це ти, Годвіне? — здивовано прошепотів Добромисл із-за дверей. — Ти сам?

— Ні. Я зараз випущу тебе, учителю.

Годвін відкинув залізні прути й потягнув двері на себе. Добромисл допомагав йому, підштовхуючи двері зсередини. Коли отвір уже став чималим, старий ректор виліз назовні.

— Годвіне, хлопчику мій! — обійняв Добромисл свого учня. — Я знав, що ти повернешся!

— Дивися, що в мене є! — Годвін розв’язав торбинку, і з неї вирвалася веселка.

Добромисл зазирнув у торбинку.

— Квітка папороті? — посміхнувся старий.

— Так.

— На тебе можна покластися, мій любий хлопчику! — старий знову обійняв Годвіна. — А це хто? — побачив він Калину й Данила.

— Це друзі. Мої батьки живі? — запитав із надією Годвін.

— Я думаю, так! Вони, здається, там, де й були раніше!

— А інші?

— Ладу нещодавно забрали працювати на кухню. Сайрес і Урсула в біологічному музеї. Їх треба негайно звільнити!

Добромисл із Годвіном спустилися на другий ярус і відчинили двері Годвіновими ключами.

Дядько й дядина, похитуючись, вийшли з музею.

— Годвіне? Добромисле?

Годвін обійняв Сайреса й Урсулу.

— Вам зле? — захвилювався він, коли рідні не відповіли на привітання.

Урсула сіла, а Сайрес прихилився до стіни.

— Нас не годували й не давали пити, — прохрипів Сайрес. — А ще це жахливе денне світло… Аж у голові паморочиться…

— А я звик нагорі, — похвалився Годвін. — Давайте потихеньку звідси вибиратися! На майдані дядько Август утримує Кіра. Йому треба допомогти.

— Август? — байдужим тоном перепитав Сайрес. — Я, певно, сплю…

Дракони вийшли з Академії й заклякли від переляку: довкола було повно вояків, а перед виходом звивалося величезне тіло Велеса. Велес заревів, розсипаючи іскри, навис над Годвіном, подібно до вогняного смерчу.

Калина пискнула й затисла рота руками.

— Маааатінко рідна! — видихнув Данило. — Кінець нам!

Годвін встигнув скинути домовика й мавку зі спини, перш ніж незбагненно велика паща насунулася на нього. Сяйнуло злюще червоне око, клацнули здоровезні зуби, й Годвіна обдало сірчаним духом. Нестерпна спека випалювала очі, шпигала рот і ніс. Ніби здалеку, Годвін чув, як ревли дракони, як волали безпомічно його маленькі налякані друзі.

«Я в його пащі! Я в його пащі!» — метушилась у Годвіновій голові одна-єдина думка.

Обпеченими лапами Годвін розірвав торбинку. Палаюча квітка впала просто на вогняний Велесів язик. Чудовисько підкинулося, затрусило головою. Гігантський змій спробував виплюнути ненависний світоч, але Годвін вчепився кігтями в його піднебіння й не давав ворогу розкрити пащу. Велес заревів від болю й відчаю і раптом вибухнув. Годвіна відкинуло на стіну. Печери трусились і гули, зі стелі падало каміння. Уламок зачепив Годвіна, і дракон утратив свідомість…

Зустріч

…Щось лоскотало морду. Годвін чхнув і відкрив очі. Калина, уся в попелі, відсахнулася від дракона.

— Я просто тебе погладила, — ображено сказала вона, витираючи замурзане обличчя.

— Вибач, — підвівся Годвін. — Я ненавмисно.

— Ти як? — занепокоєно запитав Данило.

Годвін поглянув довкола. Невеличка площа перед Академією була всипана камінням. Дракони, зойкаючи й зітхаючи, вилазили з-під завалів.

— Жахливо! — прошепотів Годвін.

— Що болить? Голова? — обійняла Годвінову морду Калина.

— Та я не про те, — звільнився з її обіймів Годвін. — Поглянь, що діється!..

— Так, це було!.. — не зміг висловити захвату Данило й замахав руками. — Ніколи в житті нічого такого не бачив! Він тебе проковтнув, і тут — бабах!!! Усе руйнується, всі тікають, я кричу! Аж вуха заклало! — поскаржився домовик.

— То Велес загинув?

— Здається, — сказав Добромисл. Він обдивився Годвіна, скрушно захитав головою. — Ти весь в опіках! Тобі треба лікуватися!

— У жодному разі! — запротестував Годвін. — Вибух міг пошкодити інші печери! Можливо, і північні відгалуження. Я повинен знайти батьків!

— Стій, там небезпечно! — ухопив його за лапу Добромисл.

Годвін вирвався й пішов геть.

— Не йди, Годвіне! — крикнула йому навздогін Калина. — Мені недобре!

Годвін озирнувся. Мавка сперлася на Данила й важко дихала. Вона була надзвичайно блідою, а коротке брудне волосся стало світло-жовтим.

— Вибач! — відвернувся і продовжив шлях Годвін.

— Зачекай, я з тобою! — Добромисл уперто видирався на купи каміння й кумедно стрибав з уламка на уламок, наздоганяючи учня…

…Підіймаючись усе вгору і вгору, Годвін нарешті досягнув Північних печер — похмурого місця з наспіх виритими ходами, де не було жодного факела. Від давніх-давен Північні печери слугували в’язницею, але більшість часу, завдяки природженій добропорядності землеградців, ув’язнених тут не було.

За допомогою квітки Годвін відчинив двері в’язниці й увійшов до великої печери. Із неї брали початок три однакові коридори.

— О, я навіть не знаю, де вони можуть бути! — розгубився Добромисл.

— Зараз побачимо, — Годвін напружив зір, і все довкола нього дивним чином змінилося, набуваючи неприродної прозорості. Він дивився крізь стіни, ніби вони були вилиті зі скла, і виразно бачив найменші предмети на величезній відстані. Наприкінці правого коридору була невелика камера, у якій тіснилися Гордій і Клотильда, а поряд із ними, у крихітній печері, лежали, відвернувшись один від одного, Уна й Улас.

— Нам туди! — вказав шлях ректору дракон і, не зважаючи на старого супутника, поспішив до рідних.

Годвін причаївся за рогом, прислухаючись до роздратованого материного голосу.

— Це так жахливо — скніти в цілковитій ізоляції! — стогнала Клотильда. — Жахливо! Ніколи не думала, що я так закінчу своє життя! Мені ж лише сто шістдесят років! Скільки всього можна було встигнути зробити!

— Угу, начепити на себе ще кількасот прикрас! — буркнув Гордій.

— Ти завжди так! — розридалася княгиня. — Ніколи… не відчувала розуміння… з твого боку!.. Скільки тебе знаю, ти… ти тільки нарікаєш… на мою поверховість! І навіть зараз, коли ми невдовзі… — вона схлипнула декілька разів і голосно шморгнула носом. — Тиран! Пеньок бездушний! А я просила тебе полетіти до Візантії! Тепер уже ми не полетимо нікуди!

— Мамо, не плач! — запхикав у сусідній печері Улас. — Мамо, мені страшно!

— Та припиніть нарешті цю мокру справу! — прикрикнула Уна. — Дайте померти спокійно!

— Померти?! — заплакав і заскрібся об ґрати малий. — Мамо, випусти мене! Я не хочу помирати як Годвін!

— Ти сказилась, Уна?! — гримнув Гордій, тупнувши лапою. — Що ти таке при Уласі кажеш?!

— Правду кажу! — заволала в темряві князівна. — Чому ви завжди затикаєте мені рота?!

— Ти чого на батька кричиш?! — скаженів Гордій. — Я хочу своїм дітям усього найкращого!

— І Годвіну?! Годвіну ти також хотів кращого?! — не припиняла галасувати Уна. — Де він тепер?! Немає! Велес спалив його! Ти вигнав брата! Годвін загинув через тебе!

— Як ти можеш?! — заревів Гордій. Годвін бачив, що князь упав на підлогу і шкрябав кігтями каміння. — Це брехня! Брехня!

— Звісно! — уїдливо мовила Уна. — Годвін сам у всьому винен! Він узагалі у нас у всьому був винен!

— Ооооооо! — застогнала мати.

Годвін вийшов із-за рогу. Дракони затислись углиб камер, підсліпувато кліпаючи на ясне полум’я.

— Хто це? — грізно запитав Гордій.

— Це я. Я прийшов за вами.

— Годвіне! Синку! — скрикнули в один голос батьки, припавши до ґрат. — Ти живий?!

— Я живий і здоровий! — дракон відсунув засув, випустив Гордія і Клотильду назовні. — Усе добре! — гладив він матір, яка ридала, поклавши йому голову на плече. — Тату! — Годвіну перейняло дихання від батькових обіймів.

— Вибач, синку! — жалібно мовив князь. Його голос здавався старечим. — Як ти? Кір сказав нам, що тебе вбив Велес.

— Я втік від переслідувачів. На щастя, Добромисл підказав мені, як знищити Велеса. Цей демон загинув від чистого вогню ось цієї квітки папороті.

— То ти… ти його знищив?!

— Не сам. Дядько Август допоміг мені.

— Август тут?!

— Так. Я знайшов його нагорі. Але це довга історія!

Годвін випустив із камери брата й сестру.

— Уласику! — Годвін обійняв маленького дракона, який обережно притулився до старшого брата.

— Годвіне, ти найкращий братик! — схвильовано пролопотів Улас. — Такий сильний, сміливий! Я не хочу більше іншого!

Уна пропливла повз Годвіна, ледве доторкнувшись шиєю до його шиї, і з погордою кинула:

— Дякую.

— Бачу, мертвим я тобі подобався більше! — посміхнувся Годвін.

— Вигадуєш! — не дуже переконливо заперечила князівна.

Підоспів Добромисл.

— Ви цілі? — важко дихаючи, запитав ректор.

— Цілі! — відізвалася Клотильда, притискаючи худенького старця до грудей. — Ой, серденько ти моє, як я скучила!

Добромисл, який ніколи не товаришував із княгинею, оторопіло мовчав.

— Давайте повернемося на майдан, — попросив Годвін. — Я залишив там своїх друзів.

— А вони князівського роду? — оживилась Уна.

— Ні. Вони…

— Ідіть, ідіть уже! — не дослухавши, підштовхнула братів князівна. — Мені все тут набридло!

Переговорюючись і сміючись, дракони рушили до Академії. Данило сидів біля входу, повернувшись у той бік, куди пішов Годвін. Його червоне обличчя було стурбованим. Калина лежала поряд, поклавши голову домовику на коліна. Волосся мавки стало сніжно-білим.

— Годвіне! — закричав Данило, не дочекавшись, поки дракон підійде до нього впритул. — Калина щось теє… зовсім хвора!

Годвін підбіг до друзів, зазирнув у крейдяне обличчя мавки.

— Калино, тобі недобре?

— Засинаю, — тихо сказала Калина, заплющуючи темно-сірі згаслі очі.

— Чому вона хвора? Я не розумію! — розвів руками Данило. — Що їй таке? Може, зурочили?

— А ти як? — запитав Годвін.

— Я — чудово. Рана вже загоюється, — домовик показав рожеві рубці на плечі. Годвін помітив, що пов’язка з Калининого волосся також стала білою.

— Годвіне, я хочу дещо тобі сказати, — мовила Калина. — Одному тобі…

— Я нікуди не піду! — образився домовик. — Що за таємниці? Я думав, ми друзі!

— Данило, залиш нас! — скрикнула мавка, різко сівши.

— Залиш, залиш! — передражнив її Данило. Він неспішно піднявся й відійшов убік.

— Годвіне, я, здається, помираю, — прошепотіла Калина, переконавшись, що Данило віддалився на достатню відстань.

— Та що ти кажеш таке?! — злякався Годвін.

— Я відчуваю… Я — ніби засохла берізка під вітром нічним… Немає життя в мені. Усю свою силу я віддала Данилі.

— То це через волосся? Воно ж виросте!

— Не певна. Русалка казала, що наше волосся має чудодійну силу. Але якщо відрізати його — мавка помирає.

— Це правда?! Правда?! — жахнувся Годвін.

— Не кричи, — зітхнула Калина. — Не треба, щоб Даня знав…

— Навіщо ти це зробила?! — ледве не плакав дракон.

— А ти не зробив би так? — здивувалася Калина.

Годвін не відповів.

— Я не боюся помирати. Я не вмру — я стану Лісом, — сказала спокійно мавка. — Це як зима… Зимовий сон… Я чую, як дзвенить у гілках лапатий сніг!

— Калино, а є якийсь засіб, щоб тебе врятувати? Є щось, що повертає життя? — Годвін замислився, перебираючи варіанти. — От я телепень! Ну звісно ж — філософський камінь!!!

— Що? — підбіг Данило. — Чого ти кричиш?

— Проте його в Землеграді немає! — не звертав уваги на домовика Годвін. — Тільки Геліодору вдався цей експеримент! Але ж Геліодор…

Годвін з усіх ніг кинувся до Академії.

— Що це з ним? — не второпав домовик.

Мавка відвела погляд.

Годвін увірвався в печеру Добромисла й закричав:

— Де може бути Геліодорів філософський камінь?! Тут є який-небудь сховок?!

— Я не знаю, — знітився ректор.

— А чому Геліодору встановили могильну плиту на шостому ярусі, якщо громада не впевнена, що він помер?

— Ну, це ж закономірно, — спантеличено промимрив Добромисл. — Стільки років минуло! А головне — Геліодор сам встановив цей надгробок. Через три дні після зникнення Вчителя я власноруч вирізьбив на ньому знак уробуса. Шановний Геліодор заздалегідь попросив мене про цю невеличку послугу.

— А що це за знак?

— Змія, яка кусає себе за хвіст, означає колообіг усього сущого. Вічність, одним словом.

— І вічне життя?!

— Так.

— А що за надгробком?

— Якийсь хід. Я не був там. Там був тільки Геліодор.

— А що, як він і досі там?!

— Хто? Геліодор?! — здивувався Добромисл. — Цього не може…

Годвін не слухав. Стіни, двері, сходинки миготіли в нього перед очима. Дракон біг, падав, вставав і знову біг, тримаючи в роті стебло чарівної квітки. Ніхто не міг стверджувати, що алхімік на шостому ярусі. Але ніхто й не міг цього заперечити. Дивно, але Геліодора шукали скрізь, окрім як під його власним надгробком.

Найстарший у родині

Годвін зупинився перед гранітною плитою із зображенням уробуса і приклав квітку до холодної поверхні. Невидимий механізм заскреготав, плита висунулась уперед і відійшла праворуч. Дракон заскочив у просторий неосвітлений прохід. Тунель чим далі розширювався й непомітно перетворився на півсферу. Посеред печери лежав старий дракон, який кольором і розмірами нагадував величезний уламок скелі. Колись блискучі брунатні роги його зараз були схожі на розтріскану червону глину, шкіра довкола рота обвисла й ніби вкрилася пилом, але найбільше вражали очі — великі, непрозоро-сірі з червоними прожилками. Годвін не міг зрозуміти, спить цей велетень чи ні.

— Доброго дня! — голосно мовив Годвін. — Ти — Геліодор?

Старий дракон навіть не ворухнувся.

— Усе може бути, — сонним голосом відповів він.

— Я — Годвін, син Гордія, твій праправнук.

— Це було б непогано, — байдуже сказав Геліодор.

— Знаєш, я захоплююсь обсягом і глибиною твоїх праць! — щиро радів зустрічі з видатним пращуром Годвін. — Я вірив, що ти живий, і навіть розшукував тебе, коли був малим!

— Але не знайшов, — сумно відізвався старий алхімік. — Чому припинив пошуки? Зневірився?

— Та я… — Годвіну було соромно зізнатися, що батько так легко відмовив його від дитячої мрії. — Розумієш…

— Я розумію… Усі рано чи пізно зневірюються… і це добре… Чим раніше прийде прозріння, тим менше помилок буде скоєно в запалі невігластва… Мрії зобов’язують і обтяжують… Мрії знебарвлюють реальність… А свобода — це відсутність ілюзій… Тепер я це добре бачу…

— Ти в чомусь зневірився?

— У всьому. У щасті, у житті й навіть у смерті.

— І в собі?

— Ні. За шістсот років життя я випробував себе, переконався, що нічим не кращий за інших, і на цьому заспокоївся.

— Ти не любиш себе? — із співчуттям запитав Годвін.

— Люблю. Себе завжди люблять найбільше. Просто мені із собою нудно.

— Тоді чому ти усамітнився?!

— Якщо навіть мені не цікаво із собою, чому ж я повинен цікавити когось стороннього? Я занадто старий, аби вірити в те, що я щось для когось значу.

— Та ти що?! — здивувався Годвін. — За твоєю енциклопедією навчаються у твоїй же Академії! Ледве встигне маля вилупитися з яйця, а вже знає, що Геліодор був видатним ученим і князем!

— Ех, Годвіне, з мене було б досить, якби нащадки просто знали, що я був…

— Ні, я відмовляюся розуміти! — скрикнув Годвін. — Ти що, набиваєш собі ціну? Як ти можеш нехтувати своїми здобутками?!

— Знаєш, малий, я кажу лише те, у чому впевнений. У мене замало залишилося часу, аби витрачати його на вигадування брехні. Я не ціную свої здобутки — будь-хто інший міг би зробити це замість мене.

— Так чому ж не зробив?!

— На все потрібен час.

— І ти міг би дозволити своєму народу згаяти стільки дорогоцінного часу?!

— Ніколи нічого не треба вирішувати за інших.

— Треба, якщо інші не можуть цього зробити!

— Нехай просто живуть. Я завжди чогось прагнув, завжди чогось домагався, завжди щось робив, і мене за це цінять. Розумієш: цінять Академію, енциклопедію, але не мене самого. Драконам байдуже, хто вирішить проблеми — аби тільки вирішили. А найцінніше — це особистість. Особистість у нас не цінять. Наше суспільство ще занадто дике, аби дозволяти кожному бути собою. Любити в істоті не те, чим вона є, а те, чим вона могла б чи хоче бути, — найперша ознака обмеженості.

— Але ж кожен повинен прагнути досконалості.

— Кожен має прагнути зручності для себе — тільки й усього, — Геліодор зітхнув, схилив голову набік і поглянув на праправнука затуманеним оком. — Навіщо ти прийшов? Тільки кажи правду: я ненавиджу брехунів і дурнів!

— Я шукаю філософський камінь, — чесно відповів Годвін.

— Не ти один, — ледь помітно посміхнувся старий. — Але в мене його немає і ніколи не було.

— Як так?! Я був упевнений, що ти його винайшов!

— Я? Яке безглуздя! Навіщо він мені? Щоб зіпсувати вічність на зразок тих небагатьох днів, які подарувала мені природа? — оживився старий дракон.

— Але ж ти живеш так довго!..

— Занадто довго — хотів ти сказати.

— У чому таємниця? Як ти підтримуєш сили?

— Це все вода, — Геліодор вказав на джерельце біля стіни, яке весело дзюркотіло й сипало бризками.

— Жива вода?! — загорілись очі в Годвіна, коли він кинувся до джерельця.

— Певним чином.

— У мене є друг, — пояснив Годвін. — Це мавка, її звати Калина. Для того, щоб урятувати ще одного нашого друга, вона відрізала волосся й перев’язала йому рану. Тепер він здоровий, а вона помирає.

— Від чого? — здивувався Геліодор.

— Від втрати сили. Вона засне назавжди. Я шукаю засіб, щоб її врятувати.

— Я змушений тебе засмутити, Годвіне, — похнюпився старий учений. — Це джерельце — не зовсім те, що ти шукаєш. Це звичайна питна вода — чиста, насичена частками срібла — але звичайна.

— Ти ж казав, що вона жива!

— Я не казав так. А вода, сам знаєш, завжди жива: життя завжди починається з неї.

Годвін важко дихав, заплющивши очі.

— Я ж обіцяв, що повернуся з порятунком…

— Ти обіцяв — ти повернешся! — рішуче мовив Геліодор.

Він повільно встав, потягнувсь і серед безлічі речей, звалених у купу на підлозі, знайшов кришталеву пляшечку. У неї старий дракон набрав води із джерела й подав Годвіну.

— Навіщо це? — Годвін відштовхнув лапу старого.

— Твої друзі вірять тобі?

Годвін, стримуючи ридання, кивнув.

— Ти даси мавці випити цю воду, — увіпхнув пляшечку праправнуку в лапи Геліодор. — Ти скажеш, що це жива вода.

— Я не буду брехати! — захитав головою Годвін.

— Будеш, якщо хочеш врятувати! Слова й віра мають велику силу. Ми помираємо не від хвороб, голоду чи ран, а лише тому, що дозволяємо собі померти. Якщо Калина повірить у можливість порятунку — вона буде жити.

Годвін, не усвідомлюючи як слід, що він робить, поклав пляшечку до своєї торбинки.

— А ти? — запитав він.

— Що — я? — стрепенувся Геліодор.

— Ти житимеш чи поховаєш у цій печері свої останні дні?

Старий дракон відвів погляд.

— Повертаймося разом! — запропонував Годвін.

— Я не з тих, на кого завжди чекають. Тим паче зараз, коли я слабкий, забудькуватий і хворий…

— Я добре знаю, як це — відчувати себе небажаним, зайвим, — сказав Годвін. — Але я боровся, борюся й завжди боротимуся за право бути потрібним.

— Ти молодий, — зітхнув алхімік.

— Не ховайся за роками! — відрізав Годвін. — Вони — підтвердження твоєї стійкості в житті, а не камінь на шиї. Ти заслужив на гідну старість!

— Я не хочу нікого обтяжувати, — відмахнувся Геліодор.

— То не обтяжуй! Будь бадьорим, вдячним за піклування й увагу — тоді ти не набриднеш рідним.

— Ат, ти нічого не тямиш! — зітхнув старий.

— Можливо, й не тямлю, але я не хочу залишати тебе самого в оцій от занедбаній печері!

— Це ж чому? Скажеш, що любиш мене?

— Люблю! Незважаючи на те, що бачу вперше, що ти лінивий упертий буркотун, що ти не винайшов філософського каменя — я люблю тебе! За те, що я завжди думав про тебе, за те, що мав на кого рівнятися, за те, що ти просто був, — і я так хотів, щоб ти з’явився в нашому житті знову!

Геліодор, нахнюпившись, відвернувся.

— Як хочеш. Залишайся тут. У мене забагато справ: рятувати друга, домагатися князівства, налагоджувати стосунки із сусідами, вчитися. Просто я буду знати, що Геліодор боїться життя й не заслуговує на вічність! Якби ти дійсно був визначним драконом, ти віддав би все на світі, аби тільки поглянути на свою зміцнілу державу і своїх змужнілих нащадків! А ти?!.. Ти зневірився навіть у тому, що хтось іще в щось може вірити! Прощавай!

Годвін вийшов, не відчуваючи лап, із печери й поволі рушив назад. Втома та жаль схиляли його до землі, тягарем лягали на плечі. Краще б він не заходив сюди, краще б він не бачив, як конають найкращі, найяскравіші мрії! Умирають тихо, безславно… І Калина вмирає… Серце дракона болісно стрепенулося. Він не має права здаватися зараз, коли кінець уже так близько!.. Годвін пришвидшив крок, а потім побіг. У житті найголовніше — встигнути…

Новий князь

Данило з Калиною чекали на Годвіна біля Академії — там, де він їх залишив. Мавка лежала, як і раніше, на камінні, відсторонено дивлячись у стелю. Данило схлипував і дико озирався на драконів, які зібралися довкола чужинців і голосно перемовлялися.

— Дивіться, яка на ній сукня! — дивувалася Уна. — Просто сором! А він?! Відразу видно — смерд!

— Годвін, правду кажучи, дивна дитина, — зітхала мати. — Але ж така добра…

— Вони житимуть тут?! Мені можна з ними гратися?! — стрибав довкола батька Улас.

Похмурий Гордій мовчав.

— Такого ще в нас не було! — невдоволено гули бояри. — Це вже занадто! Привели до Землеграда вигнанця — це ще можна стерпіти, — кидали вони налякані погляди на Августа, який лежав поряд із князем, — але ці істоти!.. У самому серці Землеграда!.. Як їм можна довірити таємниці видобутку й перетворення металів?! Жах! Зрада!

— Та заспокойтеся ви! — не витримав приниження Данило. — Ми відразу ж заберемося звідси, щойно повернеться Годвін! І здалися нам ваші дурні таємниці!..

— Який неввічливий! — відвернулася від чужинців Уна. — Чому тільки Годвін їх сюди притягнув?!

— Я запросив їх як поважних гостей! — насилу пробився до друзів крізь натовп Годвін. — І, до речі, ці, як ви кажете, дивні неввічливі істоти врятували нашу державу! Без них я б ніколи не знищив Велеса!

Дракон витягнув із торбинки пляшечку, відкрив її й подав Калині.

— Що це? — запитав Данило.

— Жива вода! — впевнено збрехав Годвін.

— Живої води не існує! — заперечив Сайрес. — Це вигадки нерозвинених племен!

Калина з надією поглянула на Годвіна.

— Це ж вона, правда?

У дракона стислося серце.

— Ти мені віриш?

— Вірю! — посміхнулася мавка.

— Тоді пий! Ти неодмінно видужаєш! Ти нам із Данилом потрібна!

Калина зробила невеличкий ковток, потім іще один.

— Я більше не можу, — тихо сказала вона, впустивши голову на груди.

Данило витер сльози. Дракон підбадьорююче посміхнувся домовику.

— Усе буде добре! — впевнено сказав Годвін. — Ми…

— Може досить уже панькатися з ними? — перервала брата Уна. — Треба вирішити нарешті, хто князюватиме!

— У тебе виникли сумніви?! — скипів Годвін.

— Звісно! У тебе немає каменя влади! Тобі дали нефрит! — сказала Уна.

— Ти не князюватимеш! Це протизаконно! — галасували бояри.

— Вчинки — найкращий показник! — вступився за Годвіна Добромисл. — Годвін так багато зробив для нас із вами! Він заслуговує на подяку!

— А князівство — чи не завелика подяка?! — кричала Уна, розмахуючи хвостом. — Величної пози для цього не досить!

— А чи не задовгий у тебе язик, жінко?! — відштовхнув дочку в материні обійми Гордій. — Те, що зробив Годвін, — не поза, а подвиг! Я хочу, щоб князем став саме він!

— Давайте голосувати! Давайте голосувати! — вигукували бояри.

— Давайте! — погодився Гордій. — Тільки дорослі члени князівської родини й ректор Академії теж проголосують!

Бояри збилися до купи, сперечалися, показували один одному зуби, ревли й сипали іскрами. Нарешті поволі заспокоїлись і виструнчилися перед старійшиною.

— Хто за те, щоб Годвін став князем?

Тільки троє із дванадцяти бояр підняли хвости на знак згоди.

— Ну що ж, — розгнівано дихаючи димом, мовив Гордій. — Тепер наша черга.

Він повернувся до родичів, які стояли в нього за спиною, і запитав:

— Хто з вас хоче бачити мого сина володарем Землеграда?

Годвін, князь із княгинею, Сайрес, Урсула, Август і Добромисл, не сумніваючись, підняли хвости.

— А ти, доню? — жалібно запитала в Уни мати. — Це ж наша спільна справа! Ми — родина!

— Держава важливіша за родину, — уперто хитнула головою князівна. — Я проти!

Землеградці захвилювались у п’янкому передчутті боротьби: голоси «за» і «проти» зрівнялися.

— Усе! — кровожерливо запалали очі Гордія. Він став у бойову стійку, і бояри відхитнулися від нього. — Проголосували!

— Я не проголосував! — почувся з натовпу старечий рев.

Дракони перезиралися, дивувалися, штовхалися. Із бурхливого моря голів, спин і хвостів випірнув великий дракон, ніби притрушений пилом.

— Я не проголосував, — повторив він, поклавши лапу на спину Годвіну. — І я голосую «за»!

Дракони вражено пороззявляли роти.

— Це хто такий?! — скрикнула Уна.

— Геліодор! — тремтячим голосом повідомив Добромисл і низько вклонився старому алхіміку. — Слава нашому Великому князю й Учителю!

— Він же вмер! — підстрибнула, лютуючи, Уна. — Він давно вже мав би померти!

Землеградці затамували подих.

— Живий! Живий! — раптом десь ніби прорвало загату галасу. — Геліодор живий!

— Так, я живий! — підтвердив усміхнений старий, вдоволений своєю вражаючою появою.

Гордій і бояри вклонилися Геліодору, Клотильда й Урсула зойкнули і спробували знепритомніти, Годвін вдячно посміхнувся, а Улас, витріщившись на нового родича, запитав:

— Він житиме тут? Мені можна з ним гратися?

— Звісно, можна! — засміявся Геліодор. — Але трішки пізніше, добре? А зараз, — він обвів присутніх поглядом, — ми затвердимо Годвіна на князювання! Один малий і дуже нахабний дракон, — посміхнувся він праправнуку, — змусив мене вилізти зі своєї нори й послухати те, що всі ви тут казали. Тепер вислухайте мене. Не доля обирає нас, а ми — долю. Цьому юнакові призначено було правити — і не тому, що хтось дав йому якийсь там камінь, а тому, що він пристрасно цього бажав і довів цілим своїм життям, що здолає будь-які труднощі! Зважте ще на одну річ — Годвіну дали нефрит мудрості. Мудрості, розумієте?! Невже ви і справді думаєте, що владу можна довірити тільки хоробрим, величним чи сильним юнакам?! Серед нас багато сильних драконів, і не менше хоробрих, але хоробрість і гординя дуже часто маскують недостачу розуму. Годвін хоробрий — він наважився знайти мене і просити ліки для друга. Годвін гордий — він не відступає, борючись за визнання своїх чеснот. Годвін сильний — він твердо знає, що впорається з величезною відповідальністю. І якщо на заваді щастю цього чудового юнака стоїть тільки отакий малесенький камінь, — Геліодор виколупав із луски свій діамант, показав присутнім, — так нехай йому грець! — і кинув свій талісман додолу.

Землеградці захоплено й полегшено зітхнули.

— Ви хочете, щоб Годвін був вашим князем? — запитав Геліодор.

Дракони разом закричали:

— ТАК!!!

Гордій, пишаючись, зняв із голови корону й увінчав нею сина.

— Слава! Слава князю Годвіну! — кричали довкола, і серед безлічі радісних голосів Годвін упізнав дзвінкий Ладин голос. — Слава!

Годвін уклонився на всі боки, витираючи без сорому сльози. Мати, дядьки й дядина Урсула накинулися на молодого князя з поцілунками.

— Дякую, дякую вам усім! — вирвався з обіймів родичів і знову вклонився Годвін. — Присягаю вам, землеградці, моїм батькам і моїм друзям, що ніколи не зраджу вас, що охоронятиму ваш спокій і добробут до останньої краплі крові, до останньої миті свого життя або до того радісного часу, коли мудре боярське віче передасть корону кращому володарю! Бути завжди моєму великому народу і славній Русі!

— Вип’ємо ж за князя, за Землеград, за незламну Русь! — закричав Гордій. — Ртуті всім! Ртуті побільше!

— Слава! Слава! — гукали, шаленіючи, землеградці.

Годвін обійняв Уну, яка стояла окремо від родини поряд із литовським княжичем.

— Сестро! Ходімо святкувати з нами! — лагідно промовив він.

— Тобі легко бути великодушним! — сердито відмахнулась Уна. — Ти переміг!

— Ти також! Усі ми перемогли!

— Я не залишусь у Землеграді, — сумно мовила князівна. — Люблю його всім серцем, але покину!

— Бо більше за Землеград любиш владу? — запитав, посміхаючись, литовець Вітольд.

— Не тільки, — опустила очі князівна.

Литовець розсміявся й обійняв Уну. Годвін залишив їх удвох, підійшов до друзів. Мавка знайшла в собі сили сісти.

— Мені краще! — випереджаючи запитання Годвіна, весело сказала вона. — Дякую тобі за все-за все! Ти навчив мене найголовнішому: цінувати життя й усе те, що воно дає!

— Дякую й вам! — розчулено відгукнувся Годвін. — Коли я спокушав вас справжньою дружбою, я й сам не знав, яке це щастя!

— То що тепер? — поцікавився Данило. — Князюватимеш?

— Так. А ви погостюйте в мене трішки, добре?

— Якби й не хотіли, то змушені були б залишитися! — відказав домовик. — Бач, як усі ваші впиваються?! Пройти між ними й залишитися неушкодженим було б дуже дивно.

— Усе у вас добре, хоча і складно, — позіхнула, схиляючи голову домовику на плече, Калина. — Тільки лісу бракує…

— Так краще? — поклала на коліна гості зелену гілочку Лада.

— Звідки це? — здивувався Годвін.

— Із біологічного музею. Ой, князю, я стільки всього дізналася! — горіли радістю очі маленької служниці. — Мене замкнули на добу з Добромислом, тож я багато чому навчилася й дуже хочу навчатися далі! До речі, князю, вітаю!

— Дякую! — ласкаво посміхнувся дракон, відчуваючи біля серця солодку порожнечу. — Тільки до чого ці умовності?! «Князю, князю!..» Я просто Годвін — такий, як і завжди!

— За це ми тебе й любимо! — урочисто сказав Данило.

Замість епілогу

Годвін визирнув у вікно, вдихнув повні груди кисло-солодкого ранкового повітря. Ясне блакитне небо й осінній ліс поєднували іскристі стовпи сонячного світла. У повільному танку кружляло листя — жовте, помаранчеве, червоне. Стовбури дерев здавалися бурштиновими, і там, де золотаві гілки зливались із сапфіровою прозорістю неба, виникало тріпотливе бузкове марево.

— Як тут у вас добре! — з насолодою потягнувся Годвін. — Дивовижна краса!

— Ми обирали місце для будинку всі разом.

Годвін обернувся, і вдоволена драконова усмішка відбилась на чотирьох усміхнених обличчях.

— Я буду тобі скаржитися! — спохмурнів Данило. — Вони нічогісінько не хочуть робити! Коли Ольга запропонувала жити з нею, я не сумнівався ні миті, хоча завжди знав, що у відьом немає домовиків. Тепер розумію, чому. Це ж просто нестерпно! Веня цілий день на полюванні, Оля лікує хворих, і навіть Калинка, коли повертається з лісу, не хоче вечерю приготувати!

— Я не їм, то чому ж маю готувати? — вдала ображену мавка. — І щоб ти знав, у мене також повно роботи! Зараз у лісі гаряча пора: треба прослідкувати, щоб звірі запаслися їжею, струсити листя з дерев, закликати дощ!

— Ну добре, не готуєш — не треба, — погодився домовик. — Але ж навіщо тягнути додому осиротілих лисенят, пташок із перебитими крилами, якихось мишей і жуків? Навіщо робити з хати ліс? Лісу повно довкола! Ми ж саме заради тебе оселилися тут!

— А по-твоєму, їх можна залишити напризволяще?! Ти згадай, як я вмовляла Лісовика дозволити Вені тут полювати, а потім кожного разу тікала з дому, коли він приносив дичину! — Калина посміхнулася, розчісуючи довге жовтогаряче волосся. — Усі знайомі косо на мене дивляться: мовляв, здуріла дівка — живе з якимись зайдами в якійсь хаті! Кожен пішов на жертви заради нашого братерства!

— Мені страшно подумати, що буде взимку! — продовжував сердитися Данило. — Як згадаю минулий рік — аж сумно стає! Веня вичиняє шкури й розпинає їх усюди, що пройти ніяк не можна, Ольга зілля варить — так начадить, було, що я всю ніч кашляю! А про Калину й не кажу — спить і спить, як усе в лісі в цю пору!

— То, може, ти підеш деінде, коли вже ми так тебе ображаємо? — хитро примружилась Ольга. — Ми й без тебе як-небудь впораємося!

— Хіба що як-небудь! — надувся Данило. — Ти взагалі з голоду помреш — так забігаєшся зі своїм чаклунством, що й макового зерняти в рота не вкинеш!

— Допомагати людям значно складніше, ніж шкодити, — зауважила відьма. — Я це зрозуміла, ще коли у млинаря працювала. Але я не шкодую, що не зреклася сили. Завжди маю можливість усе виправити.

— Мені б мати таку можливість! — посміхнувся Годвін. — Улас завжди щось таке витворить, що не знаю, з якого боку й підійти! Особливо зараз, коли батьки подалися на відпочинок до Візантії. Батько змусив-таки матір зняти свої прикраси, то вона, виявилося, не тільки бігати вміє, а й непогано літає.

— А як там Август? Як Геліодор? — запитала Калина.

— Август намагається створити театр. Тільки от хор ніяк набрати не може. Але дядько не зрадить своїй мрії: йому Сайрес сказав, що він стане драконячим Есхілом. А Геліодор зовсім здитинився — бігає всюди з Уласом, як навіжений. Йому, бачте, бракувало пристрасної любові й життєрадісної безпосередності малих дракончиків! Він ніби років на триста помолодшав…

— А знаєш, Годвіне, в сусідньому селі люди кажуть, що нам змій скарби носить! — весело повідомив Авенір.

— Усі тамтешні домовики мені заздрять! — засяяло вдоволенням обличчя Данила. — Я їм уже десять разів казав: він не змій, він дракон! — а вони все своє торочать!

— Так, Годвіне, із цим уже час закінчувати! — суворо мовила Ольга. — Годі нам допомагати! Коли ти вперше через димар засипав хату золотом, я ледь із переляку не заклякла! Я й забула зовсім, що колись вимагала від тебе платні за послугу!

— А я не забув! І все одно вам допомагатиму! — посміхнувся Годвін. — Від того часу, як Уна одружилася з литовським князем, він щомісяця надсилає до Землеграда величезні зливки — на знак вдячності за «милесеньку дружиноньку Уночку», як він сам сказав батьку. Уна там, у Литві, керує видобутком металів, і, кажуть, дуже вдало.

— А як вона ладнає з чоловіком?

— Милі сваряться — отже, любляться! Литовець від Уни в захваті: каже, він навіть із батьком своїм боявся протиборства менше, ніж із дружиною.

Друзі засміялися. Данило встав і пішов до печі.

— Годвіне, поснідаєш із нами? — запитав домовик, зазираючи в макітру. — М’ясо оленяче! Уммм! Смакота-а-а!

— Ой, ні! — підхопився Годвін. — Не буду! Полечу я вже! Лада лаятиметься. Вона звечора така сердита була — у неї досліди в лабораторії провалилися!

Годвін виліз із хати, озирнувся довкола й розправив крила. Друзі вийшли на ґанок провести його.

— А взагалі, хлопці, розпустили ми наших жінок! — зітхнув дракон, підморгнувши Данилі.

— Шкодуєш про щось? — запитала Калина.

— Ні, ні про що не шкодую! — щиро відповів Годвін. — Просто вся та історія із квіткою здається зараз такою далекою, такою казковою… Весело сьогодні згадувати вчорашні напівдитячі страхи… Я й не мріяв навіть, що все в нас настільки чудово вийде!..

— А я так і знав! — гордо випнув груди Данило.

Content

Анастасія Шевердіна
Перунів цвіт

Золоте Дерево Землеграда

Князівська родина

Академія

Гості з Півночі та Півдня

Посвята та її наслідки

Велесове володарювання

У лісі

Господар дому

Племінниця відьми

Полон

Вовкулака

Сутичка

Неприємні наслідки

Млинар

Вартовий

Несподіванки

Полум’яна квітка

Вирішальний бій

Зустріч

Найстарший у родині

Новий князь

Замість епілогу