Назар Мулик

КРОВ ДРАКОНА

Хто із нас жертва?

Присвячую володарці мого серця — Анні

Довгі століття воювали між собою дракони та люди, владу над землею діливши. Криваві битви точилися щоденно, тисячі невинних життів забиравши. Драконів вело два вожаки: Рідріор та Затрігдір, брати кровні та воїни могутні.

І сказав після однієї із битв Затрігдір: «Буду вік воювати, але винищу рід людей! Кров людська пінитися буде, і лиш тоді прийде порядок та спокій!»

Тієї ж миті Рідріор, якому набридли вічні війни та смерті, відповів: «Навіщо тобі нищити рід людський, брате? Краще вже давай я, брат твій, втілюся в образ людський і буду лад на землі наводити. Ти ж бо дивися за мною, пильнуй, а якщо в мені стане більше людського, аніж драконячого — убий негайно, не роздумуючи!»

Затрігдір довго думав над пропозицією брата, але, врешті-решт, погодився. Наступного дня Рідріор, перевтілившись у чоловіка вродливого, спустився із гір своїх і пішов до людей, аби порядок там навести. Затрігдір пильнував, дивився зі своєї величезної гори й дивувався. Обрали люди Рідріора своїм королем, посадили його на трон золотистий і сказали, аби той вів їх до величі. Захвилювався Затрігдір, побачивши, як брат його із людьми говорить, як миролюбно дивиться на них і дарує милість свою.

Йшли роки, Затрігдір усе ще сидів на своїй горі, а Рідріор купався в проміннях величі та любові. І ось, одного похмурого дня, з'явився на світ хлопчик, син Рідріора та Анаріетти, придворної дами, яка давно заполонила серце короля. Дізнавшись про це, Затрігдір заплювався вогнем, люто заричав і в ту ж мить брата свого прокляв, який посмів кров драконячу із кров'ю людською змішати.

І сказав тоді Затрігдір: «Знав би я, що ти гнилий душею, брате, то убив би тебе давно! А дитина твоя, виродок напівкровний, згине у вогні помсти моєї!»

І билися дракони на чолі із Затрігдіром, проти людей, яких король Рідріор у битву вів. А син короля, якого у народі кликали Даредом Драконородженим, ріс могутнім воїном, та одна біда — був запальним та зухвалим. До битви рвався і погрожував усіх драконів перебити.

Під час однієї із багаточисельних битв, убив Затрігдір племінника свого Дареда, який до цього уже чимало драконів знищив. Заплакав тоді Рідріор, побачивши тіло свого сина. Благав богів, щоб повернули вони йому спадкоємця.

А Затрігдір, кров'ю людською вмитий, сказав: «Ось і згинув син твій напівкровний, брате. Не буде більше ніхто кров нашу змішувати, а ти, проклятий мною, навіки для братів своїх ворогом станеш».

І билися брати тоді люто, не щадили ні себе, ні ворога. Врешті, безсило попадавши на землю, вирішили вони припинити кровопролиття. Затрігдір, побачивши силу та мужність людей, віддав їм шану та із зграєю своїх драконів полетів до гір. Рідріор, не витримавши гибелі сина, невдовзі помер.

Війна закінчилася, із часом люди відібрали собі майже усі землі в драконів, окрім гір, де змії до сих пір сидять і плани помсти виношують. Немає більше людей, які мали б кров драконячу та людську, а якщо і є, то переховуються вони від гніву Затрігдіра та помсти його.

Легенди Благандії. Том II. Маркус Вален

Пролог

У невеличкому будинку з глини стояла нестерпна духота. В кутку шкреблася піщана миша, ховаючись від майбутньої бурі. Усім було відомо, що якщо піщана миша шукає, де сховатися — буде біда.

Гакар ібд Ятаран, історик у п'ятому поколінні, сидів за столом, редагував власну роботу під назвою «Altius historia» — чотиритомну працю, над якою він працював більше п'яти років. На широкому лобі та сивих бровах виступив піт, щоки покрилися рум'янцем, однак Гакар і не збирався закінчувати. Сонце вже давно сховалося за обрій, проте у його маленькій кімнаті завжди горіли свічки. Він любив працювати вночі, тому для нього це не було проблемою.

«І ступили війська Бенедира на землі хлодські, і напали вони на хлодів — народ місцевий, який був до всього воїнами вправними, а володар їх, Юдан…»

Гакар зупинився на цьому реченні, довго думав, чи варто вказувати ім'я переможеного вождя. Він знав норовливість канйорців, які вважали себе першими на материку та не сприймали інших народів та їх вождів. Та все ж, історія повинна знати як переможців, так і тих, хто був переможений.

Допрацювавши останні рядки, він відклав пергамент, підійшов до чаші із водою. Обмочив долоні, поплескав себе по шиї і щоках. Почув, як у вікно щось вдарилося.

— Хто це? — спитав налякано. Поселення уже давно поринуло у сон, тому навряд чи це хтось із місцевих. Або ж сталася якась біда.

Гакар чув, як хтось або щось шкребе скло, наче намагається виламати його. Взявши зі столу свічку, він наблизив її до вікна. Побачив там пугача із здоровими очима, який уважно дивився на чоловіка. Гакар заворожено глянув на птаха, який шкряботів кігтями по склу, наче благав, аби його впустили. Коли чоловік вже потягнувся рукою до вікна, аби відчинити його, знадвору почулося іржання коня. Пугач тієї ж миті полетів геть, залишивши після себе лише подряпини на склі.

Гакар, усе ще тримаючи в руках свічку, трішки відчинив двері, визирнув у темряву. Побачив вершника із накидкою на голові, тому обличчя роздивитися не міг. Його чорний як смола кінь йшов тихо, наче привид, а пісок замітав сліди від підків.

— Вечір добрий, пане, — привітався Гакар, усе ще боячись висунути голову, — Чого ви…

Він замовк, тому що вершник зістрибнув на землю і рушив в його бік. Перш ніж подумати про втечу, Гакар краєм ока побачив, що незнайомець щось несе на руках. Він налякано дивився на чорну постать, руки почали труситися. Мешканці містечка не виходили на вулицю, хоча було видно світло у декількох хатах.

— Пане, я нічого не робив… — промимрив Гакар, непомітно намацуючи вільною рукою щось тверде, — Я живу сам…

Цієї миті на світло, яке вибивалося крізь щілину дверей, вийшов чоловік. Накидка на його голові не змогла прикрити довгого волосся, яке спадало йому на міцні плечі, над верхньою губою виднівся ледь помітний шрам. На руках він тримав загорнуту в покривало дівчинку, яка мирно спала.

— Гакаре, мені потрібна твоя допомога, — сказав незнайомець голосом, від тривоги якого тіло покривалося сиротами. Гакар одразу впізнав у приблуді свого давнього друга.

— Фалміне, — охнув чоловік, у якого від несподіванки підкосилися ноги, — Боги милостиві, що сталося…

— Дозволь мені увійти. Я усе розповім.

— Так, звичайно. Поклади дівчинку на моєму ліжку, нехай спить. А сам роздягайся і сідай там, за столом.

Гакар впустив всередину свого товариша і, оглянувши безлюдне поселення, зачинив двері на засув. З першої оцінки було ясно, що гість гнав коня всю ніч, одежа була запиляна та брудна. Однак усе згодом, час є.

Попереду була довга ніч запитань та відповідей.

Шурхочучи пір'ям, темної та беззоряної ночі над маленькою хатою Гакара пролетів пугач, всівся на підвіконня і втупився у вікно. Бачив там двох чоловіків, які сиділи за столом і дівчинку, що лежала на ліжку і мирно спала. Пугач нервово заскреготів кігтями, хотів постукати дзьобом по склу, але передумав. Замість цього прислухався, повернув голову боком. Дуже, напевно, було йому цікаво.

Одна із свічок перегоріла, тому чоловік із сивим волоссям дістав нову, запалив і поставив на стіл. Глянув на дівчинку, яка, закутана у покривало, мирно сопіла на ліжку. Очі темноволосого чоловіка, що сидів поруч, не зрушували з місця. Здавалося, дивився він в одну точку і бачив щось лише собі відоме.

— Фалміне, іменем усіх царів, що сталося? — порушив тишу Гакар.

Чорноволосий був задумливим та сумним, очі його були втомлені, а руки опущені.

— Катрін померла, Гакаре. — сказав настільки тихо, що його другу довелося нахилитися. — Після мого від'їзду.

— Як померла?! — Гакар ледь не крикнув, але стишив голос, аби не розбудити дитину, — Що сталося?

— Це все надто важко. Моя дружина дивно вела себе останнім часом, говорила дивні речі, про драконів і пророцтва. Не питай про які саме, адже ті слова запам'ятати неможливо.

Гакар із непереданим жахом прикрив рота рукою, подивився на Фалміна, чиє бліде обличчя видавалося мертвим, байдужим, холодним.

— А чому ти виїхав? Тебе хтось переслідує?

— Не тільки мене, — чаклун люблячи глянув на дівчинку, яка при такому освітлення була і зовсім на нього схожа, — Вони полюють на нас обох.

— Ти вже знаєш, хто за цим стоїть?

— Ні. Якби знав, то давно б вирішив цю проблему, але три дні тому на нас напали в дорозі невідомі в накидках, намагалися відібрати дитину. До цього ще були напади…

— Але чому? — Гакар побачив погляд друга, налив вина, дав його Фалміну, — Навіщо комусь ти і дитина?

Фалмін довго мовчав, відпивав вино і доливав собі знову. Гакар терпляче чекав, розумів біль, яку зараз переживав його друг. Коли на дворі загуркотів вітер, а пісок затарабанив у шибки, Фалмін сказав:

– Є речі, про які не можу тобі розповісти, мій друже. В цій історії точно замішані могутні люди, роди та держави. Аби ти бодай приблизно зрозумів суть, я дещо розповім, — чорноволосий відпив ще вина, а тоді скривився, відставив чашу подалі, глянув на Гакара поглядом, у якому світився синій вогник, — Катрін була чародійкою, мала вроджені таланти і передала їх нашій донці. Мало хто із магів може похвалитися повним імунітетом до агресивної магії та зачарування. А ще…Ельгі успадкувала дещо і від мене.

В дитинстві одного разу загубилася в лісі. Шукали ми її цілий день, а коли знайшли, то не повірили власним очам. Було це в сосновому яру, де не ходили люди і звіру не було. Поруч із нею ми знайшли зеленого дракона, невеличкого, але той люто її боронив. Як тоді пам'ятаю, Ельгіда кричала, що він не скривдить, не нападе, якщо ми перестанемо його злити. Я послухав доньку, не скривдив змія, хоча моя професія та кодекс говорить про інше.

– І що тоді? — зачарований розповіддю запитав Гакар.

— Вона говорила із ним, мій друже. Говорила найдревнішою мовою, яку практично неможливо зараз вивчити.

— Але ж і ти говориш драконячою. Чи я не маю рацію?

— Маєш, але мене довго навчали…за певних обставин і особливі люди. Їй же було тоді всього шість.

— Гадаєш, знання передалися дівчинці разом із генами? Частичне повторення твоїх навичок? Фалміне, не сприйми мої слова неправильно, але я науковець, і сам спілкуюся із такими ж людьми. Професори, гуру в генетиці, фізіології та біології сказали б, що це неможливо, неприродньо! Так, історія знає індивідів, які успадкували від батьків навички, фізичні та розумові здібності. Але щоб знання?!

— Я нічого не стверджую, Гакаре, але неодноразово пересвідчувався у тому, що наука інколи безсила проти Природи.

Гакар кивнув, зловив себе на думці, що дуже гаряче відреагував, а тому пообіцяв собі реагувати спокійніше. Фалміну й так непросто.

— А що дракон? — спитав історик, переводячи тему.

— Довго не хотів відходити від Ельгіди, а коли все ж послухався її, полетів геть.

Гакар задумливо нахмурив брови, занепокоєно подивився на дівчатко, яке мирно спало на ліжку і час від часу совало ніжками. Яка ж вона схожа на Фалміна!

— Отож, твоя дитина, як і її батько, має зв'язок із драконами, а хтось хоче це вміння використати. Але яким чином?

— Я ініціював смерть Ельгіди, за допомогою друзів звичайно. Зроблено це на людному місці, і чутка розійшлася швидко. Проте я не можу ризикувати.

— Про що ти?

— На деякий час вона повинна залягти на дно, аби ніхто її не чув і не бачив. Я не можу залишитися, тому що мої вороги одразу збагнуть, що щось не так.

— Розумію.

— Я прошу про декілька років, Гакаре. Коли ж у Благандії буде для неї більш безпечно — я повернуся. Даю слово.

Гакар довго думав, дивився у стурбовані очі друга. Здавалося, що на плечах цього чоловіка лежить неймовірна ноша, яку не по силах нести жодному мужу. Врешті, Гакар кивнув головою, налив собі і Фалміну вина, випив мовчки.

— Бережи її, як зіницю ока, друже. І пробач, що обтяжую тебе. — Фалмін витягнув із внутрішньої кишені великий мішечок із грошима, поклав їх на стіл, — Це на її освіту, одяг та розваги. Я хочу, аби моя дитина мала усе. При найменшій можливості я надсилатиму вам гроші. Також буду писати, кожного місяця, а може і частіше. Ти також пиши, але добре маскуйся, аби нас не викрили. А коли прийде час, я навідаюся до нею, аби усе пояснити.

— Я зрозумів.

Вони довго сиділи мовчки, думаючи про багато речей. Фалмін не відводив погляду від доньки, дивився на неї із такою любов'ю, що в Гакара від того перехоплювало подих. Витерши сльози, які накотилася на очі, Фалмін подивився на свого друга.

— А що як за нею прийдуть? — спитав Гакар.

— Утікайте тоді до Благандії, до Золотого лісу і матінки Неанталь. Вона і дріади зможуть захистити доньку на достатній час, аби я міг її звідти забрати. А поки вона буде тут, подалі від усіх, я займуся покидьками, які бажають нам зла. І знищу їх.

— Ти говорив, що у цьому зацівлені могутні люди, роди та навіть цілі держави. Я поважаю твій секрет, Фалміне, а тому не буду наполягати, аби ти відкрив його. Однак яким чином ти зможеш самотужки вистояти проти стількох ворогів? Як зможеш не загинути на цьому шляху помсти та вбивств? Дівчинці потрібен живий батько, Фалміне. Ніколи не забувай про це.

— Гакаре, — чаклун поклав руку йому на плече, якось дивно подивився, наче сказані слова ще більше вдарили по ньому, — Я повернуся за нею. Прошу лише, аби ти беріг її, як свою власну дитину. Усіма богами та демонами заклинаю, збережи мою доньку, поки я розправлюся із нашими ворогами!

Гакар мовчки кивнув, важко видихнув і подивився на вікно, за яким нещодавно бачив пугача. Чомусь він не здивувався, знову побачивши там крилатого мисливця, який уважно дивився на них із Фалміном. Присутність цього птаха його заспокоювало.

Гакар ібд Ятагар, історик у п'ятому поколінні, відвів погляд від птаха, поглянув на Фалміна своїми проникливими очима і усміхнувся.

— Даю слово, мій давній друже.

Розділ I

Пройшло п'ять років.

Від вогнища йшло приємне тепло, яке зігрівало в прохолодну ніч. Над верхівками голих дерев повільно плив повний Місяць, бодай якось освітлюючи безкраю місцину.

Фалмін поглянув на беззоряне небо, де повільно пливли рвані хмаринки. Він сперся на міцний стовбур дуба, який наче вожак вздіймався над нижчими деревами та кущами. Десь із темряви долинало тихеньке фиркання його вірного коня Гора.

Подув неприємний вітерець. Фалмін докинув у невеличке вогнище ще деревцят, краще закутався в покривало, висунувши ноги до вогню. Він любив такі миті: тепле вогнище, свіже, прохолодне повітря, яке лоскоче обличчя — відчуття свободи й тиша.

— Горе, ходи сюди, братику, — гукнув Фалмін, вдивляючись у темряву.

За мить почулося іржання і на світло повільно вийшов кінь. Він підійшов ближче до Фалміна, встав поруч й тихенько зашелестів вухами, вловлюючи якісь звуки в темряві.

— Голодний, чи не так? Пробач, тут немає овесу, який ти так любиш, але ми щось придумаємо.

Чоловік дістав із кишені плаща кубик цукру й погодував ним свого вірного побратима, який задоволено заіржав. Чаклун погладив тварину по розкішній чорній гриві, заспокоюючи цим коня і намагаючись заспокоїтись самому.

«Запаси майже закінчилися, зима лютує, а найближче відоме мені село в двадцяти верстах звідси. — Фалмін вдумливо дивився на вогнище, відчуваючи рукою теплу шию коня. — Зараза, могло бути і гірше.»

Забравши руку від гриви й нарешті бодай якось заспокоївшись, Фалмін заплющив очі й потягнувся. У ніс вдарив дивний запах, схожий на підпалену сірку. Чаклун поглянув на всі боки, однак бачив лише стовбурці тонких дерев. За мить Гор встрепенувся і зосереджено поглянув у східний бік.

Фалмін потягнувся до свого меча, який в піхвах стояв поруч із дубом. Як тільки він потягнувся до зброї, прямісінько попереду в темряві замерехтіло два оки, які уважно дивилися на нього. Цей погляд говорив лише про одне: «Тобі не втекти».

Чаклун завмер, вичікуючи, що ж зробить невідоме створіння, але воно стояло нерухомо, моторошно й пильно стежачи за людиною та конем. Десь вдалечі почулося протяжне виття. Фалмін поглянув на захід, звідки почувся звук, а коли подивився вперед, то вже не побачив очей невідомої істоти.

Не довго думаючи, чаклун почав швидко збиратися. Закинув в’юки на спину Гора, він ногою затоптав маленьке багаття, запригнув в сідло. Кінь, навіть не отримавши команди, одразу помчав у ніч. Фалмін не зупиняв його, навпаки, підганяв і час від часу поглядав через плече, але там була лише темрява й мертва тиша.

Гор тихенько фиркнув, переходячи із твердої землі на багнюку, яка почала з’являтися під підковами все частіше. Дорога потроху розвиднілася і попереду, поміж дерев, стало видно велику болотяну місцину. Неприємний запах одразу почав дратувати коня, на що він заводив вухами.

— Тихо, Горе. Тихо, ще недовго залишилося, — прошепотів Фалмін на вухо тварини, яка, схоже, навіть трішки заспокоїлась після слів господаря і попрямувала вперед більш впевнено.

Фалмін пригадував ці місцини, минулого року довелося полювати тут на мідноголового дракона. Староста Синьовірки довго пручався, але вчасно зважив два трупи і трьох зниклих безвісті за остінніх два тижні, і тоді ж своїм нехитрим розумом допетрав, що такими темпами від села через місяць залишиться лише обідраний паркан старого гончара Ліама, і то через те, що був той паркан обісцяний та напівлежачий. Ціну тоді він вибив чималу, хоча, по правді, впорався із змієм доволі швидко.

Як тільки Гор вступив у мілке болото, біля вух задзвеніли десятки комарів і мушок, намагаючись роздратувати або ж неприємно вкусити. Фалмін сильніше закутався в накидку й іноді відганяв вільною рукою комашню від голови коня. Чоловік дивувався, чому ці комахи взагалі повилазили зі своїх комор в таку зиму.

Через двадцять метрів кінь сповільнився, болото стало більш густим і більш глибоким, проте Фалмін повинен був здолати цей шлях попри все.

— Дивися, друже, там вже йде непогана дорога. Останній ривок, і виїдемо напряму до дорогу, що веде в село.

Почувши лагідні слова господаря, тварина трішки нагнула голову і вперто продовжила крокувати вперед. Так вони ще з десяток хвилин повільно, але впевнено крокували до кінця болота. Однак на самій середині Фалмін натягнув віжки й прислухався. Десь справа, з боку пустиря, почулося щось схоже на ричання вовка. Але лише глухий не вловив би у цьому ричанні щось людське та вороже для самої вовчої натури.

— Ще цього нам не вистачало, — прошепотів Фалмін, кинувши погляд через плече.

Шлях позаду нього приховав туман, який повільно плив по поверхні болота й охоплював найближчу місцевість, цим самим звужуючи радіус огляду. Затихли навіть набридливі комарі. Чаклун напружився, вдарив легенько коня в боки, аби той почав крокувати швидше. Він розумів, що потрібно вибиратися із цього болота якомога швидше, інакше можна тут і залишитися.

Праворуч знову почулося виття, але вже ближче й більш чітке. Фалмін різко свиснув, аби Гор прискорився, а сам озирнувся, адже чомусь склалося відчуття, наче позаду є щось невідоме й небезпечне. Кінь рвонув вперед, важко пересуваючи ногами. Кінець болота був уже близько.

Чаклун кинув погляд праворуч, звідки було чутно виття. Там, у далечі, поміж дерев, щось стояло на двох лапах і пильно дивилося на нього. Навіть звідси було видно, що ця людиноподібна істота значно вища людини й більш масивна. За мить воно завило, протяжно й голосно. Ліворуч від Фалміна пролунала відповідь.

— Швидко, Горе! Вперед!

Тварина доклала останні зусилля і нарешті змогла вибратися із трясини, стати підковами на тверду землю. Фалмін, не давши перепочити коню, свиснув, смикнув віжки. Гор помчав вперед по дорозі, яка вела в глибину лісу.

Позаду почулося протяжне виття і лютий вовчий рик. Фалмін намагався відірватися, але зненацька зліва вилетіло велетенське створіння і накинулося на нього. У повітрі засвистів меч, вістря пройшло по руці велетенської істоти із вовчою мордою. Фалмін войовничо закричав, аби відігнати тварюк. Попереду виднілась річечка, через яку вів кам’яний міст під назвою Бабдієва Вдача [1]. Знаючи місцеві легенди та оповідки, Фалмін не знав, радіти йому чи плакати.

Позаду за ними гналися вовки на чолі із вовкулаком. Гор майже домчав до мосту, і тоді, коли подих Смерті чувся навіть в шумові струмка, на ньому невідомо звідки з’явився чоловік, до чортиків схожий на того самого Бабдія. Фалмін натягнув віжки, осадив коня і зупинився. Тим часом переслідувачі кудись зникли, інколи лише було чутно віддалене виття і ричання.

Чоловік, який спершись на довгу палицю стояв на мості, повільно підійшов ближче до чаклуна. Його обличчя і голову закривав сірий капюшон, а коричнева ряса, яка доходила йому до щиколоток, була в багатьох місцях порвата й зашита абияк. На лівому плечі сидів старий ворон, весь нахохлений та роздратований.

— Смерть! — каркнув протяжно, від чого Фалміна аж пересмикнуло.

— Твоя дорога повинна продовжуватись. Поспіши! — сказав гучно чоловік, нерухомо стоячи на місці. — Ти не маєш права відступити!

— Так легенда не бреше? — Фалмін мимоволі стиснув меча, пильно подивився на друїда і ворона.

— Рушай і не обертайся. — скреготнув зубами дідуган, вдаривши посохом по землі, від чого ворон на плечі нервово затріпотів крилами, — Не ці чудовиська і не сьогодні уб’ють тебе, але ті, що живуть в твоїй чорній душі. Стережися!

Чоловік, який тільки що стояв перед чаклуном, якоїсь миті просто розвіявся, зник безслідно, наче його й не було. Фалмін декілька разів кліпнув очима й озирнувся довкола. Кінь заіржав, затряс головою так само спантеличено, як і його господар.

— Ось тобі і зустріч. Не здивуюся, якщо Бабдій є лише наслідком перевтоми. — видихнув Фалмін, в якому перемішалися усі відчуття. Чомусь потягнуло на сон, від якого не захотілося б прокинутися. Але це було лише на мить. — Потрібно їхати далі, братику.

Гор втомлено опустив голову, заводив вухами, але все ж таки рушив із місця. Якби він міг говорити, то сказав би, що це ніяка не перевтома й не видіння, адже кінь також побачив старого чоловіка із вороном на плечі. Гор хотів відпочити, як і його господар, втомився постійно мчати безлюдними дорогами, важко пробиратися крізь хащі та замети, проте у світі було так заведено, що у тварин ніхто й ніколи думки не запитував.

У нічній темряві замерехтів слабкий вогник. Ще здалеку було видно, як між міцними деревами танцюють язики полум’я, розганяючи нитки ночі, котрі окутували своїм холодом та таємничістю. Вогонь посилився, даючи більше тепла й освітлення. Дерева, які моторошно стояли колом біля галявини, стали не такими страшними, як до цього. За мить озвався пугач, який сидів в дуплі, видивляючись здобич. Усі хижаки вийшли на полювання.

Птахи затихли, дерева завмерли. Десь вдалечі почулося відлуння грому, могутньої стихії, яка невпинно рухалась на захід. Але вона була далеко. Дуже далеко, а тому й боятися її поки що не варто.

У темряві спалахнуло ще два вогники — хижі очі, які вдивлялися у глибину лісу, намагаючись побачити когось біля рятівного теплого полум’я. За мить зіниці звіра сфокусувалися на людині, яка сиділа біля вогнища, протягнувши до рятівного тепла свої білі руки. Звір принюхався, при цьому повільно наближаючись, обережно ступаючи лапами по заметах снігу. Він рухався безшумно, як мисливець. Здобич була близько, тепер головне не сполохати її.

Очі вовкулака звузилися, вуха випрямилися, вловивши тихеньке шепотіння, яке доносилося від вогнища. Він став ще більш обережним, ховався за деревами, зігнувши своє довге міцне тіло вдвоє. Нічого не вказувало на те, що звіра помітили. Він вже відчував присмак крові в себе в пащі, відчував здобич, а отже, міг дістати її.

Зробивши декілька кроків, вовкулака завмер. Прислухався, принюхався, але якесь відчуття зупинило його.

Звір, попри свою дикість і хижість, відчув нутром, що щось не так. Поглянувши на нерухому людину, він почув той же тихенький шепіт. Звір вслухався і людська частина, яка була в ньому, намагалися розібрати слова, які промовляв непроханий гість. Але жодне зі слів не було знайоме вовкулакові. Можливо, звір взяв гору над його сутністю, а все людське, що було до цього, змінилося на дикий інстинкт.

Вовкулака був дуже близько до жертви, ще декілька кроків і можна робити смертельний стрибок. Він почав наближатися до людини, яка саме сховала руки в плащ, а ноги висунула до вогнища.

Вовкулак приготувався, напружився, відчув ще сильніший привкус крові на язиці. Із-за хмар, виграючи тьмяним світлом, визирнув блукач-Місяць.

Це був знак для вовкулаки.

Стрибок. Рик. Повна тиша. Зметнулась хмара снігу.

Це древнє створіння жило вже не один десяток років, зустрічало десятки ворогів за цей час і перемагало. Вовкулака вважав себе сильним, швидким, невловимим. Він бився із іншими собі подібними за самку, їжу, територію. Проливав кров і завжди виходив переможцем. Але цього разу інстинкти підвели його.

Як тільки вовкулака вискочив із-за дерева, людина швидко вскочила, дістала меча, який був прихований під плащем і завдала удару. Точного, швидкого, смертельного. Такого удару, який повинен був нанести вовкулака, але не встиг. Вістря різануло так швидко, що було це подібно блискавкі. Вовк люто та болісно завив, тельбухи та киші, паруючи, впали на землю. Почулося секундне свистіння і меч пройшовся горизонтально по морді звіра, таким чином осліпивши його. Вовкулак знову завив, вже збираючись не напасти, а втекти, але істота, на яку він напав, не знала жалю. Щось клацнуло і в грудину звіра влетіла стріла. Потім друга. Третя. Вовк похитнувся, знову завив. Меч засвистів втретє. Востаннє. Загострена гарда пробила череп, із хрускотом врізавшись у кістки й мозок.

Вовк гаркнув, впав на землю. Навколо нього, по снігу, одразу повільно почала розтікатися темна пляма. Людина дістала гарду із черепа звіра, поглянула холодними очима на мертвого вовкулака й опустила голову, наче віддаючи честь гідному противнику, який сьогодні допустив свою останню помилку.

Коли хмара здійнятого снігу осіла, вовкулака побачив обличчя свого вбивці. Це була не людина. У жодної людиноподібної істоти не могло бути таких очей. На звіра дивилися дві чорних безодні, в глибині яких, наче рятівний маяк, горіло два синіх вогника.

Не звертаючи більше уваги на кров, що текла із пащі, вовкулака востаннє рикнув і, не відриваючи погляду від моторошних очей свого вбивці, завмер.

Проїхавши ще декілька верст по битому шляху, Фалмін звернув із дороги і почав помалу вглиблюватися в ліс. Навколо росли в основному високі клени, а сонце, яке нарешті з’явилося вгорі, почало давати бодай трішки тепла. Десь неподалік дзюрчала вода — на цей шум Фалмін і направив Гора.

Через десять хвилин, петляючи між дерев Сірого лісу, чаклун виїхав на галявинку й під’їхав до широкого та прудкого струмка. Він на мить затримався, аби оглянути місцину, але густі ряди дерев не давали бажаного огляду, тому вирішив рухатися далі. Перетнувши струмок, рушив на схід, все більше й більше наближаючись до тальгрієнського кордону.

Десь під вечір, коли сонце почало пливти за горизонт, а повітря стало більш холодним, Благандійський Чаклун доїхав до напіврозваленого сараю. Будівля дивним чином самотньо стояла посеред вичищеної від дерев місцини, оточена з усіх боків низьким парканом. Сарай оточувала дика місцевість, і, схоже, мешканців у ньому не було. Фалміну здалося, що сюди іноді навідувалися, адже подвійні дерев’яні двері були привідчинені, а в порожньому для коней стійлі було вдосталь свіжого овесу та сіна.

Він зліз із коня, підвів його до стійла, аби той попоїв безкоштовного їдла, а сам попрямував до сараю, який все більше йому не подобався. Діставши меча, повільно увійшов всередину й зупинився біля самого входу, оглядаючи приміщення із середини.

Навколо валялися розкидані вила, граблі та лопати, на другому ярусі було видно заготовлене сіно й розвішену під стріхою рибу. Біля підпірних балок лежало декілька невеликих діжок, а на голих дерев’яних стінах висіли фартухи й різні знаряддя для праці. Фалмін, обережно ступаючи крок за кроком, підійшов до однієї з діжок, аби оглянути її вміст. Вони виявились порожніми, але від них чітко йшов запах горілки.

Коли Фалмін збирався оглянути інші діжки, зовні почулися віддалені голоси. Чаклун одразу сховався за однією із діжок і прислухався. Через декілька хвилин до його вух донеслися віддалені, але зрозумілі слова:

— Дідько, знову нічого не вполювали, жерти вже немає чого, та ще й ці двоє дівчат дорогою попалися, — прогорланив грубий голос.

— Так, добряче ми розважилися. Шкода, що вони на початку відмовили нам. Ну, зате тепер проведуть вечір із рибами на дні озера, — пробубнів ще один пискливим голоском.

Кроки важких чобіт почулися зовсім близько, а за мить заіржав Гор, який побачив незнайомих людей.

— Вкуси мене комар, Яшик, ти глянь на цього красеня, — здивовано промовив той, що з пискливим голосом.

— Що він тут робить, де взявся?

Фалмін придивився і крізь велику щілину в стіні побачив два силуети, які підійшли до коня. «Тільки спробуйте щось з ним зробити, — подумав про себе Фалмін, бачачи, як двоє чоловіків підійшли до жеребця».

— Нехай мене вовк зжере, ти подивись, а кінь то породистий, та ще й нав’ючений. Тут хтось є, — гаркнув пискливий голосок, на що його приятель сплюнув.

— Трясця, а якщо це лицар який чи лорд, то що робити?

— До дупи. Коня вкрадемо, а Хаскір з іншими хлопцями, побачивши, що нас немає, піде до іншого схову й там з нами зустрінеться.

Фалмін почув іржання Гора й різкий удар. Хтось, отримавши удар від підков коня, впав на землю, викрикуючи прокляття і лайку. Інший, той що стояв на ногах, витягнув із-за пояса палицю зі цвяхами і вже збирався було кинутися на тварину, але не встиг. У повітрі щось на секунду засвистіло й на землю впала рука, обрубана по лікоть. Злодюга заверещав як навіжений, сполохавши коня. Тварина вдарила злочинця передніми ногами по животі й чоловік повалився на землю. Його дружок хотів піднятися, але вже за мить відчув, що до горлянки приставили лезо меча.

— Не рухайся, якщо хочеш жити! — рикнув погрозливо Фалмін, не зводячи очей із чоловіка.

Він дивився на невеличкого мужичка, з великими переляканими очима й негарним обличчям. Як і його наполовину мертвий друг, злодюга був одягнений в шкіряний одяг, а на поясі висів довгий меч фальдійського зразка із довгою гардою і тонким лезом.

— Хто ви такі? — грізно запитав Фалмін, намагаючись налякати своїм голосом і так наляканого поганця.

— Помилуй…заради богів…помилуй, — пищав тоненьким голоском чолов’яга, в той час, як його напарник вже майже не кричав і за декілька хвилин зовсім затих.

— Де інші? Де Хаскір та інші ваші дружки?

Злодюжка заскімлив, у нього на очах навернулися сльози, але, відчувши лезо в себе на шиї, заговорив.

— Хаскір має ось-ось прийти, зовсім скоро! Із ним ще п'ятеро. Прошу, помилуй! — ридаючи, благав чоловік.

— Повторю попереднє запитання: хто ви такі? І хто такий цей Хаскір?

— Хаскір — наш командир загону! Ми найманці, на службі в короля Арне! Помилуй!

Фалмін, трішки подумавши, опустив зброю. Чолов'яга з негарним обличчям трішки полегшено видихнув і мимоволі глянув на свого товариша, який зовсім затих і не рухався, схоже, втратив свідомість.

— Якого дідька ви забули на кордоні із Тальгрієном? Ви схожі на розбійників, а в цих краях особливо не наживешся.

— Війна на носі, дядьку, а ми й пішли добровольцями.

— Отже, шпигуни?

Чоловік змовчав, але кивнув головою, яка постійно трусилася.

— Що це за дівчата, про яких ви говорили? — згадавши розмову чоловіків, запитав Фалмін, знову направивши меча на поганця.

Чолов’яга ще більше заскімлив, а за мить і зовсім заплакав, немов мале хлоп'я.

— Що ви із ними зробили? — прокричав Фалмін, схопивши найманця за комір шкіряної куртки.

— Ми…ми…в озеро…я…не хотів… — ледь видавив із себе покидьок.

Фалмін, почувши ці слова, на мить завмер, дивлячись великими та злими очима на створіння, яке все більше переставало бути схожим на людину в його очах.

— Що ви з ними зробили? — тихо запитав чаклун, стиснувши руків'я меча.

— Ми…зустріли двох дівчат…вони…заблукали. Ми…хотіли… — волоцюга знову заскімлив, проте Фалмін нічого не робив, лише чекав. — Сука, я казав Яшику, щоб не зачіпав…не зачіпав їх…але…він згвалтував і…втопив їх…втопив.

Після цього виродок знову зайшовся плачем, напевно, усвідомивши скоєне. Фалмін весь цей час стояв мовчки, поглянув кудись вгору, на небо, де повільно бігли хмари.

— Прошу, помилуй…помилуй…я більше ніколи так не буду, — скімлив пискливим голоском найманець.

Фалмін поглянув на чоловіка поглядом ненависті, вагався, приймав рішення щодо його долі. І, схоже, він все ж таки вирішив. Нічого не сказавши, чаклун попрямував до Гора, який запитливо дивився на господаря.

— Дякую, пане, дякую, — розбивався в подяках найманець, все ще не в змозі перебороти тремтіння в голосі.

Фалмін підійшов до коня, завмер. Почувши голос поганця, знову задумався. Дві дівчини, котрі заблукали. Без батьків, без надії та сповнені страху. Саме так, напевно, зараз себе відчуває Ельгіда. Його єдина донька. Чаклун декілька хвилин стояв і думав. Згадував.

«Якщо давати Злу другий шанс, то невдовзі воно буде всюди. У кожному будинку, у кожному королівському замку й трактирі. Цьому не бувати».

Він зціпив від злоби зуби, миттєво підійшов до чоловіка, який все ще лежав на землі, вдарив його перший раз ногою в груди, поваливши повністю на землю, а другий раз каблуком чобота прямо по горлянці, переламавши шию. Поганець помер одразу, навіть не встигнувши зрозуміти, що життя йому так і не було даровано.

Полем тоненькими язиками поповз дим, принісши із собою вологу й холод. Неподалік, десь в лісі, задерши велику рогату голову, загурчав лось. Сонце сховалося, замість нього почав падати лапатий сніг.

Фалмін не спав в таку рань, можливо, взагалі не спав цієї ночі, очікуючи будь-якої миті приходу Хаскіра і його дружини. Він вирішив залишитися, дочекатися покидьків і задати їм декілька запитань, перш ніж піти далі.

Той факт, що Хаскір міг привести із собою більше п'яти чоловік, не лякав Фалміна. Він хотів пролити чиюсь кров у цей день, у нього вже давно чухалися руки. І ось, почулося тупотіння підков і приглушений голос вершника, за цим голосом одразу зазвучало ще декілька.

Вбитий покидьок не обманув — Хаскір і справді був не сам, що викликало у Фалміна диявольську посмішку.

У дворик заїхало шість коней із верховими, в повному спорядженні. Кожен мав на поясах мечі, одягнені були в шкіряні куртки, поверх яких було надіте сюрко. Усі по одному спішилися, взяли коней за вудила, повели до привідчиненого сараю. Підозр поки що ні в кого не було.

Низькорослий блондин із кривим носом, який ішов попереду, зупинився, наче щось запідозрив. Його люди також збавили хід, здивовано спостерігаючи за поведінкою свого ватажка.

— Хаскір, що не так? — запитав пошепки той, який був найближче до командира.

— Наших не чутно, — сказав підозріло Хаскір. — Повинні б уже прибути.

— Може, поїхали до села? — запропонував свою версію інший чоловік, спостерігаючи за тим, як його кінь гризе вудило.

— Закрийте хавала! — шикнув Хаскір хрипло, звузивши очі до щілинок і пильно вдивляючись у вікна сараю. Почекавши, махнув рукою, даючи знак рухатися вперед.

Вони прийшли до будівлі, оточивши її з усіх сторін. Всередину заходити не поспішали.

— Нутром чую, щось тут не так, — буркнув велетень із поламанив носом, стоячи біля одного з вікон, куди саме зазирнув один із його дружків.

— Курва матір!

Уся шістка як один підбігли до товариша, оголюючи мечі. Прямісінько під стелею, на поперечних балках, які пересікали сарай, на мотузці висіло два закривавлених тіла, в яких поганці впізнали своїх товаришів-розвідників. Хаскір зайшов всередину, голосно вилаявся і пнув носаком чобота обрубок руки, що лежав у нього під ногою.

— Хто це сука зробив?! — закричав ватажок, наче дикий звір кидаючись до копиць сіна, тицяючи у них мечем. — Я їх, придурків недороблених, на кіл посаджу, а потім четвертую, знову посаджу на кіл і знову четвертую! — верещав чоловік.

Інші забігалися шукати, нишпорити по кожному закутку великого сараю, намагаючись натрапити на бодай якийсь слід вбивць, але нічого так і не змогли знайти.

— П'ятірка, Кряжик, Ятрик, бігом на двір, обшукайте все довкола, а якщо знайдете, живим брати хто б не був і ким не був! Я їм, вашу матір, покажу, що таке зв’язуватися із Хаскіром з Йоргата!

Троє чоловіків рушили до виходу, але в дверях зупинилися — хтось крикнув, а інший лайнувся. Посередині двору стояв чорноволосий чоловік із мечем в руці, широко розставивши ноги й схиливши голову донизу, наче будучи в трансі.

— Хаскір, — гукнув до ватажка велетень, який був Кряжиком, — схоже шукати не доведеться.

— Викликаю панів на чесний бій! — крикнув чорноволосий незнайомець, все ще дивлячись кудись в землю. — Ніяких суддів і глядачів. Лише ви і я.

Хаскір із очима, розміром з мідник, глянув на воїна, який наважився кинути виклик його загону. Багато бачив ідіотів, але таких, які б намагалися самостійно покласти шістьох — ніколи.

— Це ти, лайно собаче, зробив? — вказав командир на трупи, які все ще гойдалися під дахом.

Фалмін промовчав, але за нього ясно говорила диявольська усмішка, яка для шестірки озброєних чоловіків не віщувала нічого доброго. Хаскір сплюнув, потягнув носом, закинув меча на плече і відважно, дивлячись на перевагу в кількості, попрямував до чорноволосого. Дружина, наче тінь слідували за ним, тримаючи зброю напоготові.

— Дозвольте поцікавитись, пане, — сказав піднесено Хаскір. — Якого біса ви повішали моїх людей і чому, сука, не тікаєте від тих, хто вас зараз на шматки різати буде?

Фалмін мовчав. Усмішки повільно перейшла у страхітливу гримасу, сповнену ненависті та люті. Він не рухався, вичікував, хотів змусити напасти противника першим. Як виявилося, чекав не довго.

Шестірка кинулася одночасно, голосно горланячи і при цьому в русі перемовляючись один з одним, як правильно атакувати. Хаскір і його найманці з ненавистю накинулися на вбивцю своїх побратимів. Однак Фалмін не ненавидів. Він, подібно демону із найтемніших куточків Архайра, просто вбивав. Одного за одним.

Першим, хто впав, був велетень Кряжик, якому чаклун розрізав обличчя від лівого ока до кадика. За ним пішов Ятрик, який не мав одного вуха. Фалмін дістав його кінцем вістря по шийній артерії.

Бризнула кров.

Хаскір намагався підбадьорити своїх людей, кинувся вперед, голосно заверещав, завертів мечем, але вже за мить позбавився можливості вертіти будь-чим. Обрубана рука й мертвий ватажок одночасно впали на землю. Ті, хто залишився, цього разу не поспішали нападати, нарешті почали думати не над планом нападу, а втечі.

Але тепер напав Благандійський Чаклун. Люто, із ненавистю, як справжній хижак. Його противники не могли чинити опору, це просто було неможливо. Він був швидким і вправним, а вони — повільні та непрофесійні. Падали один за одним, хто із розпоротим животом, а хто без руки чи ноги.

Коли вся шістка лежала замертво на землі, Фалмін зупинився, впав позаду них на коліна, відкинув меча й закрив обличчя руками. По його щоках потекли сльози, яким він і сам здивувався, але не противився. Його горлянку стиснула безпорадність та відчай, а в голові раз за разом спливав образ Ельгіди, яка могла бути в ще більшій небезпеці. Його донька, яку він прирік на втечу та постійний страх.

Кожен мав свою межу, а коли вже її переходив, то дороги назад не було.

Лив дощ, в небі гриміло. Вітер, що з легкістю ламав дерева, те і діло намагався зірватися стріху із сараю, що прилягав до ще двох більших будівель.

У обширному дворику брязкали мечі та чулася лайка. Дерев’яний манекен, із побитим шоломом на голові, щитом та мечем в руках вертівся, наче скажений. Не було б це незвичним, якби не були ці меч і щит справжніми, бойовими.

— Вістря меча вище! Ось так! — інструктор по ближньому бою Еріс показав, як потрібно, вирячивши баньки на учня, — Коли ти б’єш під таким кутом, противник із радістю пройде у тебе під пахвою і опиниться за спиною. А що для нас означає, коли противник у нас за спиною?

— Смерть, — відповів чорнявий хлопчина, намагаючись ігнорувати зливу та лихий вітер, який так і хотів зірвати з ніг.

Невисокий чоловік недбало махнув, зайшов під навіс, де зберігалися овес та сіно для коней. Хлопчик стояв під дощем, адже під навіс його ніхто не кликав.

— Удар! — гаркнув, наче грім, голос вчителя.

Хлопець спритно, без роздумів зробив пірует, вдарив наосліп, сподіваючись, що влучить у ціль. В результаті вістря меча манекена заділо його по руці, а шолом, куди потрапив меч хлопця, лише трішки прим’явся.

Реакція учителя була миттєвою.

— Ось, що означає, коли б’єш наосліп! Завжди бий із відкритими очима, вловлюй деталі! Зараз ти не помітив, як манекен розкрутився, а завтра, в справжньому бою, це буде коштувати тобі життя!

На крики вчителя байдуже спостерігало ще двоє чоловіків, які розпивали гарячий глінтвейн у будинку. Крізь відчинене вікно вони могли спостерігати за тренуванням в дворі і, саме головне, коментувати.

— Цей хлопчисько безнадійний, — випалив світловосий чоловік із порізаним обличчям, на ім’я Карсіль. Кутики його губ скривилися. — Майстер даремно витрачає свій і наш час.

Другий чоловік спокійно відпив гарячого напою, із певними сумнівами подивився на Карсіля, а потім зазирнув у вікно.

— Відколе це Майстер витрачає свій час даремно на якогось там хлопця? Гадаю, тут не все так просто. Фалмін неймовірно здібний хлопець, і те, що ми тут, про це яскраво свідчить.

— Майстер запросив нас, це вірно. — погодився пошрамований, але тут-таки додав: — Але я бачив багатьох розбишак, які за увесь цей час досягали більших результатів, аніж цей ось. Можеш заперечити, Хольдаре?

Мовчання. Двоє чоловіків ще довго спостерігали за своїм учнем, оцінюючи його навички ближнього бою. Еріс тим часом кричав, вказуючи на неушкоджене плече манекена, куди тільки що попав Фалмін.

— Сильніше, юначе! Ти що, каші зранку не доїв?!

«Можливо і не доїв, — подумав Хольдар, який серед усіх інструкторів Фалміна думав про його здоров’я найбільше. — Хлопець мало їсть, тому у нього не вистачає сил та енергії, аби нанести удар. Еріс повинен це розуміти.»

— Удар! — закричав інструктор. — Роздроби ти вже цей шолом!

Фалмін рикнув, замахнувся і хотів нанести удар, але послизнувся і ледь не поранився власним мечем. Еріс, наче дикий пес, лаяв. Карсіль не витримав і фиркнув.

— Нездара!

— Головне не говори хлопчині про це занадто часто, Карсілю. — сказав обережно Хольдар, побачивши в очах осоромленого Фалміна вогонь злоби та ненависті. А ще впертость та бойову рішучость. — Тому що цей юнак здатний нас здивувати.

Зима видалася вкрай сніжною та холодною, що було властиво для королівства грифона — Тальгрієна. Проте дітям, які цілий день валялися в снігу та ліпили снігових баб, аніскільки ті морози не заважали.

Старий лісоруб Григір, спершись на низький паркан, лаяв дітлахів, які бавилися в сніжки та ледве не зацідили йому в око.

— Я вам зараз дам, засранці! — плювався сивий дідок, трусячи руками, як прокажений.

Діти уваги не звертали, тому що дід Григір був страшним занудою, а дехто говорив, що його кантузило ще на війні. Онуків чоловік не мав, а єдиний син, поцупивши на своє нещастя коня лорда, був повішений два роки тому.

— Гей, ану додому, паршивець! — дідок зацокотів зубами, бачачи, як один із розбишак сцить на його паркан. — Я твоїм батькам розповім, бери тебе грім!

Хлопчина замість слів показав діду складену в лікті руку, після чого погнався вулицею за табуном дітлахів. Григір обтрусив кожуха від снігу, поправив шапку й пошкутильгав до місцевої корчми, де в такий час розливали тепленьке пиво.

Всередині було як завжди тепло, малолюдно та просторо. Григір проводив тут майже кожен вечір, розповідаючи відвідувачам цікаві історії.

Корчмар Марцин, який із Григіром у свій час пройшов війну, позвав старого до себе.

— Григіре, здоров'ячка бажаємо!

— Хай не конає! — дід потиснув товаришу руку, зиркнув сірими очима довкола. — Що, мало сьодні народу?

— Та дідько його знає, нікого новенького наче, — корчмар почухав свою кудлату бороду, нахилився до діда, аби той міг почути. — Тут нещодавно хлопи приходили, залишили повідомлення від пана нашого. Кажуть, що в горах дракон сидить, ось нещодавно ізжер землероба із сусіднього села.

— Курва. — ствердив дід.

– І не кажи.

— А що воно там сидить, га?

— Так я звідки зна’! Кажу ж, прийшли хлопи, казали…

— До попереку мені, що вони казали, — дід взяв кухоль, якого перед ним поставив Марцин, випив пива й відригнув: — Але токо цікаво, що це друкон у цій місцині літає. Знав я зрання, що друкони, лярва їхня мати, у печерах своїх сидять і менших, значить, драконів жруть. Бо усі знають, що якшо дракон ізжере людиську, то наших ватага збереться і дракона палками захерачать. Ось так.

— Ха, ніколи я не чув, аби люди дракона палками забили. Кажуть, що занадто живучі ці паскуди.

— А ти коли-небудь того друкона бачив? Ага, то й діло, що не бачив! Я ж бо бачив, коли ще в армії служив. Значить, вийшов до джерела води набрати, як тут чую, щось свище й ричить, курва матір. Я вже думав драпака давати, але тут бачу, прямо наді мною ця бестія прошмигнула! Швидше вітру! Крила такі довгі має, що наче корабель вітрила! Ось як.

Корчмар, не перестаючи протирати келихи ганчіркою, підозріло глянув на діда. Здавалося, що Григір упевнений у своїх словах, але всі знали, що параноя таких людей не обходила.

– І ще скажу, Марцине, таку штуку, — дід допив пиво, відставив кухоль, при цьому забувши витерти із губ та вус пінку, — якщо ця курва й сидить в горах та людей палить, то тут мисливця на таку потвору тре' звати.

— Та й де того мисливця знайдеш, діду?

— Чув я, що бродить Благандією чаклун один, на чорному як ніч коні, із чорним як воронове пір'я волоссям, а на поясі в нього меч блищить, яким він усяку ту крилату мразоту нищить. Ось так.

— Та ну.

— Говорили дядьки добрі, що цей чаклун драконів десятками нищить, а грифонів тих і взагалі голими руками вбиває. Ось як.

— А не вигадуєш, діду?

— Хрен його знає, — дід стенув плечима. — Чув і все тут. А ще знаю, що якшо такому в очі подивитися, то навік прокляття візьмеш. Ось так.

Корчмар задумався, відставив келиха вбік.

— А що робити тре', шоб не зглазитися?

— Кажуть, щоб брати пелюстки троянди, обліпиху та коров'яче гівно, перемішати із спиртом і втирати його в…

Діда перервало гучне тупотіння. Хтось повільно підіймався сходами до корчми, а ще за мить почули іржання коня. Двері відчинилися і всередину, не поспішаючи, зайшов чоловік. Незнайомець одразу рушив до власника закладу. Дід і корчмар роззявили роти, а очі мали, наче два мідняки.

— Чорне, як воронне пір'я волосся, — промямлив дід.

— А на поясі меч блище, — додав запинаючись Марцин, у якого від страху затрусилися руки.

Чоловік, який підійшов до них, справді мав чорне волосся, на поясі висів довгий меч, а позаду, з-під плаща, визирало щось схоже на руків'я для арбалета. Дід посунувся, даючи дорогу незнайомцю.

Гультіпаки, що сиділи в кутку і знавалися, як самі відбиті кретики на всі околиці, зараз тихенько сьорбали пиво і пошепки вели милу розмову про погоду та останні новини.

— Для початку, пане, хотів би випити чогось, — голос чорноволосого був спокійним, від чого він ставав ще моторошнішим. — Довго добирався сюди, зараза.

Марцин мовчки поставив перед чоловіком кухоль темного пива, а сам повільно відсунувся подалі від стійки, при цьому намагаючись не дивитися відвідувачу в очі. Дід Григір тихенько сидів збоку, здавалося, навіть не дихав.

— Люди казали, що пан корчмар про дракона місцевого щось знати може, — сказав чорноволосий, відпивши трішки пива. — Казали, що грамоту від лорда має.

— М-маю, пане, — Марцин, здавалося, стиснув від страху зуби та сечового міхура, тому говорив тихо й трішки нерозбірливо. — Люди л-лорда, пане, залишили грамоту, я брати не хотів, але казали…

— Про дракона чули, дядьку?

— Чули, пане.

— Я слухаю.

Марцин глянув на дідка, який мовчки сидів біля чорноволосого, але, здавалося, він те й робив, що роздивлявся відвідувача.

— Я щось запитав, дядьку, — нагадав чоловік, зиркнувши мимоволі на Григіра, від чого той ледь не полетів зі стільця.

— Так, вибачте, пане. Кажуть, що дракон у горах сидить, ізжер землероба із сусіднього села.

— Коли те було?

— Два дні тому, пане.

— Село, із якого був той землероб, далеко звідси?

— П’ять миль на схід, пане.

— Хм, а про дракона мені більше нічого не скажеш?

— Я, пане, дуже не розпитував, але в старости можете запитати. Він наче із добровольцями вчора ходив до гір, лігво шукати.

— А на який біс йому той дракон? Наче він щось зміг би із ним зробити, — ці слова чорноволосий скоріше сказав до себе, аніж до корчмаря. — Гаразд, дядьку, тоді розпитаю в старости. Ось вам за пиво.

Чоловік кинув Марцину пару мідняків, а сам, не попрощавшись, рушив до виходу. Дід із корчмарем дивилися йому вслід, при цьому намагалися зайвий раз не дихати. Навіть коли двері зачинилися, між корчмарем і дідом ще декілька хвилин панувала мертва тиша. Почулося іржання коня і стримані вигуки. Снігопад, що йшов за вікном, посилився.

— Що то було, діду? — запитав досі наляканий корчмар.

— Дивна-то людина, кажу. Чорне його волосся, як воронне пір'я, а хто в очі подивиться, спаршивіє навік, — бурмотів дід, зачаровано дивившись на двері.

— А хто він, Григіре? Хто ця людина?

— То є він, Марцине. То є Благандійський Чаклун.

У домі старости пахло в'яленою рибою та сіном, яке було розкидане на підлозі. Пухкенька дружина готувала на кухні, а п'ятнадцятирічний син Януш бавився у вітальні із собакою.

Староста Борко, побачивши на своєму порозі чужинця, недовірливо поглядав на його меч, що виглядав з-за спини. За свої сорок вісім років староста бачив дуже багатьох приблуд, але саме цей чорноволосий чоловік викликав у нього дивне відчуття. Почувши, що чужинець хоче розпитати про дракона, Борко запросив гостя до будинку, при цьому попросив залишити меча у вітальні. Чорноволосий, трішки поміркувавши, погодився.

Сіли за стіл. Борко довго дивився на чоловіка, уважно роздивлявся обличчя та одяг. На вигляд чорноволосий мав не більше тридцяти п'яти, але легка щетина та темні кола під очима додавали років. Мав гість на собі все чорне, за винятком сірого вовчого коміру. Глянувши у вічі чорноволосого, Борко відразу відвернувся: погляд тих чорних та таємничих очей викликав хвилювання і страх. Щоб розрядити обстановку, староста крикнув сину, аби той налив пива й приніс закуску. Борко заговорив лише тоді, коли Януш вийшов із кімнати і вони із гостем залишилися вдвох.

— Не встиг ти із корчми вийти, чоловіче, як прибіг до мене пахолок один, доповів. Смерділо від того хлопчини сечею та гівном. Певно, дуже злякався тебе, вкуси його собака, хоча, чесно кажучи, я не дивуюся з того.

— Коли люди бояться, то краще розповідають.

— То є правда, дядьку, але якщо затримаєшся тут, тоді постарайся людисьок не лякати, добре?

— Гаразд.

— Отже, ти прийшов через дракона. Я правильно розумію?

— Правильно.

— А якщо прийшов питати, то маєш із тим драконом щось зробити?

— Маю.

— А ти не говіркий, — староста усміхнувся, не відриваючи погляду від гостя; випив пива. — Врешті, не кожному ж бути багатослівним, так? Гаразд, для початку, виправимо нашу із тобою невихованість по відношенню один до одного й представимося. Мене звати Борко із Яцера, я місцевий староста.

— Фалмін із Мальгарда, — сказав чорноволосий, відпивши пива.

– Із Мальгарда? А де це?

— Це місто, що на острові Бейдель.

— А, ну добре, хай буде так, — староста, який ніколи не чув про такий острів, зробив вигляд, наче зрозумів. Не хотів справляти враження неосвіченої людини. — Ну, коли вже знаю твоє ім'я, слухаю.

— Корчмар сказав, що ви нещодавно ходили до лігва дракона.

— Було таке, — староста усміхнувся, показавши ряд нерівних зубів. — Я, скажу відверто, не сцикун, тому одразу вирішив в очі змію глянути, щоб переконатися, що то не якась лярва, а цілий дракон.

– І що, побачили?

— Аякже! Цей паскудник лише голову з печери висунув, а наші хлопці вже драпака давали.

— Далеко до його лігва?

— А, ото я бачу, що дуже ти до того дракона нерівно дихаєш, — староста допив пива, долив ще собі й гостю. Пиво пінилося і віддавало гіркотою, проте Фалміну жалітися не доводилося. — Сказати, то я скажу, але дай відповідь і ти на моє запитання. То не про тебе говорять, чоловіче, що ходиш селами та всіляких сволот вбиваєш?

— Про мене.

— А яких саме вбиваєш, якщо не секрет? Бо чув я уже й про бригаду Адде, які на вовкулаків полюють, і про банду Чорного Гарта, яка гулів й вампірів вбиває. Тоді кого ти бадяжиш, а?

— Як ви уже зрозуміли, іноді драконів.

– І все?

— Майже. У мене доволі вузький спектр, але вистачає.

— Хах, дідько, ну й небагатослівний ти. Але гаразд, це вже справа принципу. Що ж до лігва драконячого, то воно рівно в дев’яти милях на північ. На коні швиденько доїдеш.

— Чорні гори, — констактував Фалмін, а сам дивився кудись старості за спину.

— Так, саме вони. А хто тобі взагалі про того дракона сказав?

— Лорд Сільгір, якщо знаєте такого.

— Ха, цього пса? А чому не знаю! Цей виблядок у нас четвертину врожаю забирає, а податки такі поставив, що вже скоро без одягу ходити будемо! Не май із ним краще справ, то підла людина, брате. Будеш горе мати!

— Дякую за пораду, запам'ятаю.

— Лорди, королі, принци, рви їхню мати, — староста долив собі та гостю пива, — ці володарі, суча лапа, заради себе лише живуть. Згадаєш мої слова, брате. Скоро ми світом підемо, а ці сволоти будуть на наших грошах сидіти. Але ж біда — без простого селялина не буде із кого податок збирати, — голос Борко тремтів від злості, певно, трішки перепив пива, тому й не боявся говорити речі, за які б його, дізнався б хтось із верхівки, могли повісити. — Он той же Сигізмунд із Норенгарда. Підняв повстання проти батька, убив його і зараз править собі, як ні в чому не бувало! Говорять, що хоче Тальгрієн захопити. Бо в нас золота купа, а його власна скарбниця пустує.

— Я гадав, що військо Норенгарда виснажене громадянською війною. Багато людей полягло, за чутками, на вуличках Орграда, — сказав Фалмін.

— То є правда, брате, але скарбниця Сірого Ворона постійно наповнюється за рахунок торгівлі із Кагаком; а військо поповнюється найманцями зі Скагіра. Загалом, друже, у повітрі висить напруга. Як і завжди. Як ще було за дідів-прадідів. Нічогісінько не змінюється.

Фалмін відмовився від коментарів, мовчки дивився, як староста випиває четвертий кухоль пива.

— А ось дракон — це цікава почвара, — сказав Борко. — Мені ще батько розповідав, що колись ці змії спокійно Благандією літали, але сталася якась там халепа й дракони поховалися до своїх гір. Давно то було. Батько так казав.

— Дійсно, було.

— А скажи мені, Фалміне, важко із такою курвою двобій вести?

— Більше, аніж важко. Бій із драконом чимось схожий на звичайний двобій на мечах, тільки ось у противника замість мечів величезні зуби, пазурі, крила та хвіст, а в додачу ще й можуть вогнем палити.

— Ох і сильна зараза, — староста був повністю поглинутий розповіддю, тому й дивувався, як мала дитина. — А ще щось розкажи, на всіх богів, дуже цікаво.

— На жаль, більше не можу.

– Із принципу? — надувся староста.

— Ні, не можу й все. У кожного є свої секрети.

Борко довго мовчав, наче переварював відповідь чаклуна. Побачив, що пиво в кухлі закінчилося, думав піти за добавкою, але Фалмін його випередив.

— Буду йти, старосто. Вдячний за допомогу.

— Не дякуй, а краще цю паскуду забий, щоб мої люди могли спокійно спати й платити податки.

— Тоді бувай, Борко. Можливо, ще колись здибаємося.

— Ха, обов'язково, Фалміне! Ходімо, проведу тебе до дверей, а далі уже сам підеш, бо в мене від цього пива ноги підкошуються.

Вершини Чорних гір стали видимі лише ближче до вечора, тому необхідно було прискорити рух. Навколо кружляла завірюха, накриваючи усе своїм білим покривалом.

Холодало, але, на щастя, Фалмін додумався взяти з собою теплий плащ із вовчим коміром. Він не любив холод. Не любив сніг і все, що було пов'язано з цим, але робота вимагала праці за будь-яких умов.

Кінь фиркнув, завертів головою. Фалмін знав, що таким чином тварина дає знати про втому, адже навіть коні втомлювалися від просування через заметені снігом пустирища. Попереду, прямо під крутим схилом могутньої гори, засіяв чорний прохід до печери.

— Тпррр! Тихо, братику, — сказав Фалмін до коня чорної масті. — Схоже, це те саме місце, про яке говорив староста.

Завірюха посилилася, проте Фалмін знав, що це не із примхи природи. Тут було дещо інше.

Не довго думаючи, він обережно зліз з коня, намацуючи ногами опору на снігу, глибина якого могла сягати декількох метрів. Вже внизу, по коліна в заметі, зняв зі спини коня невелику дерев'яну скриню та щось довге, завернуте в грубу тканину.

— Піди погуляй, брате, я скоро повернуся.

Кінь, почувши слова господаря, заводив вухами, не бажаючи покидати його на самоті. Фалмін повільно почав пробиратися до печери, важко пересуваючи ногами й намагаючись не впустити скриню в сніг.

Вже перед самісіньким входом, він спинився. Віддихався, поклав скриню на тверду землю. Ще був час, аби підготуватися, чаклун знав про це, а тому й не поспішав.

З печери віяло смородом гнилого м'яса, землею та сирістю. Фалмін намагався не звертати уваги й почав готуватися. Присів на холодну землю, зав'язав своє довге чорне волосся у хвоста, потім смикнув за мотузку, розшнурував тканину, дістав звідти меча із красивим руків'ям у чорних піхвах із зміїної шкіри. Заплющив очі й так сидів хвилин зо п'ять, тримаючи меча в правій руці й раз за разом щось промовляючи лише одними губами. Потім обережно поклав меча на тканину, намагаючись при цьому не зачіпати ним землю. Відкрив скриню, промовив щось дивною мовою. Всередині, викладені в чотири ряди, лежали оплетені мотузочками бомби. Чаклун дістав дві з них, почепив собі на пояс.

— Ну що, богів у поміч і силу в руки, — сказав Фалмін, вихопивши меча із піхов.

Сидів десь хвилин з десять. Очі мав заплющені, а губи постійно щось промовляли. Потім змовк, взяв меча, поправив невеликого срібного арбалета, що висів на спині. Затягнув ремінь, який пересікав його груди. Перевірив, чи всі стріли на місці, намацав на поясі дві бомбочки, закріплені в плетених мішечках. Поглянув назад, на засніжену рівнину й дерева, які самотньо хилилися від сильного вітру, а потім без зволікань покрокував вперед, прямо назустріч непроглядній темряві.

Полювання розпочалося.

Напруга. Саме це витало в повітрі, відбиваючись мурашками, що бігали по шиї чаклуна. Печера являла собою величезне лігвище із неосяжною по довжині площиною, тому тут могло мешкати що завгодно. Десь попереду монотонно лилася вода. Схоже, був другий ярус, або ж неподалік в самих горах текла річка. Щось ворухнулося праворуч. Зиркнувши, Фалмін побачив декілька оголених скелетів людей, по яких гуртом ганяли миші. Далі лежало тіло якогось великого створіння, схожого на мантикору, але дещо меншого. Підійшовши ближче, чаклун зрозумів, що то атигриф, родич грифона, на що вказували довгий клюв і великі крила, чий розмах міг сягати дев'ятьох метрів. «Отже, він ситий, — подумав Фалмін. — Це явно мені на руку».

Скрегіт.

Звук долинав звідусіль, але це не ввело чаклуна в оману. Він знав, що ціль зовсім поруч, а тому рушив вперед, направивши вістря меча перед собою. Скрегіт повторився, але більш виразно й Фалмін збагнув, що хтось гострив кігті об камінь.

Печера, як помітив чоловік, виявилась коридором, який вів в ще одне приміщення, значно більше, ніж попереднє. З кам'яної стелі капала вода, утворюючи посеред примітивної зали невеличке озерце. Побачив, що в тому ж озерці лежить щось велике, при цьому дуже голосно дихає. Чаклун завмер, оцінюючи відстань та створіння, яке поки що його не помітило. Побачив прямокутну морду із невеличкими відростками, які росли на лобові. Також увагу привернула луска, яка ледь помітно в темряві мерехтіла сірим відблиском. «Срібний дракон, — подумав Фалмін, — як я і сподівався».

Чаклун потягнувся рукою до пояса, на якому висіли бомби. Повільно відчепив одну, затиснув у долоні, прицілився і метнув. Вибухнуло прямо у воді. За вибухом почулося протяжне ревіння і тупіт. Фалмін не довго чекав, почав оббігати півколом тварюгу, чий силует було видно крізь пил. Коли він уже був у неї за спиною, почув новий крик і пил миттєво розвіявся. Змій затупцював. Спробував розправити крила, але тут було занадто тісно для польоту. Озирнувся на всі боки в пошуку нападника, який зайшов йому за спину.

Фалмін вдарив по хвості, обрубавши загострений кінчик. Дракон з розмаху відкинув його назад ударом крила й одразу кинувся в атаку, роззявивши широко пащу, набиту гострими зубами. Чаклун став на коліно. Швидко дістав арбалет і вистрілив, поціливши в морду. Дракон закричав, але на подив Фалміна, не зупинився. Бестія схопила його за ногу, проволокла по кам'яній підлозі, метнула кудись у темряву. Фалмін, налетівши на скелю, сповз донизу. Застогнав від болю, який пульсував в правій нозі. Вилаявся і спробував підвестися, опираючись на меча, якого він при падінні не випустив із рук, хоча й був близький до цього. Дракон, скориставшись наданим йому часом, набрав у свої потужні легені повітря і вистрілив потоком льоду та холоду. Фалмін виставив назустріч меча, безнадійно намагаючись відбити удар. Проте лід не зустрів опору й налетів на нього, ріжучи обличчя, одяг і тіло. Дракон не спинявся. Мав ще багато сил, аби бити в противника льодом.

Чоловік відчував, як його тіло починає мерзнути й перестає слухатися. Розумів, що навіть попри свою витримку, не зможе так довго терпіти. Він з останніх сил перекинувся через брилу каміння, дістав другу бомбу й метнув у напрямку дракона. Почув вибух, який супроводжувався болісним криком.

Швидко переліз через камінець, взяв арбалета, який лежав поруч на підлозі. Поклав стрілу, натягнув тятиву й вистрілив кудись у згусток диму, який заповнив всю печеру. Дракон із роздертим правим крилом й обпеченим тілом вистрибнув із клубка диму й кинувся на Фалміна. Чаклун, якого переповнила злість, закричав, стиснув руків'я двома руками й зосередився, намагаючись вгадати, куди буде направлено удар. Коли дракон був на відстані удару, Фалмін відстрибнув вліво, крутнувся в піруеті [2], відчув, як кігті пройшлися по куртці. Не спиняючись вдарив із усієї сили й проткнув драконові черево, яке той у стрибку прикрити не міг. Наостанок ще двічі завдав удару по лапах.

Дракон з приглушеним криком не втримався і впав, але не здавався. З усіх сил намагався підвестися, при цьому б'ючись крилами й обрубком хвоста. Фалмін заричав, стрибнув вперед і вдарив вертикально, проткнувши морду наскрізь, цим самим пригвоздивши її до землі. Дракон ще трішки побив крилами, намагався підвестися, але чаклун міцно надавив на меча, не даючи йому нічого зробити. За декілька хвилин рептилія і взагалі перестала пручатися. Закрила очі і, важко дихаючи, завмерла в очікуванні смерті.

«Ненавиджу, коли вони так роблять, — подумав Фалмін».

Він витягнув меча, підійшов до продовгуватої шиї, на якій було видно результати вибуху бомби — рвані рани й опіки, які навіть для дракона могли бути смертельними. Намагаючись перебороти біль у нозі, Фалмін став навпроти дракона й виставив меча перед собою.

— Розплющ очі, драконе. Хочу, аби ти подивився на мене, — наказав чоловік, на що поранений змій повільно розплющив свої очі. На Фалміна подивилися вертикальні зіниці. У тому погляді читалася неприкрита ненависть та злість, відчай та безсилля.

— За що ти…вбиваєш…нас? — захлинаючись кров'ю запитав дракон.

— Ви вбиваєте простий люд і палите села, — відповів без емоцій Фалмін. — Ви заслуговуєте на таку смерть.

— Я…не…вбивав нікого…я нікому…нічого…не робив…

— Плювати мені на це. Тим паче не вірю я тобі, драконе. Хай би що ти мені не сказав. Вбивати — це твоє покликання, природа твоя, а іншим ти бути не можеш.

— Як же ж мало ти…знаєш про нас… — дракон знову забулькотів, виблював кров, яка потоком лилась з його пащі.

— Ти знаєш, хто я такий? — запитав чаклун.

— Так…знаю…вбивце… — простогнав дракон.

— Ось і добре, — сказав Фалмін. — Скажи, як тебе звати, аби твоє ім'я не було забуте.

– І яким це чином воно стане відомим?

— Виб'ю його на твоєму черепі, перш ніж продати, — без жодного докору сумлінь відповів Фалмін.

Дракон, вражений таким нахабством, розізлився, заричав і напружився, збираючи усі свої сили, щоб піднятися. Проте Фалмін, очікуючи цього, всадив меча йому між очі. Натиснув сильніше й витягнув, проливши на підлогу чимало крові, яка була цінним складником чародійських еліксирів. Дракон, востаннє вдихнувши повітря, завмер. Він дивився очима вже кудись в темряву, в інший світ, де немає такої жорстокості та болю.

Чаклун втомлено опустив голову, сплюнув і вилаявся, побачивши, що по камінню, на якому він сидить, тече цівка крові. Його крові.

— Треба перев'язати, — пробубнів, — але перед цим мені потрібна голова змія.

Переборюючи біль та безсилля, Фалмін важко підвівся. Повільно підійшов до мертвого дракона, який навіть зараз здавався загрозливим противником. Йому на мить стало не по собі, адже згадалися попередні істоти, яких він вбив. Їхні мертві тіла та скляні очі. Чаклун забрав життя тих істот, аби самому вижити. Це єдине, що він умів робити досконало.

— Пробач, брате, але потрібно на щось пережити цю зиму, — сказав Фалмін безкольоровим голосом, беручись відрізати кинджалом голову дракона.

Місто Ревентон ніколи не славилось своєю гостинністю, тому юрба озброєних охоронців, які оберігали лорда Сільгіра, не була дивиною. Один із них, із довгим сивим волоссям, кинув неприязний погляд на новоприбулого вершника, який повільно заїхав до двору замка. Біля сідла висів великий пакунок, обмотаний мотузкою.

— Сільгір у себе? — крикнув з сідла чоловік, закутаний у декілька накидок і плащ.

Сторожа повільно оточила його, тримаючи руки на руків'ях мечів, але вершника це не хвилювало.

— А хто питає? — запитав грубо той же сивий чолов'яга, підійшовши прямо до морди коня.

— Передайте, що я чекаю тут, у дворі. Нехай поквапиться, у мене його трофей, а в нього — мої гроші.

Сивоволосий ще трішки постояв, подумав над словами приблуди і, хмикнувши, дав німий наказ своїм підлеглим, аби ті покликали володаря.

— А звідки мені знати, що ти не вбивця якийсь, а?

Вершник повільно повернув голову до командира, у погляді його не було нічого дружнього.

— Я і є вбивця, але людей вбиваю в крайній необхідності, — відрізав чужинець, на що командир набрав повітря в груди й сплюнув коневі під ноги.

Із замку вийшов світловолосий лорд Сільгір. Його супроводжувало ще щонайменше шестеро гвардійців з алебардами й слуги, які трималися дещо позаду. Фалмін вже й забув, як його гидувала ця свиня. Але замовник є замовник.

— Чаклуне, а я вже гадав, що тебе пошматував той дракон, — замість привітання сказав лорд, підло усміхаючись, — але схоже, що ти прибув з гарними новинами, чи не так?

Вершник замість відповіді відв'язав клунок, який глухо впав на землю.

— Забирайте ваше замовлення, — сказав, — сподіваюся, ви також виконаєте свою частину умови.

За наказом Сільгіра вояки, які стояли поруч, взялися розмотувати мотузки й за мить усі побачили срібно-білу голову дракона. Деякі із охоронців почали перешіптуватися і кидати на вершника занепокоєні погляди. Сільгір усміхнувся, а його запливші від жиру очі засяяли.

— Ах, яка краса! Певно, це ще молодий дракон, якщо має таку малу довбешку! Однак, це саме те, що потрібно для моєї колекції диковинок і рідкостей, — його захват був неподільним. — Ти чудово впорався, чаклуне! Нагорода буде відповідна.

Один із слуг, який мовчки стояв в стороні, передав лорду мішечок, якого останній кинув Фалміну.

— Твої чесно зароблені триста крон, — сказав Сільгір, проводячи поглядом охоронців, які заносили до замку голову дракона. — Важке було полювання?

— Як і інші, пане, — коротко відповів чаклун, повісивши мішечок собі на пояс. — У вас більше немає до мене запитань? Добре. Тоді, гадаю, я можу бути вільний?

— Зачекай, чаклуне, ще одну хвилинку. Спішся, є розмова.

Фалмін, який вже сподівався швидше поїхати звідси, важко зітхнув, зліз з коня, обережно стаючи на землю пораненою ногою. Сільгір, помітивши це, посміхнувся в злостивій посмішці.

— Бачу, він задав тобі жару.

— Це вже не важливо. У чому питання? — запитав Фалмін після легкого поклону, як того вимагав етикет.

Сільгір махнув недбало рукою своїй варті, аби ті йшли до замку, а сам впритул підійшов до чаклуна. Від лорда смерділо жиром, тому Фалмін ледь помітно відсторонився.

— Гібдіральд Сав'єр, він же званий Гібді Рудобородим. Чи знайома тобі ця персона.

— Припустимо, що знаю. — повільно проговорив Фалмін, у якого одразу виникло неприємне відчуття.

— Якщо знаєш, то хочу довести до твого відома, що цього коротуна завтра мають повішати. Випереджаючи запитання, скажу, що вішати мають за контрабанду, спроби підкупа і вигукування прокльонів в мій бік. — Сільгір легенько нахилився в бік Фалміна і прошипів, — А я, знаєш собі, дуже не люблю, колись якась мала курва зачіпає мою персону.

Фалмін витримав паузу, притримав коня, який хотів уже вкусити лорда за плече. Смерділо проблемами, яких чаклун так хотів уникнути.

— Який розмір викупу? — різко запитав він, зрозумівши, до чого хилить лорд.

Сільгір усміхнувся кутиком губ, зро, ив вигляд, наче задумався над питанням, але відповів швидко і аж надто бадьоро.

— Я, як людина справедлива, враховую твої заслуги перед народом Тальгрієна, але свій авторитет я ціную високо, а тому ціна буде відповідна. Триста тальгрієнських крон.

Фалмін стиснув руку в кулак, бо бажання розбити усміхнену морду Сільгіра стрімко виросло, але розумів, що цього йому ніхто не пробачить і виходу немає.

«Якщо цей рудобородий кретин не має заначку, то доведеться мені сидіти голодним і босим, — думав Фалмін, дістаючи мішечок, який повисів на його поясі рекордно малий час».

— Ну що, тоді по руках, — захоплено сказав лорд, прийнявши гроші. — Твого товариша звільнять зараз же. Тільки не забудь зайти по нього в темницю.

Фалмін мовчки кивнув. Востаннє зиркнув на Сільгіра й глянув у його холодні очі, в яких читався неприкритий тріумф.

Чаклун це запам'ятає.

Він розвернувся, заскочив у сідло одним ривком і, не сказавши ані слова, поїхав геть із двору, залишивши лорда наодинці.

— Щасливої дороги! — гукнув у спину вершнику жиробас, після чого розсміявся; задоволено глянув на мішечок і пішов собі геть.

— Сука, — лише й сказав Фалмін, виїхавши за ворота замку.

У темниці смерділо сечею та гниллю, тому це місце відразу викликало нудоту. Як тільки Фалмін спустився крутими сходами, підійшов вартовий, на голові якого був розірваний у багатьох місцях кольчужний капюшон, а на такій же «цілій» кольчужній сорочці не було майже живого місця.

— Ким будес, а? — цвиркнув чолов'яга, шкірячи свої гнилі зуби. — Со, плийсов до когось, ци як?

— Я за Гібді, — сказав Фалмін. — Лорд Сільгір відпустив його, а я прийшов забрати.

— Ха, знацить, длузок твій, а?

Фалмін зиркнув на вартового поглядом сповненого крижаного холоду й зневаги. Чолов'яга зсутулився, хіхікнув і відразу дременув відчиняти двері камери.

— Ну, гноме, виходь! Тут плийсли за тобою, — крикнув вартовий, намагаючись вдати із себе взірцевого вояку, що у нього аж ніяк не виходило.

На світло вийшов міцної статури коротун із довгою рудою бородою. Його мідні очі та потріскані губи усміхалися, не зважаючи на доволі пошарпаний зовнішній вигляд та потасканий одяг. Попри весь бруд, який покривав його сорочку і штани, на плечах гнома красувався короткий плащ доволі хорошого покрою.

Вийшовши із камери, гном, майже не виказуючи здивування, простягнув руку Фалміну.

— Ех, сука, хто ж міг подумати, що при таких умовах та обставинах пройде наша зустріч. — видихнув коротун, поглядом вказавши на тюрягу, — Ач, така вже доля.

— Могло бути і гірше, Гібді. — Фалмін потиснув товаришу його міцну руку, кивнув. — Йдемо звідси, тут нам немає чого робити.

Чолов'яга, який весь цей час стояв збоку, мовчки та здивовано спостерігав за дійством, заступив їм шлях і прийняв якомога грізний вигляд.

— Е, нє! — крикнув. — А плата де?

— Яка плата? — здивувався Фалмін, в очах якого спалахнув вогник. — Я заплатив твоєму господарю, ось з ним і розбирайся.

— То длуге, — зашипилявив вартовий. — Але нада се і нам на лапу дати, соб вас з міста пустили.

Фалмін, у якого миттєво зіпсувався настрій, впритул підійшов до чолов'яги, який доставав йому десь до підборіддя. Гібді із примруженими очима визирав з-за його спини.

— Я і мій друг йдемо звідси прямо зараз. — прошипів чорноволосий, — А ти, хаме, закриєш свого рота й своїм дружкам передаси, що якщо нас хтось зупинить і не дасть проїхати, то я власноруч переріжу вам усім горлянку. І ще ти віддаси Гібді усі його речі. Питання є?

Вартовий злякався, глянув на роздратованого чоловіка. Широко розплющив очі й дременув кудись у темряву. Вибіг звідти із напівпустим мішком і сокирою, яку Гібді одразу повісив собі на пояс. Фалмін кивнув гному й не зволікаючи почав підніматися на гору, де вже було видно світло з вулиці.

Надворі помалу починало темніти й людей на вулиці ставало дедалі менше. Фалмін, не звертаючи уваги на будівлі й прискіпливі погляди місцевих, підійшов до коня, поправив стремено й віжки; стрибнув у сідло й подав руку Гібді, який тільки вийшов із темниці.

— Це в тебе що, новий кінь? — сказав він, відірвавши погляд від двох типів, які підозріло на нього дивилися.

— Ні, той самий, якого ти бачив востаннє, — відповів Фалмін, направляючи тварину до головних воріт. Гном крокував поруч, жваво перебираючи ногами.

— Та попередній був більший якийсь, — не міг повірити гном, роздивляючись ноги жеребця.

— Ми із Гором не дуже жирували в цю зиму, Гібді, тому, якщо придивишся, то й у мене побачиш певні зміни.

— А, так, тільки-но помітив, щоки менші стали.

— Ага, зате твої ніяк не змінюються, — хмикнув Фалмін, повертаючи на головну вулицю. — Можливо, тепер розповіси все з початку?

— Що розповідати? — запитав рудобородий, роблячи вигляд, наче не розуміє про що мова.

— Як ти потрапив до тюряги й чому тебе занесло так далеко на схід? — терпляче запитав Фалмін, наперед знаючи, що гном не захоче на суху горлянку про таке говорити.

— Ха, ти мене за кого маєш? — обурився Гібді. — Я нічого не буду розповідати на голодний шлунок і сухе горло. Тому якщо хочеш знати правду, то нам варто знайти якийсь шинок або корчму, де ми зможемо заночувати й поїсти.

— А гроші ти для шинка й корчми маєш?

— Ха! Якби я мав гроші, то викупив би себе сам. Правда?

— Правда. Але я віддав усі зароблені гроші за твоє життя, Гібді. Тому обійдемося поки без випивки.

— Ну вже паскудство! Підстава виходить, Фалміне. І скільки я тобі винен?

— Ніскільки. Я із друзів грошей не беру.

Гном довго дивився на нього, мовчки крокуючи поряд, наче не очікував почути таких слів. Він так і не відповів, але погляд його говорив багато про що.

— Загалом, я їхав із Ненеля до Моларда, — сказав Гібді, коли вони вийшли на дорогу, яка вела до міської брами, — але мене в дорозі застала буря і я вирішив зупинитися тут. Скажу відверто, що Ревентон та ще діра, хоча місцеві і корчать із себе чорт знає кого. Отож, я вирішив із людьми не контактувати, а замість цього вийшов на свого знайомого гнома-купця, який проживає по Купецькій вулиці.

Як ти розумієш, прийняв він мене добре, дав харчів і запропонував місце у своїй оселі, бо який то гном, що іншому гному не допоможе?!

— А що ти взамін? — Фалмін майже не дивився на дорогу, уважно слухав гнома і інколи позирав на зівак, які проводжали їх злісними поглядами.

— Я добре вправляюся в кузні, тому робота знайшлася одразу. Але тут прийшов бісів Сільгір зі своїми шкуродерами, і заявив, що я, як особа, що кує тут із милості його королівської величності для народа Тальгрієна, повинен прислужитися і місцевій голоті, яка називає себе солдатами. Річ у тім, що ці ідіоти нічого не знають в гартуванні сталі, а тим паче у її куванні. А який гарнізон, сука, може захистити місто від його жителів та розбійників без зброї? Отож бо і воно, що і лорд Сігіль це розумів, а тут ще гном-коваль, із якого можна здерти добрячу знижку в якості податку.

— А куди подівся їх власний коваль? У кожному місті та практично кожному селищі є такі, які зможуть бодай прибити підкову коневі, або ж викувати поганої якості, але ж меча.

— Відкинувся їх коваль, після однієї гучної п'янки, а інші багато просили за роботу в цій дірі. — Гібді відхаркнув, випадково сплюнув на чоботи одного із прохожих. Той спочатку обурливо подивився на обхарканий чобіт, потім на гнома, однак зустрівшись із ним поглядом, вирішив, що краще йти собі далі. — А далі що? Чому тебе кинули до в'язниці?

— Тому що я кував Сільгіру не так довго, якби він хотів. Я мав виїзджати три дні тому, але цей пес сказав, що робота не завершена, і став вимагати, аби я викував ще партію мечів, на що я гарненько послав його.

— Дурень. — буркнув Фалмін, однак голосніше, ніж хотілося.

— Хто? З якого це я — дурень? — Гібді спинився посеред вулиці перед самими ворітьми, впер руки в боки і із широко розплющеними очима дивився на Фалміна. Вартові, що чатували ворота, повизирали з-за зубців і уважно прослухалися. Тим часом Гібді вже кричав. — Я дурень, тому що не захотів тратити свій час на покидька, який за ніщо має усі кодекси честі, закони та власні принципи? Я дурень, тому що висказав цій скотині, хто вона така і чому? Ось що я тобі скажу, Фалміне із Мальгарда! Я не відступився від своєї думки навіть тоді, коли мені накинули на шию зашморг. А знаєш чому? Тому що я маю гідність, Фалміне!

Гном фиркнув, пнув камінця, який лежав під ногами, і чавкаючи чоботами по багні, пройшов крізь браму. Вартові, як і Фалмін, здивовано дивилися вслід рудобородому гномові.

Врешті чаклун важко видихнув, адже знав про гонор та характер свого товариша, а тому дивуватися особливо не хотів. Він виїхав за браму, підёїхав на коні до Гібді, які впевнено крокував розбитою та водночас засніженою дорогою.

— Пробач мені, Гібді. Не хотів тебе образити, — сказав Фалмін якраз тоді, коли вежі та стіни Ревентона заховалися за сніжною завісою. — Досить злитися. Я не зі зла.

Гібді різко спинився, його розхристана руда борода і волосся були уже білі від снігу, але очі гнома ще горіли впертістю. Не сказавши ні слова, він подав руку Фалміну, аби той допоміг йому залізти на спину коня.

— Так все просто? — не приховував здивування Фалмін.

— А ти як думав.

Вони довго і мовчки їхали розбитою дорогою від Ревентона, сніг не вщухав, а Золотий шлях був ще далеченько. Гном час від часу насвистував якусь пісню, будучи ще злий, від чого не бажав розмовляти, хоча і дуже хотів. Сказати, що Фалмін був від того засмучений, було б важко. Він дивився всю дорогу вперед, заколисуючись в такт погойдування коня, і, як завжди, поринав у спогади.

Ближче до вечора, коли Гібді просвистів усі цікаві йому на даний момент пісні, по дорозі їм вперше за весь час зустрілася жива душа. А точніше замерзлий до чортиків чоловічок в смішному одязі, капелюшком із пером фазана і лютнею в руках. Гібді, який від народження не любив бардів, попросив Фалміна не зупинятися і їхати далі.

— Вечір добрий вам, панов'я! — проголосив хоча і тремтячим, але радісним голосом бард, вчепившись зальодянілими пальцями в лютню, — Звідки шлях тримаєте?

Фалмін, на велике роздратування Гібді, спинив Гора, трішки схилився у сідлі, аби придивитися до обличчя мандрівника. Одразу упізнав у ньому Еліана Труане, барда і менестреля, який був відомий у всьому Тальгрієні. Дивно було бачити таку персону на бездоріжжі без коня, зброї та теплого одягу.

— Що з вами сталося? — замість привітання запитав Фалмін, на голову якого був накинутий каптур, прикриваючи обличчя, із рота якого вихоплювався рідка пара. Гібді мовчки сидів позаду, спрегочучи зубами від кожного слова віршомаза.

— Я їхав в бік Моларда, а тоді при самій дорозі мого коня і золото відібрали розбійники, тут, неподалік. Будьте обережні, добрі люди, коли під'їдете до Солов'їної пущі!

Гібді завовтузився на місці, ткнув пальцем під ребро Фалміну, аби той рушав далі. Чаклун не поспішав.

Еліан вилупив очі від здивування.

— Ви що, не чули про турнір, який влаштовує принц Кральє?! Ну й ну, а я ж таки знаю вас, пане. Ви Фалмін із Мальгірда — легендарний вбивця драконів! Як це так, що ви не знаєте? Ох, скільки ж балад я про вас склав…

— Тихо-тихо, заспокойтеся. Не чув, адже був зайнятий срібним драконом і грифоном, що засіли у Чорних горах. А це вам, пане барде, не вірші складати. — різковато відповів Фалмін, але бард лише усміхнувся, — Що за турнір?

— Принц Талар Кральє організовує турнір для усіх мисливців та найманців, чародіїв та розбійників, які зможу завалити легендарного дракона Оліва…Оліварта…тьфу, курва! Коротше, червоного дракона, що мешкає в цих краях.

— Дурня, Олівантаріг мешкає в Туманних горах, а не тут, — обурився Фалмін.

— Ха, це так, але за чутками, він зі своєю самкою, яка є місцевою, оселилися туточки, тому-то принц відразу вирішив потішити себе та знать таким дійством. Він дуже любить святкування та почесті.

— Я все розумію, але що ви забули у такому небезпечному місці?

— Я то ж ви таке питаєте, пане вбивце драконів, — образився бард. — Я поет і митець, а цей турнір збере усіх найвеличніших мисливців на драконів! Як я можу таке пропустити!

— Не збере, — відрізав Фалмін, — оскільки мене там не буде.

Здавалося, бард онімів від такої новини, певно, він сподівався на присутність усіх відомих мисливців, а особливо найвідомішого серед них — Фалміна. Він уже хотів щось відповісти, але чаклун не дав йому цього зробити.

— Дякую за інформацію, добрий чоловіче. — Фалмін відвернувся від барда, почав порпатися у в'юках, щось шукаючи. Гібді дивився на те із викривленим обличчям. Врешті, коли бард трусився, як навіжений, чаклун дістав потертий плащ і шмат солонини, після чого вручив це враженомучоловікові.

— В плащі, у внутрішній кишені знайдете невеличкий стилет, він може знадобитися в нагоді. Йдіть в той бік, звідки ми прийшли, не звертаючи, на схід, і дійдете до Ревентона.

Чоловік вражено прийняв дарунки із рук Фалміна, притиснув їх до грудей, зі сльозами на очах подивився на чорноволосого.

— Я цього не забуду, пане… — пролепетав, — Еліан Труане ніколи не забуває тих, хто допоміг йому у біді! І брешуть усі ті пси, що кажуть, що немає у вас серця! Відтепер я можу засвідчити, що то нагла і підла брехня!

Фалмін мить сидів нерухомо, нервово стиснувши повіддя. Гор тріпонув гривою, струсуючи сніг.

«Немає у тебе серця…І душа твоя чорна, як і твоє волосся і кінь твій…»

— Виживіть, пане Еліане. — лише і сказав чаклун по хвилині мовчанки, а тоді, вдаривши легенько Гора п'ятами, рушив далі, залишивши барда на самоті.

Якщо Фалмін і хотів зараз помовчати, то Гібді якраз таки мав протилежне бажання.

— Не зрозумів, а чому це тебе не буде?

— Де не буде? — не зрозумів Фалмін, у якого чомусь усе сплуталося в голові.

— На полювання. Цей бард діло каже, це гарна можливість для нас!

— Мені потрібно заробити кошти на день народження для доньки, а не вештатися на полюваннях, аби розважити зарозумілого принцика.

— Не бачу зв'язку.

— Що?

— Талар Кральє дає величезну нагороду за голову цього дракона, тому зможеш на ці кошти купити цілий будинок.

— Гроші потрібні лише живому, а не мерцю! — викрикнув Фалмін. — Червоні дракони одні із найнебезпечніших, не говорячи уже про те, що там може і парочка таких.

Гібді, насупившись, промовчав. Мовчки вони їхали недовго.

— Подумай ще раз. Це чудова можливість розвіятися і підзаробити грошви для Ельгіди!

— Не мели дурниць.

— Ну а чому ні?! — не розумів гном. — Ти не знаєш, як буде краще!

— Я повинен зализати рани, — голос Фалміна був виважений, хоча він уже хотів дати рудобородому причуханки за дурні запитання. — Дракони, знаєш собі, непрості противники.

Гібді посміхнувся у весь рот, захекав і поплескав товариша по спині.

— О, я розумію, старість не радість. Фалмін уже не той. — він вирішив надавити другу на найболючіше й не прогадав.

— Що?! — Фалмін від здивування та люті зупинив коня. — Я старий? Та я цього дракона голими руками задушу!

— Ну ось і подивимося на турнірі. У нас якраз є ще п'ять днів до кінця реєстрації.

— Курвин син, — сказав Фалмін, рушаючи з місця. — Ти мариш цим, відколи мене побачив, лише чекав оказії?

— Так, — без докорів сумління відповів гном. — І я впевнений, що ми зірвемо з цього діла велику купу грошей та слави! Повір, від того Ельгіда тобі лише подякує! Купиш їй суконьок, ляльок, маленьких поні і косметики, а тоді і парубок не змусить себе чекати!

— А не зарано парубків? Їй всього п'ятнадцять.

Гном, який і сам не особливо розбирався в жінках, подивився на чаклуна, наче хотів виблювати на нього з'їдену вранці кашу. Фалмін від того погляду скривився і сам.

— Ти і справді дурень, друже. Я можу із певністю сказати, що твоя дитина дійшла того віку, коли може користуватися своєю зовнішністю для усіляких, кхм, цілей. Не подумай про погане, я маю на увазі використання правильне, безконтактне, так сказати. Більше того — вона повинна це робити! Жінки, скажу тобі, істоти хитрі та підступні, однак саме ці хитрощі так приваблюють нас, мужиків!

— Не верзи дурниць, — буркнув Фалмін, мнучи в рукавицях віжки.

— Ось коли зустрінешся із донькою, тоді і скажеш мені про це знову. Побачимо, хто із нас має рацію.

— Це буде не скоро, — Фалмін схилив голову, роздивлявся багнюку під підковами коня. Гібді, до того веселий, ніяково стиснув губи, адже знав про біль свого товариша.

— Фалміне, не розчаровуйся ти так. Я більш ніж впевнений, що ти побачишся із донькою найближчим часом, — він дружньо плеснув чаклуна по плечі. — Однак давай не будемо про погане. Полювання буде важким, тому варто підготуватися.

— А якщо я не погоджуся?

— Не сміши мої штани, — пхекнув рудобородий. — Я тебе занадто добре знаю, мій друже. Занадто добре.

— Я повинен подумати.

— Ну і? Що надумав? — запитав гном через дві хвилини.

— Скільки днів звідси до Моларда?

— Ось це я розумію! — зрадів коротун. — Наші імена стануть оспівуватися в баладах по всьому відомому світі! — прокричав він у передчутті пригоди. — Тільки ось мені треба десь знайти нормальний одяг і добрячу таку сокиру.

— Угу, і декілька флаконів лікувального зілля, яке нам знадобиться, якщо ми переживемо зустріч з червоним драконом, — сказав з меншим ентузіазмом Фалмін, подивляючись на грізні вершини Чорних гір, які виднілися крізь пилину завірюхи.

Час проминув швидко, завірюха змінювалася завірюхою і на наступний день Фалмін вирішив відпочити. Він мовчки зліз, взяв Гора за вудило й повів у глибину лісу, до якого вони тільки що під'їхали.

— Ти хочеш зупинитися? — спитав Гібді, який наче сніговик сидів у сідлі, весь вкритий снігом. — Нам же ж ще трішки…

— Якщо продовжимо рух — повідмерзають пальці, а вони потрібні нам, аби вбити дракона. Чи вже не треба?

Гном промовчав, щільніше загорнувся в покривало й потер задубілими руками по сідницях, які за ці дні стали схожі на великі млинці.

Приблизно опівдні знайшли величезний дуб, який одразу привернув увагу.

— Дивно, — сказав Гібді, — наче зима, а листя ще є.

— Це не важливо, — сказав Фалмін голосно, не обертаючи голову. — Тут мало снігу. Можна сісти й розвести вогнище.

Не чекаючи відповіді, чаклун підвів Гора ближче до дуба, взяв арбалета та декілька стріл.

— Я на полювання. Сподіваюся, щось тут живе тай бігає. А ти, замість того щоб сидіти, краще розведи багаття.

Фалмін, не озираючись, почав просуватися далі в ліс, при цьому уважно дивлячись на землю в пошуку слідів. Гібді почало трусити від холоду, наче ненормального. Він спробував перекинути ногу через луку сідла, але зачепився, ненароком нахилився вперед і полетів головою в землю.

— А псяча матір, — лаявся він, не в змозі підвестися, — щоб цей мороз холера зжерла! Щоб ти горів!

Поки гном лаявся і не міг піднятися на ноги, кінь, який спокійно стояв поруч, нагнув до нього шию і завмер. Гібді здивовано глянув на тварину, яка покірно чекала. Він схопився рукою за гриву й обережно підвівся.

— Дякую, братику, — сказав вдячно, — ти заслужив винагороду.

Бородань порився у в'юках, знайшов два яблука й погодував Гора, який з радістю прийняв подяку.

Гном поглянув навколо, намагаючись знайти найпридатніше місце для вогнища. Потім дістав два куски кременя, але забув про хмиз, якого у Фалміна при собі не було.

— Ну й де його тут шукати? — запитав він у коня, який на це невдоволено фиркнув.

Гібді зібрався йти на пошуки хмизу, як зненацька почув приглушені голоси, які долинали від дуба. Він підійшов, схопив палицю, яка лежала неподалік. Притуливши вухо до стовбура, завмер і прислухався. Декілька хвилин нічого не відбувалося, шум завірюхи і скрипіння льоду на гілках не давали нормально чути.

Якоїсь миті хтось щось сказав, причому десь зверху, з верхівки. Голос був дуже низьким, як із труби, а слова звучали як пересторога. Гілки та листя закривали всю верхівку дуба, тому нагорі панувала суцільна темрява. Голос знову крикнув нерозбірливо, але цього разу Гібді із радістю зауважив, що то гномська.

— Доброго здоров'ячка! — крикнув вгору, вперши руки в боки. — Можна чіткіше, бо я не розумію, що ти там лепечеш.

— Ах ти курва не розумієш?! — закричало десь згори. — Тоді для ідіотів повторю втретє: хто ти такий і що робиш на моїй землі?!

Рудобородий примружився, намагався побачити когось поміж листям, при цьому забувши дати відповідь на запитання.

— Ти глухий, аль як? — крикнуло згори. — Кажи хто такий, бо зараз тобі кишки випустимо й згодуємо собакам!

— Гібдірільд Сав'єр, він же званий Гібді Рудобородим, — крикнув гном виважено та хвацькувато, — Відомий я своїми ковальськими вміннями, що відомі…

Камінця, який миттєво вилетів з-за листя, гном не побачив. Удар прийшовся прямо в лоб і бородань полетів на землю, наче мішок з картоплею. Останнє, що почув Гібді, це проклинання його родоводу та матюки.

Фалмін звалив собі на плече закривавлене тіло оленя, якого тільки що підстрелив з арбалета. Сніг трішки перестав мести й він нарешті зміг бачити бодай щось перед собою.

— Повезло, що ти попався під руку, — пробурмотів Фалмін, зручніше вмощуючи тушу тварини у себе на плечі. — Сподіваюся, з цим коротуном усе гаразд.

Хвилин з десять чаклун пробирався по своїх же слідах назад до місця їхнього пристанища. По дорозі декілька разів зупинявся, аби перепочити. Сніг остаточно перестав мести й чаклун вирішив, що час рушати.

Крокуючи вперед, він задер голову, поглянув на небо, намагаючись побачити там щось незвичне. Щось знайоме. Але хмаринки повзли так само повільно, а сніг монотонно вкривав землю білим покривалом.

Чаклун відволікся, стряхнув головою, відганяючи образ маленької дівчинки, яка виникла в його свідомості. Вона кричала, благала й просила про допомогу, але він не міг допомогти. Фалмін розізлився на себе, хотів закричати, але лють відступила, як і сотні разів до цього. Чаклун рушив далі, намагаючись ні про що не думати.

Коли здалеку став видимий стовбур величезного дуба, Фалмін про себе полегшено видихнув і прискорив крок, але зненацька його слух вловив якісь голоси.

Щось було не так.

Він обережно поклав тушу на покриту снігом землю, а сам зняв з пояса меча у піхвах, після чого повільно та обережно почав обходити стовбур дуба.

На галявині, де Фалмін залишив Гібді та Гора, зараз стояло п'ять невеличких фігур у хутряних шапках. Коротуни намагалися підійти до коня, який не давався і боляче брицався ногами. Гібді лежав під тим же дубом без тями. Фалмін побачив, що в того закривавлений лоб і ліва частина голови.

— А трясця його! — закричав один з коротунів зі шрамом біля губи, намагаючись приборкати або бодай підійти до тварини! — Дібдін, обійди його!

— Ага, — гаркнув гном, якого звали Дібдін, — сам бери та й підходь. Не бачиш, воно дике.

Троє гномів, які тримали в руках короткі сокири, почали оточувати Гора й голосно кричати, аби дезорієнтувати тварину. Ще двоє намагалися схопити його за вудило або віжки, але кінь пручався та голосно іржав, благаючи про допомогу. І допомога прийшла.

Фалмін влетів між коротунами, наче буревій, розкидаючи їх у всі боки. Одного він відштовхнув на землю, іншого зацідив шкіряними піхвами по обличчі, той також полетів головою в сніг.

— Рвати твою мати! — загорланив один з гномів, кидаючись на Фалміна із сокирою в руках, але цей удар був миттєво відбитий і коротун отримав кулаком у скроню.

Фалмін підбіг до Гібді, побачивши, що один з гномів хотів штрикнути його ножем. Коротун замахнувся, вирячив очі, але не встиг завдати удару. Чаклун схопився за уже заряджений арбалет і відразу вистрілив, поціливши гномові в зап'ястя.

Почувся крик.

Невідомо звідки з'явилося ще декілька гномів у хутряних шапках та кольчугах, із сокирами в руках. Вони відразу взяли Фалміна в кільце, не даючи змоги відступити. Їхній ватажок закричав і загін кинувся в атаку. Чаклун вихопив меча з піхов і збирався прийняти бій, як тут надійшло неочікуване підкріплення.

На галявину влетіла ще одна юрба з п'яти гномів, які голосно та агресивно кричали до своїх сородичів. Один із новоприбулих підійшов до якогось гнома і відвісив йому гарного стусана.

— Я, сука, на годину відійшов, а ви, засранці, уже добрих людей встигли скривдити! — закричав на загальній гном міцної статури, чия чорна борода, заплетена у багато кіс, вилася до самого пояса, — А це ще хто…

Гном уважно подивився на здивованого та розчервонілого Фалміна, який усе ще стискав в руці меча. Потім бородань зиркнув на Гібді, який лежав в снігу із гулею на голові. І тоді ж очі чорнобородого широко розпахнулися від здивування.

— Нехай мене комарі зжеруть, це ж пан Гібді! — радісно закричав статний гном у стальних обладунках.

Цієї ж миті Гібді, який до цього здавався без тями, підхопився на ноги, розгублено подивився на всі сторони, наче втративши себе в просторі. Коли його погляд зупинився на гномові із чорною бородою, його риси обличчя просяяли.

— Гріваре, якими вітрами? — запитав вражено рудобородий гном, як ні в чому не бувало підійшовши до сородича. — Я гадав, ти в Кагаку!

— Там нудно, як в борделі без повій, мій друже, тому-то я у вічних пошуках пригод, — гноми обійнялися, поплескали один одного по спині. Фалмін одразу зрозумів, що це давні приятелі.

— А це хто за один? — чорнобородий оцінив Фалміна з ніг до голови, але не впізнав у ньому знаменитого вбивцю драконів. Гібді від того здивовано вирячив очі.

— Гріваре, ти хоча б розумієш, хто це такий? Це ж Фалмін із Мальгарда, мисливець на драконів. Хай його так!

Усі гноми як один одразу почали роздивлятися чоловіка, який переводив погляд з коротуна на коротуна.

— Той самий Фалмін? — здивувався Грівар, трусячи своєю чорною бородою, наче навіжений. Переводив погляд то на чаклуна, то на Гібді, наче не вірячи в почуте. Гном не вагаючись підійшов до Фалміна й легко вклонився. — Вибачення просимо, помилка вийшла.

Чаклун майже не вагаючись сховав меча, глянув в ясні очі Грівара й потиснув його міцну долоню.

— Фалмін із Мальгарда, — офіційно ще раз представився чоловік.

— Грівар із Кагака, — відповів так само офіційно гном. — Друзі Гібді — мої друзі.

До Грівара підійшов один із гномів, щось прошепотів на вухо.

— Робота не вовк, може і почекати. — Грівар грізно глянув на бороданів, які увесь час мовчки стояли поруч. — Гей, ану до роботи, невігласи! І якщо ще раз таких людей мені скривдите, то повідрізаю вам бороди, висушу, і зроблю із них плащ!

Гноми, окрім тих, які прийшли разом із Гріваром, швидко схилили голови і і пішли виконувати наказ. Один із них підійшов до дуба, двічі стукнув по стовбурі й за мить у ньому відчинилися двері. Фалмін здивувався, але вигляду не подав.

— Непогане житло, — сказав він. — Дуже цікавий спосіб приховати свою діяльність.

— Ти про що? — запитав Грівар, відвівши погляд від дерева.

— Про те, що дуже вигідно гнати самогон у такій місцині: жодних свідків і безпечно.

Грівар довго мовчав, спостерігав за побратимами.

— А як ти дізнався про самогон? — спитав нарешті.

— Тут важко не почути цей перегар і запах.

Фалмін, не збираючись продовжувати розмову, підійшов до Гібді, який стояв трохи в стороні і набирав в долоню нову охапку снігу.

— Ти як?

— Погано, — відказав рудобородий, наче тільки зараз почав відчувати біль. — Таке відчуття, наче хтось обухом по голові вдарив.

— Ну, ти не такий далекий від істини, — до них підійшов Грівар, несучи в руках два великих бутля з горілкою. — Це тобі, друже. Прийми як вибачення за вчинену шкоду.

Гібді, знову забувши про свою гулю, із радісною пикою прийняв із рук чорнобородого два бутлі горілки.

— Гадаю, цей чудовий нектар зможе заглушити мій біль.

— Ха, цей нектар усе на білому світі заглушить, — командир гномів легко поклонив головою, а тоді, перепросивши, підійшов до одного зі своїх підлеглих, аби переговорити.

Минуло декілька годин. Мандрівники встигли скуштувати суп із равликів, випити трішки із гномами їхнього товару і потеревенити про останні чутки. Розчервонілий Грівар, стукнувши кулаком по землі, випрямився.

— Запрошую вас в гості! — вказав він на дуб, — Проведу екскурсію!

— Ні, Гріваре, дякую. — сказав Фалмін. — Нам час рушати.

— А куди тримаєш шлях? — запитав гном, вперши руки в боки.

— До принца Кральє, — швидко сказав Гібді, — Якщо маєш бажання, давай із нами!

Фалмін зиркнув на нього вбивчим поглядом, але промовчав.

— А я там що забув? — спитав.

— Як це що? — Гібді уже не заважав на Фалміна та його багатозначні погляди, — Компанія дивись яка, тим паче там буде купа народу й ти зможеш товар свій продати, а заодно провести гарно час. Давай, не ламайся наче дівка на сіновалі, погоджуйся.

Грівар поглянув навколо, вдихнув повітря, роздумуючи над пропозицією, але все ж змирився і сплюнув на землю.

— А нехай йому пусто! Гаразд, поїду. Якщо вже усіх нас таким чином доля звела, то варто поїхати. Гей, Каргіре, збери мої речі та їжу, я поїду розвіюся із хлопцями. До першого тижня лютого буду.

— Там за деревом туша оленя, можна із собою взяти, — запропонував Фалмін.

Чорнобородий одразу наказав принести здобич, аби взяти із собою в дорогу.

— Ну, значиться, їдемо разом. Фалміне, ти не проти?

— А чому я маю бути проти. Буду навпаки тільки радий такій компанії. — сказав чаклун після хвилини роздумів.

— Ну ось і вирішили! — Грівар глянув на чотирьох гномів, які, судячи з усього, були його бойовою компанією. — Нус, в дорогу, бригада Грівара?

— А як їх звуть-то, твоїх побратимів? — запитав Фалмін, дивлячись на майже однакові обличчя коротунів.

— О, точно! — вдарив себе долонею по лобі Грівар. — Цей товстий, як казан — Гільом, он той що без ока — Іллі. Цей що низенький як хоббіт — Бортуг, а он той, що саме горілку, сука, з горла п'є — Кагдір. Ану припини смоктати, а то залишу без самогона!

Фалмін потиснув кожному із представлених гномів руку, зрозумівши при цьому, що його рукопотискання не таке вже й міцне.

— То мої побратими і бойові соратники. Ми, значить, відповідаємо в основному за транспортування товару та його безпеку. Вони гарні бійці, будь в якій бійці знадобляться!

— Вірю, Гріваре. — усміхнувся Фалмін.

— Ну все, досить базікати! — гаркнув Гібді. — Раз-два і вперед, у дорогу. Зараз має знову завірюха розпочатися, тому потрібно виходити негайно.

— А ти що в нас, чародій, аби такі прогнози робити? — насупився Грівар.

— Ні, я просто, рвати його мати, дуже розумний і обізнаний гном.

Пересікши Холодну долину, супутники виїхали на Нерівний шлях, який вів до кордону з Норенгардом. Час від часу дорогою проїжджали поодинокі підводи, а пізніше проїхало декілька лицарів із понурими обличчями, які навіть не звернули уваги на дивну компанію.

Десь під вечір компанія дісталася до останнього їхнього місця пристанища перед остаточною зупинкою. Ним виявились руїни покинутого замку Ветрір, який колись належав знатній родині Ветрірів. За чутками, усі члени сім'ї були страчені через зраду королю, а замок так і залишився стояти самотнім посеред чистого поля.

Гноми, а особливо Грівар, певний час протестували, оскільки не хотіли зупинятися тут. Але Фалмін мовчки зліз з коня, взяв за вудило Гора і пішов до аркоподібних зруйнованих воріт.

— Фалміне, а якщо там щось є, — прошепотів позаду Гібді, дивлячись на наполовину зруйновані вежі, стіну та ворота замку, який зараз видавався йому вкрай лякливим. Але він би краще з'їв свого язика, аніж зізнався у цьому чаклуну.

— Тоді вб'ємо це щось, — сказав спокійно темноволосий чаклун, проводячи коня повз ворота і заходячи в середину двору. — У нас немає вибору, якщо рушимо далі, то доведеться ночувати просто посеред дороги. Та й потім шлях переходить в ущелину Дхірдоль, а я чув, що смертей там щороку все більше й більше. А що не так?

— У нас ходять повір'я про цей замок, наче тут живе страшна потвора в людській подобі, заманює сюди мандрівників, а потім або зжирає їх, або перетворює на вовкулаків або вурдалаків.

Гібді після власних слів міцніше стиснув руків'я сокири, перелякано дивлячись на темні стіни та будівлі, які оточили їх з усіх сторін. У дворі стояв великий фонтан у вигляді слона, який повинен був випускати воду з хобота, але зараз замість води там лежали уламки дерева та сміття.

Низько по землі поповз ледь помітний дим, повністю заповнивши двір.

Фалмін поглянув на вибиті двері, які лежали неподалік від входу в замок, озирнувся, аби переконатися, чи гноми вже на місці. Грівар та інші гноми недовірливо подивлялися на фонтан і чорний прохід, але все ж таки злізли з поні й підійшли до Фалміна.

— Ну й що далі? — Грівар дістав свою сокиру й міцно стиснув її в долонях. — Мене від цього місця тіпає.

— Ага, і плюс до всього морозець по сраці ходить, — додав Гібді, визираючи через плече товариша.

— Розведемо вогнище тут, у дворі. Всередину замку заходити не будемо, — сказав чаклун, і гноми полегшено видихнули. — Але потрібно прочесати околицю, аби потім не було неприємностей з розбійниками. Займетеся цим?

— Без питань! Буде привід піти звідси бодай ненадовго, — сказав Грівар полегшено. — А ти що будеш робити?

— Постараюся, аби наша ніч тут була якомога безпечною.

— Не зрозумів.

— Йдіть, Гріваре, причому всі.- сказав Фалмін, у якого відчуття тривоги зростало із кожною секундою. — Візьміть Гора із собою, про всяк випадок, а я тут прошарюся трішки.

Гноми перезирнулися між собою, знизили плечима й вирішили послухати чаклуна. Навіть Гібді не став сперечатися, хоча він ніколи і не кидав друга у біді, однак розумів, що в даному випадку краще піти подалі звідси і довіритися Фалміну.

Вже за мить бородані залізли на поні, не забувши взяти Гора із собою, й нічого не сказавши рушили з двору.

Коли чорноволосий озирнувся, коротуни були доволі далеко, не дивлячись на розміри своїх їздових тварин. Фалмін дивився їм вслід, а коли вони зникли за напівзруйнованими воротами, відвернувся і почав готуватися до зустрічі з господарем цього замку.

Фалмін, сидячи на колінах, мовчки вслухався в звуки довкілля. Іноді чув угукання пугача, а іноді й віддалене ричання вовків. Його тонкий слух, який з кожною секундою ставав усе чуттєвішим, вловлював усе нові та нові звуки. Ось угукає пугач. А там біжить миша, на яку той же пугач і полює.

Майже одразу після від'їзду гномів, дим, що розповзався все далі двором, почав густішати й вже зовсім скоро замок накрив туман. Чаклун не звертав на те уваги. Протер чистою ганчіркою свого меча, глянув на красиве довге руків'я, за яке можна було триматися обома руками. Арбалет висів на спині, готовий будь-якої миті вступити в бій.

Чаклун схопив в руку своє волосся, зав'язав декількома мотузками у хвоста, аби не заважало при битві, як тут почув шум, котрий доносився зі входу в замок. Він встав, закинув меча собі на плече й зачекав.

Із темряви повільно вийшов чоловік у красивому, але вже давно немодному одязі. Його очі світилися наче в лісового гуля, а пазурі могли гідно посперечатися навіть з грифоновими. Фалмін примружився, намагаючись побачити обличчя, але фігура зупинилися в самому проході й нічого видно, окрім очей, не було.

Чаклун захвилювався. Знав, що це може бути просто затримкою часу, або випробовування його нервів, чого особисто він дуже не любив. Фалмін помітив, що щось у цій людині (якщо то була людина) лякало його, змушувало задуматися про втечу, а таке траплялося вкрай рідко. Чаклун спробував викликати в собі гнів, яким завжди переборював інші відчуття, але за мить до цього всього додалося ще дещо. Підозра.

Фігура, яка стояла в темряві, не нападала, а альтгор, родич вампіра, або ж той самий гуль, довірившись інстинктам, вже напав би. Ще дещо змусило Фалміна засумніватися. Очі чоловіка світилися не яскраво-жовтим або червоним, а якимось фіолетово-сірим, а такий колір очей не був притаманний істотам, які повинні були водитися в цих місцинах. Але всі думки Фалміна одразу розвіялися, коли щось у темряві заговорило простим, мелодійним чоловічим голосом.

— Давно ми вже не бачилися, Фалміне із Мальгарда.

Чаклун трішки завагався, навіть розгубився, оскільки голос не був йому знайомим, але це щось знало його, а відповідно, колись їхні шляхи перетиналися. Але коли?

— Вийди із темряви, аби я міг побачити тебе, — сказав Фалмін, міцніше стиснувши руків'я меча. — Або ж давай покінчимо з цим.

Чоловік не збирався нападати, замість цього він вийшов із темноти.

— Вітаю тебе, давній друже.

Фалмін затамував подих і ще декілька секунд роздивлявся чоловіка, який стояв перед ним. На ньому був дорогий чорний дворянський наряд, який носили декілька століть тому. Очі, які дійсно мали фіолетовий відтінок, дивилися на нього не ворожо, а навпаки, з певною симпатією. На обличчі ж грала привітна посмішка, яка не переставала бути такою навіть через присутність великих гострих зубів.

— Якого дідька, — Фалмін не повірив своїм очам. — Це сон?

— Бачу, я все ж зміг здивувати тебе своєю неочікуваною появою, — підійшовши ближче, сказав дивний чоловік, не перестаючи посміхатися.

— Мільфріде! — крикнув радісно Фалмін, обіймаючи свого старого друга. — Бісів ти вампірисько!

— Бачу, ти пам'ятаєш мене перш за все не як свого друга, а як вампіра. Мило з твого боку, — сказав награно образившись Мільфрід, також міцно обійнявши свого приятеля. — Ти голодний?

Фалмін, завмерши, швидко відійшов від вампіра й поглянув йому за спину.

— Вона тут?

— Ні, вона трішки далеченько звідси, тому не бійся, можеш спокійно видихнути.

Чаклун про себе видихнув, а вампір дзвінко засміявся.

— Невже вона так тебе лякає, а?

— Не будемо про це, Мільфріде, — швидко сказав Фалмін, а потім більш повільно додав: — Краще розкажи мені, як ти сюди потрапив і що тут взагалі забув?

— Може, зайдеш? У мене є чудове ельфійське вино, ще сімсот двадцять другого року.

– І до біса ти ж його зберігав.

— Як бачиш, цілком виправдано, — Мільфрід обійняв Фалміна за плече. — Ну що, згадаємо молодість? Поговоримо з тобою. Розповіси, як склалося твоє життя за ці декілька років. За своїх друзів не хвилюйся, нехай приходять.

— Мільфріде, гадаю, краще нам десь побути самим.

— А що таке? — Мільфрід награно посумнішав. — Твої друзі мене бояться?

— Ні, просто зайві вуха ні до чого, тим паче є про що поговорити.

Мільфрід промовчав, замість цього вказав рукою на невеличкий кам'яний будиночок, який міг бути їдальнею або казармою. Фалмін мовчки пішов вперед, але перед самим входом зупинився.

— Зачекай. Напишу записку, аби гноми не турбувалися. Є на чому написати?

— Тобі, мій любий друже, можна написати хоч на стінах цього облізлого замку.

— Ти як завжди галантний, Мільфріде.

— Повір, посидів би ти з двісті років у такому ось замку, став би точно таким самим як я.

— При всій повазі, — Фалмін зробив співчутливу гримасу, — я б краще здох.

Всередині приміщення, а це виявилась стара казарма, віяло затхлістю та старовиною. На стінах розлізся лишай, а підлога була всіяна рештками меблів та скла. Миші, які тут влаштували своє королівство, розсипнулися в різні боки, як тільки сюди увійшло двоє чоловіків.

— Однак цікава в тебе домівка, — буркнув Фалмін, намагаючись обійти велику кальобуху, яка розлилася посередині приміщення. — Ти коли востаннє вологе прибирання робив?

Мільфрід промовчав, та й відповідати не було сенсу. Чаклун і сам знав відповідь. Вампіри, особливо вищі, дуже любили порядок і затишок у своїх оселях, проте було схоже, що цей замок товаришу Фалміна не належав, а тому той і не намагався бодай якось його облаштувати.

— Ну й де обіцяне вино?

— Спустимося до підвалу, там вже все готове.

Вампір разом із чаклуном пробралися повз калюжу й поламані меблі, обійшли всі перешкоди й дісталися до сходинок, які вели донизу.

— У темряві бачиш? — посміхнувся Мільфрід.

— Так, бачу, але лише коли вип'ю багато, а оскільки я ще не п'яний, то будь ласкавий запалити світло, — відповів Фалмін без жодної нотки злості в голосі.

Мільфрід, все ще усміхаючись, щось проговорив собі під ніс і десь внизу загорівся каганець. Фалмін не здивувався, адже знав про деякі можливості вищих істот Старого світу.

Внизу на них чекала зовсім інша обстановка, аніж у казармі. Тут вже стояв красивий, старий, як сам світ, стіл із коричневого дуба та оббиті шкірою крісла. На кам'яних стінах висіли портрети, як здогадався Фалмін, родичів колишнього власника замку. Усі до єдиного були вампірами.

Мільфрід, прослідкувавши за поглядом друга, підійшов до нього й також вдивився в знайомі обличчя.

— Династія Ван Дреффенштагів, одна із наймогутніших у всій Благандії.

— Де вони зараз? — запитав Фалмін.

— Вимерли. Дуже давно, — відповів сумно вампір. — Пані Елітея, господарка цього замку, передала його мені ще двісті років тому, коли я врятував її від мисливців на вампірів, — Мільфрід замовк, заплющив очі, наче згадуючи минулі дні, але за мить затремтів, важко видихнув і продовжив: — Тоді їй було всього чотириста вісімдесят років, молода особа, яка повинна жити не менше тисячі, а то й двох тисяч років, але доля розпорядилася інакше.

— Вбили?

— Так, інші вампіри із клану Кликунів. Вони розірвали її на шматки, Фалміне, прямо на моїх очах. Знаєш, відтоді я зрозумів, що немає нічого гіршого, аніж боротьба за першість та владу, тоді обидві сторони не бачать меж у своїх злодіяннях; і кожне наступне Зло стає для них лише новим реченням у історії. Парадокс, але факт — навіть вампіри перестали бачити межу між «можна» й «не можна».

— Але ж є і ті, хто йде проти цього, хто намагається повернути рівновагу між Злом і Добром.

— Ти про себе?

— Не в останню чергу, — на мить посміхнувся чаклун, але побачивши сумний вираз обличчя товариша, знову посерйознішав. — Один чародій колись сказав мені, що люди будуть вбивати до тих пір, допоки їм дозволятимуть це робити. Однак я заперечив, мовляв, людина сама вирішує, що обрати. Ніхто не змушує її підіймати вгору меча й обезголовлювати іншого, більш слабкого противника. Вся річ у виборі та в тих, хто його зробить.

– І що відповів тобі цей чародій?

— Нічого він не відповів. Не встиг. Вже за мить його повішали разом з іншими чотирма бунтівниками, які спробували повалити режим місцевого лорда.

Мільфрід промовчав. Замість цього запросив Фалміна до столу, де вже стояло два повних келихи з вином і мисочка зі свіжими фруктами. Сіли, цокнулися, мовчки випили вміст келихів.

— Пам'ятаєш старого Геніхара? — порушив тишу Фалмін.

— Цього смердючого, гнилого вампіра, який має роздвоєного язика й плюється отрутою замість того, аби говорити як нормальна істота? Звичайно пам'ятаю, ми ж з ним билися в долині Марглен. Якщо моя довга пам'ять не зраджує, через пані Лютієну, одну із найчарівніших представниць мого виду, з великим серцем і великими…

— Загалом нещодавно пересікався я із його синочком, — перебив вампіра Фалмін, поки той не отримав оргазм від однієї лише згадки про чарівну пані Лютієну. — Його звали Хель, якщо не помиляюся. Ну й сильний сучий син.

— Не зрозумів, — Мільфрід звузив свої короткі брови. — Одразу назріло декілька вельми простих запитань.

— Загалом, якщо коротенько, то зустрів я його неподалік від озера Раду. Саме полював на дракона й тут, як грім серед ясного неба, біжить на мене стерво із піднятими руками, на яких сяють довжелезні пазурі. Я, як людина порядна, вдарив декілька разів, не смертельно, так би мовити, попередив, але той кидається і все кричить щось на вашому діалекті. Бісів сучий син.

— А що кричав, якщо не секрет?

— Kiolle! Faille hrolak! Kiolle, viryon! — проговорив з акцентом чаклун, намагаючись правильно розтавляти наголоси, але здивувався, коли Мільфрід зайшовся диким реготом.

— Ну й ну! — надриваючись від сміху видавив вампір. — Ось це так я розумію!

— Ти чого? — не зрозумів Фалмін. — Що таке?

— Ці слова, — Мільфрід спробував пояснити, але зайшовся ще одним приступом сміху. Фалмін терпляче чекав, допоки друг відсміється. — Ці слова мені сказав Геніхар перед своєю смертю. Дослівно означає: «Ненавиджу! Трахнутий виродок! Ненавиджу, сволото!».

– І до чого тут його син Хель?

— До того, мій друже, що в деяких вампірів із завищеною дозою бажання помсти є певна традиція. Хель бачив, як я вбив Геніхара, і він чув останні слова свого батечка, відповідно, цей дурник дав обітницю помститися мені та усім моїм рідним та близьким…

— А останні слова свого батька говорив перед вбивством в якості підтвердження клятви, — зрозумів Фалмін. Він знав декількох людей, які також практикували такий спосіб родової помсти, проте та помста могла закінчитися на спаленому сараї. У вампірів все було інакше. Знав він випадки, коли два ворогуючих клана вампірів могли вирізати ціле поселення, або ж навіть розв’язати цілу війну.

— Пробач, я не знав, що він почне мститися навіть тобі.

— Забудь. Кістки Хеля гниють на дні озера Раду, а ми зараз п'ємо вино в смердючому підвалі. Ну й хто у виграші?

— Важко сказати, — серйозно сказав Мільфрід, доливаючи в келихи вина. — Ти звертався до людини, яку я порадив?

Фалмін мовчки відстігнув застібки на куртці, засукав лівий рукав до самого плеча, показуючи Мільфріду руку. Переливаючись червоним та чорним кольором, її повністю покривали рівні та щільні ряди драконячої луски, яка на світлі здавалася зачарованою. Мільфрід, який не вперше це бачив, взяв її в долоню, провів кінчиками пальців туди-назад, оцінив. І співчутливо подивився на друга.

— Ти змирився із цим?

— Я знаю, ким являюся насправді, Мільфріде. Але ж не лише це є ознакою моєї, кхм, спорідненості із драконами. — Фалмін, хоча і говорив серйозно, однак уже не переймався за це, як колись. Уже давно змирився, із самого дитинства. — Драконячу мову я знаю від народження, що уже вказує на те, що хтось із драконячою кров'ю в моєму роду був присутній.

– Їх кров настільки сильна, що передає нащадкам знання мови від самого народження. — Мільфрід обережно відпустив руку друга, випив ще вина.

– Їх зв'язок дозволяє синові або доньці інколи бачити спогади свого пращура, а деколи і переживати напряму. У мене таке бувало декілька разів, однак не хочу згадувати.

Фалмін повільно застібнув сорочку і куртку, сховавши свою таємницю туди, де їй і належало бути. Мільфрід не прокоментував.

— Потрібно буде скоро виходити, хлопці можуть захвилюватися.

— Фалміне, ти не бачив мене багато років! Невже ми не можемо посидіти в тиші й поговорити, як у старі добрі часи?

— Можливо, ти маєш рацію, — погодився Фалмін, беручи в руку келих. — Тільки давай не будемо про мій родовід, від того мене уже верне. За вічну дружбу та відданість!

— А також за те, що Хель і Геніхар віддали душу Темному богу!

Цокнулися, випили. Помітили за мить, що вино починає закінчуватися, тому Мільфрід витягнув з-під столу ще дві пляшки, при цьому недобре посміхаючись. Востаннє Фалмін пам'ятав таку усмішку перед великою п'янкою в місті Ріднен, тоді вампір шкірився так само, а вже наступного дня довелося віддати половину заробітку за шкоду, яку вони нанесли місцевому борделю і бані.

— Чудове вино, — Мільфрід налив ще. — Улюблене вино Міланії.

Фалміна пересмикнуло. Він глянув на вампіра, намагаючись щось прочитати в його великих очицях, проте древнє створіння залишалося спокійним, що водночас і дратувало Фалміна, і веселило.

— Як вона? — чоловік покинув спроби прочитати щось в очах вампіра, замість цього з'їв виноградинку.

— А ти як думаєш?

Чаклун відвернув голову, глянув перед собою. Його переповнювали емоції, тому вирішив дати змогу вампіру говорити далі. Мільфрід бачив стан друга і продовжив, намагаючись бути обережним у словах.

— Міланія питає про тебе кожного разу, як ми бачимося. Хоче зустрітися і поговорити.

— Ми ж розмовляли про це, Мільфріде. Вона знає, що я не можу…

– І тим не менш, від цього їй ще важче, — сказав серйозно вампір, глянувши на товариша очима-світляками. — Вампіри…

— Переживають розрив стосунків значно важче, аніж люди. Я знаю, Мільфріде.

Вампір глянув на чаклуна довгим поглядом, цокаючи кігтем по столу. Фалмін очей не відвів, повільно попивав вино. Нарешті Мільфрід опустив очі, збагнувши, що цю тему краще не зачіпати.

— В останні місяці ти зник, — сказав він, намагаючись змінити тему, — я не чув про твої діяння дуже давно, друже. Це насторожує. Зазвичай майже в кожній третій корчмі можна почути розповіді про самотнього вершника, який їздить Благандією у пошуках драконів. Зараз такі розмови взагалі порідшали, а деякі, не особливо розумні селянини, приписали тебе до мертвих, мовляв, ти вже згинув від лап якоїсь тварюки.

— Не потрібно нагадувати, що полювання на мене до сих пір відкрите. Останні місяці були для мене не дуже плодовиті на улов, однак декілька голів я встиг знести. І дізнатися цінну інформацію.

— Поділишся?

— Особливо немає чим, але знаю напевне, що за усім цим стоять дуже впливові люди. Можливо навіть королі.

— Хм, стільки років гонитви… — вампір співчутливо захитав головою. — Отже, я не даремно злякався, коли пішла чутка про твою кончину. Я як відчував…

— Краще б це була правда, Мільфріде.

Вампір звузив брови, не зрозумівши іронії товариша, але за мить збагнув, що це не була іронія чи жарт.

— Фалміне…

— Я забрав її в матері, Мільфріде. Віддав доньку чужій людині, позбавив дитинства та сім'ї. Хто я після цього?

— У тебе не було вибору, Фалміне, сам про це знаєш. А що було б, якби залишив біля матері? Можливо, ви б уже ніколи не побачилися.

— Я не раз думав про це, зважував. Катрін не витримала тоді цього удару, не змогла пробачити… — Фалмін при згадці покійної дружини стиснув кулаки й зуби. Його душевна рана кровоточила і по цей день, а ліків, здавалося, знайти було неможливо. — У мене складається відчуття, що я помилився, що даремно тоді перевернув своє та доньчине життя догори дриґом. Можливо, я б зміг обійтися без таких жертв?

— Заради чого? Аби віддати дитину своїй неврівноваженій дружині? Ти не міг знати, що вона хоче зробити із Ельгідою, однак знав напевне, що нічого хорошого. Не дивуй мене, друже, і не говори такого. Ніколи не повірю, що Катрін відступилась би від свого, ти знаєш це краще за мене.

— А що як нею маніпулювали? Що як хтось інший стоїть за цим і до сих пір гострить на мене і доньку ножі? Тоді усі ці жертви були даремні.

Вампір мовчав, пив вино, наливав знову і знову. Ці слова висіли в повітрі довго, аж поки не закінчилася пляшка.

— Зараз це не важливо. Ти ініціював смерть дівчинки, тому недруг, ким би він не був, знає, що вона мертва.

— А що як ні?

— Не думаю. Ми провернули це гарно і вправно, так, наче була то чиста правда.

Фалмін заплющив очі, згадуючи миті, про які хотів давно забути. Перед очима виник образ жінки із довгим хвилястим вогняним волоссям. Згадував, як колись вперше познайомився зі своєю дружиною на святі вина у Вальденфері. Як же він кохав її колись…Так давно.

— Ким би не був ваш таємний ворог, тобі варто остерігатися, як і раніше. А ще перевірити, чи не знає він про те, що Ельгі жива і зараз перебуває в Канйорі.

— Не можу. Як тільки почну копати глибше, одразу стане ясно, що я щось запідозрив. Полюють на мене, і я не думаю, що хтось знає про Ельгі, інакше мене б залишили у спокої.

— В будь-якому випадку ти маєш багатьох ворогів, але навіть якщо хтось із них знає про Ельгіду, то першою справою потрібно прибрати тебе, адже батько завжди захищатиме свою дитину.

— Потрібно чекати точного підтвердження. — Фалмін, попри намагання бути впевненим, трішки зсутулився і знітився, наче на нього якоїсь миті ліг нездоланний тягар. — Я не можу ризикувати.

— То що тоді, дозволяти їм усе? — обурився врешті Мільфрід, — Ти й так занадто довго робив вигляд, наче все в минулому.

— Ні, Мільфріде, — Фалмін якось дивно подивився на вампіра. — Я знайду цих пройдисвітів, і тоді помста моя буде страшною. Даю слово.

Мільфрід на це кивнув, потім сьорбнув нового сорту вина, примружив око і фиркнув.

— Це пити не будемо. Прокисло, чорт його забирай. — він дістав ще одну пляшку, відкоркував і налив. Це виявилося солодким, наче нектар божий, а тому куштували його довго та із насолодою.

— Ельгіді скоро п'ятнадцять. — сказав Фалмін, не відриваючи очей від портретів на стінах, — Я ще пам'ятаю, як в десять вона мала ось таке довге волосся, — він відміряв пальцем від маківки голови до плеча. Нарешті усміхнувся від приємних спогадів, — Таке ж чорне та буйне, як у мене.

— Хоча б щось хороше від тебе взяла, — підколов його вампір, але тоді різко посерйознішав, — Можливо, поїдеш до неї хоча б на день народження? Чим не привід.

Фалмін хотів було категорично заперечити, але замість цього смикнувся до пустого келиха, наповнив його і випив. На очах чомусь навернулися сльози.

— Я бажав би цього понад усе, Мільфріде, але…

— Ти не бачив її п'ять довгих років, друже. Твоя донька уже доросла панна, — усміхнувся Мільфрід і підбадьорюючи плеснув друга по плечі. — Скоро і залицяльники з'являться!

— Не мели дурниць, — буркнув Фалмін. — Вона ще дитина.

— Зрештою, вона дівчина, мій друже, а хлопці завжди кидають око на прекрасних осіб протилежної статі.

Чаклун нічого не відповів на слова вампіра, замість цього опустив голову, дивлячись собі на чоботи.

— Я хочу її обійняти, Мільфріде, — сказав він тихо. — Хочу бачити, як вона усміхається і дорослішає на моїх очах.

— Тоді просто поїдь до неї. В чому проблема?

— За мною стежать…

– Із цим я можу тобі допомогти. — очі вампіра засвітилися фіолетовим, від чого той став ще більш моторошним. Свічки пригасли, в повітрі повисла темна магія, яка вібрацією відбилася в тілі Фалміна. — Вампіри вміють робити справжні дива, якщо забажають. І одним із них може бути твоя зустріч із твоєю донькою.

— Про що ти?

Мільфрід не відповів, лише усміхнувся кутиками губ і відпив вина, позираючи на Фалміна поверх кубка.

— Мені не подобаються твої іскорки, вампірисько. — примружився Фалмін.

— Ми можемо це влаштувати, але згодом, коли я вирішу деякі питання із твоїм статусом «інкогніто».

— Влаштувати і мою смерть? — спробував вгадати Фалмін, але промахнувся.

— Це був би хороший варіант, — хмикнув вампір, — але не тоді, коли за тобою ведеться спостереження. Можливо навіть магічне.

— Тоді що? Не тягне, най тебе!

— Я підключу свої зв'язки серед вищих кіл вампірів і спробую для початку знайти недругів. Потім зустрінуся із особами, які допоможуть влаштувати тобі зустріч. Таємно і безпечно.

— Не піде. — закивав головою Фалмін, — Ти знаєш умови: за мене не вирішують мої справи.

— Трясця тебе візьми, чаклуне! — взірвався вампір, — Не будь ідіотом і дозволь тобі допомогти! Бодай заради доньки!

Фалмін стиснув зуби, блукав очима по столі та власному келиху, який знову спорожнів. «Я так давно її не бачив. Хіба не можна поступитися власним принципам заради доньки?»

— Твій хід, вампіре, — сказав він, на що Мільфрід щасливо засміявся.

— А ти швидко здався! Я знав, на що натиснути!

— Що від мене вимагається? — спитав серйозно Фалмін, відставивши келиха подалі, адже голова почала гудіти та крутитися.

— Зараз головне не сходити з тієї дороги, яку ти обрав. Невдовзі я дам знати про всі подробиці. Зіграй свою роль правильно і твоя донька постане перед тобою значно швидше, аніж ти думаєш.

Перш ніж почути відповідь, Мільфрід взяв руку Фалміна в свою і подивився йому у вічі. Попри усі легенди та міфи, які говорили про повну відсутність циркуляції крові у вампірів, руки Мільфріда були теплими, а дотик приєним. Фалміна це заспокоїло, навіть трішки потягнуло на сон. Крізь туман він почув слова свого друга.

– І зараз, коли була пройдена важка дорога розлуки, батько й донька повинні воз'єднатися. Ти хотів захистити свою дитину, мій давній друже, і ти зробив це. Тепер не проґав шансу. Ельгіда чекає на тебе. Можливо навіть, зустріч змусить тебе кинути виклик усьому світові, аби бути поруч із донькою. Гадаю, воно було б того варте, правда?

Фалмін довго дивився у вічі товариша, не знаючи, кому більше дякувати, йому, чи ж долі, яка привела до цієї розмови. Вони ще довго балакали, в основному згадуючи про минулі дні та пригоди, від яких бурлилася кров.

Однак кожна розмова мала свій початок і кінець. Коли запали сутінки і туман у замку розвіявся, а до замку почали підкрадатися лихі тіні, давнім друзям прийшов час прощатися.

Коли він вибрався із казарми, запали сутінки, на небі вистлалися зорі та Велике Сузір'я перших богів. Віяло прохолодою, але Фалмін відчував всередні себе тепло, якого не знав ось уже п'ять років, від самої розлуки із Ельгідою.

Головне зараз дочекатися новин від Мільфріда і спробувати вижити у вихорі подій та пригод, які сколихають його життя раз за разом. Лише за саму можливість побачитися із донькою він був готовий віддати усе, що завгодно.

— Фалміне, най тебе, ми вже почали хвилюватися! — кричав ще здалеку Гібді, бачачи, як чоловік виходить із казарми. — Що ти забув у тому засратому місці?

— Нічого, — коротко відповів чаклун, оскільки не збирався розповідати про розмову з Мільфрідом, із яким вже встиг домовитися про наступну зустріч. — Все гаразд?

Компанії гномів зібралася біля забрудненого фонтану, заспані, втомлені і п’яні.

— Хлопці, — Фалмін зі змішаними відчуттями подивився на гномів. З одного боку, вони давно уже не відпочивали, але з іншого, зараз краще бути пильним. — Ви пили?

— Та там херня того самогону було, — відмахнувся Гібді. — Ми лише на пробу взяли. Так краще у темряві бачиться.

— Більше такого не робіть, інакше хтось може цим скористатися. Алкоголь притуплює реакцію.

— Та який там алкоголь! — закричав обурено вже Грівар. — Там навіть вісімдесяти градусів не було!

— О, так, це дуже мало, — сказав закотивши очі Фалмін. — Ви щось знайшли?

— Ні. Нікого й нічого, що могло б нам завдати шкоди.

— Добре, тоді залишаємося тут на нічліг до ранку, нам нічого не завадить.

Гноми перезирнулися, дехто із компанії Грівара щось невдоволено бурмотів іншому на вухо, недовірливо зиркаючи то на замок, то на чаклуна.

— Ти що, з темними силами цього замку уклав якусь угоду? — Грівар кинув погляд на темний прохід у замок, по його спині одразу пройшовся холодок, чого гном особисто дуже не любив. — Ти прибрав загрозу?

— Та срати нам на ту загрозу! — крикнув піднесено Гібді, якому набридли балачки. — Та не все одно тобі, старий ти дурню, що зробив Фалмін? Загрози, як він глаголить, немає, значиться, можемо повірити йому на слово й лягати на бокову. Я посторожу.

— Ні, лягайте усі, цієї ночі посторожу я, — відказав Фалмін, не зводячи погляду із напів зруйнованого замку. — Нам рано вставати.

Гномів просити двічі не було потреби. Коротуни одразу прийнялися розвантажувати в'юки з поні, двоє вже встигли порозбивати пальці рук, марно намагаючись розпалити двома камінцями вогонь, аж поки Фалмін не підкинув їм кременю.

— Фалміне, можна тебе на секунду? — попросив Грівар, коли на них ніхто не дивився.

Вони відійшли в сторону, роблячи вигляд, нібито перевіряють ремені та вудила в коней.

— Що тут сталося?

Фалмін відповів не одразу, адже не знав, чи варто взагалі гному знати правду, тому й вирішив сказати половину від істини.

— Господар цього замку мій давній товариш, ми змогли домовитися, — сказав спокійно чаклун, але гном у це не повірив.

— Усе так просто? Фалміне, я не дурний гном, повір мені, тут нюхом чується темна магія.

— А ти в нас знаток по темній магії? — менш дружньо запитав Фалмін, але гном на це лише звів брови в одну довгу та густу лінію, примружився.

— Гноми вічні вороги вампірів і вовкулаків, Фалміне. Коли наші родичі тисячу років тому перебралися з Орінсії до Благандії, тут вже лилася кров наших дітей та вампірських потвор. Тому повір, це в мене в крові.

— Не розумію, про що ти.

— Тут смердить вампіром, Фалміне, — сказав Грівар голосом, у якому читалася впевненість та переконаність у своїй правоті, а чаклун знав, що нічого не могло бути гірше гномячої впертості.

— Навіть якщо й так, Гріваре, це вже нічого не змінює. Ми в безпеці й цього достатньо.

— О ні, Фалміне, змінює, — сказав гном, криво посміхнувшись. Він поглянув за спину Фалміну й, побачивши, що на них ніхто не дивиться, підійшов поближче до чаклуна. — Якщо я побачу твого друга в темряві, то підніму хлопців по тривозі й плювати я хотів на те, що то твій знайомий.

Фалмін мовчав. Не очікував такого повороту подій. Гном виглядав войовничо, а в його темних очах горіла сміливістьта впертість. Чаклун збагнув свій промах, коли спробував водити Грівара за носа. Цей гном був не таким простим, як здавався на перший погляд.

— Він не з'явиться, поки ми не підемо звідси, тому можеш спати спокійно.

Гном посміхнувся, але в очах до сих пір світився запал і впертість. Коротун замість відповіді кивнув, і, не сказавши ані слова, пішов допомагати своїм напарникам, які навіть з кременем в руках не могли розвести вогонь.

«Потрібно бути із цими гномами обережнішим, — подумав про себе Фалмін, все ще гладячи коня по гриві, — а не то наше полювання може обернутися великою неприємністю».

Захід Тальгрієна завжди вирізнявся з-поміж інших частин королівства нестандартною погодою. Цей сезон не був виключенням. Сонце стояло високо в зеніті, а сніг, який проносився цими місцинами декілька днів тому, вже встиг розтанути. Наступила так звана «зимня весна», як називали це явище місцеві.

— Завжди дивувався із цих країв, — заговорив Грівар, коли вони проїжджали над одним із багаточисельних мостів, які прокидувалися над невеличкими річечками, — безмежні лани та поля, що тягнуться аж до кордону з Норенгардом. Не знаю навіть, як люди можуть за усім цим встежити. У нас, гномів, гори спостерігають за своїми дітьми, а не навпаки. Хіба ні, Фалміне?

Чаклун звичайно ж не відповів. Його голова й так була забита іншими, більш важливими речами, аніж розмова про пейзажі. Хоча, якщо бути відвертим, іноді навіть він дивувався з примх матінки Природи.

Попереду, впираючись в дорогу, винирнув великий став, а біля нього село Ожинка, яке славилося варенням та горілкою із ожини. Вони не збиралися зупинятися тут, але потрібно було запитати точний шлях і останні чутки. Можливо, така розвідка дала б плоди.

Як тільки вони заїхали на окраїну села, до них підбіг височенький хлопчина із рудою чуприною. Обкиданий веснянками, наче небо зорями, він всю дорогу біг за поні та конем Фалміна, виспівуючи дурнуваті пісні та при цьому голосно регочучи.

Врешті, коли компанія дісталася майдану села, а потік слів дурника продовжував литися, гноми почали нервувати.

— Якщо він не закриє свою хвіртку, я йому особисто напхаю туди каміння! — пробурмотів невдоволено Гібді, цими словами влучно висловивши бажання усієї компанії гномів. — Він же не замовкає, відколи ми заїхали в село!

— У Кагаку його б давно вже обкидали гівном та охрестили прокаженим, — сказав спокійно Грівар, на що компанія гномів несамовито зареготала, привертаючи своїми гучними криками увагу селян. — Гібді, а уяви, що із ним зробила б панна Лора.

— Ооо, — схопився той за голову, — вона б його затрахала до смерті, а потім повішала над каміном в якості трофею!

Гноми розсміялися ще голосніше, від чого деякі боязкі люди відходили подалі, перелякано зиркаючи на новоприбулих. Звичайно окрім рудоволосого дурника.

У Тальгрієні не було відомих розбійницьких ватаг чи банд, проте гноми дуже були схожі на одну із таких, лише Фалмін був мовчазним та весь час щось видивлявся по сторонах. І саме через це був самим моторошним.

Зупинилися на декілька хвилин біля невеличкого, обвішаного висохлими віночками будинку, що виявився місцевим шинком. Під крики та пердіння дурника до них вийшов високий чоловік з худорлявим обличчям.

— Здоров'я бажаємо, благородне панство, — сказав він шанобливо, знявши в знак привітання шапку із бобрячого хутра. — Я староста цього села. Звуть мене Хома. Чим завдячуємо вашому візиту?

— Ми тут проїздом, — сказав швидко Фалмін, бачачи, як Грівар набирає в груди повітря для відповіді. — Хотіли лише уточнити, чи правильним шляхом ми їдемо. — Фалмін на мить замовк, поглянувши собі за спину. Там вже зібралася добра юрба людей, яка півколом оточила новоприбулих вершників і уважно їх роздивлялася. — Кажуть, що принц Кральє дає винагороду за голову дракона, який їсть людей в оточуючих селах. Чули про таке? — сказав чаклун по хвильці мовчання.

— О, так ви мисливці на драконів? — запитав вражено чоловік.

— А по нам не видно? — крикнув у відповідь Грівар. Взявся однією рукою за пояс, а іншу поклав на древко сокири, намагаючись вдати із себе благородного воїна.

— Звичайно видно, пане, — запевнив його із награною посмішкою чолов'яга. — Ми тільки раді допомогти, пан принц присилав якогось лицаря, чи ж то лорда, і нам наказ дав, що якщо будуть проїжджати туточки якісь благородні молодці, то нехай їдуть на північний захід ще з годину, потім звернуть біля Чортового яру й повертають на північ, до гір. Так владика казав.

Владика. Саме так простолюдини називали лордів, яких вважали своїм законом та владою. І винуватити їх за це не можна. Принци та королі вкрай рідко проїжджали такими місцями, а тому більшість простого населення в очі не бачила своїх справжніх «володарів». А як відомо, людина повинна комусь бити поклони та закласти живого гусака, аби домовитися за те чи інше. Тими, кому билися поклони, ставали ніхто інші як місцеві лорди.

— Дякую, добрий чоловіче, — подякував Фалмін, легко поклонивши головою. — Богів у поміч.

— Пане, — окликав його староста, підійшовши поближче, — а це не вас випадково величають Благандійським Чаклуном?

Люди, що стояли позаду півколом, нагострили вуха й присунулися ближче до Фалміна, аби почути його слова. Рудий дурник радісно перднув і дременув в натовп, певно, згадавши про вкрай важливу справу в нужнику.

— Так, ваша правда, — сказав по хвилі тиші чорноволосий. Люди в натовпі загули. — Вам є що мені сказати?

— Ходили чутки, що вас дракон зжер. — опустив погляд староста, не в змозі дивитися у вічі чаклуну.

— Хе, най їх лярва візьме! — втрутився Гібді, задерши гордовито підборіддя вгору, наче зараз йшла мова про його честь. — Фалмін цих дракон голими руками вже із сотню поклав. І ось зараз їде за сто першим!

Сам чаклун не подав вигляду, що здивувався словам чоловіка.

— Ні, добрий пане, я живий і здоровий, як бачите. — не звернув він уваги на слова гнома. Просто не любив, коли його хвалили.

— Це добре, — сказав невпевнено худорлявий, дивлячись на коня чаклуна. — Просто…пане, тут питали про вас.

— Хто?

Хома зиркнув на людей, що нагло підслуховували розмову. Побачивши погляд старости, місцева голота почала розходитися по домівках. Чоловік почав говорити лише тоді, коли їх слухали тільки чоловік і гноми.

— Днів зо три тому приїздив загін вершників. У чорному всі були і зі зброєю. Випитували, чи не проїжджав тут пан Фалмін. Я сказав, значить, що не проїжджав і не чув навіть про такого, а вони мені натомість наказали, щоб я сповістив їх, якщо буде проходити тут такий.

— А не сказали ті люди, де їх знайти?

— Аякже, сказали, пане, — закивав староста. — Неподалік тут, біля старого млина. Я не видам вас, оскільочки чув про ваші справи й дуже шаную вашу роботу, а тих обірванців більше сюди не пущу, хай навіть зі зброєю прийдуть.

Фалмін переглянувся із гномами, а сам сунув руку в кишеню на куртці, витягнув звідти дві срібні монети і кинув їх старості.

— Дякую за пересторогу. Нехай щастить.

Фалмін мовчки тронув коня, за звичкою жодного разу не озирнувшись. Гноми, мить позволікавши, штурхнули поні, рушили за ним.

Коли вони проїхали останню хату і рушили на північ по розбитій як трясця дорозі, Грівар із Гібді під'їхали до Фалміна з двох боків, аби перекинутися парою слів.

— Чаклуне, я взагалі нічого не зрозумів, — сказав грізно Грівар. — Це що за лопотіння тільки що було?

— А що незрозумілого? — спокійно запитав Фалмін. — Я розпитав дорогу в старости й тепер ми точно знаємо, куди їхати.

— Фалміне, не тягни кота за всі його принади, — вклинився в розмову Гібді. — Що за люди тебе шукають?

— Такі ж самі мисливці на драконів, як і ми. — вирішив збрехати чаклун. Гномам ні до чого було знати, що на нього зараз полював не один десяток людей. Суто із логічних переконань.

— А навіщо ми їм? — не розумів Грівар. — Ми що, золото веземо, аль як?

— Дурна ти голова, — взірвався Гібді, вичаривши очі. — Не доганяєш? Вони нас перестріти хочуть, оскільки ми є конкурентами. Фалмін — один із найкращих у своїй справі, і плюс до всього тут гноми, які нічого й нікого не бояться.

— Ой, не бояться вони, — нізвідки з’явився рудий дурень, підстрибуючи підбіг до гномів і почав корчити мавп'ячі обличчя, — Зараз як пердну, то всі гуси позлітаються!

— Рота закрий, а то каміння точно напхаю! — пригрозив голосно рудобородий гном, — Йди геть, засранець, поки моя сокира тобі сраку не поголила!

Гноми як один зиркнули на дурника, від чого той все ж таки підпсував повітря, однак від перелякану закричав і дременув в село. Більше вони його не бачили.

— Так, про що це я? — кашлянув в кулак Гібді, — Ось, тому-то нам варто бути обережними й обійти цей сраний млин, щоб ніхто не перестрів і часу не забрав.

— Слушно кажеш, — сказав Фалмін, не перестаючи дивитися на розбиту дорогу, що повільно повертала на північ. — Особисто я не хочу поки вступати ні з ким в бій, якщо є бодай можливість уникнути кровопролиття. Пропоную зробити невеличкий круг, витратити трішки більше часу на дорогу, але не встрягати в бій і спокійно доїхати до місця призначення.

Гноми, погоджуючись, закивали. Нікому поки не подобалась перспектива передчасної битви, хоча по своїй природі коротуни завжди були раді гарній бійці.

До заходу сонця було ще далеко, а шлях їх пролягав через засипані снігом місцини. І оскільки розмова не клеїлася, кожен думав про своє:

«Дракон зачекає, але головне не відморозити ноги через цю бісову погоду, — подумки лаявся Фалмін.»

«Зараз би в баню! І горілки першого сорту! — думали одночасно гноми.»

«Срати чи не срати? — довго думав рудий дурник, придивляючись із підозрою до колодязя, звідки жителі Ожинки щодня брали свіжу воду…»

Вони оминули великий яр, який у народі прозвали Чортовим, проїхали по розбитій дорозі Лихоблудки, яка славилася постійними зникненнями людей, потім виїхали на кращий битий шлях, який вивів їх у чисте поле. Після години мандрів, у сутінках вершники побачили вогні табору, який оточував низенький частокол.

Ще здалеку було чутно вигуки й лайку за зачиненими воротами, перед якими куняв вартовий. Неподалік справляв малу потребув один із гультяїв, зиркаючи довкола великими від наркотика очима.

Якийсь із коней заіржав, від чого вартовий спохватився і зиркнув на новоприбулих.

— Хто йде? — крикнув чолов’яга, у якого з-під гострокінечного шолому стирчало пасмо солом’яного волосся.

Першим на світло виїхав Фалмін, який перед цим сказав гномам чекати під великим явором, листя якого ще не встигло облетіти й давало чималий захист від вітру.

Вартовий примружив очі, намагаючись роздивитися приблуду, але його личину закривав каптур.

— Хто будете? — повторив чолов'яга, перекинувши з одного плеча на інше алебарду. — Ви на полювання?

— На полювання, — відказав вкрай спокійно чаклун, зупинивши коня в п'яти кроках від вартового. Хоча по правді, він не знав, що взагалі це все означало.

— То, може, цего, заходьте, відпочиньте з дороги.

— Багато народу ночує? — Фалмін не звернув уваги на слова чолов'яги, намагався справити якомога невизначене враження про себе, аби принцу доповіли чим менше. — Чуєш, що кажу?

— Так, пане, чую. Десь до сорока душ, це тільки учасників, не враховуючи повій та обслуги.

— А хто ці? — Фалмін вказав рукою на ще один невеличкий таборець, який розташувався осторонь від основного. — Також учасники?

— Це? Так, значиться, прийшли вчора, подивилися на цю юрбу й вирішили розбити свій таборець, але не за частоколом, а тут, під деревами.

— А причину не знаєте?

— Ну, я не вникав, — вартовий почухав потилицю, явно нервуючи. — Його величність усіх запрошує, себто, і ви можете піти.

— Його величність?

Вартовий здивовано подивився на чорноволосого.

— Ага, ясновельможний принц Талар Кральє, який і надав честь усім мисливцям на дракона полювати.

Якщо чаклун до цього не розумів, звідки тут взялося стільки «бажаючих» пополювати на дракона, то при згадці імені тальгрієнського принца усе стало ясно. Був він рідкісним кретином, який славився розгульним способом життя та особливою слабкістю до споглядання розваг.

Фалмін мовчки поглянув у темряву, де стояли гноми. Він повільно перевів погляд на ворота в табір, а потім на невеличку групу людей, яка сиділа під деревами осторонь.

— Як буде змога, передасте принцу мою вдячність за гостинність, — сказав шанобливо Фалмін, намагаючись не показувати збентеження, а потім додав більш твердо: — Але я та мої товариші також оберемо ночівлю під кроною дерева.

— Але ж…

— Гарного чергування.

Фалмін розвернув коня, попрямував до ясена, під яким гноми вже не могли дочекатися його повернення. Дехто із них не зволікав, дістав з в'юка солонину й почав вечеряти, тому що його шлунок не витримав та почав виспівувати серенади. Вітер голосно зашумів між деревами та сніжними заметами, крики з боку табору не вщухали.

— Що це за дідько тут робиться?

— Талар Кральє удостоїв нас своєю власною персоною. Усі ці гультяї прибули на поклик принца, який хоче зробити із полювання розвагу.

Гноми швидко перезирнулися. На обличчях деяких читалася неприкрита злість та невдоволення, Іллі і взагалі почав читати молитву із прокльонів та матюків.

— Ну, а як пройшло із вартовим? — запитав Гібді, теребивши в руках свій пасок.

— Ніяк. Там до холери багато народу, тому залишаємося тут, — злізаючи з коня, сказав Фалмін.

— Ми залишаємося? — Грівар вийшов вперед, примруженими очима зазирнув у вічі Фалміну. Гному це все точно не подобалося.

— У тебе є інші пропозиції? — тихо запитав Фалмін, наче боявся, що їх можуть підслухати, — Цей дракон може дати мені можливість пережити цю бісову зиму. Вам такого не потрібно?

— Гноми не стануть розвагою для якогось там вискочки! — вибухнув гном, вперши руки в боки, — Нехай котиться той принцик!

— Та годі тобі, Гріваре! — Гібді поклескав друга по плечі, став між ним та Фалміном, — Тебе ніхто не просить розважати кретина, однак не забувай те, що завдяки голові дракона ми можемо хапнути багацько монет! Золоті, срібні чи мідні — обирай сам, але Фалмін має рацію стосовно того, що усі вони стануть у пригоді під час зими. А торгівля поки стоїть через непрохідні дороги.

Грівар, здавалося, розгубився, адже довго дивився на Гібді, а потім глянув на ватагу гномів, які стояли позаду і лише чекали рішення ватажка.

— Ви також за?! — заревів гном, бачачи, що ніхто не бажає його підтримувати.

— Ну а шо, Гібді діло каже! — заговорив Іллі, у якого при згадці золота, срібла та мідяків загорілися очі, — Нас ніхто не змусить танцювати під свою дудку, а взяти своє ми так і так зобов’язані.

Грівар уже кипів, але поглянувши на обличчя товаришів, видихнув.

— Хай вас собаки покусають, бісові йолопи! — крутнувшись на п’ятах, гном пішов у темряву.

Інші не звернули на це уваги.

— Розвантажте теплу постіль і їжу, заночуємо під цим явором. — скомандував Гібді, на що інші гноми мовчки почвалали до поні.

Гноми, до цього слухаючи, нерішуче поглянули на зарево вогнищ, які горіли із-за частоколу, але все ж змирилися і мовчки почали розвантажувати речі.

«Коли ми заб'ємо дракона, то одразу розбіжимося, в різні боки, хто куди, хоч на край світу й можливо, вже ніколи не побачимося. — думав Фалмін, втупившись поглядом в гриву коня, — Якщо гномам щось не подобається, то нехай відділяться від моєї компанії. Я не проти й не за це, оскільки прийшов сюди через іншу причину, аніж вічно балакати про тютюн та горілку, а також голі цицьки, які так любить Гібді.»

— А чому не всередині, не в таборі? — крикнув десь із темряви Грівар, який всю дорогу марив надією гарно відпочити в теплому ліжку, а не на холодній землі. — Яка причина такого рішення?

— Причина така, що до завтра половина з тих, хто в таборі, або буде отруєна конкурентами, або ж просто зарізана уві сні. — відкрикнувся Фалмін, погладжуючи Гора по гриві, — Хочеш такої участі? Тоді вперед, не буду тебе затримувати, але особисто я залишаюся тут.

Коли усе було готове до ночівлі, із темряви до Фалміна підійшов Грівар, при цьому підозріло дивлячись на менший таборець інших мисливців.

— А вони хто?

— Професіонали, — сказав по хвилі мовчання чаклун, спостерігаючи за мовчазними фігурами. — Вони мають клепку, якщо не пішли всередину. І ми її будемо мати.

Поки Фалмін і Грівар розмовляли, гноми вже встигли розвести вогнище й розібрати усі необхідні речі. Вже за мить в носа вдарив приємний запах м'яса, яке булькотіло в бульйоні над вогнем, а двоє гномів прийнялися змагатися в співі, раз за разом проспівуючи всім відому пісеньку про дурка Шана, який утік від дурепи Ганни.

Гібді шикнув, і гноми замовкли.

— Почув я ваші визги й згадав слова свого покійного батечки, який казав, що талант не проп'єш, та лиш закусувати треба. Гей, Бортугу, чув я, що у тебе красивий голос. Ось зараз і перевіримо! Дайте дорогу, голото! Артисти йдуть!

Гноми, почувши це, повлягалися, а деякі повсідалися на землю півколом, очікуючи вистави. Гібді і Бортуг, ставши плече за плеча, набрали повітряв в груди і почали співати. Як одразу відстачив Фалмін, доволі непогано.

Ей там, у полі, чорноброві

Де поділась ваша сила?

Ей ви, хлопці, немов тополі

Де вас всіх носило?

Ні батька, ні матері, нікого немає

Одна лиш хата стоїть серед гаю

Де ж поділась ваша сила?

Де вас всіх так довго носило?

Поки воювали, поки бились

Батьки в землю полягали, а над ними молились

Де ж поділась їхня сила?

А де були ви, хлопці, де ж вас носило?

Самотні нині в світі діти

Розкидані по світу, немов ті квіти

І де їх сила? Де ж їхня сила?

З батьками, в могилах, у їх домовині…

Гноми мовчали. Здавалося, що нижче нахилилися навіть дерева, аби почути громовий спів коротунів. Пісня зачепила всіх за живе, взяла за ниточки, які з'єднували душі із спогадами про батьків, сім'ю, родину.

— Воістину, коли ви співаєте, то бачу я перед собою тітку Люсю, у якої голос був як дзвіночок, — сказав, порушуючи тишу, Грівар, якого пробрало до самих кісток. — Частіше співайте, браття, і тоді гноми прославляться не лише як спекулянти і торгаші, а і відмінні співаки!

— А ви хіба не чули, як я співаю? — здивувався Гібді. — Мене весь Кагак через це знає!

— Чули звичайно, але тільки про твої походеньки по борделях, — сказав гном Іллі, від чого інші затрясли в реготі своїми бородами.

Гібді на початку почервонів, а потім і сам доєднався до реготу.

Фалмін, що сидів мовчки біля самого стовбура, витягнув ноги з-під покривала ближче до вогнища. Вітер посилювався.

— Фалміне, а розкажи нам про себе. Ми ж бо вже йдемо довгенько, але нічого не знаємо один про одного, — запропонував Грівар, одночасно стругаючи ножем палицю.

— Про що хочеш почути? — спитав сонливо чаклун. Він давно вже знав, що подібна розмова буде, а тому приготувався до цього зарання.

— А що завгодно! — махнув рукою гном. — Ми слухачі невибагливі, вислухаємо усе, а щоб краще слухалося, зап'ємо те горілочкою. Гібді, діставай пляшку.

— Ну, раз так, то гаразд, — Фалмін зручніше всівся, дивився на вогонь, намагаючись пригадати власне минуле, яке взагалі хотів би і не згадувати. Гноми уже розлили горілку і роздали по колу кожному по чарці. Коли між коротунами запала тиша, чаклун почав розповідати. — Я народився на невеликому острові Бейдель, у місті Мальгард. Через обставини, які зумисно упущу, потрапив у Благандію, де виховувався вулицею та життям. Коли мені стукнуло п'ятнадцять, пішов у добровольчий батальйон, а коли спалахнула війна, потрапив прямісінько на фронт. Чесно кажучи, не пам'ятаю, за кого і проти кого я тоді воював, але та війна показала мені таке, від чого, панов'я гноми, буде стигнути кров. Прослуживши два роки і пройшовши частину війни як простий солдат, потрапив до розвідбатальйону, який орудував в тилу ворога. Гуляли ми тоді гарно, сікли голови, як справжні розбійники, але якоїсь миті таке життя почало мене дратувати. Зрештою, коли на моїх очах зґвалтували дванадцятирічну дівчинку і вбили всю її сім'ю лише за те, що були вони не згодні із таким свавіллям, я покинув армію. Назавжди.

Далі моя доля йшла уже спокійніше. У вісімнадцятирічному віці почав заробляти на тому, чим займаюся і зараз. У двадцять два познайомився зі своєю майбутньою дружиною…Катрін, — Фалмін зробив коротку паузу, усе ще дивився на вогонь і з подивом для себе бачив там руде волосся, таке ж, як у своєї покійної жінки.

Гноми сиділи мовчки, порозявлявши роти і тримаючи в руках чарки із горілкою. Ніхто не проронив ані слова. Гібді непомітно витер із ока сльозу, залив вміст чарки собі в горлянку, шмигнув носом і попросив добавки.

— Подальша моя історія не потребує розголосу, тому на цьому, певно, я і завершу, — сказав Фалмін, провівши поглядом по червоним обличчям слухачів. — Ну а ви, панов'я гноми? Чим займаєтеся?

— Торгуємо товаром, б'ємо морди виродкам, а потім із виторгом повертаємося до Кагака, — просто відповів Гібді, дістаючи із сумки другу пляшку. — Якщо ж бути відвертим, то ми також воювали. Двічі. Вперше проти йоханих рогійців, які, сука, полізли на нас із криками «Геть інші раси! Люде буде править!», — гноми довкола не сміялися, тягнули горілку і тихенько запивали її наступною чаркою. — Багацько нас тоді лягло, але і рогійців ми гарно провчили. Ось уже двадцять років живемо тихенько, як ні в чому не бувало, женемо самогон, трахаємо баб і торгуємося із усіма, хто гарно платить.

— А друга війна? — спитав Кагдір, який зараз був червонішим за усіх. — Ти, зараза, говорив про другу війну!

— Говорив, значить. А ти де тоді був, п’яньчуга? Була то не війна скоріше, а перепалка на кордоні. Вилізло, сука, двісті з гаком якихось приблуд біля самих наших воріт. Ми до них із пред'явою, ач, що ви тута забули. Вони нашою ніц не балакали, то ми їм роз'яснили, кулаками і палицями. Виявилося, що то пері…плігрі…підріл…

— Пілігріми, — допоміг Грівар, стримуючи смішок. — Йшли до святилища Нумідера, ну й забрели до наших земель. Ми їх потім провели до самого Льодяного лісу, де і є та їхня статуя бога.

— Ха! — крикнув зненацька Кагдір, від чого сидівші поруч гноми підскочили. — Так це не війна! Те ж мені, вояки…

— Ти будь легше, чоловіче! — пригрозив йому Грівар, витягнувши сокиру і покрутивши нею перед очима у товариша. — Ти сам десь шлявся, певно тютюн шпані під воротьми продавав, а ми воювали так, що аж тирса із одного місця лізла! Сутичка із пілігрімами призвела до конфлікту із Скйордлігом, із якого і прийшли ці святоші. Зрештою, ледь не дійшло до війни, якби наш староста вибачень не приніс.

— Ах, нудно. Краще б морди один одному побили, як і повинні зробити справжні гноми! — прокричав із п’яним запалом Кагдір.

— Йди ти… — відмахнувся Грівар, бачачи, що із випившим гномом немає сенсу говорити.

Більше ніхто про себе нічого не розповідав. Горілка, здавалося, замість того, аби язики розв'язати, скрутила їх мотузкою. Гноми допивали третій бутиль, по черзі бігаючи за дерева відливати, а чаклун критично оцінював сокиру Грівара, який вихвалявся гномськими вмінням у ковальській справі.

— Фалміне, не спиш?

— Ні, Гібді, не сплю.

— Випити ще хочеш?

— Не відмовлюся, але зовсім трішечки.

Гном налив йому чарку самогону, собі — втричі більше. Фалмін пригубив, скривився.

— Це що, з отрути скорпіонів?

— Ха-ха, ні. Це ще мій дід придумав рецепт, а я, як добропорядний гном, вирішив продовжити його справу.

— Похвально, — Фалмін попросив у Бортуга, аби той подав йому щось закусити. — Давно цим займаєтесь?

— Шість років.

– І що, ніхто не намагався накрити вашу лавочку?

— Пхе, звичайно намагалися, та тільки йшли вони всі від нас з червоними від горілки мордами й задоволені, як мужик після ночі із сукубом. Ми — чесні продавці, робимо гідний товар і продаємо по гідних цінах.

— Ага, сучі діти, по гідних цінах!

Голос звучав приглушено, і не належав жодному із гномів, які сиділи біля вогнища. Фалмін одразу вскочив, вихопив меча із піхов і відійшов від дерева. Гноми сиділи на місці, як ні в чому не бувало пригублюючи питво.

— Хто це?

На своє запитання Фалмін відповідь отримав не одразу. Через декілька секунд, які здавалися вічністю, у дереві магічним чином відчинилося невеличке віконичко, в яке визирнуло просте гном'яче обличчя.

— Гібді, Гріваре, ви? — запитав дуже хрипкий голос.

— Ми, Вільді. Давай відчиняй, досить уже підслуховувати, — усміхнувся Гібді, показуючи рукою Фалміну, аби той присів і опустив зброю. — Давай швидше, а то наш товариш нервує.

У дереві, як і в тому, де Грівар гнав свій товар, відчинилися дверцята й на світло вогню вийшов гном. Обличчя було засіяне шрамами та порізами, а біля лівого ока світилося біле татуювання. На ньому була міцна гном'яча кольчуга, а на спині висів штурмовий арбалет. У Фалміна склалося враження, що гномів по обличчю розрізнити майже неможливо, принаймні присутні коротуни були дуже схожі між собою.

— Хо! — закричав, прорізавши тишу ночі Вільді. — Пса матір, які гноми та без охорони!

Коротуни по черзі обійнялися, потиснули руки один одному. Їх сміх свідчив про те, що вони дуже добре знали один одного, але Фалміна це не дуже втішило. Він, м'яко кажучи, не любив таких сюрпризів.

— Фалміне, познайомся, це мій партнер по торгівлі — Вільдіральд Ренн, або просто — Вільді.

— До ваших послуг, — гном зробив ввічливий уклін. — Найкраща трава…кхм…горілка в найближчій місцевості, точніше, від Соснового яру до річки Брао.

Фалмін, знизивши плечима й згадавши свою обіцянку нічому не дивуватися, сховав меча та спокійно потиснув величезну ручищу гнома.

— Сідай, просимо до нашої компанії. Ти не проти? — запитав Грівар, ніяково дивлячись то на Вільді, то на чаклуна. Фалмін на його полегшення не заперечував.

Всілися на землю, Гібді розлив кожному по чарці горілки. Поки Фалмін пригубив одну, гноми наливали собі вже втретє.

— Ну, як житіє, Вільді?

— Ніяк, Гріваре. Піду наступної зими до Кагака й хлопців заберу із собою.

— А що, товар не йде?

— Йде, але як знаєш, Сірий Ворон із Норенгарда має зуб на Тальгрієн, тому, думаю, невдовзі буде сутичка, якщо не війна.

— Ні біса подібного! — заперечив рішуче Гібді. — Сигізмунд отримав наполовину розвалену країну від свого батечки, а там роботи непочатий край, немає коли воювати! Чув я про те повстання, що нинішній король проти батька Янагаля розпочав. Ох і крові тоді пролилося, мати моя мати! Але Сигізмунд швиденько все виправить. Він уже добрячих порадників підібрав, серед яких Ріхард Кластер, Сільван Верлей і Гільхард Абдерханмер. Усі вони стріляні горобці у політиці, неодноразово витягували королівство із дупи, до якої те частенько потрапляло.

— Ага, а чули про те, скільки люду зараз тікає в той Норенгард? — вклинився товстощокий Гільом, відставивши подалі свою чарку. — Сигізмунд, себто, Сірий Ворон, усіляко братається з народом і дає по сраці знаті, яка при колишньому королі розгулялася та стала схожою на зграю собак. Але нічого, Сигізмунд наведе порядок. Говорили мені, що такого правителя Благандія ще не бачила.

— Не те що Янагаль, — буркнув Іллі, передаючи пляшку далі по колу, — Цей шаленець половину королівства розпродав знаті, а із столиці зробив свинячу яму, де лише хвойди і лайдаки. Тьфу!

— Столиця кожного другого королівства повна хвойд і лайдаків, — сказав Бортуг, коли до нього дійшла пляшка. — У мене кум сам із Веленбура, так він каже, що рогійці взагалі у свинарниках та корівниках живуть!

— Тому що там село на селі, та і пасовиськ у них багато, аби ту худобу там випасати. А на тому вони добру копійку вернуть! — зауважив Грівар, невідомо звідки діставши ще одну пляшку, яка швидко пішла на нове коло. — Однак той же Норенгард тим відрізняється від інших, що як і Карстад, має військо відмінне. Ох, чув я одного разу, як у битві при Фалькенбруке генерал Даалах із воєводою Нернехом розбили самими лише передовими загонами армію вадрійців. Страшне тоді робилося!

Гноми, наче науковці, які затверджували нову теорію, резонно кивали, не встигали лише закусувати та пити, як надходила нова пляшка, яка розв'язувала язики і підштовхувала до різних тем.

— Це все чудово, однак є питання, — голос Фалміна обірвав гномів на півслові саме тоді, коли вони енергійно почали сперечатися стосовно довжини людського члена, — Здається мені, що ми не випадково зустрілися тут саме з Вільді. Якщо я не маю рацію, поправте мене.

— Фалміне, та ми… — почав махати руками Грівар, але його перебив чаклун.

— Розповідайте, гноми. Я ваші ці плани за милю побачу.

— Що тут розповідати, — розпочав як ні в чому не бувало Вільді. — Ми із Гріваром вже стріляні горобці в цій справі, давно співпрацюємо разом. Про ваше прибуття я знав ще днів зо два тому, прийшов лист від Старого Вепра.

— Старого Вепра? Не чув, аби тебе так називали, — здивувався Гібді. — Завалив іклача голими руками?

— Майже, — усміхнувся Грівар, демонстративно вхопившись між ніг. — Поцілив мені туди, зараза, але я зацідив йому ножем в око, а тоді зжер його підсмаженого на вечерю!

Гноми заржали, наче коні.

— Хотів би почути бодай якісь пояснення стосовно цієї ситуації. — сказав Фалмін, знову звертаючи на себе увагу.

— Чого ти хочеш почути, людино? — не зрозумів Грівар.

— Ви домовилися про щось із Вільді, але не сказали мені. — очі чаклуна небезпечно заблищали. Він ненавидів, коли його дурили. — Мені ні до чого розповсюдження цієї інформації. Навіть серед ваших друзів.

— Головне не нервуй так, Фалміне, усе ж гаразд. Я знав, що так могли б виникнути проблеми, але ми ж дісталися сюди і готові взятися до справи, правда? Тим паче, що конкуренція додає рішучості!

— Тільки якщо вона здорова, Гріваре. А тут зібралися різні люди. — Фалмін все ще був злий, однак чомусь не хотілося остаточно сваритися із гномами. Та і навіщо? — Ну а що твій друг?

— Я написав Вільді, аби він приготувався до нашого приїзду, розвідав, що тут і як, оцінив, так би мовити, обстановку й доповів. До речі, саме це він і має зараз зробити. Я маю рацію?

— Абсолютно, — запевнив усіх Вільді, який вже встиг випити половину бутля горілки. — Значить, діло тут так крутиться. У таборі зібралась одна шваль, якій аби напитися та повеселитися, а серед тих, що там під деревами корінці жруть, є гарні вояки. Профі, одним словом.

— Конкретніше можна? — Фалміна почала виводити із себе повільність гнома, тому він вирішив його поквапити. — Імена відомо?

— Аякже! — закричав гном, вирячивши очі, неначе щось йому в дупу влізло. — Бачив там братів Вхільд, лицаря Аранода, курвського сина Ланерада.

– І все? Їх там, меншою мірою, семеро.

— Ну, інших, у темному одязі, не знаю. Лише бачив, що приїхали перед вами, довго крутилися в таборі, а потім вирішили заночувати там.

— У чорному кажеш, — Фалмін поглянув на силуети, що сиділи з іншої сторони біля вогнища. — А описати бодай обличчя можеш?

— Нєа. Цього вже сказати не можу.

— Так-то таке. Фалміне, ти краще розкажи про тих, кого назвав Вільді, — попросив Грівар, на обличчі якого читалося занепокоєння.

— Якщо коротко казати, то зібралися тут дійсно майстри своєї справи. Он той, що найбільший серед них, у міцних стальних латах — це Аранод, лицар із Канйора, вважається одним із найбагатших мандрівних лицарів, оскільки покійний батечко залишив маєток і прислугу. Нещодавно, за чутками, він вклав голими руками вовкулака, а місяць тому, вбив Велику Тінь — дракона, що мешкав в Сірих горах та палив села.

— А ті двоє в сірих куртках, це легендарні брати-ельфи? — запитав пошепки Гібді, боючись, щоб їх не підслухали. — Це ті самі?

— Так, Ямілар та Гетеніль Вхільди. Ті ще сволоти. Забрали в мене як мінімум три контракти, — Фалмін сплюнув, глянув через плече на дві однакові темні фігури, що сиділи осторонь від інших. — Вони відлюдкуваті, не люблять компаній і ходять самі. Дивно, що сидять разом із іншими.

— А чим вони знамениті?

— Мають колекцію скальпів грифонів. Один знайомий розповідав, що бачив власними очима ту кімнату смерті. У них навіть куртки із грифонової шкіри. А ще люблять мучити своїх жертв перед смертю, доволі болісними та жахливими способами.

— Пфі, не професіонально це, — цвиркнув Грівар слиною та презирливо глянув на двійцю ельфів. — Я б з ними поговорив, бісові садюги. А Ланерад тоді хто такий?

— Ланерад ще гірший, ніж ельфи. Розшукується в трьох королівствах, причому нагороди за його голову з кожним днем збільшуються і збільшуються. Дуже слизький і підлий тип, тому з ним варто бути дуже обережним.

— Отже, конкуренція в нас нормальна, — Гібді докинув у вогонь дрова. — А щодо тих, які в таборі?

— Можеш не хвилюватися за них. Я знаю, чим закінчуються такі зібрання, саме тому ми й не пішли туди, — сказав сонливо Фалмін. — Залишиться лише половина, а то й менше.

— Впевнений?

— Впевнений, Гібді. Це все зміїне кубло переріжуть один одного, а в результаті на полювання підемо лише ми та інша групка. А взагалі, давайте вже спати, у нас важкий завтра день. Ще ж треба з принцом побачитись.

— Ей, а випити? — Гібді з надією поглянув на Фалміна, але той просто вмостив голову на сідлі, яке зняв з Гора і, закутавшись в покривало, заплющив очі.

— Робіть, що хочете, але я повинен відпочити. Але перед цим посцяти.

Фалмін мовчки підвівся, відійшов за дерево, аби вилити те, що нещодавно у себе залив. Почулося полегшенне зітхання.

— Вільді, ти залишишся? — спитав Грівар.

— Ні, піду до хлопців. Запрошувати не буду, вибачення прошу, але сьогодні не можу. Дякую за компанію та гарного полювання.

– І тобі дякую, сучий ти сине! — Старий Вепр обійняв товариша, поплескав його по спині. — Передавай хлопцям великий привіт.

— Щасти вам, — сказав Вільді, після чого зайшов до дерева, зачинивши за собою двері.

— Ну що, тоді й ми лягаємо?

— Лягаємо, Гріваре, а то наш ватажок насвариться, — Гібді хотів підколоти Фалміна, але чаклун, який саме влягався, навіть не відреагував. Здавалося, із нього на сьогодні було досить. — Іллі, а давай для наших друзів заспіваємо мою улюблену пісню: «Гуляй, бухай, аби не вмирай»!

— Ні, Гібді, я також лягаю, оскільки мозок і тіло повинні відпочити перед завтрішнім днем. — відказав одноокий.

— Гівно там! — випалив Гібді. — Замочимо ми того дракона й все тут.

— Гібді, влягайся, — сказав Грівар, бачачи в очах друга відблиск п'яного шаленства й жаги пригод. — Завтра розважимося, а зараз — лягай спати.

Рудобородий гном не відповів, безсило зітхнув, видер з рук у Іллі ковдру й без жодного докору сумлінь влігся на бокову.

— Фалміне? — одноокий гном підповз до чаклуна, не змігши видерти назад ковдру. — Я бачив, у тебе ще одна ковдра є. Поділися по-братські, а то замерзну вночі, як собака.

Чорноволосий мовчки вказав рукою на Гора, що стояв осторонь, а сам витягнув ноги до вогню, аби зігрітися. Гном миттєво підскочив, знайшов у в'юках собі ковдру і, побажавши доброї ночі, влігся на бокову. Вже за мить гноми захропіли, а собаки, що бігали неподалік, хором завили їм у відповідь. У таборі, судячи по наростаючому крику, лише почалися гульки. Фалмін заснути так і не зміг, а замість сну до нього прийшли спогади.

В затхлому приміщенні було темно від щурів, що табунами ганяли із кутка в куток. Єдине вікно темниці було закрите ззовні, тому сонячне світло не просочувалося сюди анітрохи.

Фалмін, скорчившись на землі калачиком, саме спльовував кров.

Його били. Довго та заповзято били дерев’яною палицею. Спина та шия, як він відчував, спухли та кровоточили, а голова паморочилася від болю. Чоловік, який стояв над ним і вкотре замахувався, втоми не відчував. Це було видно по вогню, що горів в його очах.

Палиця опустилася, поцілила під ребра, які вибухнули болем. Фалмін уже не кричав, як декілька хвилин до цього, зараз просто боровся із тим, аби не втратити свідомість. А може, краще втратити? Тоді може перестане бити?

Але він знав, що якщо втратить свідомість чи покаже слабину, це сприйметься за слабість, а чоловік, який його бив, не знав такого слова і виправдання. Навіть якби і Фалмін захотів когось покликати на допомогу, то не зміг би. Просто не було кого, і все тут.

Нарешті удари припинилися, ребра та хребет тріщали, а із роззявленого рота текла цівка крові, забруднюючи і до того засрату підлогу. Чомусь цієї миті Фалміну дуже захотілося смажених реберець, під гранатовим соусом та часником. А ще випивки. Дуже багато випивки.

Що ж, можливо, якби не був він зараз в темниці; якби не стояв над ним величезний чоловік із закривавленою палицею в руках; якби життя не нагородило хлопця таким учителем, то, можливо, тоді Фалмін і зміг би поїсти смажених реберець та запити це андурським білим. Замість цього він вихаркав ще згусток крові, ще більше зіщулився від болю, що раз за разом прошивала тіло, наче тисяча голок.

Чоловік вивищувався над ним, наче скеля, переводив подих і дивився із диким вогнем в очах, який лякав Фалміна більше всього в житті. Щури, що юрбою забилися в кутку і налякано дивилися за дійством, навіть боялися пискнути.

— Тепер ще раз, учню. Повторюю запитання, а ти, як уважний ученик, даєш правильну відповідь. — чіткий та сталевий голос чоловіка розвірвав тишу так зненацька, що Фалмін ще більше затремтів, а тіло покрилося сиротами. — Отже, учню: що є вразливим місцем червоного дракона, званим ще також кургадаром?

Фалмін ковтнув слину разом із кров’ю, зіщулився, здавалося, до неможливості, боячись подивитися вгору. Замість цього поглянув затуманено на шкіряні чоботи із металевими підбоями, від яких гонило кров’ю. Відчував на собі погляд вчителя, знав, що якщо відповість неправильно, удари посипляться одразу, чого він аж ніяк не хотів.

— Очі і…і…кхм…удар в серце або легені під гострим кутом, під луску… — видавив Фалмін, напружуючи свій мозок до неможливості.

— Добре, учню. — слова вчителя наче із туману, десь далеко та приглушено, — Сподіваюся, що наступного разу ти більш ретельно вивчиш «Анатомію драконів та бестій їм подібних». Адже наука в ліс не йде, хлопчисько…Кому, як не тобі це знати.

Прокинувся як і завжди раніше за інших, коли прохолодний ранок повіяв холодком по ногах, змушуючи щільніше загорнутися в ковдру. Він підвівся, приморгуючи подивився на сонце, яке визирнуло з-за туманного неба.

Гноми спали, голосно хропіли й говорили уві сні, лишень він серед вихору звуків був тихим, як трави, що погойдувалися в ритм вітрові. Фалмін вирішив поки що нікого не будити, а перевірити все своє спорядження. Зняв зі спини Гора арбалета, поклав його на землю, протер ганчіркою по спускових механізмах, перевірив капсулу для отрут, приклав до плеча. Пересвідчившись, що приціл в порядку, вже хотів взятися за меча, але, коли повернув голову до табору, завмер. Ворота були відчинені, а за ними навіть звідси було видно спалені палатки та хатини. Схоже, вечір був дуже вдалим. Конкуренція скоротилася.

Проте інший таборець, що розташувався дещо далі від інших, був в цілісності. Фалмін важко видихнув, задумався.

Від гномів почулися стогони й прокльони. Як мінімум двоє коротунів одночасно жалілися на холод і задубілі пальці ніг. Одразу за ними прокинувся Грівар.

— А най його в гузно, — сказав він заспаним голосом. — Дме той вітер, наче із тролячої сраки!

— Ти не такий далекий від істини, — сказав Фалмін, усміхнувшись кутиками губ. — Вітер свистить від гір, дракон знає, що ми йдемо.

— То це та курва? — вирячив очі гном, намагаючись побачити крізь туман силуети Чорних гір. — Цей паскудник може впливати на погоду?

— Може, і робить це доволі вправно. Особливо цим славляться вищі дракони, — пояснив Фалмін, дивлячись за пробудженням інших гномів. — Ми повинні квапитися.

— А що, їсти не будемо?

— Будемо, тільки дуже швидко. Потрібно негайно побачитися із принцем, аби дізнатися про деталі полювання.

Гноми мовчки нашвидкоруч розклали багаття, аби зварити суп із м'ясом. Фалмін відійшов, певно, через потребу. Грівар наказав Гільому та Бортугу почистити та привести до ладу зброю. Іллі отримав розпорядження негайно роздобути воду. Кагдір побіг до табору принца, щоб розвідати обстановку.

На лежанці заворушився Гібді. Написався він найбільше серед інших, тому з обличчя був наче мрець.

— О, а ось і наш алкоголик прокинувся! — заторохтів піднесено Грівар. — Як спалося, лайдаче?

Гібді заморгав, не розуміючи, де перебуває. Вода, яку на нього вилив Грівар, одразу перенесла в реальність.

— А щоб тебе! — гном затрусився, зацокотів зубами. — Немає чого робити?!

— Менше спати треба, — буркнув образливо командир загону. — Замість цього краще вставай і хлопцям допоможи води наносити.

Гібді буркнув, потім витаращив очі, припіднявся і протяжно перднув. Грівар звів очі догори, молячи богів довбанути рудобородого гнома блискавкою.

Тут саме підійшов Фалмін.

— Де ти був? — запитав коротко Грівар, не відриваючи погляду від вогнища.

— Неподалік, — так само коротко відповів чаклун, схрестивши руки на грудях.

– І все?

– І все.

— Хлллооопцццііі!!! — верещав біжучи через поле Кагдір. — Мужики!!!

Усі як один подивилися на захеканого коротуна, який весь спітнілий мчав до них, наче породистий кінь.

— Що сталося? — запитав суворо Грівар. — Кажи, пся матір!

— Мужики… — Кагдір мямлив, важко дихав, але навіть за декілька метрів від гнома чувся шлейф перегару. — Там…цей…коротше…

— Ти знову пив?! — зрозумів Грівар, покраснівши від злості, наче буряк. — Коли встиг, гівнюк?

— Та де там! Новини приніс!

— Кажи вже, не то залишимо без горілки! — поквапив його Гібді.

— Загалом, бачив я табір принца, тут, неподалік. Думаю, підійду ближче, може, спитаю щось, аж тут до мене підбіг якийсь мурмило й сказав, що якщо усі мисливці не з'являться в принца через півгодини, то участі вони в змаганні не візьмуть!

Усі затихли. У казанку булькотів суп, цокотіли зуби Гібді, але ніхто не видав ані звуку. На другому кінці галявини, з боку іншого таборця, почалося оживлення. Дехто, осідлавши коней, уже помчав до табору принца, а інші швидко збирали речі, активно перемовляючись.

— Ану, рви його роти, бігом! — заверещав Грівар і всі прийнялися швидко пакувати речі.

Гноми заметушилися, почулася відбірна лайка, супроводжувана стусанами Грівара, який контролював процес. Попри свій малий зріст, літали коротуни взад-вперед, наче рій бджіл. Лише Фалмін здавався спокійним і справді, не поспішав. Обережно вмостив арбалет на спині Гора, потім скрутив своє покривало й запхав в сумку. Можна сказати, був готовий вирушати.

Гномів аж ніяк не можна було назвати спокійними. Грівар і Гібді, один поперед одного кричали, вигукували накази. Метушня здійнялася дійсно страшезна.

— Дідько, де мій чекан [3]? — крикнув Гібді. — Хтось бачив мій чекан?

— А мій ремінь? — вирячив очі Іллі. — Мені його дружина подарувала!

— А мою люльку? — крекнув Бортуг, але за мить згадав, що в нього не було люльки.

Фалмін ще трішки подивився на цей гамір, але врешті вирішив пожаліти власні нерви, мовчки скочив у сідло, взяв у руки віжки й направив Гора в бік Чорних гір. Гноми здивовано поглянули йому в спину.

— Ей, вояче! — окликав його Гібді. Фалмін зупинив коня, але голови не повернув. — А як же ми?

— Поки ви тут будете сваритися та кричати, наче баби на базарі, усі наші конкуренти уже запишуться на турнір, а ми пролетимо. Тому, бодай хтось із нашої компанії повинен взяти участь.

— А як же ми?! — знову запитав Гібді.

— А що ви? Якби хотіли, одразу б зібралися. Твій чекан, Гібді, лежить під покривалом, а твій ремінь, Іллі, у тебе на штанях. Тому, як таких проблем немає, варто лише включити голову.

Гноми дурнувато перезирнулися. Гібді сплюнув, вирячивши очі.

— Якби мені хто раніше сказав, що людина буде кмітливіша за гнома, я б тому хаму наплював в морду. Але ти, Фалміне, маєш у мене імунітет. Та і хамом я тебе не вважаю.

Чаклун, впершись в луку сідла руками, вперше за довгий час усміхнувся.

Пустився лапатий сніг, а температура опустилася нижче нуля. Усі почали мерзнути, тому прискорили свій рух. Як виявилось, поспішали вони даремно. Принц відпочивав і навіть не потішив учасників своїм видом. Замість нього вийшов низький чоловік у синій мантії, що падала до самого долу. У руках тримав металевий посох із кулею на кінці. Чародій.

— Вельмишановне панство, — казав він із неприкритою пихатістю, — кожен одягніть на шию медальйони, що лежать у цій скрині, — чародій вказав лівицею на обковану металом скриню, що стояла поруч із шатром принца.

— А нахрін воно нам? — запитав Грівар, вперши руки в боки.

— Задля того, аби ми могли бачити, як ви боритесь із почварою, — пояснив спокійно маг, при цьому неприязно посміхнувшись.

Усі учасники знизили плечима, одягнули на шию маленький медальйончик із синього мінералу. Чародій посміхнувся. На цей раз привітно.

— Ну що ж, шановні воїни, а тепер розпочинається ваша маленька пригода, — чародій покликав до себе юного хлопчину. Почервонілий з обличчя юнак мав такий вигляд, наче тільки що викупався в сажі, а одяг дістався йому ще від прадіда. — Юний Колпик покаже вам дорогу до монастиря, в якому засіла ваша ціль.

— Монастиря? — одразу почулося із юрби.

— Саме так. Річ у тім, що неподалік є монастир святого Орогіра [4], який колись побудували давні люди, але нещодавно там завівся дракон. Питання є? Чудово, немає. Ну що ж, а тепер, коли усе ясно, можете вирушати. Нехай прибуде з вами благословення богів.

Більше ніхто й ні про що не міг запитати в чародія, той спокійно розвернувся та зайшов до шатра, на вході до якого стояло двоє гвардійців в міцних емальованих обладунках та із алебардами [5] в руках.

Усі мисливці як один поглянули на Колпика. Хлопчина мовчки показав учасникам на Чорні гори, які вже майоріли на горизонті.

— Щось мені тут не подобається, — озвався Гібді, коли вони усім гуртом вийшли на битий шлях. — Принцик щось мудрує.

— Наприклад? — запитав для підтримання розмови Фалмін, хоча йому, чесно кажучи, було однаково.

— Дуже дивно, що він не вийшов до нас і не дав свої настанови. Є незвичним і те, що чародій швидко пішов, навіть не давши в себе про щось розпитати.

— Принци і чародії — це пихатий народ, Гібді, тому ніколи не дивуйся їхнім дивацтвам, оскільки ми для них просто інструмент, іграшка.

— Ти настільки впевнено про це говориш, наче уже відчув це на своїй шкірі.

— Так воно і є.

— Не розповіси?

— Ні, принаймні не зараз.

Гном мовчки відвернув свою голову від чаклуна, подивився на чоловіків, які їхали біля нього. Було видно, що із головного табору майже ніхто не вийшов, а ті, хто і вціліли після нічних гулянь, розбіглися, наче миші.

Тепер учасниками були все ті ж гноми, Фалмін, двоє братів ельфів, благородний лицар із Канйора, бісів покидьок Ланерад і троє мудил у чорних накидках, які постійно трималися осторонь і що тай робили, так це подивлялися на Фалміна підлими поглядами.

Розмов не було, ніхто не прагнув знайомитись, кожен був сам за себе. Лише перед самим прибуттям, до чаклуна під'їхав на своєму коні Аранод. Був він на цілу голову вищий, а міцні обладунки із сірої канйорської сталі робили його вдвічі більшим за Фалміна.

— Пане Фалміне, іменем усіх Мудреців! Яка зустріч, — сказав шанобливо канйорець, схиливши голову. — Радий вас бачити.

У словах лицаря не було підколки чи якоїсь зверхності, тому чаклун відповів так само привітно та спокійно.

— Моя радість бачити вас взаємна.

— Ах, настільки взаємна? — лицар усміхнувся своїми зеленими очима. — Останнім часом мене все більше раді бачити в подібних компаніях.

— Це правильно, пане Араноде, оскільки ви влилися в ряди борців із створіннями, які можуть загрожувати безпеці людей. За це вам шана.

— О, ці слова із ваших вуст як ніколи радують мене. Та краще, давайте про інше, — чоловік завернув свої короткі вусики в кілечка. — Як гадаєте, що нас чекає у цьому…монастирі?

— Важко сказати. Там може бути будь-що.

— Навіть немає припущень?

– Є, але вони настільки поверхневі, що не варті бути озвученими.

Аранод хмикнув, поплескав свого дестрієра [6] по гриві, наче таким чином заспокоюючись.

— В одному із трактів я нещодавно чув, як ви вбили Стрілета, сірого дракона із Люнмарвського озера. — шанобливо сказав лицар, глянувши у вічі Фалміну, — Та бестія п’ятьох людей ізжерла, а ще перекривала прохід торговців із Норенгарда до Андура. Певно, чималу нагороду ви тоді отримали!

Фалмін виду не подав, але для себе зрозумів, що Аранод ще не знає усіх неписаних законів, яких дотримувалися такі ось мисливці, як вони. Один із них говорив, що ніхто із їхньої колегії не повинен виголошувати розмір винагороди за те чи інше замовлення, а тим паче говорити про це іншому мисливцеві.

— По правді кажучи, я нічого тоді не отримав, пане Араноде. Змій пішов на дно озера, але перед тим добряче мене поранив, і я дивом вибрався звідти живим. Якби не добрі люди, що якраз трапилися шляхом, я б уже захолов серед заметів Льодяної пустелі.

Аранод роззявив рота, щиро захоплюючись доблестю та вправністю Фалміна, а ще його відвагою.

— Воістину! Якби було побільше таких людей, цей світ би змінився на краще!

— Яких людей? — не зрозумів Фалмін.

— Як ви і ті благородні люди, котрі врятували вас від холодної смерті! Взаємопоміч, доблесний пане, саме це врятує нас від зла! Не отримавши золота, ви отримали повагу місцевих жителів, а ще мою особисту. Клянуся Мудрецями, такі подвиги повинні бути оспівані в баладах!

— Ага, баладами зимою не наїсишся…

— Що ви кажете, Фалміне?

— Нічого, Араноде. Вам почулося.

Вони ще довгенько розмовляли, в основному про подвиги лицаря та Канйор. Фалмін навмисно задавав багато запитань, аби відвести тему розмови від себе. Розмову перервав Грівар, який нахабно під’їхав до Фалміна, даючи знати, що є розмова.

— Шкода, що ми не договорили, однак сподіваюся, що після вдалого полювання ми продовжимо. — з усмішкою промовив Аранод, плеснувши Фалміна дружньо по спині.

— Неодмінно.

Вони роз'їхалися в різні сторони, Грівар проводжав канйорського лицаря підозрілим поглядом.

— Ну, що вивідав? — спитав гном, коли на них ніхто не звертав уваги.

— Що вивідав?

— Ну, від цього лицарька? — бородань з-під лоба подивився на Аранода, який саме годував свого дестрієра яблуком. — Він мені не подобається.

— Тобі ніхто не подобається, мій друже, — усміхнувся Фалмін. — Але ти не маєш рацію, він нічого не вивідував, так, бесіда двох мисливців.

— Хм, я за ним придивлюся.

— Не варто, він надійний. Лицарський кодекс не дозволить йому утнути якусь дурницю по відношенню до нас.

— Ви знайомі?

Фалмін видихнув, здавався втомленим і чимось стурбований, тому не поспішав давати відповідь. Гном, побачивши настрій чоловіка, дістав з кишені папірець із тютюном, засипав трубку й закурив.

— Аранод один із небагатьох, хто сприймає мене, Гріваре. Інші дивляться скоса, наче я прокажений.

— У чому причина?

— У відмінності, пане гноме, — Фалмін зобразив вимучену посмішку. — Я відрізняюся від інших, а тому маю багато ворогів. Тих, хто чимось кращий, люди, себто суспільство, ненавидить найбільше, тому що не можуть досягти таких же показників.

— Але ж конкуренція сприяє мотивації, а мотивація, вкуси мене комар, змушує працювати над собою, — Грівар затягнувся, в небо полетіло димчате колечко. — Ти як ніхто повинен про це знати.

— Тут все дещо інакше, Гріваре. Люди ненавидять драконів, бояться їх. А я, хоча і вбиваю цих істот, але маю з ними значно більше спільного, аніж будь-хто інший. За це я є вигнанцем для більшості все своє життя.

— Дурня, — просто сказав Грівар, дивлячись на кам'яні пагорби, які вилізли попереду. — Не турбуйся, друже, занадто багато в цьому світі гівна та зла, аби на них звертали увагу. Ось дивись, — Грівар вказав рукою на хребет гір, що розкинувся перед ними, — найкращий приклад спокою — це гори. Ці велетні стоять уже тисячі років, їх обвітрює вітер, омиває дощ та засипає град, а вони все стоять, спокійно спостерігаючи за нами, дітьми Природи. Ти колись думав про те, що гори уміють слухати? А, я і бачу, що не думав. Гноми як ніхто інші вміють чути подих печер та коридорів, які самі риють. Гори завжди мовчать, Фалміне, лише слухають і дивуються, наскільки ми, істоти вищого світу, зайняті своїми справами. Наскільки заздрісні та злі. Гори ні на кого не зляться, бо просто не звертають уваги на нас. Занадто вже ми маленькі та слабкі, порівняно з їхньою міццю.

— Ну й що ти хочеш сказати цими словами?

— Будь таким же байдужим до чужої думки та злоби, як і гори, тоді все буде добре.

— Обов'язково прислухаюсь, Гріваре, — Фалміне кивнув головою в знак подяки за розмову, але продовжити вони не встигли, оскільки Колпик, що йшов попереду, зупинив їх.

— Перед вами монастир Орогіра, панов'я, — проголосив хлопчина, але, здавалося, його майже ніхто не слухав. — Бачите ці вежі та куполоподібний дах, що вріс в скелю? Це і є монастир, у якому колись жили монахи. Ваша ціль засіла там, у темних печерах твердині.

Усі змовчали, замість цього роздивлялися місцину. Навколо були самі лише скелі, вершини Чорних гір були попереду, а сама скеля, у якій розмістився монастир, височіла ліворуч від них. До будівлі вела невеличка стежина, практично непомітна та важкопрохідна.

— Ви казали, що монастир у Чорних горах, — озвався першим Аранод, стримуючи свого неспокійного коня. Він стривожено дивився на статуї людей, які виднілися біля монастиря. — А це, схоже, хребет Тіліаада.

Більшість підозріло зиркнула на Колпика, який під металевими поглядами воїнів зіщулився та дурнувато усміхнувся.

— Принц Кральє дав вказівку вести вас саме сюди, величне воїнство.

— Річ не в тому, що нас привели не туди, куди обіцяли, — пояснив спокійно Аранод, — просто принц, напевно, не знає, що саме в цих місцях дуже небезпечно. Кажуть, останнім часом тут зникали люди. Десятки людей.

— А що, лицарю, біля Чорних гір не так страшно? — озвався грубим голосом Ланерад, довгі вуса якого вже встигли покритися інієм, а очі горіли хижим відблиском. — Тобі не все одно, де бити тварюку?

— Справа не в тому, пане Ланераде, де бити дракона, а у тому, що принц не все поспішає нам розповісти. Здається мені, що про монастир ми також знаємо не все. Чи не так, Колпику?

Хлопчина побілів, здавалося, зараз втратить свідомість, ноги трусилися, а в очах блукав страх. Моторошні фігури вершників давили на нього й хлопець проклинав той день, коли погодився показати їм дорогу до монастиря.

— Шановне лицарство, я б ніколи не пішов проти волі володаря, а він наказав лише провести вас сюди.

— Здається мені, що ти нас дуриш, — процідив Ланерад, дивлячись на малого з-під випалених брів. — Може, тобі розв'язати язика, щоб ти заговорив?

— Полиш малого, Ланераде, — вклинився Аранод, недобре дивлячись прямо йому у вічі. Лицар увесь час тримав руку на руків’ї свого фламберга [7]. — Він просто виконує наказ, а ми, якщо вже прибули сюди, також повинні виконати своє завдання. Дракон чекає.

— А ти що, взявся нами керувати, лицарьку? — оскалився Ланерад, також поклавши демонстративно руку на навершя своєї булави. — Малий щось недомовляє, варто розпитати його детальніше. Тому говори, малюче, а не то навчу тебе гарних манер, — звернувся до Колпика чоловік, від чого той зіщулився ще більше.

— Я чув із розмови принца, що вам буде нелегко там, — сказав тремтячим голосом хлопчина. — Ніхто не знає, що сидить у монастирі. Ті, кого посилали на розвідку, не повернулися.

Запанувала короткочасна мовчанка. Усі як один подивилися на напівзруйновані вежі монастиря, який зараз, здавалося, став ще більш моторошним на фоні могутніх скель.

— Що будемо робити, мужики? — запитав голосно Гібді, аби його усі почули. — Так і будемо м'ятися на місці, чи вже нарешті підемо на полювання?!

— Гібді має рацію. Яка нам різниця, що сидить у тому монастирі, головне це винагорода та почесті, які ми отримаємо після перемоги, — проголосив піднесено Грівар і гноми, погоджуючись, закивали головами.

Фалмін уважно дивився на чоловіків із чорними накидками, дивилися на нього нищівними поглядами. Чаклун здогадувався, що окрім полювання, йому доведеться мати додаткові клопоти, але зараз не хотів цього робити. Ще не час.

Він виїхав вперед, проїхав повз братів ельфів, які провели його презирливими поглядами. Фалмін, не звертаючи ні на кого уваги, направив Гора звивистої стежини, яка вела до монастиря. Гноми одразу поїхали за ним, дивлячись на оточуючих і своїми дурнуватими посмішками кидаючи їм виклик.

— Ох, нарвуться вони, — сказав Ланерад, коли гноми від'їхали на пристойну відстань. — Ну, ми йдемо на полювання чи ні? Вперед, сцикуни, беріть приклад з того виродка, йому взагалі однаково, кого мочити, — Ланерад непривітно подивився на Фалміна, силует якого вже ледь виднівся поміж засніжених ялин.

Здавалося, слова вбивці привели до тями інших вояків. Вони вишикувалися один за одним і поїхали стежиною до монастиря. Мовчазні статуї ченців спостерігали за ними холодом своїх кам’яних зіниць.

Колпик, побачивши, як віддаляються їх коні, полегшено видихнув і, на свій превеликий сором відчув, як його штани трішки помокріли. Ось і допомагай після цього таким людям.

Першого скелета вони побачили вже перед самим входом, але було ясно, що всередині їх значно більше. Дійсно, коли всі спішилися та пройшли через арку воріт, скелети людей просто оточили їх півколом, розкидані, моторошні, побілілі. Усі в напруженій тиші роздивлялися їх, навіть гноми були не в захваті від видовища. Було ясно одне: ченці померли не своєю смертю, інакше б їх скелети зараз не лежали тут.

Розкидані уламки меблів засіювали всю підлогу, а павуки, що здивовано дивилися з усіх кутків, вражали своєю чисельністю. Попереду, через якихось двадцять кроків, сяючи в темряві підозрілим світлом, виднілося шість коридорів, які змією вели в невідомість.

— Хай мене молотком по голові… — сказав приглушено Грівар, оглядаючи вкриті мохом стіни та стелю. — Тут вже сто років нікого не було.

— Ти так вважаєш? Тоді звідки тут ці скелети? — Гібді, який цокотів від холоду зубами, ледь стримував свій голос. — Тут точно щось є.

— Він має рацію, — озвався Аранод, пильно стежачи за кожним із коридорів. — Дракон давно б з'їв ці рештки, для нього це важлива для імунітету кісткова мука, проте, як бачите, чомусь ці скелети тут.

— Певно, щоб відлякати нас, — сказав сповнений спокоєм Фалмін. — Усе це неважливо, ми повинні рухатися далі. Кожен обере по одному із коридорів і рушить туди.

— Як будемо обирати, мужики? — запитав Грівар, перш, ніж хтось встиг прокоментувати пропозицію Фалміна. — Пропоную жереб тягнути. Візьмемо шість паличок, і хто витягуватиме більшу, буде першим обирати собі коридор.

— Ні, в мене краща ідея, — сказав Аранод, звертаючи на себе увагу, — нехай кожен обере для себе коридор; якщо ж буде декілька претендентів на один із проходів — будемо тягнути жребій.

Мовчанка означала, що заперечень немає. Кожен із присутніх, сам або з допомогою напарників вирішили, який коридор обрати. Фалмін не зволікаючи підійшов до останнього коридору, що був справа. Гноми, керуючись правилом лівої руки, захотіли обрати перший. Брати-ельфи після хвилини роздумів підійшли до третього. Аранод до четвертого, Ланерад до п'ятого, а троє невідомих у накидках — до другого.

— Бачу, проблем не буде, — сказав лицар із Канйора. — Дякую вам і за це.

Ельфи, не звертаючи уваги, рушили до свого коридору. Ланерад, трішки постоявши, сплюнув на землю, вдарив себе кулаком у груди й також попрямував своїм шляхом.

— Вдалого полювання, пане Фалміне, панов'я гноми, — кивнув до коротунів та чаклуна лицар. Він міцніше стиснув в руках меча та щит, після чого рішучим кроком пішов у темряву тунеля, побрязкуючи латами.

Гноми, коли вже ніхто не бачив, підійшли до Фалміна, по черзі потиснули йому руку, попрощалися.

— Щасти тобі, чаклуне, — сказав наостанок Грівар, вперши руки в боки. — Якщо зустрінеш тварюку — відірви їй від мене декілька зубчиків.

— Взаємно, пане гноме.

Гноми, розсіявшись коридором, рушили вперед, при цьому голосно калатаючи обладунками та зброєю. Лише Гібді трішки затримався, якось дивно подивився на Фалміна.

— Не дай себе вбити, чаклуне. — сказав, — Мені мало хто подобається із людей, але ти є виключенням. Щасти.

Гном потиснув міцно руку Фалміна, усміхнувся і тоді одразу побіг наздоганяти своїх товаришів, брязкіт чиїх обладунків ставав все більш приглушеним.

Чаклун провів гнома поглядом, тоді повільно повернувся до свого коня, підійшов, обійняв його за шию, притулився щокою до гладкої шкіри.

— Чекай на мене тут, братику. Але якщо не вийду звідси живим, утікай подалі. І не давайся в погані руки.

Відірвавшись від Гора, чаклун розвернувся в бік свого проходу і хвилину постояв. Потім різко зірвав із шиї медальйон, кинув його на землю і роздавив підбором, після чого вихопив з піхов меча та попрямував у темряву.

Запах диму посилювався з кожною секундою. Фалмін повільно та обережно ступав ногами по плитах, якими була викладена підлога. Він не мав при собі смолоскипа, але в темряві бачив доволі непогано, тому йшов не озираючись, не намацуючи руками стін, яких і не було видно. Декілька разів натикався на статуї святих, які і досі стежили за монастирем.

Згодом коридор, що вертівся змією, вивів чаклуна до якоїсь зали. Подув вітер, напевно, десь був інший вихід.

Чаклун, тримаючи меча напоготові, рушив вперед і помітив стіну, яка огинала залу півколом. Він на щось наступив, здійнявся невеличкий шум і Фалмін завмер.

Відповідь не послідувала, ані реву, ані іншого страшного звуку. Пішов далі, розуміючи, що рано чи пізно, тримаючись біля стіни, дійде до виходу. На половині дороги зупинився, вдивився у темінь, від якої починали боліти очі. Зненацька позаду почув скрегіт. Щось шаруділо по плитці, швидко наближалося. Фалмін зігнув коліна, виставив меча в горизонтальне положення, аби з півобороту нанести удар. Щось йому підсказало, що потрібно зачекати, підпустити істоту до себе.

Це врятувало йому життя.

Щось підскочило до нього, тихенько пискнуло. Відчув, як об ногу треться щось мале та тверде. Повільно повернувся тулубом до істотки, яка прийнялася нюхати його, наче собака. Стало ясно, що це створіння загрози не несе.

Фалмін повільно опустився на коліно, переклав меча в ліву руку, а вільну простягнув до істотки, яка тихенько пискнула. Намацав велику голову, потім провів пальцями по крильцях, які періодично тріпалися, наче воно намагалося полетіти. За мить збагнув, хто зараз перед ним, але рев, який пролунав неподалік, змусив миттєво зосередитися й встати на ноги.

Праворуч, із коридора, з якого він вийшов, лунало громоподібне ричання. А тоді зненацька звідти вилетіла ціла хмара вогню. Фалмін миттю зреагував, схопився за істотку, стрибнув до стіни, затулившись рукою. Вогонь пролетів повз, але павутина та уламки меблів, що лежали в залі, спалахнули наче сірники, освітивши більше, ніж половину приміщення.

Фалмін поблід.

Чаклуна оточило більше десятка невеликих за розміром драконів. Під пахвою в нього сидів ще менший дракончик, який перелякано водив оченятами та притулився до чаклуна своїм випуклим животиком. Дракони не нападали, лише моторошно дивилися на приблуду, яка порушила їхній спокій.

Фалмін не знав, що робити. Але дракончик, який нарештів оговтався від переляку, вскочив, тріпонув крильцями, заричав смішним риком на драконів, які, на превелике здивування чаклуна, одразу розбрелися по кутках.

Драконеня сильно ткнуло Фалміна під ребро, а саме побігло кудись у темряву, даючи знати, що потрібно йти за ним.

«Воно або приведе мене до спасіння, або до смерті, — подумав про себе чоловік, після чого, не довго думаючи, підвівся і побіг за дракончиком».

Незважаючи на свої розміри й великий живіт, маленьке змієня жваво бігло вперед, змушуючи пильно за собою стежити. Фалмін двічі за щось зачіплявся, але піднімався та продовжував цю біганину в темряві. Вони тричі повернули, навіть один раз піднялися сходами.

Невдовзі чаклун побачив, що попереду майорить величезний прохід. Чоловік збавив хід. Заплющив очі через світло, від якого встиг відвикнути. Коли зір відновився, він розгублено й трішки невпевнено покрокував вперед. Пройшов через прохід і опинився на великому плато, схожому на язика, який випирав із скелі. Тільки зараз чаклун побачив істоту, яка уважно дивилася на нього жовтогарячими очима.

Чаклун остовпів.

— Схоже, я помер, — сказав вголос, не вірячи своїм очам.

Він не раз чув легенди про вищих драконів, істот, які вражали своєю могутністю, величчю та мудрістю. Не один раз і бився проти таких противників, які змушували боротися за власне життя, а не за здобич. Але те, що чаклун бачив зараз, здавалося сном.

Дракон сидів на задніх лапах, а повністю розкриті крила, такі ж неосяжні, як і довга шия, сягали меншою мірою декількох десятків метрів. Голова, схожа на великий плаский камінець, здавалася нерухомою, а ніс постійно випускав рідкий пар. Луска красиво виблискувала, наче відполерована.

Чаклун не раз бачив схожих створінь, але саме колір змусив людину втратити дар мови. Це був чистокровний чорний дракон, найрідкісніший серед своїх братів.

— Неочікувана зустріч у неочікуваному місці, — сказав велетень милозвучним голосом, який наче шпиця в'їдався в мозок. — Дійсно, цей світ дивує мене з кожним разом все більше, — дракон був незворушним, здавалося, що й паща його не відкривається. — Підійди ближче, людино, аби я краще тебе роздивився.

Фалмін, все ще переборюючи в собі крихти невпевненості, зробив декілька кроків назустріч, не відриваючи очей від морди дракона, яка зобразила щось подібне на усмішку, виставивши на показ ряд гострих зубів. Чаклун ніколи не бачив, аби дракони посміхалися.

— Ааа, так, так, так, це ж усім відомий Благандійський Чаклун, Фалмін із Мальгарда! — закричав голосно дракон, від чого затремтіли самі скелі, а Фалмін ще більше побілів. — Великий воїн та вбивця драконів, мантикор, псайкерів, грифонів, артигрифів, гарпій, королівських віверн, кам'яних стругів та ловогірів! Я усіх перерахував? — Фалмін не відповідав, лише слухав. — Чутки про твої діяння дійшли й до мене, воїне, тому можу вважати, що ти заслуговуєш знати моє ім'я. Звати мене — Яленіраведдін!

Дракон награно із шаною схилив голову, однак погляд його був повний презирства і ненависті.

— Відчуття підсказувало мені, що день має видатися цікавим. І справді! Вбивця прийшов у наше лігво, бажаючи завдати шкоди моїм братам, яких я оберігаю. Чи знаєш ти, хто я такий, вбивце?

— Гляйгарн. Або ж людською мовою — чорний дракон. Пастир усіх братів своїх. — Фалмін, остаточно опанувавши себе, шанобливо схилився перед драконом.

Яленіраведдін, здавалося, був здивований такою поведінкою, проте все ще залишався нерухомим. В свою чергу, вбивця драконів пам’ятав із книг, що чорні дракони дуже любили, коли до них виявляли повагу.

— Виявляти пошану до свого противника може далеко не кожен, — сказав вже більш спокійно дракон. — Це якість виключно благородного воїна, людино, а мені мало віриться, що ти справді такий.

— Хочеш перевірити? — голос Фалміна був металевим, спокійним, розважливим. Він опанував своє тремтіння в голосі, яке викликала поява дракона. Однак зараз змій був здобиччю, а не навпаки. — Можеш спробувати, драконе.

— А хіба не через це ти тут? — після короткої паузи запитав велетень, якого все більше вражав гість. — Ти, як і ті створіння зі зброєю, прийшов сюди, аби вбити мене та мені подібних. Чи не так? Так само, як і десятки драконів, які полягли від твого зловісного меча!

— Я повинен був убивати вас, Яленіраведдіне.

— Навіщо? — запитав дракон зі злістю.

Фалмін опустив погляд, не в змозі дивитися на дракона.

— Все своє життя я вивчав вас, драконів, прочитав десятки книг, написані ще в давнину. Я тренувався роками, аби мати змогу протистояти вам, адже для себе я визначив, що ви несете Хаос, який стане початком кінця. Я хочу цей кінець відкласти, як колись Рідріор.

— А чи знаєш ти, людинко, що Рідріор і сам був драконом, поки його зрадлива сутність не піддалася впливу однієї людської жінки? — завдав удару у відповідь дракон, із насолодою спостерігаючи, як Фалмін запнувся, — Саме люди стали тією силою, яка роз’єднала драконів, змусила вбивати один одного і боротися за виживання. На власній землі, яка належала моїм прадідам, допоки сюди не прийшов перший гном, ельф, а потім і людина. Але серед усіх саме ви вирізнялися особливою жорстокістю та жагою влади!

— Ви такі самі приблуди тут, як і ми! — викрикнув розлючено Фалмін, у якого від злості почервоніло обличчя, — Дракони прийшли до Благандії із іншого світу ще до появи людей, це правда. Однак в Орінсії ви не були першими! На початку на землях прадідів до вас жили гноми та ельфи. Завдяки війнам та насиллю, дракони відтіснили їх, а самі запанували, поки не прийшов Агран Творець і не відігнав вас знову до Благандії.

— А після Доби Апокаліпсису люди, які самі і спричинили цей катаклізм, подалися на землі драконів, і почалися ще страшніші війни. — випалив змій. — Так, людино, я знаю історію незгірше за тебе, адже і сам був очевидцем тих страшних подій. Однак ця розмова не має сенсу через твоє невіглавство та упереджене ставлення до мого народу. Але все одно не можу збагнути, чому ти вбиваєш із такою жорстокістю саме нас? Чому не королів та князів, які посилають своїх людей на убій тисячами, травлять власний народ податками та голодом? Чому не вбиваєш батька, який топить свою дитину або продає її через голод; барона-землевладця, який гвалтує жінок і не має за те ніякої кари, тому що його брат — намісник? Чому не їх, вбивце драконів?

— Тому що ви несете руйнування! — хоча Фалмін і викрикнув це голосно, але не із таким запалом та впевненістю, аніж до цього. Руки його невідомо коли почали труситися, чи то від безсилля, чи ж від сумнівів, — Тому що гинули люди, а діти залишалися сиротами. Ви сила, яка людям несе лише смерть і руйнування. Сила, із якою неможливо боротися ніякими іншими засобами, окрім вбивства! Хтось повинен це зупинити…

– І цим самим «кимось» вирішив стати ти, вбивце? Хто дав тобі таке право? Називаєш нас злом, Фалміне? А чи не є злом той, хто приходить на чужу землю і вбиває її господарів? Хто через зради та підступність добивається своєї страшної мети?! Не тобі говорити мені про зло, яке сіять довкола дракони, чаклуне, адже люди посіяли значно більше лиха, аніж ми!

Дракон злісно дивився на чоловіка, його хвіст нервово бився об землю, наче він будь-якої миті мав напасти. Фалмін, здавалося, повністю поринув у себе, задумався і остаточно завагався.

Усе своє життя він свято вірив, що дракони є загрозою для людей, і що саме він повинен зупинити їх. Так його навчав Майстер, так його вчили усі ті книги, які він прочитав. Але зараз, після слів чорного дракона, він збагнув, що щось похитнулося. Щось у його свідомості.

— Отже, ти вирішив і нас убити, так? — гляйгарн відволік його, не бажаючи більше чекати, — Якщо так, то давай закінчимо це швидше.

— Ні, — відповів приглушено Фалмін, зазирнувши прямо в очі дракона, — Я… я прийшов, аби врятувати нас усіх. — він сказав це швидше, аніж встиг збагнути сенс сказано, однак відступати уже було нікуди.

— Від чого, людино? — дракон засміявся чисто людським голосом, Фалмін збагнув з ким має справу, але виду не подав. — Ти стоїш перед одним із наймогутніших створінь у всій Благандії, істотко. Говориш зі мною тільки через те, що мій син привів тебе сюди, а отже, побачив у тобі щось незвичне, рідне, могутнє. Хто ти такий, Фалміне із Мальгарда?

— Я — Благандійський Чаклун.

— Це я знаю, — дракон нарешті поворухнув своєю головою, схиливши її на бік, — але хто ти насправді? Вбивця? Воїн? Лицар у вовчій шкурі? Чи, можливо, довговолоса діва, яка просто маскується під цією самовпевненістю? А, Фалміне?

Чаклун промовчав. Він знав, що дракон намагається рознервувати його, змусити дати слабину. І це в нього виходило. Фалмін поглянув кудись за спину велетня, на краєвид засніжених рівнин, лісів, полів та яруг, що розкинулися у підніжжя скель. Дракон бачив його реакцію. Посміхнувся своєю дивною, моторошною посмішкою.

— Я повторюю запитання, людино: хто ти насправді? Вбивця, який прийшов за моєю головою, як і за іншими?

— Я хочу всіх врятувати, — повільно проговорив чаклун, підвівши свої темні очі на дракона. — Якщо не віриш, прочитай це в моїй голові, знаю, що ви таке вмієте.

— А ти багато знаєш про своїх противників. Вражає, але не настільки. Я не поведуся на твої витівки.

— Чого тобі втрачати, драконе, — сказав Фалмін, дивлячись на дракона з-під залитих потом брів. — Невже боїшся такої дрібної істотки, як я?

Дракон випустив пар із ніздрів, глянув вороже, але не зрушив з місця.

— У тебе погано виходить, людино.

— Я пов'язаний із вами більше, аніж ти думаєш, — чаклун не довго думаючи засукав рукав на лівій руці, оголив драконячу луску, яка щільно вкривала все від плеча до кінчиків пальців. Дракон вражено подивився на руку, нахилився трішки вперед.

— Бути не може…

— У мені тече драконяча кров, Яленіраведдіне. Як інакше я зміг би вивчити вашу давню мову у ранньому віці? Як би я зміг думати так само, як ви?

Дракон приголомшено подивився у вічі чаклуна, і лише зараз побачив там щось таке, що змусило його злобу втихнути.

«Дракон в його душі дихає яскравим вогнем. — думав гляйгарн, — Чого не скажеш про багатьох моїх братів. І якщо ж цей чоловік убив стількох братів, отже вони виявилися слабшими за цю людину.»

Ісполит уважно дивився чаклуну у вічі, якоїсь миті зашипів своїм язиком, махнув крилами. Фалмін стояв, наче вкопаний, очікуючи будь-чого, і навіть нападу. Замість відповіді и якоїсь реакції, дракон потягнув свою голову прямо до чаклуна, наблизився майже до самого обличчя, зазирнув у вічі, а потім і в душу.

— Де я?

Всюди бушувало полум'я. Горіли будинки, міста, країни…горів увесь світ. Сонце сховалося за хмарами, а із чорного неба забили блискавки, віщуючи дощ.

Яленіраведдін стояв на краю прірви, а позаду стояла та, кого боялися навіть дракони.

— Що ти тут забув, вища істото? — запитала Смерть у дракона холодним голосом. — Це не твій світ. Це нічий світ. Лише мій. Він мій!

Дракон закрився крилом від світла, яке випускала із себе Смерть. Не міг її побачити, але знав, що це вона. Тільки від Смерті може йти такий холод.

— Хто він? — закричав дракон крізь шум, який потьмарив його розум. — Хто він тобі?

— Скоро ви усі дізнаєтеся! Усі побачать, хто є хто!

Яленіраведдін закричав від болю, що пронизав його тіло. Почув крик людей. Розплющив очі й прибрав крило. Бачив місто, що палало зеленим вогнем, а там, прямо на горі трупів, стояв він.

— Фалмін!

Очі смерті. Він має очі смерті. Такі ж холодні, спокійні, мертві…Одяг і руки його в крові невинних…У крові драконів…

— Vavegge!

— Я не розумію!

— Vavegge! — знову закричав Фалмін. — Йди геть!

Яленіраведдін хотів підійти ближче, запитати, почути, але не встиг. Ноги підкосилися, він впав, не в змозі підвестися. Фалмін стояв на горі трупів, все ще дивився на нього, усміхався та плакав. Кричав… Дракон не міг розчути усього, але єдине слово, яке він вловив, було й не слово, а ім'я.

— Хто така Ельгі?

— Він спалить увесь світ заради неї! Піде на край землі, виступить проти усіх ворогів, але не зупиниться!

Дракон бачив, як за спиною Фалміна стоїть Смерть, як кладе свої долоні йому на плечі. Він не озирався, стояв нерухомо. Лише говорив. Одне слово. Одне ім'я.

Подих. Світло. Туман.

Шум струмка та сміх. Він бачив…

Він бачив будинок із садом. Бачив коней, які паслися на пасовиську. Бачив маленьку чорноволосу дівчинку, яка грається із маленьким коником. Чує сміх малечі. Чує іржання коней. Чує розмову чоловіка та жінки.

— Ельгіда у небезпеці! — кричала жінка із хвилястим рудим волоссям. — Ці здібності можуть погубити її!

Фалмін мовчить. Стискає долоні у кулаки, підбирає слова.

— Це тобі твій любий нашепотів, Катрін?

— Замовкни, Фалміне! Замовкни! Він мудрий чоловік, багато чого знає, а ти намагаєшся відкинути очевидне! Навіть попри те, що ми уже не чоловік і дружина, Ельгіда залишається нашою спільною дитиною.

Голос Фалміна тремтить від люті.

— Я не віддам її тобі. Ніколи.

Голос дружини вібрує ненавистю.

— Я її мати! Ти не посмієш!

— Цю дитину ніхто не скривдить, Катрін. Якщо хтось захоче її скривдити, то пожалкує! Навіть ти!

— Це моя дитина! Як я можу бажати їй зла!?

— Ти, можливо, не бажаєш, але цей покидьок використовує тебе. Використає і Ельгіду, якщо вона потрапить у його руки.

Мовчання. Ненависні погляди. Презирство. Нерозуміння.

Так було не завжди. Допоки у їхнє життя не увірвався інший чоловік.

— Це моя дитина, — сказала невпевнено Катрін, обхопивши себе руками за плечі. — Ти не зможеш.

— Ця сволота скривдить її! Він обдурить тебе і використає Ельгіду, — повторив він, вимахуючи через безпомічність руками. — Хіба ти не бачиш?

— Замовкни! Замовкни!

Голос Фалміна виважений та впевнений.

— Я краще помру, аніж віддам вам дитину.

Голос Катрін сповнений ненависті та холодної сталі.

— Нехай буде так.

Світло. Подих. І сльози…

Яленіраведдін увійшов у туман, який закутав його в щільне покривало. Йшов довго та безрезультатно. Хотів знайти вихід.

За мить побачив маленьку чорноволосу дівчинку. Дівчинку, яка має такі ж очі, як і у свого батька.

— Хто ти? — запитала.

Яленіраведдін хотів відповісти. Відчув, що зробити цього не зможе. Бачив очі дівчинки. І боявся. Боявся того погляду.

— Де мій тато? — запитала розгублено, стискаючи у ручці м'яку іграшку. — Де мій татусь?

Дракон відчув, як тіло проймає льодяна стріла. Як ця стріла вражає усе нутро, а на кутиках очей навертаються сльози. То були не сльози, а кров.

— Я хочу до тата! Ти знаєш, де він?

Дракон знову не відповів і безсило відкрив пащу. Дівчинка заплакала, обійняла іграшку. Була самотня. Така самотня.

— Вони покинули мене! — раптом крикнула. — Залишили саму!

Яленіраведдін знову глянув у її холодні очі. Знову відчув страх і…покору. Зрозумів, що ця дитина має над ним владу. Має владу над вищим драконом!

— Я хочу до тата, — сльози котилися по її щічках і розчинялися в тумані. — Не хочу бути сама.

Він глянув востаннє у її заплакані очі. Похитнувся, відчув запаморочення і впав у безодню.

Яленіраведдін, ледь переводячи подих, вийшов із трансу, затрусив знесилено головою. Фалмін стояв перед ним, але не на горі трупів. Він просто стояв. Коли Яленіраведдін підвів голову, чоловік помітив сльози в кутиках його очей.

— Що ти побачив, драконе?

— Я побачив те, що чекає нас усіх, Фалміне, — голос дракона став засмученим, а зміїні очі дивилися кудись далеко, в інший вимір. — Твоє минуле в суцільній темряві…ти шукаєш…шукаєш її у темряві своїх спогадів.

— Ти бачив Ельгі? — з надією запитав Фалмін. — Ти бачив мою доньку?!

— Бачив.

— Як вона? Що з нею? — запитав схвильовано Фалмін, забувши про все на світі.

— Твоя дитина закутана туманом минулого та майбутнього.

— Не розумію.

– І не зрозумієш, — дракон відвернувся, підійшов на край плато, подивився донизу, на скелястий хребет, що тягнувся далеко на захід. — Ніхто не зрозуміє.

— Що ти пропонуєш мені робити?

— Я відпускаю тебе, Фалміне. Хто я такий, аби вставати на заваді самої долі. Можеш бути вільним, якщо, звичайно, ти не захочеш убити мене.

— Ні, не захочу, — чаклун підійшов ближче до давнього створіння, яке зараз здавалося як ніколи беззахисним. — Наша розмова багато чого прояснила. Я ще маю сумніви, але… — він стиснув кулаки і зуби, напружився, — А що з іншими?

— Мисливцями? Їх чекає смерть. Вони прийшли сюди за мною та моєю паствою, але повернуться ні з чим.

— Я не можу допустити їхню смерть, принаймні не всіх.

— Про кого йдеться?

— Гноми та лицар із Канйора. Інші мене не цікавлять.

— А що я отримаю взамін на їх життя? Ти ж не думаєш, що твоя спорідненість із нами дає тобі право чогось вимагати?

Фалмін не очікував такого повороту подій. Знав, що дракон просто так його товаришів не відпустить, але й розумів, яку ціну доведеться заплатити. Добре знав.

— Даю клятву захисника, — сказав після хвилі роздумів Фалмін. Мовчки дістав ножа, провів ним по долоні лівої руки. Темна кров повільно стікала рукою, капала на землю. — Обіцяю, що жоден із драконів, які перебувають в цьому монастирі, не постраждають.

— Ти гадаєш, що ми не зможемо самі себе захистити? — примружився дракон.

— Зможете, але будуть втрати. Принц Кральє розмістив свій табір неподалік від монастиря, має при собі із сотню добре озброєних гвардійців та лучників. Він хоче розваг, вашої крові. І не зупиниться, поки не отримає цього. Повір мені.

— Яким чином ти збираєшся захистити нас? Та й навіщо тобі ці гноми?

— Вони мої друзі.

— Друзі, — дракон похмуро подивився на захмарене небо. — Я також мав друзів: Алларанід, Грійольдор, Танцірініг, Олдроог, Йордіглор… — усі були братами, але їх кістки давно красуються над чиїмось каміном або гниють у порожніх печерах. Ти вбив цих драконів, Фалміне, забрав життя великих літунів, чудових мисливців і просто неперевершених друзів, які, до всього ж, були і частково твоїми братами. А зараз в мене залишився лише мій син, який виявився мудрішим за мене і помітив у тобі те, чого б я, якби не ти, побачити не зміг. Так скажи, чому ж я маю врятувати твоїх побратимів?

Дракон, не отримавши відповіді, затримав на людині свій погляд, захиляв головою. Згадав гордих драконів, які колись розсікали повітря своїми крилами, перемагали ворогів та не знали собі рівних. Але виник ще один образ: темноволоса дівчина, яка потребувал допомоги й не знала куди йти. Постійно втікала від небезпек, що її переслідували. А він, батько, який зараз стояв перед ним із очима Смерті, був готовий на все заради доньки. Готовий виступити проти будь-якого ворога.

Яленіраведдін подивився на свого сина, який грався в кутку із великою кісткою. Це єдине, що залишилося в нього. Дитинча, яке давало сенс життя. Він збагнув. Поставив себе на місце людини, а свого сина на місце його доньки. І пробачив.

— Гаразд, Фалміне, ми домовилися із тобою, — сказав нарешті дракон, від чого людина полегшено видихнула. — Ти дав обіцянку про наш захист, взамін, я відпускаю мисливців.

— Дякую тобі, Яленіраведдіне.

— Не дякуй, а краще стримай свою обіцянку, воїне.

Фалмін підняв руку на знак прощання. Дракон поклонив головою, а дракончик, який перестав гратися із кісткою, стрілою підлетів до ноги чаклуна та обійняв її крильцями.

— Клянуся Затрігдіром, ти йому подобаєшся! Знав би мій син, хто ти такий, — хмикнув дракон, миролюбно дивлячись на свою малечу. — Ти зможеш пообіцяти мені ще одне, Фалміне?

— Так, Яленіраведдіне.

— Мого сина звати Нетрігдір. Якщо колись отримаєш замовлення на нього — відмовся.

— Обіцяю, пастире драконів, — Фалмін погладив маленького карапуза по чорній голівці, яка вже була вкрита міцною лускою. — Але й у тебе наостанок попрошу.

— Слухаю, Фалміне.

— Що ти ще побачив, коли зазирнув у мою душу?

— Я бачив Її, Фалміне. Вона постійно ходить поруч із тобою, хоче зустрітися поглядами, але ти, на щастя, ніколи не озираєшся. Не озирайся і надалі, чаклуне. Навіть якщо Вона покличе.

Фалмін, хвилину постоявши, схилився в поклоні перед змієм та його сином. Вищий дракон відповів тим самим, до нього приєднався Нетрігдір, смішно наслідуючи свого батька. Коли чаклун збирався йти, дракон крикнув йому вслід.

— Доля наша переплетена сотнею ниток, Фалміне, і можливо, невдовзі вони знову переплетуться.

— Радий був познайомитись, Яленіраведдіне. А особливо поспілкуватися із пастирем драконів.

– І я був радий знайомству, людино. До зустрічі.

Нарешті чаклун побачив вихід. Думав, що ніколи не зможе вийти із цього монастиря. Коли вийшов назовні, білизна вдарила в очі, ошпарила їх, але з часом зір повернувся. Навколо кружляв сніг. Дерева вже встигли покритися непоганим шаром, що зробило ці місцини дуже красивими та мальовничими.

— Фалміне! — кричали здалеку гноми. — Фалміне! Мерщій сюди!

Чаклун одразу збагнув, що трапилося нещастя. Перед монастирем зібралися всі мисливці. Неушкоджені та цілі, окрім Аранода. Гноми стояли поруч із тілом лицаря, а ельфи-брати, Ланерад та невідомі в капюшонах, як тільки побачили Фалміна, вирушили до табору принца.

— Відійдіть негайно! — чаклун підбіг до лицаря, якого поклали на мокру землю животом донизу. — Що із ним?

— Ми його в коридорі зустріли, — запинаючись, сказав Гільом. — Весь у крові був, з поламаним щитом і розбитою головою.

— А чому він на животі лежить?

— Ми тільки-но його винесли.

Фалмін про себе вилаявся, попросив у Бортуга, який сидів поруч, щоб допоміг перевернути лицаря на спину. Голова, яку на скоро руку перев'язали гноми, кровоточила.

— Негайно води сюди! І спирту! — закричав Фалмін, не відриваючи погляду від блідого обличчя Аранода. — Терпи, вояче, терпи! — примовляв чаклун, розв'язуючи голову канйорця. — Лий сюди, на рану!

— Ооооох!

— Болить йому! — сказав Бортуг, який разом з іншими гномами схилився над пораненим. — Давайте краще зал'ємо ту горілку йому в горлянку. Більше допоможе.

— Давай я спробую! — прокричав Кагдір, у якого при вигляді горілки засіяли очі. — А раптом вона палена!

— Закрий вже пельку, дурню! — прогорланив Іллі. — Набрид уже!

— Я набрид? Та сам ти дурень!

— Я дурень? Ану йди сюди!

— Стоп! — закричав щосили Гібді, схопивши обох забіяк за коміри. — Якщо негайно не припинете, отримаєте по зубах! Фалміне, — гном звернувся до чаклуна, який обережно перемотував голову канйорця, — що в нього?

— Як мінімум струс і добряча втрата крові.

— Отже, він зустрівся із драконом, а ми не допомогли, — Гібді, розчарувавшись сплюнув і відвернувся.

— Ні, із драконом він не бився, — сказав по миті мовчання Фалмін, уважніше оглядаючи поламаного щита, який лежав поруч із ним. — Рана на голові не від кігтів, а від простої булави. Ви бачили його шолом?

Гноми перезирнулися.

— Ні, шолома не було.

— Звичайно, — Фалмін підвівся, — якби на ньому був шолом, ми б побачили непогану вм'ятину. Пощастило, що він приніс із собою щита, де чудово видно слід від удару, але не пазурів та зубів.

— Ти ж не хочеш сказати, що це виродок Ланерад? — запитав Грівар, але, скоріше за все, на це запитання Фалмін уже відповів. Лише в Ланерада була булава.

— Ну, курва! — прошипів Гібді, міцно стиснувши древко сокири. Очі гнома палали бажанням помсти, — Я цього виродка саморуч четвертую!

— Приведіть Гора, — попросив Фалмін, не звертаючи уваги на слова товариша, — покладемо на нього Аранода. Його потрібно завезти до табору принца, там повинен бути медик.

Кінь, який весь цей час стояв біля монастиря, наче почув господаря, примчав до них, радісно заіржав. Чаклун був радий бачити тут свого вірного скакуна, але час піджимав. Гноми допомогли йому покласти лицаря на спину Гора.

— Ходімо, хочу поговорити із цим покидьком! — не вгамовувався Гібді.

— Полиш, Гріваре, ще встигнеш, — сказав Грівар, подивившись на Фалміна підозрілим поглядом. — А тепер буде до тебе питання, чаклуне. Не скажеш нам, що такого сталося в монастирі?

— Не зрозумів?

— Ти мене зрозумів добре. Жоден із нас не зустрів дракона чи бодай якусь тварюку на своєму шляху. А ти, Фалміне? — гном подивився на нього з-під лоба. — Зустрів когось, чи не так?

— Тебе це не обходить, гноме.

— Ще й як обходить! Ми прийшли сюди за здобиччю, а вийшли із пустими руками. Я більш ніж впевнений, що ти до цього причетний. Хочеш всю здобич собі забрати. Напевно, забив дракона, сховав його десь, щоб потім спокійно віддати принцику й отримати винагороду. Щоб ні з ким не ділитися і не мати проблем!

Гноми, як і Фалмін, здивовано подивилися на зле обличчя Грівара. Гном був налаштований рішуче, тому товариші не лізли в цю розмову. Знали про гарячий характер коротуна.

— Ти хочеш мене в чомусь звинуватити? — запитав Фалмін, намагаючись контролювати себе. — А ти маєш право і підстави на це, гноме?

— Право? Ооо, Фалміне, ще й як маю. Ми йшли сюди хер знає скільки, терпіли твої вказівочки та забобони, а ти хочеш встромити нам ножа в спину. Не вийде! — коротун із викликом задер підборіддя, мав такий вираз обличчя, наче хотів сплюнути, — Я чув про тебе, людино! Говорять, що ти ладен заради грошей продати рідну матір, не говорячи про друзів! Чув і про звірства, які ти чинив із добрими людьми, самі боги лише знають навіщо!

— Гноме, опануй себе, а то доведеться мені спростувати твої слова, — Фалмін відчув, як рука його автоматично потягнулася до руків'я меча. Він розумів, що якщо вихопить зброю, будуть жертви. — Ти б краще вибачився, тому що я дуже не люблю, коли зі мною говорять таким тоном.

Гном засопів, очі його почервоніли, а руки миттєво потягнулися до сокири. Інші коротуни, нарешті очунявши, схопили свого ватажка, голосно зарепетували. Грівар заричав, намагався вирватися, але міцні руки побратимів його стримали.

Фалмін засмучено опустив голову, повів поглядом по землі, не знаючи, що казати. Гнів, який ще мить тому бурлив усередині, одразу вщух, зник безслідно. Він мовчки потягнувся рукою до шиї, зняв щось і кинув просто під ноги гному. Це була невеличка кулька із чорного золота, яке вважалося найдорожчим дорогоцінним металом.

— Забирай свою здобич, гноме. Цим ти зможеш покрити свої витрати на цю подорож, — Фалмін пройшовся поглядом по вражених коротунах, які, здавалося, завмерли й не дихали. — Я врятував вас, пане Гріваре. Усіх вас. Не запитуйте, яким чином, але винагородою від цієї подорожі для вас буде життя, яке сьогодні всім було подароване.

Скінчивши, Фалмін підійшов до Гора, заліз у сідло і, наостанок кивнувши, поїхав до стежини, яка повинна була вивести на битий шлях. Гноми мовчки провели його поглядом, зніяковіло переглядаючись. Грівар висмикнувся із рук своїх товаришів, шмигнув носом. Гібді подивився на нього із поглядом повної відрази.

— Знаєш, Гріваре, я, звичайно, все розумію, але ти гівнюк та останній кретин, — коротко і ясно сказав гном. — Якщо наступного разу захочеш комусь щось висказати, порахуй у голові драконів, яких убив цей чоловік.

Гібді розвернувся, сплюнув і побіг наздоганяти Фалміна. Гільом та Іллі пішли до поні, аби нагодувати їх та перевірити упряжі. Кагдір разом із Бортугом, стоячи біля Грівара, обмінялися двузначними поглядами. Їм також було що сказати, але ватажок, відчувши це, застережливо підняв руку.

— Досить, мужики, — буркнув під ніс гном, важко при цьому зітхнувши. — Давайте збиратися, а то мене від цієї подорожі зараз знудить.

— Знаєш, а нас чомусь нудить від тебе, — сказав голосно Бортуг, демонстративно відвертаючись. — Ти наш ватажок, це правда. Але так буде лише до Кагака, потім наші шляхи розійдуться.

— Повністю погоджуюсь, — додав Кагдір, явно не розуміючи, що тут відбувається.

Гноми розбрелися в різні боки — готувалися до виходу. Грівар стояв на місці, аж поки не помітив прикрасу, яка лежала в грязюці прямо під ногами. Підняв, подивився.

— Це дійсно дорога річ, — сказав гном, оглянувши камінь. — А я не дорожчий, ніж цей сніг, що лежить на землі.

Він міцно стиснув камінь у руці, приклав до грудей і заплющив очі. Здавалося, він поринув у якийсь сон, проникся історією цього каменя, який постійно був на шиї у Благандійського Чаклуна. Розплющивши очі, гном полегшено видихнув. Збагнув, що він зробить із цією дорогою прикрасою.

– Іллі! — крикнув він до одноокого гнома. — Підійди, будь ласка.

— Сам підійди! — огризнувся гном, але, побачивши серйозний погляд Грівара, все ж таки підійшов. — Чого тобі?

— Я чув, ти найкращий коваль у Кагаку. Це правда?

— Був ним визнаний три роки тому, але ініціативу перехопив Таргрі Корж.

— Тим не менш, вміння вправлятися з металами в тебе залишилися.

— Ближче до суті, у мене немає часу на балаканину.

— Ти зможеш щось зробити із цим каменем?

— Ну ти й сук…

— Ні, зачекай, не продати, а щось зробити. Будучи п'яним, Гібді розповів про доньку Фалміна, яка живе на чужині. Хочу зробити їй подарунок, адже чаклун цього не прийме, занадто вже гордий. А так, ця річ потрапить у потрібні руки.

Іллі взяв камінь, оцінив його своїм оком і посміхнувся. Грівар відповів тим самим.

— Гаразд, Гібді, це благородно, — сказав Іллі, поклавши камінець собі в кишеню. — Я виконаю твоє прохання.

— Ось і добре! — чорнобородий гном дружньо плеснув його по спині. І полегшено видихнув. — Тільки інші про це не повинні знати. Гаразд?

Одноокий згідно кивнув, а сам підсвідомо почав налаштовуватися на плідну роботу в кузні.

Чаклун швидко дістався до табору принца, намагаючись поквапити Гора. Аранод всю дорогу щось бурмотів, певно, марив. Кров перестала йти, але допомога лікаря була необхідною. У таборі метушилися солдати, переносили якісь колоди та ящики, мабуть, щось майстрували. Фалмін проїхав повз мовчазних вартових, які стояли біля в'їзду. Його не спинили, а отже, чекали. Гора одразу взяли за вудило, Фалмін спішився.

— Ви поранені, пане? — запитав худорлявий чоловік у міцних металевих латах.

— Я ні, але ось цьому чоловіку негайно потрібен лікар.

— Зробимо, — запевнив його вояка, — але якщо вже так, то вам негайно потрібно явитися перед володарем.

— Гаразд. Потурбуйтеся про нього, — сказав Фалмін, подивившись занепокоєно на Аранода.

Позаду, весь задиханий, підбіг Гібді. Фалмін не був тому здивований, але вирішив спитати:

— Я гадав, ти підеш із сородичами.

— Куди ти, туди і я, чаклуне. Тебе зараз не можна самого залишати, — Гібді усміхнувся, хоча по очах було видно, що розмова між Фалміном і Гріваром його добряче заділа. — Ох, лярва, треба випити.

— Не зараз, Гібді, потрібно побачити принца.

Гном мовчки відійшов у сторону, пропустивши Фалміна. Пройшли декілька рядів палаток і шатрів, по дорозі бачили чимало гвардійців та простих солдатів, здавалося, що вони готувалися до битви. Коли недобрі відчуття почали приходити в голову Фалміна, він і Гібді дійшли до величезного білого шатра, який стояв на пагорбі посеред табору.

— Пане Фалміне, вас чекають, — сказав спокійно охоронець, втупившись своїми сірими очима у чаклуна, — але коротуну не можна.

— Він зі мною.

— Принц наказав…

— Якщо він не зайде, тоді принцу доведеться мене почекати, — сказав Фалмін голосом, який точно не можна було назвати добрим. — Ти хочеш, аби твого володаря змусили чекати?

Вартовий, майже не роздумуючи, прибрав свого списа, а сам відійшов в сторону, даючи дорогу. Фалмін і Гібді одразу зайшли. Всередині усе сяяло від золота. Посуд, меблі й навіть картини, що висіли на тканевій стіні, виблискували жовтим кольором, змушуючи примружувати очі. Гном розкрив рота, коли побачив скільки добра могло умістити таке шатро, а ось Фалмін здавався спокійним. Він дивився прямо на чоловіків, які сиділи в розкішних кріслах і чекали аудієнції.

— О, Фалміне, — награно дружньо сказав Ланерад, шкірячи свої пожовклі зуби, — а ми тут із хлопцями до принца прийшли, так би мовити, на прийом.

Усі присутні — два брати-ельфи та невідомі в накидках — ворожо подивилися на чаклуна, навіть не намагаючись приховати свою відразу.

— Бачу, ти без трофеїв, — вперше за весь час подав голос менший із братів-ельфів — Гетеніль. На відміну від брата, очі він мав великі та зухвалі, а паскудна усмішка нічим не нагадувала про ельфійську красу. — Схоже, полювання ні в кого не задалося.

— Угу, але, судячи із виразу обличчя, ти не особливо розчарований, — сказав вже Ямілар, недобре зіщуривши красиві очі. — Дивно все це, чаклуне. Такий великий мисливець на драконів і не зміг вполювати жодного. Дивина.

— Повір, ельфе, не кожне полювання повинно закінчуватися вдало, — відповів Фалмін, не звернувши уваги на зневагу в голосі гостровухих.

— А цей що тут забув? — гаркнув Ланерад, насмішкувати подившись на Гібді. — Він що, дверима помилися? Кузня в іншому боці.

— Якщо щось не подобається, недоумку, можемо вийти й у всьому розібратися, — сказав напрочуд спокійно Гібді, у якого зухвалість Ланерада лише розпалювала жашу бійки. — Чи твоя булава призначена лише для удара в спину, як із Аранодом?

Ланерад почервонів і, рикнувши, вже було схопився за руків'я булави, що висіла на поясі. Він не встиг помітити, як чаклун вихопив свого меча й приклав його до шиї вбивці.

— Якщо зробиш бодай рух — залишишся без голови, — Фалмін завмер, постійно дивився на руки противника. Ланерад повільно забрав руку від зброї. Гібді, із сокирою в руці, уважно роздивлявся довгі ноги розбійника і в голові міркував, по яким частинам буде їх розділяти.

У шатро зайшов статний чоловік, такий же жовтий від золота, як і картини із меблями. Мав він красиве молоде обличчя, довге світле волосся і дуже яскраве вбрання. На шиї, руках і у вухах висіли дорогі прикраси із золота. На поясі, у білих піхвах — металевий короткий меч, із навершям у вигляді грифона із діамантовими очима.

Усі підвелися та низько поклонилися. Фалмін підвів голову першим, зустрівшись із ясним поглядом чоловіка, який дивився прямо на нього. Коли й інші попіднімали очі, Талар Кральє усміхнувся, підійшов, обережно, майже не торкаючись обійняв кожного із мисливців.

— Великі воїни, знамениті вбивці почвар та бестій різноманітних. Велика честь приймати вас у себе, — голос принца звучав витончено, спокійно та розважено. Лише дурний не міг прочитати у ньому небезпеку. — Та чи потрібно вам надавати такі почесті, панов'я мисливці?

Ніхто не наважився відповідати на поставлене запитання, оскільки розуміли, до чого хилив принц. До шатра тихенько, майже непомітно зайшов чародій, який раніше роздав їм медальйони. Чоловік у мантії став поруч із принцом, на що той навіть не звернув уваги.

— Щоб не затягувати час і не витрачати власних нервів, я одразу поставлю вам усім одне запитання, — принц трішки нахилився вперед і примружився, наче страждав курячою сліпотою. — Що за чортівня сталася в монастирі?

Мовчання, яке було відповіддю на запитання, ще більше роздратувало його.

— Скажи, Лютію, — звернувся він до чародія, який із зарозумілою пикою дивився на присутніх, — медальйони, що їм роздали, повинні були показати сутички, битви із драконом чи бодай щось схоже на це. А що побачили ми?

— Лише непроникну темряву, володарю, — шанобливо відповів магік, але навіть ідіот міг розгледіти в цій шані неприкриту награність.

— А що у нас викликало таке видовище?

— Таке ж непроглядне невдоволення.

Принц паскудно усміхнувся, окинув поглядом усіх учасників і затримав погляд на Фалміну, який на відміну від інших, не вподобав таку показуху принца. Талар намагався щось побачити в його очах, спробувати розгадати якусь таємницю, але чаклун не давався, закрив у собі всі відчуття. Нарешті принц відірвав від нього погляд.

— Усі, окрім пана Фалміна та його товариша, вийдіть та зачекайте біля входу, — наказав Кральє. — Лютію, тебе я попрошу залишитися.

Мисливці, схиляючись у поклонах, один за одним покинули шатро й вийшли надвір, де могли перевести подих. Тим часом, у шатрі відбувалася доволі цікава розмова.

— Благандійський Чаклуне, це честь, бачитися із тобою, — принц, здавалося, розслабився і голос його став якимось не таким, більш простим, аніж до цього. — Твої подвиги оспівані в багатьох піснях, а на базарах і балах шепочуться про вершника, який взяв на себе роль визволителя людства від драконячої напасті. А що скажеш ти про ці пісні? Вони правдиві?

— Кожен може розцінювати їх по-своєму, — сказав спокійно Фалмін. — Є люди, які ненавидять мене або ж навіть хочуть вбити. У кожного свій смак.

— Але, чаклуне, для багатьох ти зразок мужності, спокою та професіоналізму, хай там що говорять інші нехлюї. Рідкісна пташка, яка бодай трішки розводить засірілі фарби цього континенту. Між іншим, чув я і про твого товариша.

Гібді усміхнувся самими губами, але в душі не знав, від кого і що міг чути принц, а тому почав нервувати.

Здавалося, принц прочитав це, на що усміхнувся якомога паскудніше. Лютій, який уважно спостерігав своїми хитрими очима за Фалміном, нахилився до вуха повелителя і щось прошепотів.

— Ах, так, Лютій нагадав мені дещо. Те, чому я захотів поговорити із тобою, чаклуне, — принц повільно почав ходити навколо Фалміна, перебираючи руками намисто, що висіло у нього на шиї. — Здається мені, що наше, хм, полювання, не вдалося саме через тебе. Поки ти не відповів, наведу причини такого припущення. Перша — це те, що ти викинув медальйон, який вам видав Лютій перед початком полювання, а як ти вже зрозумів, завдяки ньому я міг бачити те, що і ви. Друга причина — це твій незвичний зв'язок із драконами, а я чув, що ти неодноразово рятував їм життя, навіть тоді, коли за це платили купу грошей. Можеш пояснити чи бодай спростувати моє твердження про те, що це саме ти позбавив мене видовища?

— Я не буду нічого ані пояснювати, ані спростовувати.

— Неправильна відповідь, — Талар зупинився біля однієї із картин, на якій був зображений поєдинок між двома драконами. Принц залюбувався цим дійством, у шатрі на мить запанувала тиша. — Дуже небезпечно відмовляти в чомусь володарям, чаклуне, запам'ятай собі раз і назавжди. Був би на моєму місці інший — ти давно б уже висів, але я не полишаю надії, що розважити мене ще зможеш.

– І яким чином я можу розважити принца? — Фалмін тільки зараз збагнув, чого прагнув Талар увесь час. Хотів крові, неважливо, людської чи драконячої. Йому було потрібне видовище. Гібді думав про те саме, про що свідчили напружені вилиці і розширені очі.

— Це вже тобі вирішувати, Фалміне. Однак, якщо я не отримаю цього зараз, то накажу своїм воїнам брати штурмом цей бісів монастир, у якому, як відомо, все ж таки водиться бодай один дракон.

— Ви настільки впевнені в цьому? А якщо я нейтралізував загрозу.

— Справді? — принц зобразив здивування і одразу посерйознішав. — Гадаю, ти мені брешеш, наче кобольд. Подумай сам, чаклуне, якби дракон був убитий, його голова лежала б у мене під ногами. Усі жадають золота, а я — розваг. Дай мені цих розваг, Благандійський Чаклуне, і тоді я залишу монастир у спокої. Даю слово.

— Вірю вам, як собі, — запевнив Фалмін, хоча й не думав вірити словам принца. Занадто добре він знав таких лицемірів, як Талар.

— До одного місця мені твоя віра! — вскипів зненацька Кральє, на що навіть Лютій здригнувся. Принц підійшов впритул до Фалміна, був високим, як і його батько, але менш м'язистий, ніж Фалмін, що не забороняло дивився на чаклуна зверхньо, ворожо. — Ти полишив мене гарної розваги й голови дракона, яку я так хотів отримати. Але повір, мисливці, що стоять перед входом, уже сповіщені про те, що це ти забрав у них здобич. Кажу тобі, Фалміне, видовище сьогодні відбудеться, а ти, любий мій, будеш головним героєм у цій драмі.

— Принце, перепрошую за сказане, але…

— Стули писок, карле! — гаркнув до Гібді Талар, красиве обличчя якого залилося рум'янцем. — Ти й тобі подібні завжди сіяли смуту по моєму королівству, виспівуючи по трактирам про подвиги Сигізмунда, хай йому пусто буде! Ви куєте йому зброю для нової війни, яку він хоче розв'язати проти грифона! Якби я тільки побажав, твої кишки розтягнули б від Лютого моря аж до Чорних гір! Тому стули свого рота!

— Заспокойтеся, пане, а то люди надворі почують і підуть чутки, — прошепотів Лютій, паралельно промовляючи магічні слова. Вище Коло направило його сюди не для балачок, а задля того, щоб чародій мав вплив на юного наслідника. Дійсно, чари подіяли одразу, і молодик заспокоївся.

— Ти отримав наказ, собако, а тепер негайно його виконуй, а не то ти і твій дружок підете на шибеницю! — прошипів принц, наче змія. Не вистачало лише отрути, що капала із пащі.

Фалмін стиснув зуби й кулаки, хотів розмазати самовпевнену пику принца по стіні, затоптати його в землю. І він міг це зробити, міг зараз вбити чародія і тальгрієнського покидька, але розумів, що живим із табору, у якому більше ста гвардійців, не вийде. Тим паче Гібді не хотів наражати на небезпеку. Тому рішення було прийнято.

— Гаразд, Кральє, ти отримаєш своє видовище, — Фалмін майже впритул наблизив обличчя до принца, глянув на нього, як на багно, що лежало надворі. — Але якщо я дізнаюся, що ти бодай пальцем зачепиш після цього монастир — тоді я порозважуся з тобою.

Принц на це стиснув зуби, набрав повітря в груди, аби відповісти, але чародій притримав його, даючи знати, щоб він поки помовчав. Фалмін, демонстративно відвернувшись від Талара, звернувся до гнома, який, весь блідий та напружений, стояв поруч.

— Якщо станеться непоправне…

— Йди, Фалміне, буду на тебе чекати, — Гібді ніколи не любив, коли його друг прощається, тому просто потиснув йому руку, відійшов убік, даючи дорогу. Він кипів від люті, бажав піти із другом, але умови принца були остаточні. Лише Фалмін і мисливці.

Чаклун вийшов із шатра не озираючись. Принц, чародій і гном рушили за ним. Надворі мела заметіль. Стало холодно. Ланерад, разом з ельфами та трьома невідомими стояли навпроти, вже зі зброєю в руках. Їх взяли в кільце солдати принца, щільно зімкнувши ряди, аби ніхто не зміг проскочити. Талару подали карла — крісло без спинки, аби він міг сісти й повністю насолодитися видовищем.

— А знаєш, сучаро, я відразу збагнув, що це ти винен у цьому! — крикнув люто Ланерад, міцно тримаючи в лівій руці булаву, а праву завівши за спину. — Ми тут з мужиками порадилися і вирішили, що якщо вже не змогли забити дракона й потішити принца, то заб'ємо тебе, суку, та отримаємо за це вдвічі більше, — вбивця сплюнув, подивився на п'ятірку, що стояла в нього за спиною і лише чекала команди, але Ланерад чомусь барився. — Я завжди думав, наскільки ви, вбивці драконів, вправні фехтувальники, але здогадуюся, що ти такий самий, як і той Аранод — засраний ідіот, який лише й уміє що язиком молоти.

– І це мені говорить людина, яка б'є в спину свого опонента. — сказав із ненавистю Фалмін, стиснувши кулаки. — Гівно гівном і залишиться, Ланераде.

Ці слова були наче кинджалом, який розірвав нитку, що утримувала вбивцю. Ланерад не витримав, побіг на Фалміна, який чекав нападу й вже тримав у руці свого полуторника.

Ланерад бив зліва, цілячись булавою в коліно, а ножем, якого дістав у русі, прямісінько в голову. Фалмін парирував кинджалом, крутнувся, проскочив під націленою в нього булавою, опинився за спиною у вбивці, зробив вольт [8] і саданув по спині. Краєм ока побачив принца, який із широко розплющеними очима дивився за дійством. Він був задоволений.

Чаклун, намагаючись не слухати вереск Ланерада, крутнувся на місці, за інерцією замахнувся та рубанув. Меч із тріскотом пробив металевий наплічник і всадився в плечову кістку. Вбивця заверещав голосніше. Фалмін метнувся вперед, схопив противника за шию лівою драконячою рукою і одним рухом зламав шийні хребці. Покидьок завмер, впав на коліна, а потім на землю, розплющеними очима дивлячись прямо на принца.

— Наступний! — крикнув Фалмін, витерши клинок об плащ Ланерада.

Назустріч вийшли брати ельфи. Тонкі, наче струни, у чорних бойових куртках із сталевими пластинами на руках. Мечі мали майже такі ж самі, як і у Фалміна, але із більш заокругленою гардою.

Вдарили одночасно, швидко, професійно. Чаклун, виставивши меча над головою, чекав нападу. Гетеніль вдарив у пах, різко скорочуючи відстань, а Ямілар уже бив сіністром [9], широко розставивши ноги. Фалмін зробив фальшивий контрвипад [10], відскочив вліво, змушуючи меншого із братів збити ритм, спробувати атакувати ще раз.

Клинок Ямілара пройшов дуже близько, почувся свист, але не зашкодив. Фалмін увірвався між ними, інстиктивно відкинувши руку із мечем за спину. Почув, як мечі зіткнулися, відбилися один від одного. Ямілар уже атакував вісімками, вигинаючи майстерно меча над головою. Хотів, аби Фалмін відбив його удар, а тим же часом Гетеніль колов, цілячись у пах. Чаклун ухилився вліво від удара ельфа, одночасно парирувавши вісімку Ямілара. Не встиг на одну секунду, і меч Ямілара врізався в ту ж ліву руку, але відскочив від прихованої під тканиною луски. Ельф не очікував цього, втратив рівновагу й відступив на крок назад, зруйнувавши запланований наступ.

Фалмін, не спиняючись, перекинув меча в ліву руку, вдарив страшно, зверху-вниз, цілячись прямісінько в голову Гетенілю. Ельф не встиг парирувати, хоча вже виставив меч на блок, але удар був настільки сильним, що відкинув його власний меч і той поранив його обличчя. Ямілар, краєм ока побачивши це, кинувся на Фалміна із новими силами, але не відчув, як пропустив удар під коліном, а потім різкий та невблаганний удар по потилиці. Відчув біль, коли вже падав на землю. Побачив свого брата, який лежав навпроти із розсіченим обличчям. Брати, глянувши один одному у вічі, завмерли.

Фалмін, кульгаючи, відійшов у сторону. По лівому стегну текла кров, певно, один із братів задів, коли чаклун намагався проскочити між ними. Але зараз на нього чекала остання трійка.

До цього невідомі особи повідкидали капюшони й тепер усі могли побачити їхні обличчя. Кожен із них був лисим, весь у татуюваннях. Фалмін впізнав ці знаки, що собою символізували ці написи. Такі татуювання носили наймані вбивці із Хестерфола, містечка, яким володіла фальдійська мафія. Тримаючи в руках по два коротких мечі, трійця рушила назустріч Фалміну.

— Що, навіть не поговоримо?

Чаклун ухилився від декількох серій ударів, кожного разу ударяючи у відповідь, але не завдавши шкоди. Один із нападників, провернувши кість, вдарив знизу, інший півобертом уже бив у торс, а третій зайшовши за спину, вдарив, рубаючи з обох плеч. Фалмін, розуміючи, що йому не відбити усіх цих ударів, використовував ліву руку, як щит. В пилу битви спостерігачі якщо і бачили це, то не встигали збагнути, яка така жива плоть могла відбивати удари сталі. Тим часом Фалмін атакував того, що був справа. Відбив його меч, і, поки той не вдарив знову, рубанув по стегну.

Інший пройшов йому мечем по зап'ястю правої руки, але одразу отримав прямо в череп. Третій, той, що бив у спину, все ж таки зміг дістати Фалміна вістрям по животі, замахнувся, вдарив ще раз, але чаклун вколов навмання, змусивши противника відступити. Побачивши, що двоє його товаришів уже на землі у власній крові, третій виродок завмер, оцінюючи шанси на перемогу, але чаклуну, попри поранення, набридло чекати.

Провернув фінт, красиво вдаривши півобертом. Противник очікував удару справа, але Фалмін зненацька змінив напрям клинка й всадив меча в живіт противника. Той застогнав, виплюнув кров і обвис на мечі чаклуна. Шосте тіло переможеного впало на землю, яка вся залилася кров'ю.

Фалмін, не в змозі більше стояти на ногах, опустився на коліна, схопив тремтячими руками пригоршню снігу, притис до рани на животі. Сніг почервонів. Гібді кинувся до друга. Принц Талар мовчки піднявся і заплескав у долоні. Грифон, зображений на прапорах, тріпотів на сильному вітрові.

— Браво, пане Фалміне, браво! — Кральє повільно пройшов повз трупи загиблих, підійшов до чаклуна, який почав втрачати багато крові. — Ти дійсно чудовий фехтувальник, зміг перемогти шістьох покидьків. Молодчина! Я потішений і, хочу визнати, вражений. Але ти ж розумієш, що за обман і образу принца Тальгрієна життя тобі та твоєму другу даровано бути не може. Гвардія!

Воїни, що до цього стояли нерухомо, почали наближатися до пораненого. Гібді, побачивши це, вскочив, уже тримав сокиру в руці, водив поглядом по суворих та незворушних обличчях чоловіків, які наставили на них списи. Зрозумів, що пощади не буде. Фалмін, зібравши всю силу в руки, міцніше стиснув меча. Спробував підвестися, але втратив забагато крові, тому сил на це не було. Один із гвардійців кинувся на гнома, але отримав сокирою між очі і повалився на землю, але інші змогли його обезброїти, кинули на землю. Один із воїнів проштрикнув списом плече Фалміна й вже замахнувся для вирішального удару. Друзі вже розпрощалися із життям, як зненацька доля подарувала їм другий шанс.

Прямісінько посеред табору з'явився…Яленіраведдін! Чорний дракон, неначе примара із страшного сну увірвався в реальність тальгрієнців. Поруч із ним бігло ще декілька менших драконів, а біля правої лапи терлося щось маленьке, плюючись невеличкими хмарками вогню. Яленіраведдін закричав несамовитим криком, через що гвардійці закривали руками вуха й падали на коліна.

Принц Кральє, не віряче у побачене, дременув до чародія, який уже шепотів формулу портала. Гляйгарн палив усіх поганців вогнем, сіючи довкола страх і смерть. Його син Нетрігдір, наслідуючи батька, намагався розтрощити якогось воза, на якому лежав провіант.

Чорний дракон, помітивши Фалміна, хотів підійти, але за мить почулися ще одні вигуки, але не драконячі. До табору табуном залетіли гноми. Голосно кричучи та репетуючи, коротуни зіткнулися із солдатами принца, які ще не встигли зрозуміти, що зараз коїться навколо. А довкола коїлося пекло.

— Тепер ми розплатились один з одним, Благандійський Чаклуне, — промовив дракон. — Нехай бережуть вас боги.

Не чекаючи відповіді, дракон разом із іншими та своїм сином зник у диму, полишивши після себе руйнування та смерть. Гібді ще декілька хвилин дивився вслід драконові, не в змозі бодай щось вимовити. Він знав лише легенди та перекази про драконів, а також чув розмови Фалміна, але щоб побачити цих істот в бії…Стогін Фалміна змусив його повернутися до дійсності.

Усюди вихором гуляло полум'я та крики гномів, які вже встигли пробитися до шатра принца й побачили Гібді, біля якого лежав Фалмін. Усі кинулися до них.

— Що з ним? — Грівар, на ходу скинувши шолома, впав на коліна поруч з чаклуном. — Гібді, не мовчи!

— Хто зробив це пекло? — запитав у рудобородого Іллі, але той мовчав, оскільки замість слів лилися тільки неконтрольовані сльози.

— Я…не зміг… — простогнав Фалмін, дурно водячи очима, наче намагаючись когось побачити. — Ельгідо…пробач…не зміг…

— Мужики! — заверещав Гільом до побратимів, які оточили їх, аби в разі небезпеки захистити. — Допоможіть!

— Там Аранод! — крикнув Іллі, побачивши лицаря на одному із возів.

— Дайте горілку, зараз будемо лікувати!

– Іди на хер зі своєю горілкою, Кагдіре! — гаркнув Грівар, чорне волосся якого розсипалося по спині та обличчі. — Вояче, не помирай, благаю! Прости мені, дурню!

— Немає чого прощати…

— Прости!!!

Відповіді ніхто не почув. Чаклун заплющив очі, зомлів. Грівар, одурманено подивившись на чаклуна, втупився в нього поглядом.

— Потрібно негайно вивести Фалміна й Аранода звідси! — крикнув Гібді голосом, від якого тремтіли гори. — Мужики, підніміть його на підводу. Гора не забудьте, бо нам потім Фалмін голову скрутить. Давайте, потрібно забиратися звідси!

Гноми повантажили Аранода й Фалміна на підводу, в яку запрягли Гора. Самі взяли собі ще одного воза, оскільки всі не змогли б поміститися на одному. Вони квапились, вогонь пожер більшу частину табору. Гноми залізли на підводу до поранених і рушили, залишивши після себе лише попіл і вогонь.

— Я пропоную відвезти Аранода й Фалміна до Кагака, там про них подбають.

– І тим паче морози на носі, — підтримав Грівара Гільом. — У Кагаку вас приймуть як своїх.

— Ні, — категорично сказав Гібді, сидячи на возі біля Фалміна, — я заберу його до Кренгера, це в Норенгарді.

— Що ти мелеш?

— Досить, Гріваре! — рудобородий зі злістю подивився прямо у вічі товариша. Його впертий погляд грав не на користь інших гномів, адже усі знали, що навіть серед гномів Гібді був впертюхом. — Це мій друг і я краще знаю, що робити. У Кренгері є знайомі люди, які подбають про нас. І до того ж у Фалміна не так багато часу, а до Кагака шлях не близький.

Довгий час сперечалися, думали, лаялися, але все ж таки зійшлися на плані Гібді, бо як ватага Грівара не намагалися переконати сородича, але той був вкрай рішучим. Гібді знав Фалміна вісім років, і міг із повною впевненістю назвати його своїм братом по зброї. Якби хтось знав, скільки їм двом довелося бачити, ніхто б не посмів вважати, що цей гном не знає, як буде краще для чаклуна.

За планом, який гнома нарешті змогли затвердити, Гібді повинен був доставити Фалміна до Кренгера, а Грівар і компанія, надавши Араноду захист, відвезти до Кагака, де вилікують та відходять.

Гноми розділили між собою в дорогу припаси, теплий одяг і зброю. Безперечно, вони йшли на ризик, тому що зима була холодна, а Фалмін перебував у руках рудобродого гнома. Але він усіх вкотре запевнив, що впорається.

Під самий вечір роз'їхалися в різні боки. Гібді, виїхавши на Нерівний шлях, рушив на захід; інші ж направилися прямо до Кагака, до самих Мідних гір.

Гібді, сидячи на козлах, закутав Фалміна в покривала, а на себе накинув декілька плащів. Час від часу чаклун приходив до тями, чим дуже тішив свого друга. Це давало надію на те, що Фалміна можна врятувати.

Ввечері вони доїхали до маленького містечка, де Гібді у місцевому заїжджому дворі зміг вибити для Фалміна найкращу кімнату. Вночі, коли за вікном йшов маленький сніжок, чаклун на декілька хвилин прийшов до тями. Побачивши бороданя, який сидів поруч із ним, він хрипло запитав:

— Гібді, полювання закінчилося?

Гном дружньо й тихенько відповів:

— Так, Фалміне, воно закінчилося.

— Знаєш, мені приснилося, що нас усіх врятували бісові леприкони й дракон, якого звати Яленіраведдін.

Рудий гном на мить усміхнувся, поклав руку Фалміну на плече.

— Скажу лише, друже, що навіть найдивовижніші сни іноді можуть справдитись.

— Гібді.

— М?

— Дякую тобі. І…знаєш…я захистив їх. Я виконав обіцянку.

— Яку обіцянку, Фалміне? Ти знову мариш?

— Ні, уже не марю. Але тепер мені потрібно виконати лише одну клятву, яку я колись дав собі.

— Розумію, про що ти.

— Я захищу її. Захищу свою дитину, чого б мені це не коштувало.

Востаннє подивившись на вогонь, що палав у каміні й під симфонію болю, яким гуділо все тіло, чаклун заснув.

Розділ II

Сказав тоді король, руками вимахуючи: «Будеш тепер мені, чаклуне, служити! Будеш голови драконячі приносити і мені честь віддавати! Будеш мене своїм володарем звати!»

Чаклун лиш усміхнувся вовчою посмішкою, глянув на зухвалого короля вбивчив поглядом. Тієї миті скорчився король, схопився за серце, впав та завмер. Усі слуги замовчали, навіть лицарі ні словечка не сказали. А чаклун, не перестаючи усміхатися, уклонився мертвому королю та й пішов своєю дорогою. Не спиняв його ніхто, бо бачили, що людина ця силу надприродню має, а погляд той і дракона вбити може, не те що якогось короля.

Сто одна невигадана історія. Лілія Летлі.

Якби на сьогоднішній день в світі було більше людей, які бажали б власного щастя більше, ніж вони бажають нещастя інших, через кілька років ми змогли б жити в раю.

Бертран Рассел

День був похмурим, а хмари віщували дощ. Попри це, Фалмін вирішив трішки порибалити. Плани про відпочинок зникли тоді, коли був змушений взяти із собою маленьку Ельгіду. Дівчинка завжди і всюди була із батьком.

— А ми побачимо рибу? — спитала, коли вони дійшли до великого озера.

— Сподіваюся, — відповів Фалмін, розкладаючи вудочки. — Головне на риболовлі — терпіння.

— Тату, а чому так довго немає рибки? — запитала через п'ять хвилин Ельгіда, дивлячись на червоний поплавок, який гармонійно гойдався на хвилі. Думала щось сказати, але поплавок пірнув під воду.

Фалмін підсікнув, рвонув на себе. Відчув, що рибина дуже велика. Не помилився.

З-під води з'явилася коричнева морда коропа, який вчепився за гачок і несамовито пручався. Вода бурлила так, наче була то русалка.

— Тату, тягни! — кричала чорноволоса дівчинка, скачучи на березі озера. — Ого! Величезний який!

Короп рванувся, хотів утікати подалі від берега, але волосінь трималася. Поки що.

— Тату, він утікає! — Ельгіда махала руками, наче цим могла спинити рибу.

Рибина пручалася ще довго, тягнула на середину озера. Але потрапився на її шляху досвідчений рибалка.

— Тату, я хочу його спіймати! Ну тату!

Коли короп був біля самого берега, дівчинка влетіла у воду. Фалмін, уже стоячи по коліна у воді, щось кричав, але вона зосередилася лише на своїй здобичі. Хотіла вхопитися за хвоста, але той вислизав із рук. Тоді дівчинка шугнула у воду, обхопила тулуб рибини і понесла на берег. Попри намоклий одяг та злий погляд батька, почувалася вона вкрай задоволено.

— Ха, бачив, як я його?

— Більше ніколи так не роби! — крикнув на малечу Фалмін, але вже за мить обійняв її, притиснув до грудей. — Ніколи більше. Зрозуміла?

— Але я…

— Я відповідаю за тебе, сонечко, тому наступного разу будь обережнішою.

— Добре.

Фалмін оглянув рибину та із радістю констактував, що вийде хороша юшка. Поки він очищував коропа від луски, Ельгі набрала у казанок води й попри заборони батька, сама доволокла його до вогнища. Зовсім скоро, коли сонце уже стояло високо в зеніті, почувся приємний запах юшки.

— Ням-ням, як пахне!

— Дійсно, пахне гарно, — підтвердив Фалмін, насипаючи їжу у мисочки. — Тобі стільки вистачить?

— Кинь мені більше моркви.

— Гаразд.

Вони всілися на піску біля берега, наминали ложками юшку, що аж відлуння йшло. Гарячий бульйон приємно грів нутро.

— Тату, а чому ви із мамою не розмовляєте? — запитала раптово Ельгіда, глянувши на батька проникливими оченятами.

Він кашлянув, опустив погляд. Знав, що колись донька запитає, але не міг приготуватися до цього.

— У нас із мамою виникли певні…розбіжності у поглядах. Суттєві розбіжності.

— Ви розійшлися?

Фалмін подавився шматочком риби. Ельгі постукала його по спині.

– Із чого ти таке взяла?

— Ну просто. Мені ще тітка Аріелла казала, що коли люди не мають про що поговорити — розходяться. Таке життя.

— Так, хороша у тебе тітка, — Фалмін стиснув губи, проклинаючи про себе знайому Катрін. — Але ми із мамою просто відпочиваємо. Один від одного.

— А так можна?

— Можна. Головне, аби це не було дуже часто.

— Але ж ви не розмовляєте! А вчора я чула, як ти сварився із мамою.

— Забагато ти чуєш! — обурився він, але побачивши оченята доньки, пом'якшав. — Усе це складно, доню.

— Я знаю. Ти головне знай, що я дуже міцно тебе люблю.

– І я тебе, сонечко. Йди до мене.

Вона притулилася до його теплих грудей. Настільки міцно, що йому перехопило подих. Фалмін обійняв доньку, ніжко погладив її красиве чорне волосся. Глянув у її вічі. Побачив там себе та свою любов.

— Я нікому не дам тебе образити.

— Чому ти це кажеш?

— Просто, аби ти знала.

— Щось не так?

— Нам потрібно поїхати звідси. Далеко. — сказав він перш ніж встиг подумати.

— Гаразд. — одразу відповіла дівчинка.

Фалмін здивувався. Не очікував, що донька так швидко погодиться. Вона помітила його здивований погляд, усміхнулася, показавши ямочки біля щічок.

— Мені однаково, де бути, головне поруч із тобою.

— А як же мама? Ти її не любиш?

— Коли батьки розходяться, дитині доводиться обирати між кимось. А ще це, — вона вказала своїм мініатюрним пальчиком на ліву руку Фалміна, яку той забув прикрити. Не любив, коли хтось дивився на неї. — Я знаю, що ми із тобою пов'язані із ними. Драконами. Вони часто сняться мені, інколи чую їх голоси. Ти ж також чуєш, так?

Фалмін хотів би усміхнутися, але сміятися було ні з чого. Донька із кожним роком і справді відкривала в собі все нові та нові можливості, і він рано чи пізно буде змушений відкрити їй правду, яку приховував від самого її народження.

— Не подумай, що я намагаюся відмовити тебе, однак подумай ретельно, адже ми не зможемо бачитися із мамою так часто, як зараз. — сказав із стиснутим горлом чоловік, обійнявши доньку за плечі.

— Я розумію, що буду дуже сумувати за мамою, але все рівно обрала тебе. Тим паче, ніхто мені не забороняє бачитися з нею, коли я побажаю.

Він хотів ще щось перед цим сказати, але запнувся. Не помітив, як сльозинка покотилася по щоці, впала на пісок. Ельгіда стерла сльози із його очей, обійняла ще міцніше. Він завжди заспокоювався від цього, навіть будучи неймовірно злим або подавленим.

— Я хочу завжди бути поруч із тобою, тату. — прошепотіла йому на вухо дівчинка.

— Будеш, моє сонечко. — сказав він, заплющивши очі, — Завжди.

Зненацька спалахнула блискавка, прошивши стрілою темне небо. Дощ, до цього спокійний, затарабанив по віконницях, налітав на темні стіни та башти замку Трирогу. Чародії, які знаходилися у своїй резиденції, не дуже здивувалися такій зміні погоди — певно, хтось із колег проводив експерименти.

У кімнаті запалили декілька підсвічників, адже вогонь каміна не міг вдосталь освітити просторе приміщення. На стіни одразу полізли лякливі тіні, розповзаючись в усі боки, наче примари.

— Знову Маркус чаклує, — сказав чоловік у синій мантії, який стояв біля вікна і дивився на двір замку, де від дощу ховалася прислуга, — Це вже втретє за два тижні!

— Тебе це дивує? — запитав чародій, до цього зосереджено зігріваючи руки біля каміна, — Я гадав, що Лютія Фрітча неможливо здивувати.

Чародій біля вікна не повернув голови, продовжував дивитися за біганиною в дворі.

— Ти маєш рацію, Самаелю. Мене дійсно важко здивувати.

Не почувши відповіді, низькорослий чародій у синій мантії розвернувся, взяв зі столика карафу із вином, налив собі у келих і осушив одним ковтком. Він лише нещодавно прибув з Тальгрієна, а судячи із його втомленого погляду, товариство принца Талара Кральє вимагала чимало витримки та енергії.

До всього ж, Самаель наказав розповісти усе, що Лютій почув від принца та Фалміна, із яким чародію довелося бачитися. Із зацікавлених очей та лихої посмішки свого товариша Лютій збагнув, що дуже вже цікавить Самаеля цей вбивця із Мальгарда. Настільки цікавить, що самому стає цікаво. Однак Лютій знав, що в справи свого товариша лізти не варто, якщо життя дороге. Ось і зараз він робив вигляд, що йому байдуже, налив ще вина і випив.

Самаель тим часом знуджено водив рукою на вогнем, формуючи із нього фігурку людини.

— Коли вони мають прийти? — запитав Лютій, поправляючи мантію.

— Зараз.

За мить у міцні дубові двері постукали. Лютій Фрітч, намагаючись не показувати здивування, відчинив. Всередину без запрошення зайшло двоє чоловіків та висока жінка, яка була вищою за усіх присутніх. Легко кивнувши головою на знак привітання, новоприбулі розсілися по різблених кріслах та мовчки стали чекати, що скаже Самаель.

— Ви запізнилися, — сказав спокійно вищий чародій, жорстоке обличчя якого було таке ж непроникне, як і стіни замку Триріг, — Я чекав на вас ще вчора зранку.

— Просимо вибачення, вельмишановний Самаелю, — схилив голову чоловік із золотистим волоссям, своїми синіми очима втупившись в килим зі шкіри лева, — Це востаннє.

— Сподіваюся, Крігане.

Кріган Родвел був одним із вищих чародіїв, що входив до Магістрату і брав активну участь у діяльності самого Вищого Кола. Самаель вже давно був знайомий із цим вродливим та напрочуд талановитим чародієм, від якого сходили з розуму практично усі адептки та навіть магістри. Як і усі присутні, Кріган носив синю мантію із соболиним коміром, проте особисто для себе доповнив це застібкою у вигляді мантикори — свого улюбленого звіра.

— Нами заволоділа цікавість, шановний Самаелю, — подала свій дзвінкий голос Кларі Марвет — висока жінка із срібним коротким волоссям, майстриня в галузі Змін та Зачарування, — Ваш лист, якого я отримала три дні тому, став для мене цілковитою несподіванкою. Сказати по-правді, я саме винаймала корабель до Канйора, аби разом із колегами дослідити кургани Старого Світу.

Самаель майже вимушено посміхнувся, поклав руку на довгі пальці чародійки, яка глянула на нього зачарованим поглядом.

— Прошу вибачення за таку нагальність, але справа дійсно важлива.

Третій чоловік, голова якого була схожа на велику лису кулю, голосно відкашлявся, аби привернути на себе увагу чародіїв. Усі як один глянули на нього.

— Особисто мене здивувала не нагальність, пане Самаелю. Я не міг збагнути, навіщо нам долати шлях до вас традиційним способом, а не завдяки телепорталу — великому винаходу наших колег із університету Гронхелла.

— Гадаю, ви уже здогадалися.

— Хочу почути це саме від вас, Самаелю. Як ваша ласка.

Вищий чародій усміхнувся прохолодною посмішкою, на що лисий чоловік відповів тим же. Усі давно знали, що між чародієм із Тюрдага та вічно лисим Валеріаном Герцом панувала напруга. Вищі чародії суттєво розходилися в думках стосовно ставлення до королів та лордів. Самаель вважав, що монархи та їхня челядь повинна бути на повідку і робити усе, чого хочуть чародії. Думка Валеріана була зовсім протилежною: він вважав, що король і чародій, це один єдиний механізм, назва якому — королівство. І як би парадоксально це не було, але два вищих чародія ніколи не переходили один одному дорогу, адже знали про можливі наслідки свого конфлікту.

— Певно, що заради секретності, — сказала Кларі Марвет, випереджаючи відповідь Самаеля. — Наш очільник навряд чи змусив би нас долати таку відстань просто так. Чи ні?

— Вірно, моя люба Кларі. — сказав Самаель без тіні симпатії, але сама чародійка усміхнулася із неподільним задоволенням від почутого. — Гадаю, ми можемо розпочати, колеги. Лютію, наклади захист.

Низенький чародій мовчки підняв одну руку, прошепотів формулу. В приміщенні миттю запульсувала Енергія, очі його засвітилися, а із пальців вдарив маленький промінець світла, повільно здійнявся під стелю. Коли захист від чар та прослуховування було накладено, Самаель підвівся. Чародії тим часом наливали собі із карафи вино.

— Скажіть, що для вас є влада?

Запитання застало декого зненацька, тому певний час панувало мовчання. Кларі Марвет, здавалося, не зважаючи на слова чародія, дивилася на нього з-під срібних пасм волосся, які падали їй на очі. Самаель намагався робити вигляд, що не бачить того погляду і не розуміє, що у ньому можна прочитати.

— Гадаю, це можливість робити усе, що забажаєш, — сказав Кріган Рогель, гладячи себе по животі, — Влада — це могутність.

— Дійсно, мій друже, ти маєш рацію. — Самаель повільно ходив кабінетом, склавши руки за спину. — А як досягається влада?

— Певно, що силою.

Самаель схвально подивився на пухкенького Валеріана Герца, лисина якого зараз блистіла від вогню, наче відполерована.

— Так, це щира правда, Валеріане. Як уже відомо, наша організація має дуже велику владу, яка розповсюджуються навіть на деяких королів. Навіть Інквізиція співпрацює із нами! Проте, чи зробили ми усе, аби досягнути бажаного?

— Це все занадто складно. — сказала Кларі Марвет, кокетливо усміхнувшись, — Особисто мені влади вистачає вдосталь.

— Справді? — Самаель підійшов до чародійки, ризикнув зазирнути у вічі. Побачив там захват і жагу. Те, що і було потрібно. — Влада, якою ви зараз наділені, не гарантує вам безпеки та спокійного, нічим не обтяжливого життя, пані Марвет. Кому як не вам про це знати.

— Ах, Самаелю, давайте не будемо згадувати про цей інцидент із замахом. Я була дурна і молода, не знала, куди лізу і з якими людьми вступаю в двобій.

— Гаразд, не будемо. — Самаель кивнув, підійшов до чародія із золотистим волоссям, який начарував собі уже другу карафу із вином, — А вам вистачає влади, пане Крігаре?

— Для мене влади завжди було замало.

Усі присутні засміялися, навіть не намагаючись стримувати себе. Крігар Рогель відреагував на це недбалим помахом руки.

— Я так гадаю, у вас є пропозиція, пане Самаелю, — сказав Валеріан, який пив і сміявся найменше серед присутніх, — Навіщо тягнути? Ми усі виступаємо із одного блоку, тому не варто заплутувати нас словами. Кажіть усе, як є.

Самаель зупинився поруч із каміном, над яким висів величезний череп грифона. Торкнувшись серпоподібного дзьоба мертвого хижака, чародій стиснув губи і заплющив очі, наче намагаючись правильно підібрати слова. Але зараз не можна показувати невпевненість. Лише не при них.

— Що вам відомо про імператорську сім'ю? — запитав Самаель, усе ще стоячи спиною до присутніх чародіїв, — Яка доля їх спіткала?

— Усім відомо, що останні із династії Рідріорів та Затрігдірів мертві, Самаелю. — впевнено відповів Валеріан, — Я особисто досліджував ці родоводи, і тому можу із впевненістю стверджувати, що вони вимерли.

— Тим паче, нинішні королі та їх діди зробили усе можливе, аби викорінити не те що імператорський рід, а навіть їх прибічників, — додав трішки п'яним голосом Крігар.

Самаель повернувся обличчям до чародіїв, при цьому загадково усміхаючись. Усі знали, що коли вищий чародій так усміхався, чекати хорошого не доводилося.

— Це було правдою до тих пір, поки я не знайшов один цікавий документ. Ось, погляньте.

Листа, що чародій кинув на стіл, першим взяла Кларі Марвет. Пробігшись очима, які в кінці широко розширились, вона передала лист своїм колегам.

— Це не може бути правдою! — видихнула вона, а інші, побачивши її реакцію, почали миттю читати зміст, — Як таке можливо?

– І справді, Самаелю, хто тобі сказав, що це не підробка? — схвильовано запитав Валеріан, віддаючи листа Лютію. Крігар Рогель, здавалося, був настільки п'яним, що читати не міг.

— Я даю повну гарантію того, що інформація, надана вам — достовірна. — промовив Самаель, із задоволенням спостерігаючи за блиском зацікавленості в очах чародіїв. Саме це і було йому потрібною. — І яка тепер ваша думка?

— А ти як гадаєш? Усі гадали, що рід Затрігдірів винищено, але, за твоїми переконаннями, є ще мінімум одна особа, яка є або могла бути пов'язана із цим родоводом. Це суттєво змінює весь стан речей у Благандії.

— Справді, Валеріане. — підтвердив Лютій, — Ця дитина може бути пов'язана із Затрігдіром кровними узами. Гадаю, ви розумієте, що дає нам ця інформація?

— Можливість. — відповів замість усіх Самаель, — Це шанс отримати владу, яку не мав жоден із королів та царів. Владу, завдяки якій можна встановити порядок. Ви ж бо знаєте, ким був Затрігдір. І яка особливість була в його династії.

Так, усі чародії це знали. Цього їх вчили ще у школах, а потім в університетах. Кожен знав, що Рідріор і Затрігдір, кровні брати, воювали між собою. Рідріор, відмовившись від свого драконячого обліку, пішов до людей, ставши одним із них і був визнаний божественим імператором, а Затрігдір усім своїм єством був драконом, ворожим до раси людської. Врешті Рідріор переміг, а дракони сховалися в гори, разом зі своїм ватажком.

Династія Рідріорів правила більше чотирьохста років, ведучи людей своєю божественною мудрістю та розумом, однак в час їх слабкості Затрігдір, а точніше його нащадки дали про себе знати.

Кальтагор Синій Вогонь, дракон від народження і нащадок покійного Затрігдіра, втілившись в людську подобу, як колись Рідріор, пішов війною на Імперію, закликаючи людей звергнути слабкого імператора.

Можливо, за інших обставин люди не підтримали б Кальтагора, не виступили на його боці. Але не тоді, коли Імперія прогнила із середини. Постійні чвари знаті, хабарництво, слабкість влади імператора та зубожіння простолюд Бачачи нелюдську силу Кальтагора та мудрість, якою той був обдарований, люди послідували за новим лідером. Невдовзі рід Рідріорів — усе це зіграло проти Рідріорів.

Війни із драконами, ворогами людства, точилися уже довгі століття, і Рідріори так і не змогли витіснити їх із материка. Сотні тисяч загиблих, овдовілі жінки та діти-сироти заполонили країну, вимагаючи миру. І коли прийшов Кальтагор на чолі величезного війська із сотнями драконів, люди Імперії вирішили, що вдів та сиріт й так уже забагато. Величний до того рід Рідріорів розтанув, наче ранішній сніг, а на його попелі вознісся Кальтагор із династії Затрігдірів.

Однак цього разу, на відміну від свого моторошного предка, Кальтагор та його спадкоємці сприяли зближенню людей із занепалими на той час драконами, намагалися об’єднати вічно ворогуючі сторони. Більше тисячі років Затрігдіри мудро правили Імперією, і за ці роки люди перестали вбачати в драконах загрозу. Ба більше, навіть шанувати їх та захоплюватися.

В найтемніший для Імперії час настала Ера Драконячої Крові, ознаменувавши собою страшну громадянську війну, занепад роду Затрігдірів та розпад Благандії як імперії на окремі королівства.

Але кров має величезну силу і по сьогодні, і дехто до сих пір пам’ятав, що Затрігдіри як ніхто інший мали в жилах своїх драконячу кров. Будучи в тілі людини тривалий час, дракон втрачав свою здатність перевтілюватися, ставав розумом і тілом людиною, назавжди залишався в подобі людській. І якщо Рідріори за сотні років практично знищили в собі усе драконяче, то нащадки легендарного Батька-Змія Затрігдіра, були ніким іншим як драконами, але закованими в темницю людського тіла. Лише цей факт давав змогу збагнути, якою силою фізичною, психічною та духовною володіли ці істоти. А особливо ті, в чиїх жилах текла кров легендарного ватажка усіх драконів, і що не менш важливо, найбільшого ворога людства за всю історію.

Через розуміння цього присутні чародії не знаходили слів, аби висказатися, однак врешті оціпеннія помалу почало спадати.

– І яким чином ти хочеш використати цю дитину? — звузив очі Валеріан Герц, лисина якого пройнялася глибокими складками.

— Спокійно, Валеріане. Ми ще нічого не сказали, а в твоїх очах я бачу невдоволення і відразу. — скривився Лютій, — Ми не збираємося заподіяти шкоди цій дівчинці. Поки що.

— А що ви збираєтеся зробити, панове?

Надворі, після короткої паузи, мигнула блискавка. По віконниці барабанив дощ, стікаючи великим краплями донизу. Здавалося, це запитання повисло в повітрі і підібралося нудотою до горлянки чародіїв.

— Для початку ми повинні доставити дівчину сюди, в Еленітел. Мені буде потрібна виключно її легендарна кров, колеги. Щодо іншого, гадаю, не варто турбуватися.

— А де вона зараз? Де ця дитина?

— В Канйорі, люба Кларі, — відповів Самаель, — Але там вона буде недовго.

— Чому?

– Її батько живе тут, в Благандії. Так склалася доля, що я особисто знаю цього чоловіка і за певних обставин він був змушений цю дитину сховати.

— Від кого?

— Від самого себе. — загадково відрізав Самаель, не бажаючи відповідати на запитання. Усі одразу збагнули, що чародій щось приховує, але висловити це вголос не наважилися. — Дівчина захоче знайти батька, що особисто для нас є недопустимим.

— Ти боїшся цього чоловіка? — ризикнув спитати Валеріан, але Самаель ніскільки не розізлився на це питання.

— Він небезпечна людина. — просто відповів чародій. — Але, випереджаючи ваші подальші запитання, скажу, що цей чоловік також має драконячу кров.

— Отже, він також варіант для нас. — зрозумів Валеріан, але Самаель, схоже, так не думав.

— Кров дівчинки сильніша, аніж у її батька. У цьому я впевнений повністю. Та і до того ж, кого легше піймати — налякану дівчинку, яка із жахом всюди чекає удару від ворогів, чи ж її батька, який вважається одним із найкращих бійців у всій Благандії, а до всього ж убиває власних сородичів по крові. — Самаель окинув усіх поглядом, але усі мовчали, уважно його слухаючи. «Завжди б ви були такі слухняні». — Отож краще за все прибрати Фалміна із Мальгарда, адже він, як справжній дракон, кинеться на виручку власній доньці. А повірте, колеги, цей чоловік здатен на жахливі речі зараз дитини. Воістину жахливі!

— Він убиває драконів! Я люблю драконів! Вбити! — загорланив Крігар, при цьому усміхаючись, як ідіот. — На палю його!

— Ти хочеш використати дитину, аби завоювати всю Благандію? — не звертаючи уваги на п'яного чародія запитала Кларі.

— Ця дівчинка, якщо і є спадкоємцем імператорського престолу, може володіти руйнівною силою. Дракони, шановні колеги, за повір'ями підкорялися цим людям. А тепер уявіть, що може наробити дитина, яка не вміє контролювати свою силу і яка має прямі претензії на трон Благандії!

— Це буде руйнація! — вигукнула Кліра Марвет, на що Лютій та Валеріан згідно закивали, — Якщо вона виживе і добереться до Благандії, наслідки можуть бути катастрофічними. А що вже говорити про королів! Якщо бодай один монарх дізнається про цю дитину, то одразу кинеться на її пошуки, аби взяти за дружину! І тоді у всій Благандії розпочнеться глобальна війна за першість!

— Війни є і зараз.

— Так, Валеріане, але королі не мають претензій на усі землі Благандії. А із цієї дівчинкою — матимуть. Не варто забувати і про природню здатність жінки народжувати спадкоємців!

Самаель мовчки кивав головою, лише спостерігаючи за дискусією. На його вустах грала ледь помітна посмішка. Сказані ним слова призвели правильну реакцію, а тому тепер було головним лише говорити такі ж правильні речі.

— Отож, ми повинні вбити Фалміна і схопити дівчисько! — вигукнула срібноволоса чародійка, косячись на чародіїв, — Мені, звичайно, вистачає влади, але навіть я розумію, що багатьма королями із обмеженими можливостями легше керувати поодинці, аніж однією королевою із необмеженою силою.

Самаель підійшов до вікна, відчуваючи на собі погляди усіх чародіїв. Він почувався піднесено, адже знав, що тепер має вдосталь підтримки.

— Залишається лише одне питання: як переконати інших вищих чародіїв?

Запитання Валеріана було влучним та цілком логічним. Самаель мав декілька варіантів стосовно цього, проте, на його думку, жодне із них присутнім не сподобається. Самаеля, який мав продовжити, перервала відрижка, яку видав Клігар. Чародій зсунувся із крісла, майже зліз на землю, але його підхопив Лютій і всадив назад. П'яний чародій пробурмотів декілька відбірних слів, але затих і дав продовжити далі.

— Саме для цього я і збираю Велику Нараду, колеги, — сказав він, дивлячись на дощ, що лив за вікном, — І для цього мені потрібна ваша допомога.

— Поясніть.

– Ігрев, Ютеаль і Анарель будуть проти цього рішення, шановні друзі. — провадив Самаель, — На це є логічні пояснення. Усі ці чародії тісно пов'язані із дівчинкою, зокрема із її батьком. Ігрев — його найкращий друг. Анарель — коханка. Ну, а Ютеаль її подруга. Гадаю, усе зрозуміло стосовно того, якої думки вони будуть дотримуватися. Проте, дивлячись на загрозу, яку представляє собою дівчина, її друзі будуть вважатися нашими ворогами. Іншого вибору немає.

— Ти пропонуєш виступити проти них? — не вірячи у почуте перепитала Кларі.

— Вони входять до Вищого Кола. Це буде зрадою! Ми підемо против усіх законів та кодексів Братства! — крикнув Валеріан, на лисому чолі якого виступив піт, — Ти бодай розумієш, що потрібно для цього?

— Мені потрібна лише ваша підтримка. Усе інше я зроблю сам. До того ж, я не виключаю і того, що вони підтримають нашу ідею. Принаймні одна із них. Повірте, у мене немає бажання кривдити своїх друзів, із якими я багато років вирішую найважливіші питання.

— Але якщо вони виступлять проти цього рішення. Що тоді? — не заспокоювався Валеріан. — Якщо королі дізнаються, будуть зайві запитання до нас та зокрема чародіїв, які є радниками. І не варто забувати про Інквізитора та його ручних псів. Цей сучий син дізнається про все, і тоді хтось піде на допит, після якого ніхто не повертається живим. Це великий ризик.

— Кожна велика справа має долю ризику, — сказав Лютій серйозним голосом, — Але лише ми, чародії, зможемо запобігти руйнації усього того, заради чого боролися наші попередники. В ім'я миру, пане Валеріане!

— В ім'я Благандії! — додав серйозно Самаель, пильно дивлячись у вічі присутніх чародіїв.

Першим подав слово Валеріан, який, схрестивши руки у себе на животі, не зводив очей із вищого чародія.

— Сподіваюся, усе пройде вдало і нам не доведеться проливати невинну кров. Я не хочу отримати славу зрадника та вбивці дітей.

— Я також проти насилля, Самаелю, — сказала Кларі Марвет виваженим голосом, — Навіть якщо дівчинка несе таку небезпеку, ми повинні бути гуманними. Зробити усе безболісно та професійно.

— Даю вам слово, Кларі, — усміхнувся до неї Самаель посмішкою, від якої чародійка миттєво розтанула. Усмішкою, в якій лише ідіоти не могли вловити фальші, — Отже, загальним голосування ми вирішили діяти. Нехай Сила буде свідком нашим діянням і допоможе нам у майбутніх звершеннях.

— Слава Силі! — крикнули одночасно чародії, а Крігар Рогель, закотивши очі, голосно захропів.

Гарячка зійшла ще два дні тому, проте Фалміну усе ще забороняли вставати із ліжка. Усі чотири дні до того чаклун марив, кидався уві сні та кричав ім'я доньки.

Лікували його різними настійками із трав, натирали мазями із евкаліпту, а також не забували перед сном закутувати у декілька покривал, аби тіло пропотіло, і вся хворь вийшла із потом.

Бабка Медоха, рідна тітка власника заїжджого двору, одразу викликалася лікувати пораненого чаклуна. Жінка не розпитувала про причини, а тим паче хто і як наніс такі рани. Медоха пройшла дві війни, будучи санітаркою витягнула із того світу чимало вояків, тому із ранами вправлятися вміла.

— Шо дивися, хлопе! Крашше настійку із кропиви подай, — сказала хрипким голосом до гнома, який сидів в кутку й уважно дивився за тим, як бабка вмілими рухами натирає спину Фалміна. — І заодно подай мні' води, пити хоцца.

Той слухняно виконав наказ, попри невдоволення, зачекав, поки бабця поп'є води й дасть випити настійки Фалміну. Чаклун як і всі рази до цього скривився, вдячно кивнув. Для себе він уже давно зрозумів, що говорити про гидотний смак ліків бабусі сенсу не було, тому просто мовчав. Гібді, побачивши обличчя товариша, усміхнувся.

— Радий бачити, що ти йдеш на поправку.

— Я також, — буркнув Фалмін. — Швидше б уже в дорогу.

— В слаку, а не в дорогу, — гримнула бабця, косячись на чаклуна своїми вицвілими очима. — Ти ше слабке, дитино, тому тре' із два днє полежати, пропотіти.

— Не можу я більше лежати, — сказав Фалмін впевнено. — Повинні ми їхати якнайшвидше.

— Баба дурні не пораде, кажу. Стегно швидко гоїтьцє, але спина похеряна, тре' ше полежати.

— Як скажете, бабцю, — чаклун уже змирився із тим, що усім керує ця жінка, а тому завжди погоджувався із усіма твердженнями бабусі.

— А ти, хлопе, крашше пойди донизу, возьми горілки й занеси хлопцам, ті шо на кутку живуть. То подяке буде за кропиву та полин, шо вони бабі принесли.

— Я б хотів…

— До слаки мені, шо тобі хоцца, шуруй давай.

Гібді ще хотів заперечити, але побачивши розчервоніле обличчя бабці, вирішив послухати. До того ж, внизу, під гул багатьох голосів розпивали щойно зварене пиво. Кивнувши чаклуну, він вийшов із кімнати, залишивши товариша із бабцею наодинці.

— Дякую вам, бабцю. За все, — Фалмін лише зараз згадав, що за весь час, скільки Медоха була поруч із ним, не подякував їй навіть словом. Бабця на його слова уваги не звернула, продовжувала місити в стопці якусь траву із водою.

— Люде кажуть, шо ти людина непроста, але я теє сама бачу, — сказала Медоха, кинувши погляд на ліву руку Фалміна. — Важка в тебе робота, якшо таку кривду вона тобі приносить.

— Дійсно, бабцю, важка.

— То я і кажу, шо важка, хулєра. Я уже на цім світі сімдесят із чимось років, багато людисьок бачила, але ти мені чось особливий. Шось у тобі є, хлопе, окрім тої ось руки.

Фалмін мовчав. Бабця продовжувала бубніти.

— Каже люде, шо тебе тре' стороной обходити, шо ти страшна людина. Гівно їм в очі, якшо вони не можуть хорошу людину від поганої відрізнити. Тому не думай, не вірю їм я. Ось так.

— Дякую вам, бабцю.

— Не дякуй, чоловіче. Не дякуй. У мене на війні четверо синів згинуло, а дві доньки світом пішли, шукати крашшої долі, — Медоха спинилася, попила води, щоб промочити горло, потім вела собі далі: — Я тобі допомагати не просто таке взялася. Ти мені на мого синочка Канеля схожий, чорнявий такий, личину мужню маєш, як і він.

Бабця змовкла, мимоволі пустила сльозу, але витерла одразу різким рухом й продовжила місити траву. Фалмін не підганяв.

— Війна все забирає, як тіло, так і душу, але ти, чоловіче, душу ше не втратив, хоча бачив багато, може і воював. Воював же?

— Воював, бабцю, воював.

— Хоть не за фальдійських курвисьок бивсє?

— Ні, бабцю, не за фальдійців.

— Ти бабу не дури, хлопе, бо якшо взнаю, шо бився за цих паскудників, то буде тобі кара божа!

— Не дурю, бабцю. Занадто я вас поважаю, щоб дурити, а воював я ще в молодості. «Як давно це було… — думав він мимоволі, — Мій загін…вбивці, диверсанти, партизани. Ох і нашуміли вони тоді. Але було це дуже давно, а згадувати подробиць особливо не хотілося.»

— Проти курвисьок? — вивела його із спогадів бабуся.

— Так, і проти них також. Бачив я багато тоді, зізнаюся вам, але згадувати не хочу. Важко від того.

— Ти спогаде не відганяй, воно то все одно будуть душу гризти. Крашше виговоритися, то тобі мудра баба каже.

— Може й так, бабусю, але не можу я згадувати те, про що намагаюся швидше забути. І не кажіть мені нічого, знаю я про чудодійну силу розмови, про те, наскільки легше може стати після сповіді. Але немає мені від чого сповідуватися, бабцю. Я розплатився за все, що скоїв.

Медоха дивилася на нього своїми мудрими очима і розуміла. Більшість людей вважали цю стару жінку божевільною. Проте розум її ще не був затуманений, через це вона і розуміла Фалміна. Тому зараз промовчала.

— Ви ж навмисно відправили Гібді, чи не так? — порушив тишу чаклун, при цьому дивлячись у вікно. — Хотіли вислухати мене, адже бачите, що я того потребую.

— Хотіла, хлопе, та перехотіла, — бабця пийнула води, відставила стопку із ліками. — Вже завтра зможеш їхати, куди тобі там тре'. Дам мазів тобі, шоби спину натирав.

— Ви ж казали, що треба відлежатися.

— Уже не треба, чоловіче, уже ні. Ти не мій син, дійсно, не мій…

— Що ви кажете, бабцю?

— Нічого, все добре, — прочамкала Медоха, після чого гукнула когось із передпокою, аби їй допомогли спуститися сходами та відвели додому. Фалмін мовчки спостерігав, як до кімнати зайшов молодий хлопець, який допоміг бабці підвестися. — Баба вже стара, тому й певно не побачимося, — сказала, вчепившись за руку хлопчини. — Ти намагайся більше так не бицця, бо не буде поруч баби, шоби тебе вилікувала.

— Гаразд, Медохо, запам'ятаю.

— Е, куди там, запам'ятаєш. Ви молоді, безголові, вам аби лубов'ю йматися і бицця між собою. Тому крашше менше мечем махай і лубов'ю не майся. Купи де землю і пахай собі, чи шо. Пуняв?

— Пуняв, пані Медохо, пуняв. І дякую вам за все.

Вона глянула на нього дивним поглядом, наче чимось він її образив. Наче мати, якій син подякував за елементарну допомогу. Але потім усміхнулася одними губами та із допомогою хлопчини вийшла із кімнати. Фалмін зрозумів, що то була їх остання зустріч, але знав, що бабцю Медоху запам'ятає на все життя.

Виїхали наступного дня уранці. Ніхто не проводжав, та й потреби не було. Воза залишили в селі, замість цього взяли ще одного коня, тому що піджимав час. Попри заперечення, Фалмін наполягав, що гном всівся позаду нього на Горі, а іншого коня використали для перевозу провіанту та інших речей. Гібді уже опівдні промерз і почав шморгати носом, а невдовзі і взагалі захворів. Однак гном'яча витривалість дозволяла йому впевнено триматися в сідлі.

До Кренгера вони не доїхали. Весь битий шлях попереду був заметеним і непрохідним, де-не-де стояли застряглі підводи або фургони, господарі яких плювалися і лише лаяли богів за таку невдачу. Оточені з обох боків скелями та урвищами, були вони змушені або повертати назад, або ж чекати, поки вояки, які нещодавно прибули, розчистять замети.

Ті ж вояки, із грифоном на щитах та металевих наплічниках, допомогати не поспішали. Розсівшись на широких возах, заваленими бочками із провіантом, на одній із них двоє списників саме різалися у карти. Судячи із лайки одного із них, хтось уже встиг програти чимало грошенят.

Фалмін проминув повз декілька десятків возів і возниць, які настільки ненависно дивилися на нього, що довелося пришвидшити Гора, аби нікого не провокувати.

Хотів було розпитати у вояків, як довго чекати, але не встиг він слова сказати, як позаду почулося оживлення.

— Дорогу! Розійтися! Варто, розчистіть дорогу!

На дорозі з'явилася ціла хмара вершників, які, піднявши високо стяги дому Кральє, супроводжували безсумнівно персону важливу. Фалмін уже вилаявся, очікуючи найгіршого. Однак то був не принц, а його рідний дядько — Стейлан Кральє, відомий не так титулами та ім'ям, а як непомірними розмірами черева та щік. Кінь, на якому сидів товстань, хрипів від кожного кроку.

– Іменем короля! З дороги!

Процесія доїхала до Фалміна, і здавалося, поїде далі, чому б сам чаклун був вельми радий. Але інколи слава чаклуна грала із ним дурний жарт, і цього разу брат короля зміг свїми маленькими свинячими оченятками впізнати вбивцю драконів.

— Честь маю, якщо очі не підводять. — сказав басом Стейлан Кральє. Кінь продовжував хрипіти і рвати вудило, — Фалмін із Мальгарда, де б ще я міг тебе зустріти, як не в такій сраці світу!

Фалмін поштиво схилив голову, сподіваючись, що цей чоловік не отримував вістей від свого племінника. Як виявилося, новина про полювання ще не розійшлося настільки далеко.

— У вас хороший зір, пане. В таку заметіль і пальців рук не видно, а ви побачили мене серед цього натовпу.

Маленькі оченята лорда заблищали, щоки налилися рум'янцем. На жирних губах заграла посмішка.

— А ще кажуть, що такі ось мисливці позбавлені манер! Кайлане, ну ти чув, як він говорить?

Кайланом виявився командир особистої варти лорда. Світловолосий та із гачкуватим носом, міцної статури, в таких же міцних стальних обладунках, із зображеним на нагруднику золотим грифоном.

— Честь маю, пане. Чув неодноразово про ваші подвиги. — сказав офіційно чоловік, кивнувши на знак привітання. — Давно ви тут?

— Ні, однак бачу, що доведеться чекати довгенько. Попереду замети. — сказав Фалмін. Гібді, який сидів позаду, намагався стати невидим, і не подавав ніяких признаків життя.

Почувши слова чаклуна, Кайлан метнувся до солдатів, що вовтузилися на возах, а запримітивши лорда та його охорону, одразу взялися за роботу. Однак від лайки Кайлана це їх не врятувало.

— Ану, суча мати, до роботи! Скільки добрих людей на холоді тримаєте, свинопаси! Де командир бригади? Ти? Крок вперед! Клянуся Великим Грифоном, якщо зараз же не почнете роботу, полетять голови!

Робота закипіла одразу, причому доволі швидко та успішно. Невдовзі лорд Стейлан разом із охороною та Фалміном їхали вільною дорогою, а «вдячні» возниці, що простовбичили тут майже половину дня, гнули матюки ледачкуватим воякам.

— Ось тобі щасливий випадок, га? — пробулькотів лорд, їдучи поруч із Фалміном. Лише зараз він звернув увагу на гнома, який сидів позаду чаклуна, міцно обхопивши того руками, — Я то думав, повилазило мені остаточно, але ж ні, то справді гном! Хто ти?

— Гібді, пане. Із Кагуда.

— Ага, будемо знайомі. — жиробасу, здавалося, персона гнома була така ж цікава, як кабану пиво, а тому він одразу переключився на Фалміна, чия персона викликала у нього значно більший інтерес. — Тальгрієн стояв і стоїть на золотих стовбах, які все частіше починають відблискувати міддю. — вів далі лорд, чиї щоки зараз були схожі на два холодці, — Те, що ти бачив нещодавно, лише частинка від усієї картини. Солдати забули, що таке відданість королівству і людям, яких вони захищають. Ці волоцюги готові дати замерзнути декільком десяткам людей, надаючи перевагу порізатися в карти. Так і в політиці. — лорд задумався над власними словами, явно невдоволений сказаним, а тому вирішив змінити тему, — Я не питав у вас, куди тримаєте дорогу, але то мені не особливо цікаво. Скоріше, хотів би дізнатися, чи не на дракона йдете?

— Поки відпочиваю від попереднього.

— Ага! Розумію. Я, будучи ще молодим та несхожим на свиню у людській шкірі, добряче умів списом вправлятися. А мисливець із мене був зразковий, візьми мене холера! Пам'ятаю, колись вполювали дикого вовка, але паскудник без бою не дався. Я після того на добрих два тижні зліг. Що там говорити про вогонь та пазурі драконів!

Фалмін особливо і не сперечався, просто кивав і час від часу підтримував розмову, яка в основному йшла про минулі подвиги співрозмовника. Коли лорду набридло згадувати минувші дні слави, він спитав:

— Якщо не секрет, мисливце. Скільки драконів ти убив?

Чаклун не особливо здивувався такому запитанню, однак це змусило його задуматися. Він ніколи не вів точного рахунку, але кожної ночі йому снилося або обличчя доньки, або ж дракони, яких він відправив на інший світ. Одне можна було сказати точно — було їх дуже багато.

— Я не зможу сказати точної цифри, мілорде. — відповів чесно, — Але, гадаю, колекція могла бути значна.

— Ха, хто б сумнівався! Недаремно ж тебе кличуть вбивцею драконів, якого світ не бачив. А світ, наскільки я знаю, бачив багато.

— Воля ваша.

— А ти сором'язливий, як для знаменитості, — усміхнувся Стейлан Кральє. Командир варти, що їхав позаду, на слова чаклуна лише хмурився. — Але навіщо слава, як не для того, аби обмаститися нею і насолоджуватися! Хоча, по правді, думки про тебе є різні. Я б сказав, прямо протилежні.

— Я не здивований цьому, мілорде. За довгі роки, скільки я займаюся цим ремеслом, уже звик.

— А яка думка зустрічається частіше?

— Протилежна вашій. Я повинен ретельно думати, із ким заводити розмову і кому що говорити. За кожною посмішкою може бути ворог.

— Цим ти не особливо відрізняється від лордів та королів. У нас так само, повір. — завірив Стейлан.

— Вірю.

— Усе це через заздрість, мисливце. Навіть не заперечуй. Заздрість штовхає людину на страшні речі, які призводять до смерті не лише тіла, а і душі. Я відчув це на власній шкурі, це вже точно. А що казати про дома Добердів та Літерлів, які три роки тому перерізали один одного лише через те, що заздрили статкам один одного, хоча ніхто із них не був багатший за іншого.

Фалмін згідно кивнув, однак не прокоментував. Лорд говорив очевидні речі, але в голосі його чулися сумні нотки. Цьому також не потрібно було дивуватися, якщо враховувати, що цей чоловік був братом короля. А як чув Фалмін, молодший брат часто був невдоволений політикою старшого. Через це Тальгрієн і називали «золотим гніздом шершнів».

Зліва від них, прямо біля самої дороги, на високих стовбах висіло двоє повішеників, обмерзлих та білих від снігу. Лорд, споглядаючи це, скривився. Фалмін і Гібді реагували спокійніше.

— Випереджаючи можливе запитання, скажу, що злодіям інколи треба давати приклад. Ось ці, приміром, вкрали коня у знатного лицаря, а потім ще й згвалтували дівчинку із Туманного Спокою. Це село, тут, неподалік. — жирні очі лорда відірвалися від повішеників, глянули на Фалміна, — Владу тримати нелегко, мисливце. Особливо в королівстві, де для простолюдинів, окрім, хіба, трахання та гультяйства розваг більше немає. Отож, деякі зарізяки і беруться до чорних справ, зжери їх Грифон.

Фалмін із розуміння хмикнув, востаннє подивився на трупи і, смикнувши поводи, рушив за лордом.

— Сподіваюся, ти встиг насолодитися пейзажами та гостинністю Тальгрієна? — спитав невдовзі товстощокий, щільніше закутуючись у плащ, — Таких зим мало де побачиш. Холодна і тепла водночас, візьми її грім.

— Насолодився, мілорде. Сповна.

Стейлан Кральє, хоча і був товстуном, але дурнем не був ніколи, тому одразу вловив іронію в словах чаклуна. На диво, від цього він не розсердився, а навпаки, посерйознішав.

— Це для мене не новина, чаклуне. Але я зараз більше думаю про загрозу, яка висить над усіма нами. Саме через це хотів порадити, аби ти знайшов якусь криївку і перечекав бурю.

— За мене можете не перейматися, мілорде, я звик бути під блискавкою постійно, а тому очікую удару будь-якої миті. А щодо Тальгрієна, то, яка б там не йшла буря, але золотий грифон завжди умів відкупитися від загрози.

— Золото і шляхетність — такий девіз дому Кральє. — погодився товстун, — І це пояснює усе. І ненависть до нас, і повагу. Але це притуплює увагу, наче солодке вино або поцілунок жінки. Тальгрієн не славиться своїми військовими звитягами, замість цього місцеві лорди, в тому числі і я, справляємо гулянки, турніри, полювання на кабанів і ще усіляку затратну дурню, в той час як той же Норенгард або ж Карстад тренує бійців і готується до майбутніх війн, які самі ж і розв'яжуть.

— Гадаю, його милість король готовий та такого розвитку подій. — сказав Фалмін, намагаючись скоріше підтримати розмову.

На його слова Стейлан розсміявся, але миттю вгамував себе і прийняв достойний вигляд. Наскільки це дозволяла його туша.

— Екберт зайнятий нині іншими справами. Поки я тут намагаюся встановити порядок на дорогах та у власних містах, мій брат те і діло що сватає свого ненаситного синочка до принцеси Фальдійської. Хоче династичний шлюб із Фальдією, аби в разі агресії Норенгарда чи ж того таки Велесгардена мати сильного союзника.

— Не така вже і погана ідея, варто замітити.

— Ага, тільки ось мій племінник, той, що принцом зветься, ні про які там весілля і думати не хоче. Йому, бач, турніри та бенкети подавай, а дівчину у ліжко він знайти коли захоче, тоді і зможе.

Коли минуло добрих півгодини, вони доїхали до розвилки і мали роз'їхатися у різні сторони, тоді товстощокий лорд говорив голосом віддаленим та вдумливим, Фалмін уважно слухав.

— Думаю, тут наші дороги розходяться, вбивце драконів. Дякую долі за те, що дала змогу із тобою поспілкуватися!

— Навзаєм, мілорде. Маю сподівання, що які б випробування не випали на долю Тальгрієна, ви зможете це витримати із гідністю. — сказав виважено Фалмін, якому інтуіція підсказувала зовсім протилежне.

— Мій брат часто говорить мені, що люди Тальгрієна повинні бути суворими до самих себе та поблажливими до гостей — в цьому таїться ключ до миру та спокою, до яких так прагне Тальгрієн. Знаєш, скільки років ми не брали участі у війнах? П'ятнадцять довгих років бездіяльності, п'ятнадцять куплених за гроші років застою та відносного спокою, де лорди, підібні до мене, стали найбільшими ворогами людей. І, якби це не звучало від особи, яка представляє владу короля, Тальгрієн може поплатитися за свою надмінність та безпечність. По-справжньому сильні королівства загартовуються у війнах, ось і роби висновки, мисливце, наскільки ми сильні. Мовчиш, бо не знаєш, чого сказати. Ти говорив, що нас може врятувати золото та срібло? Багато хто каже, що тальгрієнці сруть золотом, яке врятує їх від усіх ворогів, але ж ніхто не згадує, що гівно те частенько буває із домішками власної крові.

Гібді те й діло шмаркався, виводячи Фалміна цим із себе, а невдовзі і зовсім захворів. Після того, як вони попрощалися із братом короля, минуло добрих шість годин, але гном невідомо коли встиг підчепити якусь заразу, через яку йому і в сідлі було важко триматися. Довелося три дні лікувати його в найближчому селі, яке мало огидну назву — Гузнояр — і таких же огидних людей. Коли вони в'їхали до села, місцеві відразу оточили щільним півколом. Фалмін попросив залишитися на нічліг, на що староста знизав плечима. Довелося платити. Чоловік виділив горище над своїм сараєм, де лежало повно соломи й смерділо мишами.

Вибору не було.

— Фалміне, дідько, холодно, — процокотів зубами блідий гном, щільніше закутуючись у два покривали. — Таке враження, що я ніг не відчуваю.

— Не перебільшуй, — Фалмін витягнув із піхов меча, поклав його біля себе. — Скоро виїдемо, але перед цим потрібно тебе на ноги поставити.

— Яким чином, якщо в нас навіть грошей немає?

— Запитаю в людей, чи не буде тут роботи для мене.

Дійсно, робота знайшлася одразу. Головним чином полягала вона в рубівлі дров. Хоча, на другий день, коли Фалмін вийшов до місцевого болота, виявилося, що там водиться молода віверна. Староста, побачивши голову бестії в себе на подвір'ї вилаявся, потім довго кричав, але все ж таки вирішив, що ця довбешка буде непогано виглядати в нього над каміном. Так Фалмін з Гібді змогли отримати для себе теплі ліжка в будинку чоловіка й ліки, які були потрібні для лікування рудобородого.

— Клянуся Раданом! — дивувався вголос гном, коли вони виїхали за межі села. — Я востаннє хворів ще в дитинстві, холера! Звиняй за затримку, друзяко.

— Відпочинок пішов нам на користь. Запаслися запасами, та і останні новини розізнали. Потрібно поспішати до кордону, погані чутки ходять. — відказав Фалмін стревоженим голосом.

— Війна?

— Поки не знаю.

Заметілі вщухли, дорога почала розвиднюватись, і довкола все частіше виринали яри та річечки, що текли із Чорних гір прямісінько до річки Марки. На наступний день Фалмін збагнув, що вони наближаються до кордону з Норенгардом.

— Дороги немає! — кричав ледь помітививши вершників прикордонник. — Стійте!

Змушені були зупинитися. Міст, який перекидувався через Марку, був перекритий. На обох берегах річки стояли невеличкі пропускні пункти, які контролювали вхід та вихід із однієї країни в іншу. Фалмін спішився, залишив Гібді із конями, а сам пішов домовлятися із прикордонниками. Зайшов до палатки, де горіло декілька свічок, хоча зараз була лише п'ята вечора. Ночі ставали все довші, а дні коротші.

— Зичу здоров'я! — привітався Фалмін до трьох чоловіків, які сиділи за столом і саме частувалися супом. — Я б хотів…

— Приходь завтра, — гаркнув один із чоловіків, який глянув на чаклуна вузькими очима. — Не бачиш, люди їдять.

— А люди що, будуть всю ніч їсти? — Фалмін зняв рукавиці, кинув на присутніх холодний погляд. — Мені потрібно перейти на інший берег. Поспішаю я. Тим паче везу хворого.

— Тобі ж сказали, чоловіче — у нас вечеря, — буркнув сивий чолов'яга, який сидів найближче до Фалміна. — Завтра приходь, тоді поговоримо.

– Іріде, Саво, що це ви, Благандійського Чаклуна не впізнали? — нарешті третій із прикордонників упізнав Фалміна, кивнув йому й жестом запросив до столу. Мав він довгого, гачкуватого носа й занадто великі очі, що робило його схожим на пугача. — Сідай до нас, вояко, почастуємо юшкою з коропом. Мене, до речі, Рідіром звуть.

— Фалмін із Мальгарда, — представився чаклун, хоча і хотів би, аби його персону тут впізнавали поменше. — Пробачте, але вимушений відмовити. Повинен перейти на інший берег.

— А що, там дійсно в тебе хворий? — звузив свої баньки той, що був схожий на пугача. — Де він?

— Надворі, із кіньми.

— Так нехай заходить, поїсть і погріється.

— Вдячний за гостинність, але вимушений відмовити через брак часу. То що, дозволите проїхати?

Трійця на мить перезирнулася. Фалмін подумав, що вони так і будуть сидіти на місці, але чоловік із обличчям сови відклав ложку, підвівся та сказав йти за ним. Вийшли надвір, чолов'яга вилаявся через холод і сплюнув.

— Де твій хворий? — спитав.

— Неподалік.

— Клич.

За мить на дорозі з'явилося двоє коней, на одному з яких сидів верховий. Рідір поглянув скоса на гнома, його руду бороду і сокиру, яка висіла на широкому поясі. Потім підозріло подивився на Фалміна.

— Він точно хворий?

— Хворий, Рідіре, ми тільки із Гузнояра виїхали, лікував там його. Конче потрібно на інший берег перейти. До міста якогось потрапити.

— Фалміне, не зрозумій мене неправильно, але король Сигізмунд нещодавно дав наказ нікого не випускати й не впускати без пропускної грамоти.

— Це те, про що я думаю?

— Напевно, — сказав прикордонник, — але щоб там не було, після зими щось має бути.

— Рідіре, чесно кажучи, мені однаково до сутичок королів.

Здавалося, що чоловік вагається, але усміхнувся краєчками губ і легенько кивнув. Фалмін про себе видихнув.

— Пропустити, то я пропущу, але дорога нині небезпечна стала.

— Тобто?

— Говорять, що невідомі шляхами шляються. Вже четверо пропало.

— Описати можеш?

— Знаю лише, що бачили їх неподалік від Ведмежого яру. Шукають щось, паскудники, або когось.

— Дякую, Рідіре, дуже дякую, — сказав Фалмін по хвилині мовчання. — Але скажи ще: звідки чув про мене?

— Я не чув, а бачив тебе колись. Ти проїжджав нашим селом, тоді дракон налетів, а ти відборонив нас. Може, батьків моїх пам'ятаєш? Вони тобі ковдру подарували.

— Як село зветься?

— Родрин.

— А, звичайно, пам'ятаю. Я, до речі, тією ковдрою до сих пір зігріваюся, дякуючи твоїм батька. А як вони самі?

— Ніяк, — сухо й майже беземоційно відповів чолов'яга. — Спалили село й батьків разом із ним.

— Співчуваю.

— Не варто, я змирився і забув. Війна тоді була, Фалміне, а як відомо — жодної війни без жертв не буває.

Місто Кренгер, що розміщувалося в центрі країни, в основному славилося двома речами: найбільшою кількістю борделів на все королівство і, як-то не дивно, трьома торгівельними гільдіями, які забрали під свій вплив усе місто. Широкі вулиці кишіли від купців, простолюдинів, лицарів, мандрівників та повій, а гамір центрального базару було чутно ще при в'їзді до міста.

Протискаючись в густому потоці людей, Фалмін щучкою прослизав все далі вперед. Гібді загубився ще із самого початку, певно, зацівили його троє волоцюг, які голосно та завзято закликали зарізатися з ними у покер на костях. Одразу стало зрозуміло, що шукати його у цій суміші тіл, запахів та криків сенсу не було.

Більшість людей крутилися біля торгівельних палаток, де купці продавали морепродукти, вино та рідкісні види зернових. Легше стало біля ювелірників та ремісників, крики яких перемішувалися із стукотінням молотків у кузнях.

— Срібні ложки від майстра Бальбо! — кричав низенький чоловічок за прилавком, біля якого скупчилося декілька десятків дамочок із залицяльниками. — Прямісінько із кузні майстра! Із гравійованимими іменами! Ану, жіночко, приберіть руки від товару!

Фалмін хотів глянути, може, обрав би щось для Ельгіди, але приглянулося йому дещо інше. Праворуч, під великим навісом, продавали ювелірні вироби із золота, янтарю, срібла та бронзи. Людей тут було небагато, проте товар виглядав досить-таки добротним.

— При покупці сережок — ланцюжок за півціни! — рвався з-за прилавку пишнобородий гном, махаючи на всі боки руками. — Вироби із Кагака! О, чоловіче, підходьте! Подивіться, яка краса!

— Красиво, — констатував Фалмін, оглянувши більшість прикрас. — Це із золота?

— Ха, так, пане! Біле золото найвищої проби, перстень у вигляді трояндочки із вставленим рубіном — сто п'ятдесят крон. Тендітний амулет у вигляді місяця із сапфірами — сто крон. Золотий обруч із двома вставленими аметистами — двісті крон…

— Бачу, ціни у вас також майстерні, — глянув на гнома чаклун, але коротун лише знизав плечима.

— Праця гномських майстрів цінується високо, пане. Але скажіть, де ви ще знайдете таку красу? Ах, то я і бачу, що ніде!

Фалмін проглянув декілька десятків прикрас, які йому впали в око, і все ж таки вирішив зупинитися на перстні у вигляді трояндочки. Дістав із прихованої кишені невеличкий мішечок, хотів відсипати потрібну суму, але тільки зараз збагнув, що не розміняв тальгрієнські дукати на норенгардські крони.

— У вас приймаються дукати?

— Приймається все, пане!

Фалмін полегшено видихнув, відрахував потрібну суму, передав гному.

— Сподіваюся, дама вашого серця буде задоволена подарунком, — просіяв бородач, віддаючи перстень чаклуну. — Від такого подарунку і я б не відмовився!

Фалмін хотів було відповісти, але вирішив промовчати, просто кивнув головою на знак вдячності. Краще тримати свої плани при собі, а то мало що. Відійшовши від прилавку, він знову влився в потік людей, пішов далі. Хотів придбати щось із одягу, але боявся, що не вгадає із розміром. Зрештою, давно не бачився із донькою, а час то йде.

— Не оминайте, добрі люди! Купуйте рідкісні гребінці із самого Канйору! Ось, подивіться на цей! — стара жінка, стоячи за низеньким столом, тикала натовпу різьбленого гребінця із червоного дерева. — Такими розчісуються прекрасні принцеси! Не впустіть таку можливість!

Фалмін протиснувся між людей, дістався до першого ряду, де жваво сварилася подружня пара. Жінка хотіла найдорожчий гребінець із кришталю, а розчервонілий чоловік уже вкотре повторював, що таких грошей не має.

— Я хочу! — кричала пишнощока дівиця, намагаючись перекричати вигуки натовпу. — Хочу бути принцесою!

— Та мені потрібно коня продати, аби купити тобі цю херню! — горланив такий же щокатий чоловічок, очі якого налилися кров'ю. — Немає грошей!

— Ти мене не любиш!

— Люблю!

— Не любиш і все!

— Та курва! — чоловік зняв із голови шапку, з розмаху кинув на землю. Різкими рухами дістав із кишені гроші і дав продавчині в руки. — Давайте мені цього йоханого гребінця!

— Як панство бажає, — уклонилася стара, пошвидше забравши гроші в кишеню. — Ваша панна заслуговує на такий подарунок.

Надувшись, наче індик, щокатий чоловік схопив за руку свою задоволену суджену і швидкими кроками пішов геть. Фалмін швидко зайняв їх місце, підійшов до столу, на якому були розкладені гребінці від темнішого до світлішого.

— Добрий пане, якого із них бажаєте? — одразу пристала стара. — Можливо, ось цей, із рідкісного трарійського дерева? Або ж ось цей, із тропічного дерева саа-тар?

— А ось цей? — Фалмін показав на червоний гребінець, на якому була вибита літерка «Е». — Кому він належав?

— Гребінець самої принцеси Елсіни! — показавши наполовину беззубий рот в усмішці, продавчиня почала говорити із знанням та впевненістю. — Передавався із покоління в покоління майже сто років, аж поки Елсіна не продала його на аукціоні, а на виручені гроші купила нову сукню. Усі знають, пане, що дуже принцеса любила нові речі і була ладна на все, аби їх отримати. Ось і продавала тихенько, що під руку попадалося, а бідний батько навіть не знав про це. І хоча дівчина померла через два роки від сифілісу, проте цей гребінець жодним чином не буде пов'язувати долю нової власниці із старою. Повірте мені!

Фалмін трішки засумнівався, чи варто купувати річ із такою пам'яттю. Однак щось йому сподобалося у цьому гребінці, і все ж таки вирішив не прибіднятися.

— Скільки? — спитав.

— Двісті крон.

— Двісті? — Фалмін повільно забрав руку від кишені, де лежали гроші. — Можливо, вийде якось дешевше?

— Пане, це ж ручна робота, до того ж із особливого дерева і вибитою літерою «Е». Це рідкісна штука, пане.

«Аби було на що прожити в ці дні, — думав Фалмін, дістаючи із кишені двісті крон, — але Ельгіда неодмінно оцінить».

Забравши гребінець, чорноволосий рушив далі. Цього разу чаклун, не маючи грошей, уже не так поспішав видивлятися нові подарунки. Довго крутився біля прилавків, розмовляв із продавцями про ціни та останні новини, бо хотілося йому бодай із кимось поговорити, оглядав палатки і клітки із звірами. Один маленький вогняний ящір підсмажив бороду якомусь гному, почався скандал, лайка і прокльони. Місцева голота надривали животи, гном матюкався, власник ящіра із простодушним виразом обличчя саме показав йому середнього пальця.

Східна частина базару, куди Фалмін дійшов під вечір, була значно тихішою. Не було тут такої жвавості та криків. У кінці базару стояв фонтанчик, біля якого крутилося всього декілька людей.

Вирішивши відпочити, Фалмін присів на лавці, доїв порцію смаженої картоплі, яку купив на базарі. Мимоволі дістав із кишені перстня та гребінця, оглянув. Справді, робота була майстерною, тому він сподівався, що Ельгіді сподобається обидва подарунки. Принаймні раніше вона любила прикраси та сюрпризи.

Фалмін трішки посидів, подумав, вже було збирався підвестися, як поруч присів чоловік у сірому плащі і з каптуром, який закривав йому обличчя. Чаклун мимоволі потягнувся до схованого кинджала.

— Пане Фалміне, ми повинні поговорити, — сказав тихо незнайомець.

— Хто ви? — чаклун не відпускав руків'я, був готовий атакувати в разі небезпеки. — Чого вам?

Незнайомец повернувся до нього обличчям, відкинув каптур, аби Фалмін міг роздивитися обличчя. Побачив маленькі чорні очі, поріз біля губи і різкі риси обличчя. Був цей тип схожий на різника або ж вбивцю, але Фалмін знав його, тому ця зовнішність не вводила в оману.

— Рідлен? — чаклун повільно відпустив руків'я. — Що сталося?

— Ми повинні поговорити, пане. Негайно.

— Де?

— Після настання темряви. Ось цей будинок, — чоловік вказав поглядом на двохповерховий будиночок, що стояв між аптекою та одним із багаточисельних борделів. — У мене є важлива інформація.

— Але я…

— Приходьте і все дізнаєтеся.

Чоловік більше нічого не сказав, підвівся, кивнув на прощання і попрямував в бік базару. Фалмін, нічого не розуміючи, дивився йому вслід, аж поки той не зник в натовпі людей.

Будинок Аліса Рідлена нічим не вирізнявся з-поміж інших, мав такі ж темні стіни та всього одне вікно на кожному із поверхів. Бордель, що приклеївся ліворуч, гудів, наче вулик, раз у раз чулися крики, лайка та ледь вловимі зітхання. Фалмін глянув на вивіску у вигляді оголеної русалки, яка манила рукою до себе. Замість того, аби послідувати поклику, чаклун піднявся сходами до сусіднього будинку. Не встиг підняти руки, аби постукати в двері, як почув відмикання багаточисельних замків.

— Пане Фалміне, радий вас бачити, — сказав із привідчинених дверей Аліс Рідлен голосом тихим та підозрілим. — Прошу, заходьте скоріше.

Фалмін увійшов до будинку, кинув погляд на довколишній інтер'єр. Особливого нічого не помітив, окрім ряду картин, які тягнулися вздовж довгого коридору з обох сторін.

— Сюди, — Аліс вказав рукою на бокову кімнату, де стояв лише великий дубовий стіл і два стільці. Професійна обстановка. — Сідайте.

Фалмін присів, уважно дивився на Рідлена, який розмістився навпроти. Шпигун налив собі та гостю по стакану горілки й поставив на стіл.

— За зустріч.

Цокнулися, мовчки випили. Фалмін не ставив запитань, адже знав, що Аліс Рідлен і сам розпочне розмову. Не прогадав.

— Ви платите мені за інформацію, пане, тому я вважаю своїм святим обов'язком її вам надавати при першій можливості. Не буду відтягувати, — Аліс Рідлен поклав на стіл завернутий сувій із козячої шкіри, — читайте. Фалмін глянув спочатку на шпигуна, потім розгорнув сувій. Читав довго, наче кожна літера давалася йому із важкістю. Аліс Рідлен, потираючи вихудлі щоки, бачив зміни на обличчі чаклуна, які не могли віщувати нічого хорошого.

Дочитавши, Фалмін відклав сувій на стіл, глянув на Аліса. Очі мав блискучі, хижі, страшні. Від того погляду шпигун затремтів.

— Звідки такого роду інформація? — спитав Фалмін зміненим голосом, у якому дзвеніли залізні ноти. — Відповідай, Алісе.

— Мої інформатори декілька тижнів перевіряли дані, пане. Залучив я знайомих із чародіїв та розвідки.

– І що вони?

— Усе написане є правдивим.

Фалмін довго мовчав, то стискаючи, то розтискаючи кулаки. Дивився на сувій, який лежав на столі. Аліс уже думав, що чорноволосий так і буде мовчати. Злякався, коли погляд чаклуна зненацька сфокусувався на ньому.

— Отже, чародії. — сказав глухо, подібно грому, який віщував дощ, — Сканували мене та ще одну персону із Канйора. Коли і скільки, Алісе?

— Впродовж місяця, а сканують, можливо, і зараз. Доведеться мені вибиратися із цього міста подалі, інакше можуть завітати непрохані гості.

Фалмін подивився на нього із певною вдячністю, адже розумів, що Аліс, попри все, ризикує власною шкірою, а такими були далеко не всі шпигуни.

— Дякую за це, — сказав вдячно, — Дай мені знати, де влаштуєшся на постій — перешлю тобі кошти за незручності.

Аліс Рідлен, якщо і хотів якось заперечити, то зробив це подумки, а замість відповіді лише із вдячністю кивнув головою і показав в усмішці криві передні зуби. Фалмін глянув собі на чоботи, задумався.

«Якщо чародії полюють на мене і доньку, то у нас серйозні проблеми, — думав він, — Магією знайти людину доволі просто, однак це можливо лише тоді, коли той маг, який сканує, має при собі річ сканованої людини.»

Сама ця думка давала сюттєвий об’єм гіпотез та припущень, від поганих до найгірших. Особливо враховуючи те, що дехто із вищих чародіїв знав про Ельгіду та її місце перебування.

— Сподіваюся, твоя інформація достовірна, Алісе, — сказав Фалмін нарешті голосом, від якого шпигун зблід. — Від цього багато чого залежить.

— Розумію, пане, — кивнув шпигун. Вигляд чорноволосого почав його лякати все більше, — Я даю слово, що не обманув вас.

— Вірю, не турбуйся. Дякую за хорошу роботу.

Фалмін уже було підвівся, аби йти, проте спинився в дверях кімнати.

— У тебе ще залишилися можливість послати магічне послання? — спитав не повертаючись.

— Так, пане. Що потрібно?

— Передати мої слова одній людині. Терміново. І таємно.

— Буде зроблено, пане Фалміне, — сказав серйозно Аліс Рідлен, встаючи з-за столу. — Не даремно ж ви платите мені такі гроші.

Двір перед будинком бургомістра [11] був забитий простолюдинами та військовими, які голосно кричали й помалу розводили розгніваних по домівках. Люди скаржилися на високі податки, а деякі розумники не забували викрикувати прокльони. Тим не менш, сам управитель відсиджувався у своїй садибі, лише інколи позираючи на вулицю великими очима із відчиненого вікна.

— Матір твою, назад! — верещав, розплювавшись, десятник, раз за разом трусячи за комір якогось худого чолов’ягу. — Іменем короля Сигізмунда, йдіть по домівках, а то розжену силою!

Чоловіки та жінки, почувши грізні вигуки командира, ще більше почали галасувати. Тоді, по команді начальника, до юрби підійшло декілька військовослужбовців. Почулися вигуки й відбірна лайка. Хтось із людей бургомістра отримав по зубах.

— Йохані свинопаси! — загорланив вусатий десятник. — Ану назад, гадюки! На кіл посаджу! — погрожував командир, напевно, забувши, що на кіл йому когось саджати дозволено ще не було.

— Зви управителя і все тут! — кричали з юрби, яка з кожною хвилиною лише збільшувалась і збільшувалась, як і солдати зі зброєю, котрі прибули на підкріплення по команді й вже починали брати невдоволених у кільце.

— Хочете нас після громадянської війни добити! — кричала якась бабка із одним лише зубом. — Пси!

— Мало того, що усіх чоловіків, так і юнців до армії женете! — доймався Ослар Лайка, батько дев’яти синів, чотирьох із яких нещодавно забрали до армії, — А хто має поля після зими обробляти?! А хто ж, візьми вас грім, старого батька і матір має годувати?!

Як не намагався командир пояснити Ослару виданий королем наказ, але виходило у нього мало. За дикретом Сигізмунда арне Гіаля, кожен другий син у сім’ї, який досягнув повноліття і міг тримати зброю в руках, зобов'язувався пройти військову підготовку у спеціалізованих військових таборах, де тренувати їх мали заядлі вояки.

Врешті, натовп перестав слухати доводи командира і почалася потасовка. Якийсь відчайдуха вирішив проскочити повз варту по сходах до будинку бургомістра, але одразу покотився назад із розбитим носом. Почулися вигуки.

— Мого брата бити? Зараз я вам покажу, собаки! — закричав брат скривдженого, а за мить поліз із кулаками на озброєних чоловіків, які нервово щось кричали біля сходів.

Тієї миті, коли чоловік вже збирався накинутись на варту, почувся короткий, в’їдливий жіночий писк. Всі до одного поглянули до воріт, де кричала якась жінка. На двір повільно заїхав верховий на коні. Був весь у чорному, на голові мав каптура, за спиною меча. Проте жінка закричала не через нього. На невеличкому возі, у який був впряжений ще один кінь, лежало щось велике та лякливе. На гурт людей дивилися мертві вертикальні драконячі очі, які навіть зараз наганяли страх. Зелена голова змія дурно смерділа й залишала після себе кривавий слід. Позаду підводи зібралася величезна юрба людей, половина з яких, розкривши роти, перемовлялася та передавала новину далі по домівках.

Чоловіки та жінки, які тільки що кричали й бунтували, мовчки стояли збоку, даючи проїхати незнайомому вершнику. Командир варти придивився, сплюнув і вилаявся.

— Благандійський Чаклуне, ну нарешті, а то бургомістр вже зачекався, як бачиш!

Чаклун відкинув капюшон, розкинувши на плечі довге чорне волосся. Люди, побачивши його, почали розходитись, при цьому озиралися й дивилися із неприкритою підозрою на меча, що висів у нього на поясі. Фалмін не звертав уваги на погляди, спригнув на землю, взяв Гора за вудила й підійшов до невдоволеного десятника, який втомлено почісував шию.

— Я до Швака. Як і домовлялися: голова дракона, взамін на…

— Знаю-знаю, — підняв руку вусань, кинувши погляд на своїх підопічних, даючи знати, що можна розходитись. — Швак зараз не вийде.

Чаклун зиркнув на будинок управителя, потім на чоловіка.

– І що ти мені пропонуєш робити, Мостіре? Вбити ще одного дракона, аби зацікавити його ще більше? — іронічно запитав чорноволосий.

— Нічого. Я передам голову, а дружка твого відпущу. Договір є договір, як не крути, — командир розвернувся, крикнув відповідний наказ до одного із солдатів і знову повернувся до Фалміна. — Важко було?

— Бувало й легше.

Командир промовчав, замість цього подивився на невелику групку людей, які усе ще стояли неподалік.

— Ні, ну ти подивися на цю людяність у повному вигляді! Тільки трішки податки підняли, так вони почали на мене з кулаками лізти, падли! Немає старого бургомістра Торага, от він їх швидко розігнав би! А цей тільки сидить в будинку й пердить від страху, що аж ворота відчиняються!

— Люди завжди чимось невдоволені, навіть якщо будуть мати спокійне життя та постійні виплати. Змирися, Мостіре, — сказав Фалмін, хоча на початку пообіцяв собі не говорити про політику й взагалі про буденщину. Від всього цього він хотів ригати.

Командир потер вуса, хмикнув, не знаючи, як ще підтримати розмову. На щастя, її підтримувати не довелося. У двір зайшли двоє вартових, які вели під руки замурзаного як нещастя Гібді.

— Ну, ось і я! — буркнув іронічно гном, намагаючись не дивитися у вічі товаришу.

— Сподіваюся, такого більше не повториться? — буркнув Мостір, підозріло дивлячись на чаклуна.

— Не повториться, даю слово за себе й за нього. У розрахунку, пане Мостіре?

— У розрахунку. Можете бути вільні, — відповів на запитання Фалміна Мостір, у той час, як бранця розв’язали і віддали усі особисті речі — сокиру та дорогий плащ.

Фалмін мовчки розвернувся, заскочив в сідло, подав руку коротуну, який із перекривленою пикою стояв біля коня. Коли той опинився в сідлі, Фалмін махнув рукою командиру і рушив із двору.

— Шваку привіт не передавай, — гукнув на прощання, від чого Мостір голосно та щиро засміявся.

Як тільки кінь звернув із вулички в провулочок, Фалмін не витримав, розвернувся півоборотом в сідлі, подивився на гнома поглядом, який не потребував коментарів. Рудобородий сплюнув, але відповідати не поспішав.

— Взагалі-то я чекав іншого пояснення, окрім мовчання. — просичав Фалмін, у якого почав псуватися і до того поганий настрій, — Якого дідька ти побився з кузеном Швака, при цьому якимось чарівним чином підпалив його сарай?

Гном підвів погляд, але знову подивився на вистлану вздвовж головної вулиці бруківку, по якій спокійно цокотів кінь.

— Випити є? — спитав пригнічено. Замість відповіді отримав мовчання. Тоді покопирсався у в’юках, знайшов там пляшку сливового і почав пити з горла. Мучила його страшна спрага.

— Цей покидьок кричав щось про карликів, вирішив, що я один із них. Клянуся тобі, першим бійку почав він. — сказав гном, якому наливка трішки розв’язала язика, — А сарай не я підпалив, а троє гномів із місцевої гільдії, яких він також встиг образити.

— А ти, значить, збоку стояв? — не витримав Фалмін.

— Не повіриш, — гном зобразив кислу гримасу, — Стояв на шухері.

– Ідіот.

— Не заперечую.

Гном подивився направо й побачив будівлю з дуже видною та красивою вивіскою, на якій червоними літерами було написано лише одне слово — «Laenne», що з ельфійської означало «Величчя».

— Фалміне, а ми точно сюди? Це ж найдорожчий бордель-трактир у місті!

Чаклун мовчки зліз з коня, взяв із собою якусь маленьку скриньку, дістав щось із в’юків і попрямував до сходів, які вели всередину гарно вбраної будівлі із величезними вікнами. Гібді, весь такий зацікавлений, поправив свою потріпану куртку й дременув за Фалміном.

Всередині було неперевершено, принаймні на манір людей. Однак якби в Гібді запитали, як має виглядати Сад Насолод, то він би назвав «Дикого Вепра» із Кагака, де по п’ятницях розливали безкоштовне хмільне пиво, а хвойди брали вдвічі меншу плату.

Але, варто визнати, що великі, прикрашені зали та красиво вбрані, а головне, чисті повії «Величчя» також були непоганими.

— Любчику, не хочеш розважитись? — запитала солодко рудоволоса красуня, підійшовши близько до Гібді і оповивши його шию своїми білесенькими руками. Це одразу говорило про її професіоналізм: яка ж нормальна жінка підійде до гнома і запропонує йому ніч любові, окрім тих, які отримують за це шалені кошти.

— Ні, він тут у важливій справі, — відповів замість нього Фалмін, саме підіймаючись на другий поверх.

Гном награно важко зітхнув, поклонився двом дівчатам, пообіцявши невдовзі повернутися, після чого погнався за товаришем, який зник з поля зору. По-правді, Гібді ніколи не розділяв пристрасті деяких гномів, які полюбляли розважатися із людськими жінками. Він був так званим концерватором, який вважав, що лише гномка може впустити в свою шахту гнома, а тим паче народити від нього дитину.

— Отож, слухай мене, — розпочав Фалмін, поки вони підіймалися сходами, — щоб зараз не сталося, зробиш ти так, як я скажу. У мене є важливі справи в столиці, але тобі зі мною не можна.

— Я не…

— Стули писок і не перебивай, — рикнув Фалмін, від чого Гібді і справді замовк. Не любив він того голоса, який зараз був у друга. — Як я і казав, є справи в столиці. Ти повинен перебути в наших спільних знайомих із Норенгарда. Зрозумів, про кого я?

Гібді мовчки кивнув, збагнувши, навіщо чаклун не оголошує імен та назв. Якщо на Фалміна й Ельгіду ведеться полювання, то й стіни можуть мати вуха.

— Я прибуду туди невдовзі після тебе. Зрозумів?

— Зрозумів.

— Ось і добре.

Вийшовши на другий поверх, вони рушили вздовж рядів зачинених дверей. Фалмін, не зупиняючись, підійшов до однієї з них, натиснув на ручку й увійшов всередину. Гном на мить затримався, поглянувши на золотисті вази й кришталеві фужери, які стояли на стійці біля кожної кімнати.

«Хм, потрібно буде позичити в них трішечки коштовностей, — подумав повністю серйозно Гібді».

Він також зайшов до кімнати, де, якби не невеличка свічечка, панувала б суцільна темрява. Попереду за столом побачив Фалміна, який сів на стілець, а напроти сиділа персона, обличчя якої закривала чорна, всіяна діамантами вуаль. Гібді одразу звернув увагу на браслет, який висів на лівій руці незнайомої особи. То була прикраса із драконячої кістки та декількома десятками маленьких різнобарвних камінчиків, які загадково мерехтіли в слабенькому світлі свічки. Такі робили лише справжні гномські ювеліри.

Побачивши, що його чекають, Гібді зачинив двері, сів на третій стілець поруч із Фалміном і пильно вдивлявся в приховане обличчя незнайомки.

— Я приніс обіцяне, як ми й домовлялися, — порушив тишу Фалмін, поставивши скриньку на стіл.

— Так, Фалміне, я бачу.

За мить емаль відгорнули, і Гібді, на своє здивування, побачив вродливу засмаглу жінку із доволі красивими рисами обличчя, бірюзовими, прямо-таки морського кольору очима та коротким чорним волоссям.

«Канйорка, — подумав про себе, роздивляючись виразні риси обличчя персони, ім’я якої чув не раз».

— Ну привіт, Фалміне.

— Вітаю, Ютеаль.

Ютеаль аль Хаде. Гібді знав, а точніше чув про цю жінку. Одна із восьми вищих чародіїв, які складали Вище Коло магів. Прославлена цілительниця, в минулому радниця царя Кталаймоша Багатоликого і неймовірно благородна жінка, чия краса могла змагатися із її власною мудрістю. Питання полягало лише у тому, що така привілейована особа робила на другому поверсі борделя, і чому до цього приховувала свою личину.

— А що до твоєї обіцянки, Ютеаль? — запитав Фалмін по хвилині мовчанки.

Чародійка мовчки дістала з кишені плаща якийсь згорток і передала його Фалміну. Чаклун, у свою чергу, розгорнув і швидко пробігся очима по тому, що там було викладено.

— Це достовірна інформація, Ютеаль? Ти точно впевнена в джерелі?

— Так, інформатор перевірений і лист, який ти тримаєш в руках, взято прямісінько із закритих архівів магістрату магів. Мені довелося добряче потрудитися, аби мені віддали цю річ. Тому, мій любий, цінуй.

— Ціную, — так само холодно, як і канйорка, відповів Фалмін.

Він дістав із кишені ключ, відімкнув скриньку і повернув її до чародійки. Гібді краєм ока побачив там завернутий лоскут тканини, проссякнутий кров’ю. Чародійка мовчки підсунула скриню та задоволено хмикнула.

— А ти виправдовуєш свою славу, Благандійський Чаклуне. Ігрев мав рацію щодо цього.

Фалмін, схоже, не звернув уваги на похвалу, кинув погляд на зачинене вікно, за яким чувся якийсь приглушений стукіт і голоси.

— Ти наклала на кімнату ілюзію, — здогадався він.

Ютеаль, махнувши віями, провела рукою в повітрі й за мить звуки за вікном затихли. Чародійка зачинила скриньку, подивилися на Фалміна пронизливим поглядом. У свою чергу Гібді, якого ця затягнута мовчанка виводила із себе, кашлянув, привернувши увагу бірюзових очей жінки.

— Ютеаль, дозволь мені щось сказати?

— Звичайно.

— Будучи гномом, я не особливо вподобаю людських жінок. Однак мушу визнати, що я причарований твоє вродою.

— Гібді, зараз не час, — Фалмін зиркнув на гнома й у світлі свічки було видно його палаючі очі. — Що тебе вкусило…

— Чому ж, Фалміне, — жінка усміхнулася кутиками губ, — невже я не заслуговую на комплімент, навіть на ось такий спонтанний і доволі простий? А я і забула, що ви, пане чаклуне, не особливо вмієте такі речі говорити. Чула й навіть бачила. Проте добропорядний гном, який сидить поруч із вами, скоріше за все просто піддався моїй магічній аурі, яка звела з розуму не одного чоловіка.

— Я не…

— Врешті, — вона не дала гному продовжити, — прийму й ці слова, хоча, можливо, хотіла почути їх від тебе, Фалміне.

Чаклун мовчав. Вогник свічки дратівливо смикався, створюючи на стінах дивні тіні. Гібді подумав, що між цими обома щось було, але ні. Знав він про таємне кохання Фалміна. Рудобородий жодного разу не бачив тієї особи. Але із розмов про неї одразу збагнув, що його товариш не настільки дурний, аби проміняти на когось ту жінку.

Ютеаль просто жартувала, це було видно по її блискучих очах. Гібді заспокоївся, хоча, відверто кажучи, на мить захвилювався, відчув в повітрі щось таке, чого не можна описати простими словами.

— Ну гаразд, даремна трата часу, — Ютеаль відкинулася на спинку стільця, подивилася кудись вбік. — А щодо листа, якого мені передав Аліс, можеш не турбуватися. Прочитала. І скажу одразу, що це доволі погані новини, особливо якщо враховувати, що і між чародіями є нерозуміння.

— Про що ти?

— Дехто із нашого кола переслідує цілі, протилежні до тих, які проповідує уся братія магів. Однак про це говорити я не уповноважена, тому що не знаю напевне. А можливо і тому, що не бажаю. Однак, я більш ніж впевнена, що Анарель розповість більше.

— Тому я і попросив тебе про зустріч, Ютеаль, — сказав тихо Фалмін, наче боявся, що їх хтось почує. — Мені потрібно таємно побачитися із Анною. Негайно.

— А, он воно що, — здавалося, що канйорка засмутилася, її губи легенько скривилися. — Я думала, що ти за мною скучив, а тут така справа. Ех, ну що ж, доведеться допомогти, адже Анарель — моя ліпша подруга. Ким я буду, якщо не допоможу?

— Це твоє право. Можеш відмовити, тоді я доїду верхи, але втрачу два дні, які для мене безцінні.

Вона різко глянула на нього, зазирнула прямо у вічі. Він погляду не відвів, хоча не любив, коли хтось так дивився на нього. Гібді, хоча і не обізнаний у всяких чародійських штуках, але нутром відчував, що чаклун і чародійка зараз спілкуються. Телепатично. Розумів, що не все повинен знати, тому вдав, що не здогадується. Однак він припускав, про що говорили ці двоє. Ельгіда й ті, хто хотів її схопити. Це читалося по обличчю Фалміна, яке стало неспокійним, чужим. Він завжди ставав таким, коли думав про доньку. Нарешті після довгої «розмови» жінка підвелася, повільно обійшла стіл і зупинилися перед дверима.

— Я виконаю твоє прохання, Фалміне, в першу чергу, не через дружбу із Анарель, а тому що поважаю тебе й те, яку мету ти переслідуєш. Єдине запитання перед нашим прощанням: що робити із ним? — вказала поглядом на Гібді, який на мить розгубився і лише із роззявленим ротом дивився то на Фалміна, то на канйорку.

— Перемісти в безпечне місце, поближче до заходу Норенгарда. Далі він знає, що робити.

Ютеаль мовчки кивнула, повернулася до дверей. Гібді із Фалміном почули слова, які говорила чародійка, а ще за мить підняла обидві руки вгору. Камінчики на її браслеті засяялі сотнею вогнів, у кімнаті зробилося дуже тепло і вогко. Перед жінкою із нічого почав з'являтися оранжевий овал порталу.

— Йди, Фалміне. Передавай Анарель привіт.

— Дякую тобі, Ютеаль.

— Не дякуй, чаклуне. — вона подивилася на нього із більшою приязню, аніж до цього. Усміхнулася рядом білосніжних рівних зубів, — До зустрічі.

— Зустрінемося в зазначеному місці, — крикнув наостанок Фалмін до Гібді, а потім увійшов до порталу.

— Конспіратори, — сказала Ютеаль до гнома, коли його товариш розчинився в порталі.

Він відчув, як до тіла повертається рухливість, а очі починають бодай щось бачити навколо. Ще трішки полежав, даючи змогу очам відійти від осліплення. Коли почав повністю бачити, то підвівся. Оглянувшись, Фалмін посміхнувся, адже знав місце, у яке його перенесла Ютеаль. У просторій кімнаті горіло багато свічок, у каміні тихенько потріскував вогонь. Підлога була встелена сухими пелюстками хризантем, а саме повітря в кімнаті просякло запахом цієї квітки.

Озирнувшись, він подивився на багатий декор. Почав згадувати, що пережив тут, у цій кімнаті.

І з ким пережив.

Почув, як позаду нього хтось тихенько мурличе. Поглянувши туди, побачив жінку, котра, сидячи на кріслі перед дзеркалом, розчісувала гребінцем дуже довге й пишне каштанове волосся. Здавалося, вона аніскільки не була здивована його прибуттям. Навпаки — чекала.

Нижня білизна й довга чоловіча сорочка, яка була чаклуну дуже знайомою, робила струнку фігуру жінки подібну до берізки, а затверділі перса грайливо випирали через сорочку. Фалмін затамував подих, не наважуючись щось сказати. Просто не знав, що говорити в такій ситуації, тому мовчав, переводячи подих. Його зачаровувало те, як гребінець раз за разом лягав на пасма волосся, тонув в них, наче корабель в бурхливому морі.

Фалмін мовчки розстебнув ремінь, витягнув меча із піхвами, поставив його біля ліжка, яке вже було розстелене й пахло свіжістю. Повільно підійшов до жінки, яка продовжувала мовчки розчісувати волосся, при цьому не відриваючи погляду від великого дзеркала. Підійшов, поклав руки їй на плечі й відчув напругу, яка бігала по тілу. Вона ніколи не вміла приховувати цього. Від волосся йшов запах ромашок, а сама пахла хризантемами, своїм улюбленим запахом, який зводив Фалміна із розуму. Він впав на коліна. Обережно потягнув її до себе.

І завмер.

Як же давно не бачив її, не бачив цих карих глибоких очей, тоненьких губ, ямочок під очима, які, коли посміхалася, робили її ще більш красивою. Він так давно не бачив маленького, тендітного носика, щирої широкої посмішки, яка зводила із розуму.

Не в змозі більше триматися, Фалмін нагнувся, поцілував її в шию, завівши руки за спину, під нескінченний потік локонів, які падали до самих сідниць. Анарель, відчувши його вуста, тихесенько застогнала, поклавши пальці рук на його плечі. Вони мовчали, насолоджуючись близькістю, якої не було вже так давно. Фалмін, не перестаючи цілувати шию, повільно наблизився до її ротика, який вже ледь помітно розкрився, чекаючи на поцілунок. Анарель опустила руки йому на спину, притискаючи до себе. Він, не перестаючи цілувати, взяв її на руки й обережно переніс на ліжко.

— Як же ж довго я на тебе чекала, — прошепотіла голосом, від якого в нього побігли мурашки по всьому тілу.

Фалмін однією рукою взяв її за сідницю, іншою водив по шиї, щічках, м’яких грудях. Анарель, не в змозі більше триматися, обхопила чаклуна ногами й притисла до себе, бажаючи віддати своє тепло і взяти його. Чоловік не перестав одаровувати її поцілунками, повільно опустив руку нижче живота. Провів кільчиками пальців по стегнах, запалюючись і запалюючи Анарель, хоча й так знав, що вона готова вже зараз. Розстібнув сорочку, оголивши неперевершені жіночі груди. Анарель тим часом розстібала його куртку, а коли Фалмін почав вустами водити по її грудях, вхопилася в спину, глибоко увігнавши в неї свої нігті. Це запалило його остаточно.

Фалмін чув її стогін, бурне та тепле дихання. Відчував тремтіння тіла від пристрасті та бажання.

І запах.

Запах хризантем, за яким так скучив. Її запах, якого він так давно не відчував. Вони розчинилися один в одному, насолоджуючись кожною секундою. Потонули в ласках і почуттях, а Фалмін весь цей час тихо та ніжно промовляв: «Анарель… Моя Анарель… Моя любов…»

Сонячне проміння засліпило його, остаточно розбудивши від сну. Фалмін, стогнучи, озирнувся навколо в пошуках персони, з якою провів сьогоднішню ніч, але кімната була порожня. У повітрі витав запах хризантем, від якого чаклун, у прямому сенсі, п'янів. У каміні ледь помітно тліли останні дрова.

Він поглянув на стілець, який стояв поруч з величезним комодом і дзеркалом. На ньому лежали впорядковано чорні жіночі панчохи, чобітки із шкіри рудого дикого тигра й дві маленькі всіяні діамантами сережки. А також, що з радістю відмітив чаклун, чорна нижня білизна з мережива.

«Все той же стиль і одяг. Вона не змінилась».

Він, повністю голий, сів на край ліжка й налив у кубок напій із графина. Відпив, але сплюнув, адже на початку подумав, що це біле фальдійське вино, яке було майже прозорим, як вода. Побачивши відсутність в кімнаті вина чи будь-якого іншого виду алкоголю, зняв свої речі із вішака, одягнув штани й взув чоботи. Потім, наче п'яний, підійшов до великого дзеркала, перед яким не так давно сиділа Анарель.

— Ну і харя, — глянувши, буркнув Фалмін, водячи пальцями по мішках під очима й покусаними під час любовних утіх губах.

Позаду почувся шурхіт і ледь вловимий запах ромашок та хризантем. Не озирався, адже все бачив у дзеркалі. До нього, наче привид, підлетіла Анарель, одягнена лише в нижню білизну, яка, попри шик, не могла приховати всього, що хотілося б. Обійняла його ззаду. Він затремтів, відчувши, як її груди притиснулися до всіяної шрамами спини, на яку подивилася довговолоса красуня.

— Ти так і не змінив професію, — трішки роздратовано констактувала вона спокійним голосом.

– І тобі доброго ранку. Іншого я не вмію.

Вона розвернула його обличчя до себе, зустріла теплим поглядом своїх карих великих очей. Чаклун затремтів від цього ще більше. Їхні вуста зустрілися, зімкнулися в палкому поцілунку, і в тому доторку читалася вся любов, яка була між ними. Фалмін повільно вивільнився, посміхнувся, поклав руку на її оголене стегно. Здорову, не драконячу руку.

— Анно, люба, допоки ми не відволіклися, я вимушений просити про послугу.

— Якого роду? — вона відхилилася, можливо, навіть образилась, оскільки думала далеко не про якісь послуги один одному. Проте по очах Фалміна було видно, що він потребував допомоги.

— На мене та мою доньку полюють. — глянувши на вимогу в її погляді, Фалмін вимушено додав: — Чародії.

Анарель глянула схвильованим поглядом, довго про щось думала.

— Як давно? — спитала нарешті.

— Аліс каже, що впродовж місяця…

— Знову цей огидний шпигун! — закотила очі чародійка, — Я просила, аби ти не зв’язувався із політичними особами, особливо розвідкою.

— Він один із небагатьох моїх інформаторів, за рахунок яких я маю вуха та очі в різних куточках Благандії. Тим паче, що його інформація є вкрай важливою.

Вона подивилася на нього поглядом, повним скептизмом, але врешті змирилася, дмухнула на локон, який впав їй на обличчя, підвелася. Фалмін те і діло, що спостерігав за плавністю її сідниць, які виглядали настільки ідеально, що дух захоплювало.

«Цікаво, скільки магічних еліксирів вона приймає? — це запитання виринуло в його голові спонтанно, але Анарель прочитала його моментально.

— Відтоді, як мені стукнуло п'ятдесят, я користуюся одним на два роки. Якісь проблеми?

— Абсолютно ніяких.

Чародійка налила обом начарованого тільки що вина, подала Фалміну кубок. Подивилася на нього і тоді ж попросила, аби чаклун розповів усе, що трапилося із ним за останній місяць. Фалмін, попри небажання, зрозумів, що це скоріше була перевірка на щирість, адже чародійка, якщо запідозрить обман або пісдставу — просто прочитає його думки та заглибиться в найближчі спогади.

Фалмін, попиваючи солодке червоне, розповідав швидко та про основне. Анарель слухала уважно, зупиняючи його на цікавих моментах.

— Отже, Мільфрід викликався тобі допомогти. — сказала вона голосом, в якому читалося невдоволення. — І ти довіряєш йому?

— Він мій друг, Анно. — серйозно відповів Фалмін, зустрівшись поглядом із жінкою, — Ми знаємо один одного більше десяти років. Хоча для вампіра ця цифра нічого не значить, однак те, що ми разом пережили, доводять його відданість.

— Гаразд, будь по-твоєму. — фиркнула вона, але тут таки, як ні в чому не бувало, повернулася до розпитування, — А що із драконом? Він розпізнав в тобі свого сородича?

Вона вказала поглядом на ліву руку, від чого Фалмін знітився і поспішив накинути на голе тіло сорочку із довгими рукавами. Анарель це не сподобалося.

— Ти ховаєшся від мене?

— Від себе, Анно. Мене дратує її вигляд, а ще нагадує про день, коли вона у мене з’явилася.

— Ти ніколи не розповідав мені про це, Фалміне. Я б хотіла послухати.

Він криво усміхнувся, потягнувся до неї, поцілував в щічку.

– Іншим разом, люба.

Жінка нахмурилася, вже хотіла надутися, але, глянувши на нього, вирішила із цим почекати.

— Гаразд, давай тоді до головного. Чародії сканують тебе та доньку, відповідно, ваші вороги знають, де дівчинка. Чому ж тоді не напали? І кому це може бути вигідно?

— Ельгі писала мені тиждень тому, завіряла, що все гаразд. Певно, ворог вичікує, і поки що ми маємо трішки часу, але удар може бути завдано будь-якої миті.

— Отже, напиши їй, — запропонувала Анарель, всівшись поруч із Фалміном, — Нехай її опікун привезе її до тебе, або бодай відвезе в безпечне місце. Із цим я можу допомогти.

Фалмін чомусь не знайшов чого сказати, думки сплуталися. Він взяв чародійку за руку, міцно стиснув.

— Не варто чекати, поки вампір надасть тобі допомогу. Я можу зробити це тут і зараз.

— В разі небезпеки Ельгі знає, куди потрібно прямувати. Ми узгодили це давно.

Анарель дивно глянула на нього, наче здивована тим, що він не розповів про це раніше. Жінка миттю зрозуміла, що він не довіряє їй повністю, особливо тоді, коли стало відомо, що за переслідуванням стоять чародії.

«Він у всіх вбачає ворогів, — думала вона, — Однак саме це і рятує його від зради. Питання лише, як довго це буде тривати.»

— Отож, чим я можу допомогти тобі, Фалміне? — замість цього запитала жінка, відпустивши його руку. Чомусь зіпсувався настрій. — Хочеш, аби я знайшла серед своїх колег щура?

— Я хочу, аби ти не видала себе і спробувала дізнатися якомога більше про тих, кому і навіщо потрібна моя дитина. Зможеш це зробити?

Анарель не усміхнулася, як він очікував, але замість цього поцілувала його в губи, підвелася, підійшла до вікна.

— Це питання вирішиться, можеш не перейматися. Однак мені цікаво, який твій план дій? Що збираєшся робити?

— Я не можу сидіти тут, склавши руки. Поки ти будеш шукати щура, а Мільфрід спробує тихо влаштувати мені зустріч із донькою, я навіщу старого знайомого, який має ключі до потаємних дверей.

— Спробуєш дізнатися щось завдяки вищим силам? — спитала Анарель, глянувши на нього через плече, — Не помічала за тобою такого.

— Тобі про щось говорить ім’я Грудріра Сивобрового?

— Могутній оракул та медіум, а до всього, мій вчитель, який викладав у Мідельському університеті [12]. Наразі міг би вважатися одним із найстаріших та наймудріших людей у світі. Але навіть якщо і так, чого такого цікавого ти хочеш почути від нього, чого не зміг би почути від мене?

— Грудрір — оракул. Вміє бачити минуле та майбутнє, оскільки має дар від богів. Ця людина знає все, що пов'язано із давніми легендами та міфами. Лише він зможе відповісти на мої запитання. А їх у мене багато.

Анарель відійшла від вікна, стала, розставивши ноги, перед Фалміном. Він із неймовірними зусиллями намагався не відривати погляду від її очей.

— Твоє право, хоча я б зробила інакше. Але якщо вже так, то твій шлях лежить до Скагіра. Його бачили востаннє саме там.

— Знаю, — усміхнувся Фалмін, — але дякую, що підтвердила мої здогадки.

— Угу, аякже.

— Дякую тобі, Анно, — сказав чаклун після довгої мовчанки. Анарель спокійно всілася перед дзеркалом, заходилася розчісувати своє волосся, іноді подивляючись на Фалміна через дзеркало. — Я не знаю, що робив би без тебе.

— Хочеться вірити, Фалміне. Я втомилася, зроби мені масаж, — сказала вона по хвилі мовчання. — Потім підемо з тобою по крамницях, а ввечері… — вона на мить завмерла і хижо посміхнулася. Фалмін знав, що означала ця посмішка. Дуже добре знав.

— Я б не хотів показуватися на людях, цим самим давши можливість для вбивць.

— А хто вони, ті в капюшонах?

— Наймані вбивці із Ідільдора.

— А, чула. Навіть одного разу бачила людей, яких вони пошматували. І повір мені, слово «пошматували» тут підходить найбільше.

— Вони хотіли мене прибрати, а як відомо, за цими сволотами, зазвичай, стоять значні люди. Це ще раз підтверджує всю серйозність справи.

— Не думай про це, — вона нарешті перестала розчісуватися, дістала із скриньки тіні для очей і помаду. — Ти подбав про них, за що тобі вдячність.

— Але це не всі, Анно. У Кренгері я, меншою мірою, нарахував п'ятьох, які слідкували за мною. Як довго я зможу ось так захищатися, наче поранений звір?

— Повторюсь: не зважай. Ці шавки не підійдуть до тебе, особливо тут, у Орграді. Краще налаштуйся на зустріч із королем Норенгарда.

Фалмін, який саме хотів налити собі вина, завмер. Чаклуну здалося, що він щось не так розчув, але із задоволеної посмішки чародійки було ясно, що за нього все вирішено.

— Анарель, я не просив про зустріч із королем. Ти ж знаєш моє відношення до політики.

— Знаю, саме тому ти завтра підеш до Сигізмунда арне Гіаль Янагаля.

— Це одне ім'я?

— Не блазнюй, любий. Норенгардський король не із тих, хто буде терпіти таке.

— Доволі цікаво. А що ще ти знаєш про цього чоловіка? — Фалмін налив собі вина, випив одним помахом цілу склянку, налив другу. — Здивуй мене.

— Сірий Ворон править трішки більше року, а тому мало хто ще може сказати щось однозначне стосовно цього володаря. Але ясно одне — це дуже могутня та впливова людина, Фалміне. Тому варто підтримувати із ним зв'язок. Навіть Вище Коло чародіїв не наважується нав'язувати йому своїх правил. Поки що.

— Чув я вже про таких володарів, але в основному вони всі родом із Канйора.

— Сигізмунд чистокровний норенгардець, який прийшов до влади через незвичайні обставини.

— Угу, знаємо ми ці обставини.

— Якби там не було, але завтра ти йдеш до нього на прийом. Не обговорюється. Тим паче, що Сигізмунд тобою цікавиться.

— Цікаво, чим моя скромна персона викликала таку цікавість у норенгардського короля.

— Дізнаєшся в нього.

– І про що я маю із королем говорити?

— Повір, мій милий, якщо Сигізмунд тебе шукає, отже, йому є про що із тобою поговорити.

— Я весь у передчутті, — незадоволено пробубнів він. — Не здивуюся, якщо розмова піде про послуги та їх оплату.

— Ах, який ти нудний, — Анарель смішно привідкрила ротик, аби віко не тремтіло. Потім декілька разів махнула пензликом по віях і задоволено посміхнулася. — Завжди й у всьому бачиш погане. Не будь таким.

— А яким мені бути?

— Моїм, — вона відклала пензлик, взяла в руки помаду, але чомусь передумала, відклала її вбік. — Фалміне, я тут подумала.

— Що таке?

— Не підемо нікуди сьогодні. Хочу провести із тобою увесь день. На самоті.

— Підтримую, — він посміхнувся. — І чим же ми займемося?

Анарель не відповіла, замість цього підійшла до нього, повалила на ліжко, залізла зверху. Фалміг ніжно провів руками по спині жінки, відчув морозець, що пробіг її тілом, а потім зазирнув у карі очі, які горіли від бажання.

«Я кохаю тебе, Анарель, — подумав він так, аби вона змогла це прочитати».

«І я кохаю тебе, Фалміне, — відповіла подумки, після чого повністю розчинилася в ньому».

Доволі часто за своє довге життя Самаель бачив подібних покидьків, як ось Латерій Еклік, маг із школи ілюзії, який славився своїм вмінням влаштовувати бенкети, при цьому не витративши ані трохи срібла на харчі чи випивку.

Вони сиділи за невеличким круглим столом, закиданим пильними монускриптами й книгами. Самаель виглядав, як князь, а то й король. Мав він красиве обличчя і чорне, довге хвилясте волосся, яке каскадом падало йому на плечі. Усі знали, що це була дія еліксирів та препаратів, справжню личину Самаеля не бачили уже давно. Латерій Еклік в той же час мав вигляд збіднілого дворянина, який на останні кошти купив пару нових чобіт і підторочений плащ. Чародії попивали тільки що приготовлений чай із медом та апельсином, який так любив вищий чародій і так ненавидів його гість.

— Чудовий смак, — процмакав Латерій, роблячи вигляд поціновувача чаїв. — Це з апельсином і медом?

— Так, як ви любите, — Самаель посміхнувся більше через перекривлену пику ілюзіоніста, аніж через ввічливість. — Чи, можливо, принести новий?

— Ні-ні, що ви, дуже й дуже смачно, — так само фальшимо посміхнувся Латерій. — Я зайнявся справою, яку ви мені доручили і, хочу сказати, вона виявилась досить-таки небезпечною.

Самаель нахмурив тонкі брови.

«Точно ціну зависить, падло».

— Гадаю, це буде коштувати трішки більше, аніж було узгоджено на початку.

— Латерію, — звернувся на ім'я до чародія Самаель, — ви ж розумієте, що поки я не отримаю бодай перших даних і не визначу їхню цінність, ні про які підвищення і мови бути не може.

— Ах, так, де мій професіоналізм, — закотив награно очі ілюзіоніст. — Ось, поки що все, що зміг дістати, — поклавши на стіл звіт у письмовому вигляді, сказав маг і відставив чай подалі.

Самаель вільною рукою взяв листа, на якому чіткими й різкими рухами була викладена така потрібна йому інформація. Однак майже через кожне слово були чисті пробіли, тому текст здавався неповним.

– Є тільки одна поправочка, — сказав Латерій, перш ніж Самаель встиг все зрозуміти. — Я, як ви знаєте, непогано володію ілюзією. Те, що ви зараз бачите, є нічим іншим як її проявом і моєю майстерністю, якою я заробляю на життя. Так ось, саме за цю майстерність ви й повинні докинути ще сто золотих крон до загальної суми, адже лише я можу ці слова знову відтворити, пане Самаелю.

На обличчі мага не заграв жоден мускул, хоча кулак сам собою стиснувся і хотів вліпити нахабі по пиці. Вищий чародій міг би одним помахом руки розірвати Латерія на шматки. Замість цього Самаель просто посміхнувся, настільки холодно, що аж вікна покрилися інеєм.

— Ви, напевно, неправильно мене зрозуміли, — у його голосі заграли стальні нотки, що було дуже поганим сигналом для Латерія, але цього він знати не міг. Ніхто не міг. — Коли ми укладали угоду, то чітко визначили межі оплати й затвердили це рукопотисканням, як прийнято в нашому середовищі. Адже папери можна прочитати, а ось усна домовленість може відкритися лише з бажання когось із її укладачів. Ви говорите про те, що я не зможу прочитати ці рядки через те, що лише ви можете їх відкрити мені? Любий мій, повірте, я знаю сто й ще один спосіб, як за допомогою вирваних очей людини, яка наклала закляття, можна не тільки зняти те саме заклинання, але й накласти нове. Не варто гратися зі мною і змушувати забирати в когось такі гарні, темно-сині очиці, які зараз дивляться на мене так налякано. Хоча нещодавно були такі впевнені й зверхні. Щось не так, вам погано?

Латерій мовчав, було видно, як його дихання почастішало, а в очах заграв дикий страх через свій промах і загрозу, яку становив чоловік напроти. Ілюзіоніст, як кожен чародій, знав біографію Самаеля із Тюрдага, який прибрав чимало схожих на нього розумників, котрі намагалися надути чи якось дискредитувати Коло або ж самого Самаеля. Але зараз Латерій схаменувся і, поставивши власне життя вище золота, пуступився.

— Так, пане Самаелю, пробачте, трішки перегнув палицю. Дозвольте я виправлюсь, — чародій провів рукою над пропущеними словами, і за мить там почали з'являтися чорні літерки й речення, від чого вищий чародій трішки тепліше посміхнувся і, взявши в руки доклад, прийнявся читати.

Латерій не рухався і не дихав. Боявся, що звіт не сподобається замовнику, який міг докопатися до будь-яких деталей чи персон, про яких поки що Латерій не знав. Проте боязнь чародія була даремною. Самаель посміхнувся, поклав листа собі на коліна, а сам кинув на стіл мішечок із золотом.

— Можеш бути вільний, Латерію, — сказав Самаель із залізним спокоєм. — Але я востаннє пробачаю тобі таку необачність і марнотратство слів. Йди, передавай привіт своїм дружкам-шпикам.

Латерій мовчки шанобливо кивнув, поклонився, після чого, схопивши мішечок, вийшов з кабінету й тихенько зачинив двері. Самаель, до цього сидячи й чекаючи, поки вийде Евклік, піднявся, підійшов повільно до вікна, закритого шторою. Відсмикнув її і глянув на вулички Еленітеля, які кишіли людьми. Іноді серед них пробігали маленькі бородаті фігури, в яких можна було впізнати гномів із торгових гільдій, а ще рідше здалеку було видно групку ельфів, вбраних у білі або сірі наряди, які колективно переміщалися по вуличках, наче зграя собак.

— Ельфи, гноми, карлики, а що далі, кобольти і гобліни?! — простогнав з відразою чародій, поглянувши кудись далі, на донжони й башти, які височіли над сорокаметровими стінами. — Краса й могутність — ось, що є основним описом столиці чародіїв.

Двері позаду нього повільно відчинилися, в них з'явися худий чолов'яга, вбраний у короткий дублет і норкову хутряну шапку, що для цих країв було дивним.

— Етто, — Самаель повернувся до дверей, — ти ніби відчуваєш, коли потрібна твоя послуга.

Чоловік поклонився, підняв вгору свої маленькі оченята, схожі на зернята, поглянув на чародія спокійним і виваженим поглядом.

— Я чув, що ви отримали певні дані, — сказав чоловік, якого звали Етто, все ще стоячи в дверях.

— Ах, ти зустрів нашого друга Латерія, — усміхнувся Самаель. — Ну і як розмова?

Етто кинув на стіл закривавлений кров'ю мішечок, який при падінні голосно задзвенів. Самаель на це усміхнувся кутиками губ.

— Дані, які роздобув цей ідіот, розкажуть все про твою ціль, а також додаткові умови, при виконанні яких отримаєш додаткову плату.

Етто взяв із рук Самаеля листа, розгорнув його й швидко пробігся очима.

— Фалмін із Мальгарда? — здивувався він. — Серйозна цаца.

— У тому-то й річ, любий мій друже. Фалмін став занозою в моєму заду й задах майже всіх членів нашого колективу. Загальним голосування ми вирішили усунути Благандійського Чаклуна, аби не було загрози нашим планам і їхній реалізації.

Самаель вирішив не ризикувати і не викривати того, що Вище Коло ще навіть не знало про плани чародія, а тим паче не затверджувало усування Благандійського чаклуна. Але це лише справа часу.

— Я чув від своїх людей, що Фалміна зараз не турбує політика, а тим паче чародійські справи. Тоді навіщо його усувати і яким чином він може завадити? — спитав байдуже Етто, який питав скоріше для цікавості, аніж для своєї безпеки. Ця дурість завжди подобалася Самаелю.

— Любий мій Етто, — усміхнувся вищий чародій, — Фалмін має любовні зв'язки із Анною Анарель де Гіде, моєю колегою, яка входить до Вищого Кола чародіїв. До всього ж, товаришує із славнозвісним Ігревом Мірте.

— Вища чародійка шляється із волоцюгою і братається із вашим названим братом? — здивувався Етто. — Доволі серйозна заявка.

— Я маю чимало джерел, які можуть надати будь-яку інформацію. — Самаель не бажав відкривати свої таємниці, хоча і знав, що Етто не зрадить. Був він для цього занадто дурним та наївним. — Тобі лише варто знати, що ця людина небезпечна і повинна померти. Все інше потім.

Етто, зрозумівши Самаеля, посерйознішав ще більше. Остання невдача була болючою та ганебною. Етто підіслав трьох вбивць, котрі повинні були усунути чаклуна. Проте покидьок як завжди зміг викрутитися. Самаель це пам'ятав, і Етто із Синіра бачив докір в очах чародія.

— Отже, ти візьмешся знову за цю справу? — запитав Самаель, закинувши руки за спину і пильно дивлячись на вбивцю.

— Візьмусь, — сказав Етто. — У мене, як ви знаєте, є особисті рахунки із цією сволотою. Але, якщо я візьмуся, мені потрібні будуть ресурси на підготовку.

Самаель вказав поглядом на мішечок золота, який все ще лежав на столі, потім дістав з кишені ще один і кинув його в руки Етто.

– І запам'ятай, Етто: якщо і цього разу ти мене підведеш, то твоє життя дуже сильно вкоротиться. Я завжди прибираю свідків, які не є для мене корисними. Зрозумів?

Етто промовчав, адже казати йому вже було нічого.

Велике приміщення освітлювало лише декілька свічок, розставлених рядком вздовж столу, на якому лежало багато листів, документів та докладів. У каміні, який стояв у кутку кабінету, ще досі тліли останні вуглинки, красиво виграючи червоним кольором і трішечки даючи тепло. За вікном йшов дощ зі снігом, і хоча ставні й були зачинені, але вітер, який свистів на вулиці, раз за разом налітав на них, від чого ті періодично гримали об кам’яну кладку палацу.

Сигізмунд працював у своєму кабінеті уже протягом декількох годин, час від часу відривався від роботи, поглядаючи своїми світло-сірими очима на гобелена й портрети осіб, які зробили чималий внесок у розвиток королівства. Він звузив свої тонкі вигнуті брови. Весь його родовід, від самого прапрапрадіда, окрім батька. Король пам'ятав події минулого року, шрами на тілі постійно нагадували про боротьбу, яка тоді кипіла в Норенгарді. І попри всю любов, яку колись плекав до свого батька, Сигізмунд не міг дозволити, аби цей тиран стояв в ряді з його великими предками.

Вітер посилився.

Володарські й спокійні риси обличчя розслабилися, тонкі губи всміхнулися. Чоловік вийшов з-за столу, обійшов його й зупинився перед сірим латним обладунком, який стояв в кутку й таємничо виблискував від світла свічок. Сигізмунд вкотре роздивлявся свій бойовий одяг, милуючись неперевершеною роботою майстрів і ковалів. Золота прошивка на наплічниках і наколінниках блистіла; а вибитий на грудях ворон, розкривши клюва щось кричав, наче гнав ворогів подалі від норенгардського короля.

Коли його рука опустилася на крилатий шолом, у двері кабінету ледь чутно постукали. Це змусило чоловіка відволіктися від думок і перенестися в нинішній світ.

— Увійдіть, — спокійно промовив король.

До кабінету зайшов статний й міцний чоловік двох метрів зросту. Важкі лати, які він носив, тихенько бряхкотіли. Мав здоровань суворі риси обличчя, сповнені неймовірного спокою та зосередженості. Справжній воїн, яких могло давати лише королівство Карстад.

— Володарю.

— Даалаху, я чекав на тебе із доповіддю ще в обід. Сподіваюся, в тебе є досить вагомі причини, аби затриматись. Ти ж пам’ятаєш, як я цього не люблю, — спокійно й водночас із вимогою сказав Сигізмунд, після чого розвернувся та сів у своє крісло.

Генерал низько схилив голову, показуючи, що зрозумів свій прогріх. Він нічого не сказав, не виправдовувався, адже здогадувався, що король й так знає, чому генерал затримався. Розвідка й шпигуни працювали неймовірно вправно.

— Доповідай, — махнув рукою король, після чого ветеран підняв голову і, полегшено про себе зітхнувши, розпочав.

— Розвідка спрацювала на сто відсотків, інформація достовірна й перевірена джерелами. Вадрійські повстанці під проводом отамана Крука перейшли до партизанської війни. Зброя, надана нами тиждень тому, була успішно доставлена до табора отамана. Ярли Станігор та Орбран зібрали каральні загони неподалік Дуборгаса, вони готуються вибити хоругви Крука із Великих Бродів і погнати прямісінько до кордону із нами.

Даалах замовк. Він знав, що кожна частинка важливої доповіді одразу ж обдумувалася в голові Сигізмунда, а тому зачекав, поки король обдумає почуте, і, коли той кивнув — продовжив.

— Ярли Кральд і Гітольд поки що зайняли вичікувальну позицію. Попри це, вони посилюють захист своїх сіл і міст, а отже, будуть готові до будь-якого повороту подій і використають ситуацію на свою користь.

— Яка мінімальна кількість воїнів у кожного із ярлів?

— Від чотирьох до шести тисяч. Проте, володарю, більшість із цих вояків простісінькі новобранці. Живе м'ясо, як у нас, солдатів, говориться.

Після цих слів Сигізмунд знову задумався, прораховуючи у своїй голові кожен крок і обдумуючи план, який виношував від самого юного віку, ще до початку свого правління.

— Гаразд, із вадрійцями зрозуміло. Що із Фальдією?

— Король Арне веде боротьбу із королем Азмуном, який доволі люто та впевнено захищається. Скйордлігці паралельно ведуть переговори із ярлами Скагіру, таким чином намагаючись укріпити свої слабкі позиції на морі.

— Що зі старим конунгом Ранаром Рудим?

— Скагірці вичікують на своїх островах. Ярли Харольд, Олаф і Гулаф сидять у своїх поселенях, як миші в коморі, лише й чекають, коли конунг дасть наказ споряджати драккари для набігів. Гадаю, як тільки розпочнеться бодай якась глобальна сутичка, скагірці відправлять флотилію.

— Арне просунувся на землі Скйордліга?

— Він повів частину війська по Ладейській рівнині, де наткнувся на укріплену фортецю Гріштар. Осада триває вже чотири дні. Скйордлігці, попри втрати, поки що втримують фортецю, але на допомогу ворожим силам йде ще декілька десятків катапульт, приблизно шість сотень щитників і дві тисячі фалангитів.

— Бісова собака ніяк не може вкусити кістки, — сказав Сигізмунд, потираючи поголене підборіддя. — Рано чи пізно йому набридне війна із Скйордлігом. Буде перемир'я, дуже недовге, але все ж таки.

– Є доповіді із півночі, — сказав Даалах. — Доповідати?

— Слухаю.

— Рогійці та андурці зайняли нейтралітет. Говорять, що Екегар Тамлі, король Рогії, засвідчив нам свою підтримку й усіляко буде стримувати сусідів, які вороже налаштовані по відношенню до Норенгарда.

— Дійсно? Певно, постійне споживання алкоголю може давати свої плоди.

— Ваша правда, володарю. — Даалах стиснув зуби, відвів погляд вбік. Сигізмунд одразу зрозумів, у чому справа.

— Карстад?

— Король Вістеріан готується до війни. Генерал Вернер фон Олтфеген вивів на кордони із Рогією майже десятитисячне військо. — Даалах, побачивши здивований погляд Сигізмунда, додав: — Але я більш ніж впевнений, що він не нападе. Це все гра у кішки-мишки, на які Рогія поведеться.

— Ти добре вивчив свого брата, — не усміхаючись сказав король, — Генерал Вернер тримає всю владу в Карстаді, а бідний король-каліка із своєю прекрасною дружиною лізе із шкіри, аби його тієї влади позбавити.

— Мій брат прославлений воїн і полководець, — сказав генерал Даалах, намагаючись стримувати гнів при згадці свого брата. — А ще тиран і диктатор, який лише живе війнами. Нас завжди вчили, що потрібно бити неочікувано та швидко, змусити противника втратити половину війська до того, як ви зустрінетеся на полі битви, просуватися вперед із мінімальними втратами, відрізати ворогу усі шляху комунікації. Вернер це також знає, а тому Рогія лише обманний маневр.

– І хто ж на прицілі? — Сигізмунд уже знав відповідь, але хотів почути це саме від генерала.

— Скоріше за все Вадрія, мій королю. Ця розбита громадянською війною країна зараз сама слабка мішень, і Карстад спробує увірвати свій шматок.

— Гаразд, Даалаху, коли ми закінчимо свої справи на Півдні, прийде черга і Півночі. А що із Тальгрієном? Мої накази виконано?

— Так, володарю. Усі корпуси отримали ваші накази, генерали із своїми арміями готові до подальших вказівок.

Сигізмунд, дослухавши, піднявся, від чого Даалах одразу схилив голову в пошані.

— Слухай мій наказ, генерале! — владно сказав Сигізмунд арне Гіаль Янагаль, дивлячись у вікно, на столицю. — Татрана, Нернеха та Корона із військом перекиньте на наші кордони із Тальгрієном, до Верхоріччя. Накажи, щоб у жодному разі не діяли, навіть якщо на кордоні з’являться тальгрієнці. Далі: лорд Юнгор негайно повинен просунутись до кордону із Вадрією, але розміститись зобов'язаний на перехресті річок Ольса і Тіс. Спорядження — бойове, ритм маршу — підвищений, готовність — повна. Кожне військо повинно бути забезпечене всім необхідним на довгий проміжок часу. Віддай командирам і скарбничим відповідні накази.

— Отже, почалося?

— Так, генерале. Усі наші потенційні противники погрузли у війнах або ж просто вичікують, а отже, час розпочинати. Як тільки розтане сніг і мине відлига — розпочнемо.

— Слухаюся, мій володарю, — із захопленням пролепетав генерал, який так давно чекав рішучих дій.

— Знати про цей наказ повинні лише я, ти й ті, кому він адресувався. Інформацію передай розвідці, щоб замітали сліди. І ще одне, Даалахе, — сказав король, все ще не відриваючи погляду від вечірнього міста.

— Так, повелителю.

— Знайдіть мені Фалміна, Благандійського Чаклуна. Передайте йому офіційне запрошення. Листа я написав, лежить у тебе за спиною на комоді.

Даалах, піджавши роздвоєне підборіддя, мовчав. Сигізмунд повернув голову, поглянув на ветерана й примружив очі, відчувши, що чоловік чогось не договорив. І, як завжди, не прогадав.

— Кажи, генерале.

Даалах тієї ж миті випрямився й голосно доповів:

— Фалмін із Мальгарда тут, мій володарю.

Сигізмунд, якого було вкрай важко здивувати, на мить розширив очі. Такого подарунку долі він і не чекав.

Даалах за наказом Сигізмунда вийшов. Король в передчутті довгоочікуваної зустрічі повільно підійшов до каміна, а коли генерал зайшов знову всередину, сказав:

— Ти можеш бути вільним, Даалахе. Якщо буде щось потрібно — я дам знати. Варту від дверей відізви, немає потреби.

Ветеран мовчки кивнув головою, вийшов із кімнати. За дверима почулися вже інші, більш тихі кроки. До кабінету постукали.

— Увійдіть, — не відриваючись від згасаючого вогню в каміні сказав Сигізмунд.

Двері із міцного темного дерева відчинилися і в приміщення обережно, ледь не крадькома, зайшов чорноволосий чоловік. Сигізмунд, не витримавши, повернувся до гостя і щиро посміхнувся.

— Благандійський Чаклуне, вітаю тебе у своєму палаці, — урочисто промовив король, кивнувши на уклін чаклуна. — Прошу, сідай.

Фалмін присів на запропонований різьблений стілець. Король вмостився на кріслі напроти нього.

— Гарно виглядаєш, чаклуне. А де ж твої обладунки й легендарний меч, який випив так багато драконячої крові? — усміхнувшись краєчками губ, запитав король, дивлячись на традиційний норенгардський чорно-сірий наряд, у який був вбраний гість.

— Гадаю, що у вашому королівстві немає драконів, а тому й обладунків з мечами носити не варто. Тим паче, хочеться запам'ятатися вам не як воїн, а перш за все, людина із гарними манерами, — спокійно і відночас шанобливо відповів Фалмін, при цьому уважно роздивляючись володарські риси обличчя короля.

Сигізмунд, схоже, потішений відповіддю, плеснув у долоні й до кімнати одразу зайшов слуга.

— Вина, тисяча триста тридцять другого, андурського білого.

Слуга, почувши наказ, одразу вийшов, через хвилину повернувся із графином світлого напою, розлив його в два бокали. За ним зайшло ще троє, які поставили на невеличкий столик закуску. Король махнув рукою, відпустивши слуг.

— Старе андурське вино, що може бути краще.

— Дайте вгадаю, старе норенгардське вино?

Сигізмунд усміхнувся кутиками губ, не даючи побачити свою справжню реакцію.

— Ну що ж, за зустріч! — піднявши бокал у бік Фалміна проголосив король, але пив стримано.

— Володарю, я так розумію, у вас є справа до мене? — сказав обережно чаклун, на що король допив вино, з'їв лимон, при цьому абсолютно не скривившись.

— Так, Фалміне, ти маєш рацію. Покликав я тебе точно не для того, аби розпивати вино.

— Я уважно вас слухаю.

Сигізмунд, який був по натурі своїй холериком і не міг довго сидіти на місці, піднявся, обійшов крісло, підійшов до картин, які роздивлявся десять хвилин тому. Фалмін також підвівся, поставивши повний фужер із вином назад на стіл.

— Слава про тебе ходить Благандією вже не один рік, а подвиги, які ти звершив, змушують від заздрощів червоніти чоловіків, і від бажання потрапити до тебе в ліжко пищати жінок. Твоя історія мені відома й радіти в ній, на жаль, мало від чого.

Фалмін слухав і намагався зрозуміти, чого цим хоче добитися король, але Сигізмунд незворушно стояв навпроти картин, роздивляючись зображені на них обличчя та події минульщини.

— Скажу прямо: мені абсолютно паралельно, що кажуть про тебе лицарі, барони, лорди й ще всяка шваль. Ти зробив для цих земель чимало і, якби це дивно не звучало, зробив навіть для Норенгарда. Я, як король справедливий, вирішив тобі дечим віддячити.

Фалмін здивовано підняв брови. Норенгардець, побачивши це, вказав поглядом на свій стіл.

— Друга стопка паперів від мене.

Фалмін взяв їх в руки, прогорнув декілька листків і завмер. У цих доповідях йшла мова про найманих вбивць, яких було вбито в таборі принца Талара, також декілька відомостей про окремих персон. Декілька листків присвячувалося якомусь Етто із Синіра, у цій же доповіді вказувалося ще декілька прізвищ, про які Фалмін нічого не знав. Було ясно тільки те, що король має інформацію про вбивць, які були підіслані до чаклуна.

— Гадаю, ти чув про мою розвідку, яка славиться своїм вмінням добувати те, чого б, здавалося, добути неможливо?

— Чув, — зрозумівши, сказав Фалмін, міцно стиснувши папери в руках, — але навіщо вам ці імена?

— Вони потрібні не мені, а тобі, Фалміне. Я, як людина амбіційна, маю доволі незвичну звичку — дізнаватися про все, перш ніж про це довідаються мої союзники або вороги. Але не турбуйся, — король усміхнувся, — там не написано нічого важливого, чаклуне. Анітрішечки, тому що я керуюся наступним правилом: усе найпотаємніше повинно міститися в голові, а не на паперах.

Сигізмунд забрав із рук Фалміна папери, окинув мимовольним поглядом і кинув на стіл. Чаклун вирішив промовчати й слухати далі. Було зрозуміло, що розмова набирає все більш серйозних обертів і дивуватися йому доведеться ще не раз.

— Мені відомо багато, Фалміне, повір на слово.

— Вірю, володарю.

— Бачу, що ти хочеш щось запитати. Кажи.

— Мілорде, я трішки знаюся на королівській волі й на тому, що ті королі можуть побажати за такі дані, а тому й боюся подумати, що ви попросите в мене взамін на цю інформацію. До того ж, знаючи, що ви відрізняєтесь від інших монархів, здогадуюся, що ціна буде величезною.

Сигізмунд помовчав, довго дивився у вічі Фалміну. Робив це скоріше, аби випробувати нерви чаклуна. Нарешті повільно підійшов ближче, майже впритул, випрямившись.

— По-перше, я не змушую тебе «купувати» ці відомості, це вже твій вибір. По-друге, ти правильно висловився, сказавши, що я не такий як усі, тому коли ти чекаєш від простого короля якоїсь підстави чи невигідних умов, то до мене цього не віднось. Не буду просити про щось неможливе. Ніколи.

Фалмін, уважно слухаючи й не перебиваючи, кинув погляд за спину короля і побачив позаду карту Благандії, на якій стояло чимало різних прапорців і було намальовано багато стрілочок і хрестиків на місцях міст, в основному вадрійських і тальгрієнських.

Норенгардець розвернувся, поглянув на назви міст, сіл, річок і лісів, гір та рівнин. Сумно посміхнувся.

— Благандія. Скільки ж бід і горя вона пережила, — промовив Сигізмунд арне Гіаль Янагаль, на що Фалмін, погоджуючись, кивнув. — Наші предки сотні років намагалися це змінити, але все марно. Люди тут занадто жорстокі і войовничі, аби наступив мир.

— Тим не менш, і війни колись припинялися.

— Так, ти маєш рацію, Фалміне, але якими жертвами досягався цей так званий мир? Ти чув про те, як колись могутня імперія розпалася і започаткувалися нові королівства?

Фалмін змовчав, адже бачив, що король хоче розповісти історію, яку знала кожна мала дитина.

— Як відомо, триста рокі тому Благандією правила династія Затрігдірів, на чолі із Дратоном Далекоглядним. Здавалося, що все гаразд: знать багатіла, селяни та біднота працювали. Гармонія! Але, як не дивно, насправді все було інакше. Занепад та поневіряння — ось, що тоді коїлося. Повстання лорда Крона Безстрашного стало логічним. Він переміг імператора Дратона, вибив його людей із Благандії і приніс людям свободу. Усі знають, що імператорська родина мала справу із драконами, а скоріше за все, вела свій родовід від крилатих змій. Деякі старці до сих пір твердять, що Затрігдіри, на відміну від тих же Рідріорів, вміли керувати драконами та навчили посвячених людей цій справі. Як гадаєш, люди сприйняли цю новину?

— Певно, що ні. Дракони, які до цього жили із нами в мирі, якоїсь миті знову почали війну проти нас, і програли. Якби там не було, але вони завжди вважалися ворогами людства, а тому ця новина підірвала авторитет корони остаточно.

— Так! — Сигізмунд, здавалося, повністю захопився розповіддю, — Але зараз інший час, який вимагає від нас дій та рішучості. Дракони відійшли в минульщину, а життя триває. Настає час змін, Благандія потребує сильного очільника, який об’єднає знать та простаків під одним знаменням!

Король подивився на чаклуна в очікування розуміння. Фалмін промовчав, але згідно кивнув.

— Усе це буде можливим лише при наявності відданих людей, Фалміне. Людей, які не зрадять ні при яких обставинах. Таких я і намагаюся тримати поруч із собою.

– І як, виходить? — запитав Фалмін, на що Сигізмунд посміхнувся. Лише губами.

— Як тобі сказати. Є і віддані лорди, і ті, хто любить лизати проміжності: графи, барони, знатні й відомі лицарі. Більшість із них були при моєму батькові-тирану, і нажили землі та титули за його правління. Однак, ти розумієш, що просто так відібрати усе це я не можу. Принаймні не зараз. Задля їх стримування я тримаю генерала Даалаха та військо відданих мені воїнів. Навіть свій чародій із вищих магіків є — Ігрев Лакретій-Мірте. Чув про нього?

— Чув, знайомий з ним особисто, не раз доводилося виконувати для нього замовлення.

— Ну от, навіть чародій такого ґатунку є, але у всій цій колегії не вистачає чогось, хм, особливого.

— Дозволю собі здогадатися, володарю, ви говорите зараз про Благандійського Чаклуна, який буде виконувати всю брудну роботу, чи не так?

Сигізмунд здивувався прямоті та різкості чаклуна, відвернувся і сів за стіл, вказавши Фалміну рукою на стілець, що стояв поруч із ним. Чаклун присів під пильним поглядом королівських очей. Норенгардець поклав долоні на стіл, із викликом поглянув на гостя.

— Ти дуже здогадливий, Фалміне, але все ж таки маєш рацію не до кінця. Я хочу мати не просто Благандійського Чаклуна при дворі, а друга, досвід і робота якого є унікальними. Ти єдиний у своєму роді. Від правління Дратона ніхто більше ніхто не знає про драконів стільки, як ти, саме тому мені й потрібна така людина.

Фалмін кашлянув, відвів погляд від сірих очей короля, поглянув йому за спину, у вікно.

— Відкрию вам секрет, володарю, але тільки між нами. Я не єдиний такий.

– І як ти про це дізнався? — зацікавлено запитав Сигізмунд.

— Спробуєте підшукати мені заміну? — випалив чаклун.

— Ні, проста цікавість. — король, попри велике бажання, пропустив ці слова крізь вуха, — Усі ми прагнемо до нового, чи не так?

— У селах часто співають про так званих Вбивць Драконів, оспівують їх діяння, які мені точно не можна приписати. Я розпитував тих людей, вони говорили, що до їхніх сіл дуже рідко приходять незнайомці міцної статури й із дивною поведінкою. Вони беруть контракти на драконів чи, якщо немає таких в окрузі, на інших крилатих потвор.

— А якісь матеріальні докази існують? — підсунувшись трішки ближче, запитав король. Фалмін одразу помітив у його очах іскорку зацікавленості й допитливості.

— На жаль, немає, лише слова й здогадки, але пошукати ваша розвідка може.

Сигізмунд нічого на це не сказав. Він двічі плеснув у долоні й до кімнати одразу зайшов слуга.

— Поклич Ігрева. Негайно.

Чоловік, поклонившись, одразу побіг за чародієм. Фалмін мовчав, спостерігаючи за діями короля.

— Я запитаю прямо, Фалміне, поки не прийшов Ігрев. Чи погодишся ти залишитися ненадовго при моєму дворі? Зачекай, не перебивай. Я не прошу тебе залишатися назавжди, просто побудь тут певний час, поки не набридне. Прогуляйся Орградом, познайомся із моїми людьми та відчуй гостинність неворожої для тебе країни. Повторюсь: підеш тоді, коли забажаєш, а якщо з волі Сігділя [13] складеться, то й залишся.

Фалмін, майже не здивований подібною пропозицією, зробив вигляд, що розмірковує, але рішення прийняв ще до того, як зайшов до цього кабінету. Він думав, чи не знає король про Ельгі й чи не спробує видобути із цього вигоду, але зараз розумів, що монарх не знає, інакше неодмінно заговорив би за це. Фалмін не збирався затримуватися, якщо його, звичайно, не змусять.

— Ваша гостинність справді королівська, володарю, і грішно було б не скористатися нею, але я, як людина грішна, вимушений відмовити. Мене кличуть інші, важливіші справи.

Фалміну не так давно нагадували, що монархи дуже не люблять, коли їм відмовляють. Особливо в такій прямій формі. Однак чорноволосий мав свої принципи, і просто так не продавався. Тим паче, Ельгі та її переслідувачі не можуть чекати.

Сигізмунд промовчав, пильно вдивлявся у вічі Фалміна, намагався щось побачити, але той володів собою чудово, навіть під холодом королівських очей. Нарешті король відступив, подивився кудись за спину чаклуна.

— Я завжди казав, що відмова королю повинна каратися смертю, тому що це підриває його авторитет. Проте ти, Фалміне, маєш певний імунітет.

— Перепрошую?

— Пані Анна Анарель де Гіде входить у число Вищого Кола чародіїв, а як відомо, вона та Ігрев час від часу представляють мої інтереси серед своїх колег. Скажімо, якби я щось зробив із тобою, то Анарель миттю відвернулася від мене та перестала б допомагати. Скажу прямо, Фалміне, ти живий зараз тільки через те, що твоя чародійка важлива для мене. Повір, якби не цей маленький фактор, ти б уже був колесований. Мені не відмовляють.

— Я не хотів…

Сигізмунд підняв руку, змушуючи замовкнути. Підвівся, взяв зі столу листа, який до цього лежав під іншими паперами й простягнув його Фалміну. Той мовчки прийняв його із рук короля.

— Можливо, я сам винен, що поклав на тебе великі надії, чи ж може, ти й справді переоцінений, чаклуне. Врешті, мені однаково. Допоки Ігрев і Анарель на моєму боці, ти повинен жити. У цьому листі вся необхідна інформація про Етто із Сінеля, так званого Сінільського Горлоріза. Прочитай і тоді зрозумієш, де цього чоловіка шукати. Про його замовника ти не дізнаєшся. Не варто поки того знати.

Фалмін трохи помовчав, згодом підвівся, не знаючи, що сказати. Замість слів кивнув головою в знак вдячності й довіри, яку проявив король. Той, у свою чергу, стояв нерухомо, як статуя, і лише боги знали, про що зараз думала ця людина.

У двері постукали й до кабінету без запрошення зайшов чорноволосий чоловік у чорному наряді із довгим посохом в руках. На вигляд він мав не більше тридцяти п'яти, від обличчя, позбавленого явних зморшок, віяло аристократичністю та манерами. Волосся було коротко підстрижене, а тоненька борідка підкреслювала гостре підборіддя. Очі чоловіка, якщо не придивлятися, було темними та загадковими, однак придивившись можна було помітити фіолетовий відтінок — це була ознака знаменитого в минулому роду Мірте.

— Ваша високосте, ви кликали мене? — запитав легким і послужливим голосом Ігрев, низько вклонившись перед королем.

— Так, Ігреве, кликав. Гадаю, ти знайомий із Благандійським Чаклуном?

— Знайомий, мій королю, причому доволі близько.

— Тим краще, — сказав норенгардець, здавалося, повністю спокійним голосом. — Проведи Фалміна, а потім покажи йому місто. Відмовки не приймаються, тому йдіть.

Фалмін, якого дійсно вразила зміна в поведінці короля, схилився в поклоні перед Сигізмундом, який, побачивши прояв етикету, також ледь помітно схилив голову й на прощання посміхнувся, показавши красиві рівні зуби.

— До зустрічі, Фалміне. Сподіваюся, вона все ж таки колись відбудеться, — сказав швидко король, після чого відвернувся від чаклуна.

Після того, як король попращався, Благандійський Чаклун і чародій вийшли з кабінету. Сигізмунд, якого не зовсім потішила зустріч, ще певний час стояв у роздумах біля портретів, але відволікся і з новими силами прийнявся за роботу з паперами. «Бідолашний Фалміне, думаєш, що король Сигізмунд нічого не знає. Думаєш, що Ельгіда буде в безпеці завдяки твоїм потугам. Наївний, — думав Сірий Ворон, ставлячи свій підпис під наказом із грифом «надсекретно»».

Фалмін та Ігрев крок в крок прямували вздовж алеї із відкритим дахом, оточеної з обох боків охороною. Сірі та мовчазні, подібні до статуй, ці солдати несли свою варту вдень і вночі, тому особливо не звертали уваги на чоловіків, які пронеслися повз.

Вийшовши у внутрішній двір, вони проминули фонтан, ряди вкритих снігом дерев та лав. Дійшли до довгих сходів, які вели до довгого коридору, який змією вертівся то вліво, то вправо. Нарешті, коли вони вийшли за один із поворотів і на них не дивилися очі вартових, залунало перше слово.

— Ну привіт, Фалміне. Радий тебе бачити живим й здоровим, — Ігрев зупинився, обійняв чаклуна, посміхнувся легко та із явною радістю. Фалмін також усміхнувся, але так, наче розучився це робити щиро.

— Бачу, ти непогано влаштувався, розводиш гостей по кімнатах і показуєш місто. Екскурсовод? — підколов магіка Фалмін, на що Ігрев закотив очі.

— А почуття гумору ти не розгубив, Анарель мала рацію.

— Ти бачився із нею? — здивовано запитав Фалмін.

— Не так давно, на зборі, у Еленітелі. Було засідання вищих чародіїв на чолі із Самаелем.

— А хто був?

— Усі! Я, Самаель, Ютеаль, Анарель, Лютій, Валеріан, Крігар, Кларі Марвет.

— Самаеля, Ютеаль і Лютія знаю, Анарель і казати не буду, а ось інші мені невідомі. Хто вони?

— Ходімо, зайдемо до мого кабінету, є розмова, заодно розповім про все це докладніше, а повір мені, розповідати є що.

Фалмін, не розпитуючи, йшов за чародієм, який розмахував від кожного кроку своїм посохом, тихенько вдаряючи ним по землі. Ехо цього звуку неслося далеко по звивистому коридорі, в який зайшли ці двоє.

Ігрев підійшов до єдиних серед інших двійчастих дверей, щось прошепотів і ті відчинилися. Фалмін, напевно, так і не зрозумівши, чому цього не можна було зробити традиційним способом, мовчки зайшов всередину. У кабінеті було не так багато місця, але затишно. Кабінет та особисті покої — доволі скромно, як для вищого чародія. Одне вікно не могло повністю освітити приміщення, а тому прямісінько під кам'яною стелею літали світлячки, які одразу спустилися донизу й засвітилися ще яскравіше, немов ліхтарики. Фалмін дивувався чарам, які наклав чародій, але сам Ігрев, схоже, абсолютно не звертав уваги на свої витвори.

Чаклун сів на стілець, подивився на Ігрева, який все ще стояв біля стола, намагаючись при цьому виглядати аристократично, про що говорила легка посмішка, трішки прикриті очі й спокійний вираз обличчя.

— Ти можеш бодай зараз не випендрюватися, а врешті-решт побути самим собою і налити мені чогось? — запропонував Фалмін, якого зненацька почала дратувати пихатість чародія.

Ігрев усміхнувся властивою йому посмішкою, поставив посох у нішу, де стояло ще декілька подібних, а сам відчинив невеличкі дверцята у шафі й дістав звідти два кубки й бутиль.

— Бахнемо? — запитав чародій, поставивши на стіл напій і прибори. Чаклун не відмовив.

— До алкоголю ти так і не похолоднішав. Так, друже?

Здалося, що Фалмін задів болючу для чародія тему, адже той скривився і одним лише поглядом послав товариша подалі. Усі знали, що вищий чародій давно товаришує із пляшкою, навіть попри всі спроби колег його від тієї забави відучити.

— Хороше пійло ніколи не буває зайвим, — лише й сказав Ігрев, потискаючи плечима. Фалмін змирився, вирішив цю тему не зачіпати.

— Гаразд, про розмову із Сигізмундом ти вже й так знаєш, тому чекаю на твою розповідь, — взявши із рук чародія наповнений кубок, сказав Фалмін. Відпив напій і відчувши, що пече в горлянці, він із задоволенням констактував, що це гном'яча червона горілка, така популярна в медицині й у самих общинах гномів.

— Ууу, багато доведеться говорити, любий мій, а ти ж знаєш, як я цього не люблю, — також відпивши і навіть не скривившись, відказав Ігрев і всівся на стілець навпроти Фалміна.

— Трясця, досить вже ходити навколо помийної ями! Втопи вже мене нарешті в цю політику й інтрижки! Я повинен знати, що зараз коїться в Благандії на вищому рівні, — скрився Фалмін, хапнувши ще дозу гном'ячого пійла.

Чародій кивнув, підняв праву руку догори, склав пальці в дивний знак і промовив заклинання. У кімнаті щось на мить затарахкотіло й заскрипіло. Ігрев поставив захист від магії та прослуховування. Фалмін зрозумів це, а тому промовчав і чекав, поки товариш не почне говорити.

– Із якого моменту розповідати?

– Із самого початку.

Ігрев важко видихнув, зібрався із силами, розслабився і розпочав спокійно, монотонно розжовувати ситуацію.

— Чародії, як ти знаєш, вже тут багато років, важко сказати скільки саме, намагаються взяти все у свої руки. Ми утворили два ордени, першим з яких є орден Ловців, так звані мисливці на чорнокнижників і відьом; другий, більш вагомий, орден Льодяної Лілії, яким керує магістр Теораг Тонурський. Вони займаються в основному військовою справою: захищають торгові каравани чародіїв, важливих персон, проводять арешти від імені магістра й Кола Магів, а також час від часу допомагають боротися з бандою Шкуродера.

— Рикона Шкуродера? — Фалмін широко розплющив очі. Чув про цього вбивцю, якого боялися всі мандрівні торговці та паломники. — Із ними йде війна?

— Так, мій друже, причому доволі кровопролитна й люта. Чотири місяці тому він активізувався на півночі від Зеленограда, напав на наші каравани й перебив шістьох чародіїв. Вище Коло відреагувало миттєво. Самаель наказав Льодяним Ліліям відправити караючу експедицію до Високого лісу та зловити поганців, але ця спроба провалилася через брак коштів і мізків воєначальників.

— А що вадрійські ярли? Не підтримали вас?

— А що ярли, сиділи собі у своїх містах і тільки робили вигляд, що допомагають, а самі за спиною вели переговори із королем Арне про власну військову кампанію.

— Що за кампанія?

— Військова, як я сказав. Річ у тім, що деякі з ярлів, після розподілу Вадрії, заходилися шукати союзників, і цим самим союзником став король Арне. Була угода між сторонами, яка саме, шпигуни не вивідали. Але знаємо точно, що три ярли із заходу Вадрії та король Фальдії готують спільний похід, куди саме — невідомо, але знаю точно, що вони виб'ють для себе якомога більше вигоди й земель із цієї ситуації. Це через те, що втратили трохи території, через громадянську війну, а отже, земельку потрібно повернути.

— А що із іншими ярлами?

— Гризуться між собою як собаки продажні, і всі це бачать. В останні два місяці було вісім сутичок між ними та отаманом Круком. Гинули люди, а тому на нещодавному зібранні було вирішено військові дії припинити, але, гадаю, це ненадовго. Сам знаєш.

— Що задумав Самаель?

— Ти про що? — не зрозумів Ігрев.

— Ти казав, що було зібрання вищих чародіїв. Що там було?

Ігрев, перед тим як розповісти, зробив ще ковток горілки, начаклував собі закуску із лимона й груші, закусив. Фалмін не пив, тому що відчув як у скронях щось стріляє, попереджаючи про погані наслідки в разі продовження.

— Самаель хоче зібрати всіх чародіїв в Еленітелі через декілька тижнів. Адже, за його словами, є ряд вкрай важливих питань, які потрібно вирішити та затвердити. Особисто я сумніваюся, що рішення буде приймати хтось інший, окрім Вищого Кола, але все ж таки, Самаель завжди знає, що робить.

— А чому не можна було зробити це при останній зустрічі?

— У Еленітелі будуть усі чародії, а отже, рішення буде стосуватися всієї Благандії загалом.

— Ух, важлива заявка, — здивовано сказав Фалмін. — Бачу, Самаель має добрячий вплив.

— Так. На жаль, ми занадто пізно це помітили й зараз повинні зважати на кожне його слово.

Фалмін якось дивно усміхнувся і на мить задумався. Добре знав про біографію так званого Самаеля із Тюрдага, чоловіка із голосним іменем і репутацією, які росли з кожним днем. Як тільки цей чоловік дорвався до влади, одразу ж взявся заводити зв'язки із королями й місцевою шпаною, яка вважала себе головною по містах. Вже через півроку під його керівництвом було створено по одній колегії в кожному королівстві, а завдяки славнозвісному Маркському договору, укладеному після Війні Півдня та Півночі, після чого при дворі королів стали засідати чародії. Самаель знав про свою силу, а тому усіляко намагався використати її, і вдавалося йому це доволі-таки вдало.

Фалмін, при згадці цього імені чомусь напружився, стиснув ручки стільця.

— Фалміне, ти тут?

— Тут я, тут, — буркнув чаклун, вийшовши з роздумів. — А що, я кудись відходив? — він хапнув ще ковток горілки й закусив.

— Ти задумався, мій друже, що особисто мене насторожує. Якісь рахунки із Самаелем?

— Ні, все добре. Просто горілка в голову вдарила, тому й задумався над тим, які ми з тобою алкоголіки.

— Та годі тобі. Ми просто культурно відпочиваємо.

— Знали б про це Анарель і Ютеаль, — Фалмін багатозначно усміхнувся, на що Ігрев швиденько перехилив ще одну чарку горілки. — До речі, як у вас із нашою милою канйоркою?

Ігрев не поспішав відповідати. Робив вигляд, що ретельно пережовує шматок груши, але насправді просто не хотів піднімати цю тему. Уже багато років Ігрев та Ютеаль були закохані, звичайно ж, таємно. Вище Коло забороняло мати тривалі стосунки, але, як мінімум половина чародіїв цей закон порушувала. Ігрев покохав канйорку ще в університеті, декілька десятків років тому, забрав її із Канйору, від двору самого царя, але жодного разу не намагався ці стосунки афішувати. Не через боязнь розгнівати Коло, а просто через те, що це могли використати його вороги.

— Як бачу, все добре? — зрозумів Фалмін, побачивши дурнуватий вираз обличчя чародія.

— Так, усе як і раніше.

— А весілля коли?

— Яке нахрін весілля? — прокрехчав Ігрев, який подавився тією ж грушею. — Ми поки що про це не думали!

— Ага, розкажи мені.

— Та йди ти!

— Ну все, гаразд, пробач.

— Ходімо краще прогуляємося.

— Пробач, друже, але повинен йти до Анарель. Ще багато справ.

— Сигізмунд наказав, щоб я показав місто, — чародій обурено нахмурився. — Ти хоча б знаєш, що мені за це буде?

– І не хочу знати. Я повинен владнати деякі справи.

— Ааа, — Ігрев посміхнувся, смішно скрививши губи, — розумію, «справи» повинні бути виконані вчасно.

— Ну й дурень ти, Ігреве.

— Я також тебе люблю, Фалміне.

Здавалося, чаклун розізлився через насмішку товариша, бо сидів червоний, як буряк. Можливо, було це через горілку. Ігрев добре знав Фалміна, пам'ятав про те, що він швидко відходить, тому уваги не звертав. Чародія цікавило дещо інше. Дівчинка, про яку колись говорив Фалмін, його донька. Вищий чародій дурнем не був, не піднімав сам теми, про яку чаклун говорити не хотів, але вже до біса хотілося дізнатися подробиці.

— Гаразд, запитуй, — не витримав Фалмін, побачивши запитання в очах друга. — Ти хочеш запитати про це?

— Хочу, — признався Ігрев, доливаючи горілки, на що Фалмін захитав головою.

– Її переслідуть, Ігреве.

— Хто?

— Чародії, скоріше за все вищі. Проводилося сканування, за мною і дівчинкою.

Ігрев, почувши це, насторожився, навіть відставив горілку подалі.

— Що ще?

— Анарель займеться цим питанням, однак я взагалі не знаю, кому зараз можна довіряти.

— Я твій друг, Фалміне. Тим паче, що в якійсь мірі я тебе розумію. На рахунок доньки.

— Ти про Істрід?

Істрід. Єдина донька Ігрева, яка із раннього дитинства, як і Ельгі, жила в Канйорі. Ігрев, будучи змалку в самому епіцентрі подій Благандії, вирішив, що його донька не повинна перебувати у цьому водовороті інтриг, заговорів, війн та хвороб, а тому відправив її в процвітаючі краї канйорських драконів, де люди не знали усіх згаданих раніше речей. Але різниця між дівчатами була в тому, що Ельгіда переховувалася, а Істрід служила головним радником канйорського царя. Це при тому, що їй не виповнилося і двадцяти років. Неймовірно талановита чародійка, така ж, як і її батько.

— Вона злиться на мене, доволі давно. Задається питанням, чому батько відправив її в чужу країну, змусив вивчити їхні звичаї та служити їхньому царю. У тебе те ж саме?

— Вона переховується, Ігреве. Як гадаєш, Ельгі рада цьому? Рада тому, що не може побачити єдиного ще живого батька?

— А як же Катрін? Де вона?

– Її мати? Ти і забув вже. Вона померла, Ігреве.

— Пробач…

— Не варто, — чаклун підняв руку, аби вищий чародій зупинився. Фалмін не любив говорити про свою покійну дружину. Занадто багато було із нею спогадів. — Не будемо про це.

— Як забажаєш.

Сиділи у мовчанці декілька хвилин, які здавалися вічністю. Коли це набридло обом, Фалмін підвівся.

— Коли все це закінчиться, я б хотів зустрітися із тобою, — сказав.

— А коли це закінчиться? — спитав Ігрев, граючись медальйоном у формі місяця, що висів у нього на шиї. — Ми батьки-невдахи, які нарекли своїх любих доньок на нещастя та ненависть до нас самих. Усе в ім’я їхньої ж безпеки. Але кому від того легше?

Відповідь забарилася. Ігрев бачив, що чаклун і сам вагається, думає, а чи вийде в нього захистити доньку. Чародій не став добивати, не став випитувати. Просто підвівся, мовчки потиснув Фалміну руку й легенько обійняв.

— Нехай допоможе тобі Сила, — сказав чародій, більше не намагаючись затримати чаклуна. Бачив, що його друг дійсно дуже поспішає. — Стосовно чародіїв не переймайся. Я і Анарель займемося цим із завзяттям, а тим часом ти знайди доньку першим за інших. Буду чекати на зустріч із тобою та Ельгідою.

— До зустрічі, Ігреве.

Можливо, якби Фалмін був оратором чи поетом, то міг сказати наостанок красиві слова та сльозливі речі. Якби він знав, що це таке, бути розчуленим, то можливо міцно обійняв би друга, із яким не бачився до цього довгі роки. Однак Фалмін із Мальгарда був холоднокровних професіоналом, якого із дитинства вчили лише вбивати та не бути вбитим. Зважаючи на це, він завжди намагався вкладати важливі речі в прості, але зрозумілі слова. А його справжні друзі, яким і був Ігрев, на це міг лише вдячно усміхнутися.

Орград після громадянської війни встиг не лише відбудуватися, а і повернути свою велич, привабити нових жителів та торговців, які цілими рядами вишиковувалися на площі. Всюди кипіло життя, крики, лайка та іржання коней, лай собак та вигуки варти, яка зміняла своїй товаришів на постах.

Фалмін, крокуючи дорогою із бруківки, оминув кальобуху із сечі, яку тільки що залишив один із впряжених у довгий віз волів, якого поганяв наголо вибрити чоловік. Зліва лаяв рябий пес, що аж піна із рота летіла. Благандійський Чаклун не зважав, був думками десь далеко звідси, хоча, по правді, інколи навіть його захоплювали розміри та велич столиці Норенгард.

Нарешті попереду вигулькнув двоповерховий дім із темної цегли, у якому проживала Анарель. Фалмін, стоячи на порозі, на мить завагався, не поспішав стукати. Хотілося б просто заснути і відімкнутися на декілька днів, відпочити від усього, що навалилося за весь час. Але він, не будучи дурнем, розумів, що Анарель перепочити не дасть. Так було завжди, доводилося їхати від неї.

І справді, як тільки Фалмін зайшов до будинку, чародійка всадила його на ліжко, важко видихнула й почала говорити, нічого не пояснивши. Вона не любила нічого пояснювати.

— Фалміне, залишся ще на декілька днів. Скоро я буду в Еленітелі, де зможу повноцінно зайнятися пошуками зрадника. Але не покидай мене знову. Лише не зараз!

Він, трішки незручно себе відчуваючи під поглядом Анарель, намагався не дивитися їй у вічі.

— Я не можу так, Анно. Не можу. Стало відомо, де переховується ватажок вбивць із Ідільдора. Необхідно знешкодити небезпеку й дізнатися, хто за цим стоїть. Я просто зобов'язаний це зробити, аби вони не нашкодили ще комусь.

— Ні, Фалміне, ти нікому нічого не зобов'язаний! Люди женуть тебе як собаку, тільки дізнавшись, що ти не такий, як усі! Забув, як вони, ці потребуючі допомоги люди, кидали в тебе камінням і гнилими овочами, коли ти допомагав? Забув, як вигукували прокльони в твій бік і погрожували повісити? Ні, мій любий, ти нікому й нічим не зобов'язаний. Лиш собі тепер повинен влаштувати нове, спокійне життя, не від кого не переховуючись і нікого не боячись.

Після цих слів він примружив очі, вперше за весь час розізлився на чародійку, яка зараз говорила нелогічні речі.

— Ти знаєш, що я повинен їхати. Ми говорили про це вчора. Хіба не так?

Фалмін важко видихнув, побачивши сльози, що стояли в кутиках її очей. Чаклун відносився до Анарель по-особливому, а тому й намагався завжди зберігати спокій при подібних розмовах і не сваритися, хоча інколи ці розмови добряче набридали.

— Анно, я не можу зараз осісти на одному місці й бути завжди поруч. Я повинен знайти тих, хто переслідує доньку і відшукати відповіді на всі запитання.

Вона взяла його за руку, потягнула до себе й обійняла.

— Любий, я пропонувала допомогу, тому що дійсно цього хочу, але ти на стільки одержимий цією ідеєю, що навіть не можеш більше двох-трьох днів сидіти на місці. Завжди в подорожах, ризикуєш власною головою!

Він відвернувся, не в змозі дивитися в благаючі карі очі. Вона ніжно повернула його голову до себе, аби зустрітися поглядами. Фалмін побачив, що Анарель чекала слів, адже ніколи не любила незавершених фраз чи розмов. Хотіла всього й одразу.

— Любий, ну, милий, прошу, залишся ще бодай на декілька днів, а потім ми разом підемо на пошуки твоєї доньки та її кривдників. Обіцяю!

— Анно, ми вже не раз говорили про це…

Анарель, не зводячи із нього очей, обережно вивільнила свою руку, обійняла й міцно притиснулась до грудей чаклуна. Фалмін, зрозумівши, що не сказав того, чого вона хотіла, вирішив просто помовчати. Знав, що слова тут уже не потрібні.

Вона всхлипнула, підвела голову, поглянула у його темні очі. Фалмін потягнувся вперед, поцілував її пристрасно й ніжно. Потім встав, мовчки накинув на себе решту одягу, повісив на спину ремінь із мечем і пов'язав на коліні піхви з кинджалом.

Анарель мовчала. Тихо спостерігала, поглядом проводжаючи в дорогу, як і тоді, коли вони востаннє бачилися. Він відчував погляд жінки, відчував її образу, від чого настрій взагалі зіпсувався. А ще знав, що тут щось не так.

Фалмін підійшов до дверей, зняв з крючка плащ, накинув його і надів каптур. Відверто кажучи, він міг затриматися на декілька годин, але щось йому підсказало, що потрібно йти зараз. Чародійка вела себе вкрай дивно, зважаючи на різницю в словах вчорашніх та сьогоднішніх.

Востаннє озирнувшись, чаклун подивився в карі очі, на темно-каштанове довге волосся, на ідеальне тіло, на вологі вуста й наостанок вдихнув запах хризантем, і поки підозри не почали закрадатися в його свідомість, вийшов із кімнати.

Вона довго ще сиділа на ліжку, сльози висохли і перетворилися на сіль. Очі її зараз горіли вогнем, в якому міг би потонути увесь світ. Чародійка, до жаху вразлива та гордовита, давно не була такою злою та засмученою провалом. Провалом, який їй могли не пробачити.

«Доведеться застосувати інші методи, любий мій вбивце драконів.»

Коли на дворі запали сутінки, жінка сіла перед дзеркалом, прийнялася розчісувати своє волосся. Із її вуст раз по разу зривалися поодинокі слова, схожі на пісню, але у них було інше призначення.

Вже за мить в дзеркалі з’явилося обличчя, приховане завісою із туману. Голос, подібний грому, залунав на всю кімнату.

— Судячи із твоїх очей, ти провалила завдання!

Чародійка відклала гребінець, гордовито задерла підборіддя.

— Він не став слухати мене, однак я досягла головного. Здобула таку необхідну нам інформацію. Цей наївний ідіот розповів усе, що нам потрібно. Тепер потрібно діяти.

Фігура в дзеркалі завагалася, наче здивована словами чародійки. Обличчя почало помалу розвиднюватися, стали видимі перші контури очей та губ. Анарель, побачивши вираз обличчя зображення — затремтіла.

«Я вища чародійка! Я майстриня магії! — підбадьорювала себе жінка, стиснувши руки в кулаки. — Він не побачить моєї слабини.»

— Якщо наш план піде нанівець, винною будеш ти, моя люба. — голос із дзеркала вібрував, в’їдався в мозок і давив із неймовірною силою, — Не для того я пожертвував стільки часу і зусиль, аби зараз ти усе зруйнувала.

Анарель стиснула зуби, на очах навернулися сльози.

«Тільки не знову. Не перед ним…»

— Я все зроблю так, як ти мені велів. Обіцяю.

— Звичайно зробиш, моя люба, — сказав голос, від чого завібрувало повітря, а по тілу Анарель пройшла нова хвиля страху. — Адже для цього ти і призначена, Анно. Для того, аби змінити Баланс.

Майже після опівночі розпочався дощ. Вода стікала до витоків по широких, розбитих кіньми та чоботями вуличках. На одній із таких, неподалік від головної площі, Фалмін чекав на особу, яку доволі довго не міг вислідити. Він сховався під дахом однієї хати, яка стояла поруч із кузнею старого майстра Бальдо, який саме закінчив роботу й попрямував додому. На своє щастя.

Почулися віддалені кроки. Звук наближався з кожною секундою і Фалмін зрозумів, що йдуть до нього. І знав, хто саме. Чаклун був змушений добряче постаратися, аби довідатися про таємничу персону, яка намагалася усіляко зашкодити йому. Інформація, яку надав Сигізмунд, виявилась дійсно корисною, і вже через декілька днів переслідувань Фалмін наздогнав вбивць у місті Харенштад.

Схоже, ці ігри набридли обом, а тому зараз, на цій смердючій від відходів вуличці, повинна була вирішитись одна проблемка, яка добряче попсувала здоров’я Фалміну та самому вбивці, який так сильно хотів прибрати чаклуна, що сам прийшов на зустріч.

Чаклун ще здалеку почув, як хтось наближається, але робив вигляд, що не бачить. Не підводячи погляду, оглядав власні забруднені чоботи. Кроки стали чіткіші, а за мить затихли. Піднявши від землі погляд, чаклун побачив перед собою фігуру в темному плащі й каптурі. Обличчя закривала тканинна маска з вирізами для очей і носа. У руках незнайомець тримав меча.

— Давно ми граємося в ці ігри, — почулося від чоловіка в масці. — Це стає набридати, тому, гадаю, варто дещо роз'яснити. Карти на стіл, як то кажуть!

Фалмін, повільно поглянувши на темне небо, посміхнувся.

— Я знаю хто ти, Етто із Синіра. Знаю, які в тебе мотиви, так що можеш зняти маску й спокійно вдихнути на повні груди. Важко ж напевно завжди ховати своє обличчя, — раптово сказав Фалмін, поки що не діставши меча із піхов.

Чоловік навпроти завмер, не зводячи очей із чаклуна, який, напевно, дістав достовірну інформацію.

— Моє ім'я нічого тобі не дасть. Все закінчиться тут і зараз!

— Так само, як закінчилося для трьох найманих вбивць, яких ти підіслав до мене? Ти сам вплутався в цю гру. Не варто було цього робити, хто б за тобою не стояв.

Почувся стриманий, але доволі глузливий сміх із протилежного боку.

— У гру вплутався ти, ідіоте! — закричав Етто. — Причому в гру, в якій дуже смердить чародіями й королями. Це дівчисько, яке ти оберігаєш, конче потрібна деяким поважним людям, а тому ти повинен піти з дороги.

— Що вам потрібно від дитини? — Фалмін ледь стримував лють, яка повільно починала підніматися із ніг до голови. — Невже проста дівчинка може бути настільки важлива для когось, окрім її батьків?

Чоловік у масці задер голову, голосно засміявся, трусившись, наче навіжений. Його сміх змішувався із гавкітом місцевих собах і шумом дощу. Фалмін дочекався, поки виродок висміється.

— Ти дійсно ідіот, Фалміне. Невже не знаєш, що твоя дитина унікальна у своєму роді? Повір, ти дуже здивуєшся, коли дізнаєшся всю правду. Хоча, на жаль, уже не дізнаєшся. Час помирати.

Дощ трішки притих, десь віддалено залунали крики та дике шипіння котів, які билися за недоїдки прямісінько перед трактиром. У вуличці, із якої зовсім нещодавно вийшов незнайомець, почулися кроки декількох людей і в полі зору Фалміна з’явилися ще троє підозрілих чоловіків. У металевих обладунках і з мечами на поясі.

— А не забагато для мене честі? — Фалмін, оцінюючи, поглянув на вбивць.

— У самий раз. Я знаю хто ти такий і з якого тіста зроблений.

Чорноволосий чаклун потер потилицю, розім'яв шию і зап'ястя рук. Натягнув шкіряні бойові рукавиці.

— Гадаю, виродку, що цю ніч тобі не пережити. Сподіваюся, ти встиг натрахатися зі своєю чародійкою, тому що скоро і її черга прийде, — прогарчав Етто, після чого сплюнув у багно, яке розпливлося вуличками Харенштада.

Фалмін хмикнув, втомлено поглянув на захмарене небо й повільно попрямував до четвірки на іншому боці. Меч все ще був у піхвах на спині.

Тридцять кроків.

— Поки є шанс, пропоную вам йти геть. Поки є шанс, — спокійно проговорив Фалмін, розминаючи руки. — А якщо вже підете, то краще не попадайтеся більше ніколи на очі.

Троє тих, які тільки що підійшли, голосно засміялися. Етто їх не підтримав.

Двадцять кроків.

Найманці оголили довгі стальні мечі норенгардської роботи, це було видно по більш темному сплаву й трішки заокругленій на кінцях гарді. Один з них дістав арбалет, став позаду дружків, дістав стрілу, натягнув тятиву. Фалмін не зупинявся. Етто із Синіра трішки підняв голову, закинув руку за спину.

Десять кроків.

— Даремно ви зацепили мене, Ельгі та Анарель. Для вас це фатальна помилка.

Фалмін вихопив меча блискавичним рухом, зробив два швидких стрибки вперед. Арбалет вистрілив, почулося пронизливе кляцання тятиви, але стріла була відбита мечем. Найманці вилаялися.

Чоловік у масці, голосно викрикнувши, дістав з-за спини посох з кришталево-сірою кулею на кінці. Він встиг сказати лиш два слова закляття із трьох, як тут наскочив чаклун.

Двоє найманців кинулося вперед. Третій, той що з арбалетом, почав заходити за спину Фалміну з оголеним мечем. Один із розбійників вдарив зверху, намагаючись змусити Благандійського Чаклуна відбити його удар, але той ухилився. Провернувшись між ним та іншим найманцем, опинився біля Етто, який виставив меча на блок, а посохом націлився в торс Фалміна. Але останній рухався, наче змія, був невловимий, швидкий, лютий, як тигр, який захищає свою сім'ю. Почувся войовничий крик і він наніс удар з півобороту, змушуючи противника відбивати удар обома руками. Етто вилаявся щосили й відскочив на крок назад, збільшуючи відстань. Проте чаклун, із злобою в очах і силою в руках, накинувся на нього знову, не звертаючи уваги на трьох найманців, які опинилися в нього за спиною і, перегрупувавшись, почали напад.

Фалмін почув як позаду хтось вступив в кольобуху, хлюпання води застерегло його. Розвернувся, при цьому рефлекторно пригнувшись. Над головою просвистіло вістря меча, а перед ним, з перекошеною міною стояв високий і худий нападник, який наче жердина випрямився і високо закинув голову. Фалмін рубанув два рази. Перший удар горизонтально по животі, потім по інерції провернувся і пройшовся мечем по шийній артерії. Червоне забило фонтаном і перший противник впав на землю, захльобуючись кров'ю.

Інші, побачивши смерть свого побратима, войовничо завищали й кинулися на Фалміна з новою силою. Етто, в цей час, вимовив третє слово закляття. Направивши посох на чаклуна, він вигукнув останнє слово і з кінця палиці вилетіла вогняна куля. Фалмін помітив те останньої миті, ухилився, але це відволікло його й противник цим скористався. Один з найманців накинувся справа, цілячись мечем прямо в серце; другий зайшов зліва, намагаючись завдати удару зверху, цілячись в голову.

Фалмін зробив на місці пірует, прокрутившись на одній нозі. Вістря пройшлось по стегні одного з нападників, але інший його все ж таки зацепив. Меч різанув по спині, залишивши глибокий поріз. Поки кричав той, який отримав по стегні, інший хотів без допомоги напарника добити пораненого. Але Фалмін добряче розізлився, заричав і з розмаху всадив меча прямо в череп покидька, який, закотивши очі, намертво впав на мокру землю. Чаклун знав, що якщо збавить темп, його одразу пошматують, тому не зупиняючись відсік по лікоть руку одному із виродків і добив його, проткнувши мечем грудину. Найманець, захльобуючись кров'ю, полетів головою в багно.

Етто бачив невдачу своїх найманих вбивць, тому одразу прийнявся викликати портал, аби відступити, але Фалмін не збирався його відпускати.

— Стій, зачекай! — крикнув Етто, побачивши, як чаклун вертить мечем, видаючи свистячий лякаючий звук.

Чародій перелякано викрикнув, хотів тікати, але послизнувся і впав. Фалмін підлетів до нього, схопив за комір, перед цим вибивши ногою з руки посох. Етто завив, як різаний, намагаючись вирватися. Фалмін вдарив його кулаком по зубах і той ковтнувши декілька з них, затих.

— Ну що, тепер ти не такий сміливий? — закричав Фалмін, вдаривши ще раз у вухо, з якого через перебиту перетинку відразу пішла кров. — Що, тепер ти будеш просити про помилування? — чорноволосий затрусив Етто як грушу, від чого той ще не втратив свідомість. — Хто тебе найняв? Кажи!

— Йди в сраку, курва! — вбивця плюнув кров'ю в обличчя чаклуна. Той заричав і різко вдарив в щелепу. Етто відключився.

— Сволота, — лише й сказав Фалмін, сплюнувши на землю і поглянувши на чорне небо. Знову почав лити дощ, змиваючи кров із бруківки.

Благандійський Чаклун поглянув на чародія, який лежав на землі. Фалмін згадав, що змусила ця людина його пережити, приставив вістря до шиї Етто й легенько натиснув, випустивши трішки крові, але забирати життя не поспішав.

«Може багато чого знати, не можна вбивати покидька. Принаймні поки що».

Фалмін втомлено витер обличчя закривавленою рукою, при цьому прибрав меча. Життя Етто поки що було потрібне, а отже, зараз тіло треба було десь сховати, а коли той прокинеться, братися за допит і вибивання інформації, від якої буде залежати наступний крок Благандійського Чаклуна й подальша доля найманого вбивці Етто із Синіра.

Чародій прокинувся від страшенного болю в голові, який не давав навіть тверезо думати й проаналізувати ситуацію. Поглянувши вперед, він побачив невеличкий стіл із розкладеними на ньому інструментами катувань: щипці, ножиці, напильник, голки різних розмірів, крюки й ножі — все це давало знати, що його чекає попереду, але потенційного ката поки що видно не було, а отже, потрібно вибиратися. Етто, оскільки був прив'язаний до стільця, спробував розгойдатися, аби перевернутися, але стілець виявився прибитим до землі, а тому становище чоловіка було значно гіршим, аніж він думав. Як чародій не намагався побачити обстановку цього місця, але зір підводив, тому видимим був лише стіл.

— Ну, сука, — буркнув вбивця, вертівшись на місці. Етто намагався зламати стілець, але той міцно стояв на місці, наче зачарований.

Позаду нього почулися кроки, і на світло вийшов Фалмін, обличчя якого було сховане в темряві, наче чорна безодня.

— Ну, Етто, тепер поговоримо. Ти не проти?

— Пішов у дупу!

Фалмін втулив вбивці кулаком у щоку, від чого обличчя покидька одразу напухло й стало червоним. Етто сплюнув кров, при цьому зі злобою глянувши на темне обличчя свого ката.

— Отже, я так розумію, що ми розпочинаємо нашу приємну розмову, — сказав Фалмін. — Перше запитання: хто тебе найняв, Етто?

Вбивця сидів декілька хвилин мовчки, причому було дивно, що Фалмін весь цей час чекав і не вдарив поганьця ще раз, але нерви його не були залізними.

— Ти гадаєш, що я тобі щось скажу? — запитав з насмішкою Етто, але Благандійський Чаклун не збирався жартувати. Він мовчки взяв зі столу тонкого ножа й, не довго думаючи, всадив у стегно покидька. Етто завив, наче кіт весною, ріжучи виском слух. Фалмін швидко закрив йому рота кляпом.

— Заспокойся, все ж добре, чи не так? Ти був такий впевнений у собі, коли погрожував мені, а зараз щось змінилося і відразу кричиш. Не треба так.

— Ди в гопу! — почулося крізь кляп, який перетиснув рота вбивці, але Фалмін на це ніяк не відреагував.

— Повторюю запитання: хто тебе найняв?

Етто, із налитими кров'ю очима, поглянув навколо в пошуку порятунку, але зрозумів, що виходу звідси немає. Напевно, тримали в якомусь підвалі, тому допомога навряд чи прийде. Чародій не раз сам допитував людей, доводячи їх до смерті, але при цьому вибиваючи потрібну інформацію, тому чудово розумів, що саме з ним можуть зробити, і інструменти попереду говорили про те, що Благандійський Чаклун чудово знав, як ними користуватися.

Побачивши, що в'язень хоче щось сказати, Фалмін витягнув із рота Етто кляп і уважно подивився на обличчя, яке повільно спухало від удару.

— Краще приший мене, покидьку, тому що з кожною секундою можливість мого порятунку збільшується. Гадаєш, що по мене ніхто не прийде? — захохотав, плюючись кров'ю на всі боки Етто. — За мною стоять великі люди, дурнику, яким ти встав на заваді.

Фалмін відхилився, обміркував сказане полоненим, потім посміхнувся невинною посмішкою демона й взяв зі столу ножиці з вигнутими ручками. Етто завертівся на місці, наче сом у сітці, але тікати було нікуди. Фалмін схопив праву руку вбивці й миттєво відрізав покидьку вказівний палець, той завив ще голосніше, ніж до цього. Чаклун швидко загасив цей крик ударом по зубах, які полетіли в різні боки з домішками крові й слини.

— Гаразд, сука, скажу! — заверещав Етто, побачивши, що Фалмін тягнеться за іншою рукою. — Чотири тижні тому мені прийшло замовлення — знайти інформацію про Благандійського Чаклуна. Про тебе, пся матір! — Етто запнувся, сплюнув кров, Фалмін терпеливо чекав. — Я погодився, тому що посередник запропонував кругленьку суму за це. Приблизно за тиждень я зібрав потрібну інформацію.

— Яким чином?

— Ти не дуже гарно і ховався. Видно, не було сенсу, тому що не думав, що можеш мати ворогів, але повір мені, собачий хвіст, у тебе їх вистачає вдосталь. Твій виродок непроста дитина!

Фалмін схопив вбивцю за чорне волосся, силою нахилив до себе й наблизив ножиці до правого вуха, яке виявилося в Етто незвичайно великим. Той хотів щось крикнути, але Благандійський Чаклун холоднокровно різанув, кинув обрубок на землю, де вже лежав один палець полоненого.

— Ах ти ж син повії! — кричав, ледь стримуючи сечу в міхурі Етто, стиснувши зуби й примруживши очі, в яких від болю побігли темні кола. — Я ж кажу тобі все, що знаю!

— Це щоб не розслаблявся. А тепер головне: хто тебе найняв?

Сказати вбивця не встиг. Позаду нього із нізвідки сформувався портал. Фалмін вскочив, схопився за меча, але щось відкинуло його назад до столу. З кільця тільки що утвореного порталу вискочив кремезний чоловік у масці й у чорному бойовому одязі. Противник кинувся вперед із довгим мечем в руках, який небезпечно замерехтів у світлі свічки. Проте його удар був направлений не у Фалміна, а в Етто, який наче сардина викручувався на стільці, намагаючись його розстрощити. Удар невідомого воїна був швидким і точним. Меч пройшов прямісінько по рівній горизонталі й голова вбивці впала на землю, а тіло, в останніх агоніях обм’якло раз і назавжди.

— Сучий син! — крикнув Фалмін, відкинувши стола зі своєї дороги.

Тим часом вбивця кинув голову Етто до порталу, як підтвердження смерті замовленої персони. Чаклун наскочив зверху, цілячись в шию, але противник провернувся, опинився за спиною і вдарив одразу. Фалмін наосліп закинув меча за спину, відчув як по ньому пройшлося лезо опонента. Чаклун зробив пірует, провернувся на місці, але цей удар був відбитий напрочуд елегантним і спритним фінтом. Фалмін засопів від злоби, войовничо заричав. Противник весь час мовчав, наче зосереджуючись на кожному рухові свого опонента. Чоловік у масці напав, красиво провернувши меча знизу. Фалмін відставив ногу, лезо пройшло в декількох сантиметрах від стегна. Вони схрестили зброю, довго боролися. Здавалося, що противники майже однакові по силі й цей бій буде тривати вічно, але вбивця вирішив закінчити його хитрістю. Відбивши удар і збільшивши відстань, дістав вільною рукою з мішечка на поясі чорний порошок і сипнув в очі Фалміну.

— Я тебе… — чаклун не встиг договорити, коли йому підсікли ноги й повалили на землю. Очі сльозилися і нічого не були видно.

Противник, схилившись над Фалміном, уважно глянув на обличчя і меча опонента. Певно, він знав, з ким мав справу, адже був готовий до такого бою. Фалмін беззахистно водив руками по землі, намагаючись нащупати меча, але чоловік у масці відкинув його ногою в темний куток, пнув чаклуна в плече, поваливши назад на землю. Потім декілька разів стукнув чоботом по ребрах, прим'явши і, можливо, зламавши декілька. Чаклун застогнав, але зненацька вихопив кинджала й всадив в ногу покидька. Той заричав, схопив чорноволосого за волосся, вдарив об стіл; потім зацідив кулаком по обличчю, намагаючись відключити його, але той тримався, хоча перед очима бігали дивовижні кола. Все крутилося, а голова запаморочилася.

Невідомий чоловік у масці підійшов до безголового тіла Етто, навколо якого вже зібралася добряча кальобуха крові.

— На одну гниду менше, — сказав вбивця, пройшовши повз мертве тіло.

Вже перед самим порталом, який почав ще яскравіше сяяти, чоловік у масці повернув голову, поглянув на нерухоме тіло Фалміна, який безпорадно лежав на землі біля поламаного столу.

— До нових зустрічей, Фалміне із Мальгарда. Нехай же доля колись зведе нас у чесному поєдинку, якщо на те буде воля богів, — з цими словами вбивця зробив крок вперед і розчинився в нескінченному вирі матерії та магії, перемістившись кудись далеко, подалі від цього підвалу. Портал закрився за ним, а разом із цим і зникла можливість для чаклуна вислідити нового вбивцю і найголовніше — його замовникі.

Два мисливських пси, лежачи біля ніг короля, напружилися, глянули на зачинені двері. Дійсно, король і сам почув тихі кроки, що наближалися до його покоїв.

Постукали.

— Входьте, — сказав сонливо Сигізмунд. Він був впевнений, що це Ігрев.

— Не завадив?

— Ні, Ігреве, не завадив.

Чародій увійшов до просторих покоїв, глянув на собак, які так само уважно дивилися на його довгі шати. Певно, давно вже цих псів не випускали на полювання. Принаймні так думав Ігрев, дивлячись на їх голодні погляди.

— Ваша Величність буде лягати спати?

– Ігреве, звідки такий церемоніал? Якби я хотів спати, то не пустив би тебе на поріг своїх покоїв. Правда?

— Правда, володарю.

— Маєш до мене справу?

— Маю.

Сигізмунд глянув на чародія скоса. У відблисках вогню, що горів у каміні, його обличчя ставало і справді моторошним.

— Пив?

— Пив, володарю, але говорити із вами прийшов на тверезу голову.

— Славтеся усі святі! — король награно сплеснув в долоні. — Надворі вечір, а Ігрев може говорити тверезо! Дійсно, дивний сьогодні день.

Здавалося, що чародій образився, але король усміхнувся, показав йому рукою на крісло, що стояло поруч. Ігрев присів, не перестаючи дивитися на мисливських псів.

— Боїшся собак, Ігреве? Я думав, що ти вже звик перебувати в оточенні таких ось мисливських собак, які допомагають мені в керуванні країни.

— Дійсно, але ніколи я не зможу звикнути до цих голодних поглядів.

Сигізмунд мовчки махнув рукою і собаки, зрозумівши наказ, лягли в закутку. Король мав владу над усіма, включаючи тварин.

— Отже, ти хотів поговорити. Слухаю тебе, але перш ніж розпочати, налий нам вина, аби горлянка не засохла.

Ігрев слухняно налив собі та королю темного напою. Цокнулися, випили. Вино було терпким та суховатим. Сигізмунд відставив келих на стіл, сплів руки на грудях і уважно подивився у вічі чародія. Він був готовий слухати.

— Пробачте мені за нахабство, володарю, але дуже хвилює мене ваша розмова із Фалміном.

— Хочеш дізнатися подробиці?

– Із вашої волі, володарю.

— Розповідати немає чого, Ігреве. Я дав Фалміну пропозицію, від якої він відмовився. Що ж до деталей, то яке вони мають значення, якщо ціль моя не була досягнена?

— Повністю згоден із вашою мудрістю, володарю, — чародій відпив вина, поставив кубок на стіл. — Вас розчарувала ця зустріч?

— Гадаю, що ні, Ігреве. Повір, перш ніж стати королем, я служив у розвідці, а там, як ти знаєш, шпигуни та вороги народу часто відмовляють давати показання.

Ігрев промовчав. Король усміхнувся, побачивши реакцію свого радника.

— Він твій друг, а тому ти щось-таки знаєш про нього. Розкажи.

— Усе що знаю, володарю?

— При можливості.

— А ми зараз на допиті?

Король не відповів, лише дивився на вогонь у каміні, який починав помалу вщухати. Ігрев провів рукою над язичками полум'я і воно почало збільшуватися. Сигізмунд дивився на те із широко розплющеними очима.

— Він особливий, володарю.

— Дійсно, Ігреве, я це також помітив, — король продовжував дивитися на вогонь. — Фалмін із Мальгарда, вбивця драконів, самих могутніх істот на нашій проораній війнами землі. Справдні рідкісна пташка. Така пташка, яка шукає невідомо кого, але в змозі відмовити королю. І справді, Ігреве, він особливий.

Чародій також глянув на вогонь, не бажаючи відповідати на слова короля. Сигізмунд і не наполягав.

— У нього є сім'я?

Від цього запитання Ігрева пересмикнуло. Одразу постало питання, чи знає король про Ельгіду. Чи знає він цю трагічну історію, яка відбулася у житті Фалміна багато років тому. Вираз обличчя Сигізмунда був як завжди непроникний, тому прочитати цього чародій не зміг.

— Він мав сім'ю, — розпочав обережно маг, ретельно підбираючи слова. — Дружину та доньку.

— А що із ними стало? — король, здавалося, абсолютно не переймався, спокійно ставив запитання і чекав на них відповіді. Як завжди.

— Дружина загинула багато років тому, а донька безслідно зникла, — збрехав частково чародій, який ніяк не міг розповісти Сигізмунду всю правду.

— Дійсно, трагічна історія, — король вдав, що повірив, хоча для себе робив висновки із кожного слова чародія. — І через це він став вбивати драконів?

— Ні, не через це, володарю.

— Хм, — король взяв келих із вином, виловив із нього муху, випив до дна, а муху кинув у камін, — гадаю, історія цього чаклуна має право на продовження. Чи не так, Ігреве?

— Кожна історія має право на продовження, володарю, але яким чином вона буде продовжена, залежить лише від самої людини. Чи не так?

Король кивнув, усміхнувся самими куточками губ. Ігрев усім єством відчув напруженість Сигізмунда. Знав, що таке було вкрай рідко.

— Моя ж історія тільки розпочинається, Ігреве, — сказав володар Норенгарда. — І продовжуватися вона буде до тих пір, поки я не досягну своєї мети. Ти згоден зі мною, чародію?

— Беззаперечно, володарю.

— А що ж до чаклуна…Гадаю, що наша наступна зустріч буде виглядати значно інакше.

— Володарю? — не зрозумів чародій.

— Запам'ятай, Ігреве, відмову пробачити я можу, але ж ніхто не казав, що не можна спробувати ще раз.

— На що ви натякаєте, володарю?

— Усе із часом. Я не настільки дурний, аби витягувати всі козирі за один раз. Невже ти цього і досі не зрозумів?

Ігрев не відповів. Знав він цю людину, яка сиділи навпроти. Цей чоловік усім довів, що на його дорозі не має права стояти навіть рідний батько. Дивлячись на усміхнене обличчя короля, Ігрев і справді захвилювався за Фалміна та Ельгіду.

Розділ III

Від самих найтемніших часів ходять легенди про дракогорів, Проклятих або ж Полеглих Янголів, на яких впало прокляття від самої Смерті. Було чимало припущень, стосовно того, за що прокляли невелику групу драконів і чим таким не вгодили вони Матері Мертвих.

Історик і демонознавець Геділь Білорукий казав: «Прокляли цих істот за жорстокості нелюдські. Мова давно ходила, що дракони під проводом свого ватажка Затрігдіра більше п'ятиста років на Благандію жах наводять. Можливо, за те й було на їх голову прокляття Смертю опущено. Зійшла вона на землю, витягнула своїми пазурями із драконячих тіл їх душу драконячу та помістила у людські тіла, силу назавжди їх богоподібну відібравши».

Пізніше стала відома ще одна згадка про дракогорів від невідомого автора, який залишив згадку у своїй книзі «Дракони та їх походження». Говорив він так: «І будь-яка сила, що непідконтрольна Смерті, буде покарана нею ж самою. Дракони і ватажок їхній Затрігдір, порушивши закони та рівновагу світу людського, скористалися силою своєю і почали над усіма панувати. Страшними були ті роки, коли крилаті змії людей, ельфів та гномів палили, а ще страшніше стало, коли із свого царства за ними Смерть зійшла…»

Виходячи із цих двох джерел, сучасними дослідниками прийнята думка, що прокляті дракони, яких пізніше прозвали дракогорами, втратили свою драконячу подобу та силу саме через страшні злочини над людьми та іншими расами.

Місцеперебування цих істот до сих пір невідоме, а також неясно, чи живий бодай один із них. Нині більшість людей вважають дракогорів вимерлими, спираючись на те, що не могли вони розмножуватися через прокляття і саме тому давно в землі гниють. Проте гноми й ельфи, попри скептицизм людського роду, пророкують повернення цих проклятих створінь. І вірять вони, що коли прийде Затрігдір і його прокляте військо, то не знайде людство свого порятунку на жодній землі, тому що помста Полеглих Янголів буде страшною і спустошливою…

Елатей Драде. Дракогори в історії Благандії.

Фалмін їв суп зі шматками сала та сиру із таким заповзяттям, наче не бачив їжі вже декілька тижнів. По-правді ж, не їв він уже добрих п’ять днів, тому дерев’яна ложка опускалася до миски і піднімалася до його рота із неймовірною швидкістю.

В залі зараз було тихо, десь там, надворі, свистіла завірюха. Посірілі гобелена, із зображеними на них героями минульщини та зброєю, легенько тріпотіли від протягу, який гуляв із однієї кінця зали в іншу. Камін давно згас, а розпалювати його для Фалміна ніхто і не збирався.

Хлопчині ж, здавалося, холод не заважає, адже поки що переважав голод. Він підвівся вдруге, взяв добавку із невеличкого казанка, що висів над дотлівшим вогнем, всівся назад за стіл і продовжив доїдати суп.

«Білий, сірий, чорний, червоний, зелений, синій, золотий… — нагадував він собі кольори драконів, не відводячи змучених очей від залишків супу. Коли доїв, закінчив перелічувати і імена усіх відомих нині драконів.»

Хлопчина підвівся, зробив декілька кроків босими ногами по холодній підлозі, і тоді нарешті зрозумів, що замерз, як собака. В запиленому кутку, на стільці, лежали міхові чоботи, із яких він виріс уже на два розміри. Однак більше варіантів не було.

Із великими зусиллями натягнувши взуття, Фалмін, попри дискомфорт, відчув і тепло, від чого задоволено усміхнувся. Цієї миті двері в залу розпахнулися, а засуви, подібно душі хлопця, заскрипіли. Почулися глухі кроки, які луною відзивалися від стін зали.

Фалмін визирнув з-за колони, але нікого не побачив. Аж тут його міцно схопили за плече і рвучко розвернули. Він зустрівся поглядом із примруженими очима інструктора Хольдара, який був вищий за нього на добрих дві голови.

Суворі риси обличчя цього чоловіка, вихідця із Скагіра, були непроникні та сірі, наче скелі могутніх гір. Однак попри весь свій зовнішній вигляд, в чорних очах горіло тепло та доброта.

— Ти поїв, Фалміне? — спитав голосом, який у хлопчика завжди викликав повагу.

— Так, учителю. Дякую вам за суп.

Хольдар не прокоментував, однак не втримався і усміхнувся. Він завжди готував їжу для хлопчика, на що частенько отримував насмішки від інших двох інструкторів. Однак Хольдар розумів важливість правильного харчування, тим паче, що окрім інструкторів та хлопчини у замку нікого і не було.

— Я чув, що учитель Карсіль побив тебе і тримав у темниці. Це правда? — спитав спокійно, але водночас із натиском Хольдар, на що Фалмін пригнічено опустив очі. Не любив жалітися комусь із інструкторів, а тим паче на іншого інструктора.

— Я заслужив, пане.

— Подивися на мене.

Хлопець підняв високо голову, аби мати змогу подивитися у вічі вчителя. Хольдар, здавалося, був чимось незадоволений, про що свідчили нахмурені брови та скривлене обличчя.

— Майстер вимагає, аби ми навчили тебе основам фехтування, анатомії, біології та історії. Після теорії прийде практика, де ми зобов’язані привити навички, які допоможуть тобі битися із самими сильними противниками. Однак, якщо при всьому цьому ти не зможеш зберегти у собі людяність та милосердя, то тоді станеш просто інструментом в руках інших. А знаєш, яка особливість інструменту, Фалміне?

— Ні, учителю.

— Зап'ятнаним кров'ю залишиться лише інструмент, а не рука, яка його тримає. Ти хочеш цього? — брови вчителя хмурилися все більше, — Бажаєш стати ніким на службі у всіх?

— Ні, учителю.

— Чого ж тоді ти хочеш, юначе?

Якби це запитання йому задав інструктор Еріс або Карсіль, Фалмін відповів би інакше. Однак лише із Хольдаром він міг бути щирим. Або ж не вмів просто брехати чоловікові, якого поважав і любив.

— Я хочу очистити цей світ від Зла, вчителю.

— А чи знаєш ти, що Зло немає меж і кордонів? Що воно є всередині кожного із нас? Отож, убити потрібно усіх?

— Лише тих, хто приносить іншим найбільше горя та Зла, вчителю.

Хольдар усміхнувся, погляд його миттю пом’якшав. Фалмін часто нагадував йому сина, якого доля колись у чоловіка відібрала. Можливо, саме через це він не міг скривдити хлопчика, і зажди сварився із іншими через це.

— Учителю, дозвольте запитання? — нерішучий голос хлопця вивів Хольдара із роздумів.

— Питай, Фалміне.

— А коли я побачуся із Майстром?

— Ти дуже цього хочеш? — Хольдар не показав виду, але питання не було для нього легким, адже він знав про те, чого Фалміну поки що знати було не варто.

— Просто я тут саме через нього. Майстер подарував мені життя, і я хотів побачити людину, якій цим можу завдячувати. Адже так говорили вчителі на уроках?

— Так, Фалміне. Саме так.

Хольдар не витримав, на мить відвів погляд. Часто у нього виникали сумніви, а чи не покинути все це до біса і податися у світ заочі. Однак за весь цей час, відколи Майстер запросив у свій замок трьох найкращих інструкторів і коли почалося навчання юного Фалміна, Хольдар встиг звикнути до свого учня. І тепер, знаючи про його подальше майбутнє, кидати хлопчину на призволяще не хотілося попри все. Хоча піти рано чи пізно доведеться, адже він знав про силу людини, яка за всім цим стояла.

— Майстер зустрінеться із тобою лише тоді, коли ти пройдеш Останнє Випробовування. — замість цього сказав Хольдар, намагаючись усміхнутися щиро. Не вийшло. — Але ти не готовий наразі. Пройде чимало часу, перш ніж ти будеш готовий до Випробування.

Фалмін неодноразово чув про так зване Останнє Випробовування, до якого його готували ось уже півроку, однак ніхто не пояснив значення та сенс цього дійства. На думку спадали різноманітні змагання, перегони або ж тести на логіку, однак розум хлопчика не зміг би і здогадуватися про справжню суть Випробовування.

— Гаразд, Фалміне, тобі потрібно займайтися. — сказав по хвилині мовчання вчитель Хольдар, будучи чимось збентежений, — Через годину чекатиму тебе у Вежі Хитрості. Будемо битися проти зеленого дракона.

— Справжнього? — із надією спитав Фалмін, якого дістало битися лише із ілюзіями та манекенами. Він же ж воїн, як-не-як!

— Не цього разу, учню. До битви із справжнім змієм тобі ще тренуватися і тренуватися, однак повір, Фалміне, коли цей день настане і твій меч спробує драконячої крові — ти будеш готовий.

Через півтора дні Фалмін швидко домчав до села Білий Хутір, де домовився зустрітися із Гібді. Це місце чаклун обрав по тій причині, що тут його сприймали дуже добре, ніхто не намагався заколоти уві сні чи обдерти як липку. Багато чого доброго Фалмін зробив цьому селу, особливо мешканці пам'ятали свій порятунок від дракона, який вирішив попалити поселення, котрі лежали найближче до річки Брао. Білий Хутір розрісся посеред лісу, але сотні років людської осілості зробило своє діло: тепер навколо поселення були великі поля та навіть з'явився ставок, який колись був болотом.

Відразу після прибуття Фалмін направився до знайомої сім'ї хлібороба Лешака Бавара, який разом із дружиною порпався по господарству. Двоє його молодших синів ганяли за сусідським собакою, отримуючи за це стусанів від грізної матінки Ординії. А найстарша донька — дев'ятнадцятирічна Пельга — прала білизну біля джерельця, яке протікало прямісінько за будинком.

Почулося тупотіння підков і біля дерев'яних невисоких воріт почулося іржання коня. Господар глянув очима, що запливли потом, примружився, придивляючись до гостя, а коли впізнав Фалміна, усміхнено крикнув синам:

— Ану, розбишаки, відчиніть ворота! Ординія, чому обісця не заметене? Давай-давай, гості приїхали!

— Ага, гості ще вчора приїхали! Цей бісів карлик у нас майже всю сивуху випив, і ти допоміг йому непогано! Краще б буряки із картоплею сховав подалі в погріб, зима бач яка люта! — набундючилась господиня, дивлячись на нового гостя з-під лоба.

— Ординія, не ганьби мене! Забула, як він нашу хату врятував від дракона паскудного? — чоловік говорив це не дуже голосно, аби не чув Фалмін. — А може, тобі нагадати, як він тебе твою доньку із вогню дістав?

Дружина його ще трішки полютувала, але змирилася, якоїсь миті просто вгамувалась і спокійно пішла до хати накривати на стіл. У двір заїхав чорний як смола кінь, вершник зіскочив на землю і, взявши жеребця за вудило, повів в глибину двору, до сараю.

— Фалміне Мальгардський! — до нього стрілою підлетів Лешак, червоні щоки й кучеряве чорне волосся якого було видно ще здалеку. — Почомкаємся?

Фалмін, який дуже не любив таких ніжностей, був змушений обійняти Лешака і якомога щиріше посміхнутися, адже не хотів образити цих людей. Він поглянув за спину чоловіка й побачив біля хати Пельгу, яка в тоненькі білій суконьці й кожушку, наче привид пронеслася від джерельця до дверей хати й завмерла, побачивши чаклуна. Дівчина мала незвичайно великі сірі очі, які здавалися ще більшими на фоні маленьких дівочих губ, брів і носика, всіяного веснянками. Її чорне красиве волосся було заплетене в грубу дівочу косу, якій могла позаздрити кожна друга із Білого Хутора.

Дівчина глянула на гостя пронизливим поглядом, але лише на мить, після чого забігла в хату з корзиною, в якій лежала випрана білизна.

— Ти ж пам'ятаєш Пельгу? — прослідував за поглядом Фалміна Лешак. — Це її ти врятував з лап дракона, за що я буду вдячний все своє життя.

Фалмін, зачарований вродою дівчини, лише легко поклонив головою на знак вдячності за такі слова, а сам ще якусь мить дивився на те місце, де тільки що стояла юна донька хлібороба.

— Ну, а де мій… — Фалмін запнувся, як зненацька з хати вилетів Гібді, лише в одній нічній сорочці, але з курячою ніжкою в руці.

— Я тебе курвиного сина каструю, аби ти своїм добром по хаті не світив! — почувся неймовірно розлючений голос Ординії. — Ти бачиш який, побачив дівчину молоду і все, вже хвостом своїм веляє! Штани одягни! — господиня викинула на двір штани гнома, той спокійно, як ні в чому не бувало підняв їх і повільно надягнув.

— Грім-баба, — буркнув про себе він, але тут побачив Фалміна. — Клянуся всіма борделями на світі! Фалмін! — він підбіг до друга й обійняв його, хоча той і виставив руки для захисту. — Ти ба, приїхав! Я вже думав, що тебе та Анарель із ліжка не випустить, вкуси мене комар!

— Я також радий тебе бачити, але давай зайдемо до хати, бо щось холодно, — Фалмін не хотів особливо йти всередину, та й мороз не брав. Просто його трішки бентежили погляди сусідів, які зі свого двору спостерігали за сценою на подвір'ї родини Баварів.

— Так, ходімо вже нарешті, а то обід охолоне і весь спирт із сивухи вивітриться, — сказав Лешак, усміхаючись у весь свій рот. — Чим хата багата!

— А мене твоя дружина не того? — вказавши поглядом вниз запитав Гібді, поглядуючи на вікна, в яких за ним могла спостерігати ця, на його думку, страшна жінка.

— Нє, моя Ординія не злопам'ятна, забула вже, чому хотіла тебе каструвати.

— А вона може? — занепокоївся коротун. — Бо наші жінки, якщо їх довести, то і не таке можуть утнути.

— Ну, хто його знає, я то поки що ж цілий, — усміхнувся хлібороб.

— Ага, тому що твоє хозяйство їй ще потрібно для…

— Так, все, — зупинив його Фалмін, якому почала набридати ця розмова, — ходімо, я трішки зголоднів. Погомонимо всередині.

Ніхто не заперечував і без зволікань усі зайшли до хати. У ніс одразу вдарив запах свіжого хліба й тільки що посмаженої яєчні. Стіл біля вікна вітальні був накритий, там стояла раніше зазначена сивуха, холодець, яєчня та смажена картопля. Гібді, який із самого ранку нічого не їв, а лише валявся на сіновалі і розказував непристойні анекдоти синам Лешака, одразу ж всівся за стіл поруч із пляшкою. Закотив рукава сорочки і вже хотів накинутися на їжу, але тут зайшла Ординія, а за нею влетіло двоє кучерявих хлопчаків. Меншому було п'ять, середньому вісім. Обоє як дві каплі води були схожі на матір, Пельга — на батька.

— Так, ану, пустуни, бігом на двір! Заведіть коня нашого друга до стайні й погодуйте, а коли прийдете, я вам дам по цукерці.

— А де це ти цукерки взяв? — крикнула до Лешака його жінка. — Грошей немає куди витратити?

— Ти вже бачу взагалі здуріла! Це ж дітям!

— Ага, а чим ми їх будемо восени годувати? Цукерками? — не відступала вона.

— Так, бабо, я голова сім'ї і сам буду вирішувати, що мені робити! — крикнув вже Лешак, у якого за цілий день від криків дружини боліла голова. — Йди-но он курчатам дай, а я зараз з гостями трішки посиджу й піду порати далі.

— Ага, знаю я це «трішки», — пробубніла вже покірніше Ординія і вийшла надвір, де почулося іржання Гора, якого малишня завела до стайні. Кінь покірно слухав і не пручався, тому батько хлопчиків і не хвилювався, що довірив їм таку роботу.

— Ох, вона мене в могилу цими своїми психами зведе. Ви вибачте за таке, просто із самого ранку на ногах і вже нерви беруть.

— Все добре, Лешаку, ми ж свої, все розуміємо, — запевнив його Гібді, якому вже нетерпілося всістися за стіл. — Ну, до столу?

— До столу, — погодився господар дому й запросив усіх скуштувати їжу, випивку, а сам взяв з полиці три скляні рюмки й поставив на стіл.

— Ну, давайте! — радісно сказав гном, вже відчуваючи запах домашнього продукту.

— За спокій і мир у наших оселях, — сказав тост Лешак, після чого разом з гостями потягнув першу рюмку, яку закусив яєчнею.

— Ну, по другій? — запропонував Гібді, але отримав грізний погляд Фалміна.

— Ти кудись летиш? Хочеш напитися — пий, а ми з Лешаком поки що полялякаємо, — сказав твердо чаклун, на що гном із непроникним виразом обличчя перехилив ще одну чарку, але наступну не поспішав наповнювати.

— Нус, як там твоє життя, Фалміне, драконів не меншає?

— Життя відносно непогано, але ось зміїв аж ніяк не меншає, як я не стараюся.

— Так звідки ж ці падли беруться? Невже плодяться, що ті миші?

— Дракони живуть у горах, болотах, лісах, печерах, пустелях та в озерах, — пояснив Фалмін. — Вони віддаляються від бурхливого світу й спокійно народжують потомство, причому більшає не сама кількість драконів, а дітлахів, яких вони зобов'язані годувати й оберігати. Саме тому вони нападають на людей — потенційних кривдників і їжу.

— До речі, — встрягнув Гібді, ковиряючи виделкою в картоплі, — а багатенько зараз вищих драконів?

— Достатньо. Особисто я знаю трьох червоних, чотирьох золотих, одного білого й одного чорного.

Рудобородий певний час переварював інформацію, жуючи одну підгорілу картоплину. Фалмін і Лешак поглянули у вікно, побачили Пельгу, яка вийшла з іншого боку хати й пішла городами до лісу, що простягався далеко на південний схід.

— Шкода мені її, — сказав занепокоєно Лешак, перед цим заливши на душу ще чарку самогону. — Після тієї напасті з драконом дівка й не розмовляє більше.

— Як так? — здивувався Гібді, який весь цей час не помічав німоти дівчини. — Я ж говорив із нею.

— Ага, говорив. А відповідь бодай раз ти чув? — сумно спитав Лешак, на що гном ніяково спохмурів і потягнувся за чаркою.

— Ми її вже й до бабки водили. Віщунка, тут неподалік живе. Так ця карга стара сказала нам якусь дурню і грошей попросила, а їй дулю показав і вйо, додому.

— А що сказала віщунка? — запитав Фалмін, все ще дивлячись у вікно, проводжаючи поглядом молоденьку дівчину, яка з кожною секундою ставала все меншою та меншою на фоні неосяжного поля. — Можеш дослівно повторити?

— Ха, здивуєшся, адже вона дійсно дурню сказала, але запам'ятав, чомусь мені її слова залягли в голову, хоч ломом виламуй. «Лиш більша біда голос пробудить, що прийде невдовзі й вогнем землю накриє».

Фалмін, почувши ці слова, повернувся обличчям до Лешака й Гібді, які із похмурими фізіономіями уважно спостерігали за його реакцією. Проте чаклун зовні залишився спокійним, навчився контролювати себе, випрацював певну міміку обличчя, яке можна було б назвати кам'яним. Не раз це допомогало в суперечках і угодах, адже люди люблять серйозних партнерів, а не клоунів чи блазнів.

— Лешаку, — звернувся до хлібороба Фалмін, — я, власне кажучи, в тебе й так в боргу, тому що ти приютив мене в себе, коли всі інші женуть у шию, але б хотів попросити трішки перебути тут, у вашому селі.

— Фалміне, які проблеми, — хлопнув його по спині чоловік. — Ви з Гібдіральдом тут завжди звані гості, навіть моя Ординія колись сказала, що з вами веселіше жити.

— Брешеш як на духу, — хохотнув гном.

— Ну, прибрехав трішки, але ж вона не буде проти, повірте! — завірив їх розчервонівший хлібороб, з надією в очах дивлячись на Фалміна. — Залишайся на скільки потрібно.

Благандійський Чаклун вдячно кивнув головою та поклав на стіл невеличкий мішечок із золотом та сріблом, від чого Бавар одразу надувся і набундючився.

— Ти мене, курвиного сина, за кого маєш? — розійшовся чоловік. — Ти мою сім'ю від дракона смердючого врятував, а тому я тобі до кінця свого життя вдячний буду. А зараз забери цю херню, вибач за слово, і давай-но налий нам ще по одній. У тебе рука легка.

— Легка, твоя правда, — посміхнувся Фалмін, беручи самогон і розливаючи його в чарки. Гібді, який сидів мовчки, із радістю спостерігав за усмішкою і веселими очима друга, який востаннє посміхався так щиро вже дуже й дуже давно, адже причин для цього ставало все менше й менше.

День тягнувся до свого кінця і на небі стали видимі перші зорі. Усюди панувала гармонія, жодні звуки не розривали благородної тиші цього давнього лісу, який виріс ще за часів перших ельфів, яких сюди Лекарн привів після Катаклізму в Орінсії.

Місцевість дивувала своїм розмаїттям, тут були: і величні дуби, і стрункі берізки, і пишнолисті ясени, і навіть сосни, які рідкими рядочками росли вздовж лівого берега ставка. Попри сніг і морози, ставок не замерз, таємничо виблискував у світлі Місяця. Окремі види птахів вже полетіли в теплі краї, але де-не-де було чутно спів соловейка, який хотів виспіватись перед темними сутінками.

До ставу, оточеного деревами, підбігла темноволоса дівчина, махнула своєю косою і, не зупиняючись, забігла у воду прямісінько в білій суконьці. Зайшовши по щиколотки, вона зупинилася, поглянула на небо, намагаючись побачити першу зорю і загадати бажання. Проте там вже було до десятка різних світил, які наче світлячки мерехтіли жовтогарячим кольором. Пельга хмикнула, зачерпнула жменьку води і вмилася. Потім підійшла трішки ближче до берега й поглянула на інший бік довгого ставу.

Так довго стояла, просто вслухаючись у тишу й чекаючи, аж поки позаду не почулися чиїсь тихі, обережні кроки. Дівчина різко повернулася, перелякано глянула назад. Її величезні сірі очі так і світилися у темряві, яка стрімко наближалась.

— Я не хотів тебе налякати, — вийшовши з-за дерева вибачився Фалмін, намагаючись не дивитися їй в очі, від яких у нього мороз біг по шкірі. — Подумав, що буде краще, якщо за тобою хтось нагляне, адже вже сутінки на носі, а в лісі багато чого водиться.

Вона, звичайно, нічого не відповіла, лише ледь помітно, самими краєчками губ, посміхнулася. Фалмін зупинився в п'яти кроках від Пельги, все ще не дивлячись у вічі, хоча дівчина усіма силами намагалася зловити його погляд.

— Стільки часу пройшло, — сказав чоловік, переборюючи хвилювання, яке холодом поповзло внизу живота.

Дівчина схилила голову собі на плече, сумно глянула на нього й відвела погляд. Благандійський Чаклун, побачивши це, підійшов трішки ближче.

— Пельго, я хотів побачити тебе, тому що…тому що… — Фалмін запнувся, нагамаючись підібрати слова. — Тому що скучив за твоїми очима. Тому що ти декого мені нагадуєш.

Пельга підвела погляд і трішки вражено поглянула на чаклуна, який напівмертвий стояв навпроти. Вона посумнішала ще більше й повільним кроком підійшла до нього впритул, дивлячись у вічі. Їх погляди зустрілися і в обох перехопило дихання. Фалмін чомусь від хвилювання затремтів, як і Пельга, яка не зводила очей з його обличчя, наче намагаючись запам'ятати кожну зморшку й горбочок, кожний шрам і клітинку. Чаклун бачив у ній Ельгіду, свою дитину. А вона, Пельга, дивилася на нього так, як сам Фалмін дивився на Анарель.

— Пельго, я…

Дівчина встала навшпиньки, адже була суттєво нижчою за нього. Дотягнулася своїми солодкими холодними вустами до його губ, обережно обхопила шию обома руками й притиснулась усім своїм тілом. Він не став заперечувати, відповів обережно, тому що не хотів своєю дикістю вразити дівочу психіку й уявлення про ідеальне кохання.

Пельга повільно відсторонилася, зі сльозами на очах поглянула Фалміну у вічі. Він не розумів причини сліз, а тому обійняв, зігрів, промовчав. У такому випадку мовчання найбільше допомагало. Чоловік знав про це, здогадувався про її біль, про бажання щось сказати.

Вони довго стояли обійнявшись біля берегу ставка. Стояли незворушно й неначе чекали дива, яке так і не сталося того вечора. Фалмін обіймав її, як свою дитину, а вона його, як давно жадане кохання.

Благандійський Чаклун не проводив із нею ніч. Не хотів ламати життя такій чистій душею і тілом дівчинці. Бачив у її очах бажання та пристрасть, проте не скористався цим. Просто не зміг.

Пельга закохалася в нього, полюбила усім своїм дівочим серцем. Після того, як Фалмін кинувся рятувати її з палаючого будинку; як виніс із вогню на руках, непритомну й слабку. Потім залишився до тих пір, поки дівчина не одужала.

Перед самим своїм від'їздом він подарував їй намисто із сірих маленьких перлин, яке Пельга ніколи не знімала й носила на шиї вдень і вночі, як згадку про нього. Дівчина знала про ту, іншу жінку, але вона не ображалася, навпаки, розуміла й змирилася. Однак все ще по-справжньому кохала й сподівалась, що коли-небудь він прийде і ніколи більше не піде…Ніколи…

Тієї ж ночі крізь небо, пройшла, наче голка, блискавка, перед якою люто й голосно прогриміло. Ставні в хаті затремтіли від сили стихії. Менший син Лешака й Ординії прокинувся, захнюпав, але матір швиденько заколисала його, притуливши до себе й накривши теплим покривалом.

Гібді і Фалмін, який прийшов разом із Пельгою пізно вночі, лягли в окремій кімнаті, яку виділили господарі. Їм дали теплі покривала й матраси із гусиним пір'ям, тому, на думку Фалміна, вони спали як королі.

— Фалміне, — почулося посеред ночі, коли всі вже спали, — а що у вас з Пельгою?

— Лягай спати, Гібді, завтра рано вставати, — чаклун розвернувся до стіни, не бажаючи говорити про таке із гномом.

— Слухай, я тут подумав, це якщо у вас щось вийде, то можна тут навіть собі хатинку купити. А чому ні? Білий Хутір чудове місце для життя, а якщо тут ще й твої дітлахи будуть, то тоді взагалі чудово. Я із Гріваром та компанією проїдемося по королівствах, заробимо грошенят. Ти дракончиків різних повбиваєш, також грошей заробиш, і все, можна оселятися і жити! — мрійливо думав Гібді, абсолютно забувши про свій будинок в Кагаку і декілька звабливих гномок, які так і чекали його повернення.

— Мій ти гноме, ти багато сьогодні із Лешаком випив?

— Два бутлі, — почулася однозначна відповідь, після чого коротун негарно відригнув. — І це при тому, що Ординія в нас третій з рук вирвала.

— Ну-то ось і лягай спати, бо ти коли п'яний, то всяка нісенітниця в голову лізе й питання дурні задаєш, на які в мене немає жодного бажання відповідати.

— Дідько, ну й буря сьогодні, — сказав як ні в чому не бувало гном, накрившись покривалом і таким чином зробивши уявний захист від усього зла на землі. — Може, це хтось із чародіїв хімічить?

— Так, лягай, хімік, а то я тебе зараз сам присплю.

Запанувала тиша, яка порушувалась лише хропінням Лешака Бавара й періодичними вибухами грому. Кімнату освітила ще одна блискавиця і в світлі на мить стала видима тінь, яка стояла прямо навпроти вікна й спостерігала за сплячими. Фалмін, який не спав, помітив це, повільно повернувся до свого меча, кинув погляд на вікно, але там нікого не було. Лише бачив, як у далечі хиталися високі дерева, розгойдані сильним вітром.

— Гібді.

— М?

— Ти це також відчуваєш?

— У?

— Курва матір, прокинься! — прошипів Фалмін, підсунувши до себе меча й тихенько одягаючи чоботи.

— Ну що таке? — пробурмотів невдоволено рудобородий, повернувшись від стіни до друга.

— Ти відчуваєш холод?

Гібді, все ще сонливий, як ведмідь у сплячці, прислухався до своїх відчуттів і з дивом підмітив, що дійсно стало дуже холодно, хоча він був вкритий покривалом і спав на грубці.

— Ага, холодно ще й як. Щось сталося?

Замість відповіді почувся ще один гучний удар грому й на дворі все на мить освітила блискавка. Гібді, який лежав навпроти вікна, подивився вперед, побачив істоту, що своїми червоними очима дивилася на нього крізь скло.

— Фалміне, — рівним голосом сказав Гібді, який, не будь він гордим гномом, міг би від страху і всцятися, — там хтось є.

— Як він виглядає?

— Словами не описати.

Гном затрусив головою, заморгав і страшна істота зникла.

— Фух, схоже здалося.

Як тільки він це сказав, на вулиці почулося іржання коней і нелюдські крики. У хаті всі прокинулися. Фалмін попередив, аби ніхто в жодному разі не запалював світло.

— Фалміне, хай йому пусто буде, що це за дурня? — з просоння запитав Лешак, заспокоюючи сім'ю, яка збилася купкою біля підвалу, готова спуститися туди в разі небезпеки.

— Гібді, щоб не сталося, борони дітей!

— Тебе я не кину! — протверезілим голосом гаркнув гном, тримаючи в руці свою сокиру.

Чаклун хотів відповісти, але не встиг. Вхідні двері впали і в проході з'явився височезний воїн в незвичних шипованих обладунках і шоломі-масці у вигляді драконячої морди. Ординія закричала як навіжена. Пельга, також налякана цим страшним створінням, взяла братиків на руки й кинулася до підвалу.

— Назад! — заверещав щосили Фалмін, вилетівши із кімнати із мечем в руках.

— Він там не сам! — встиг гукнути Гібді перед тим, як Благандійський Чаклун налетів на першого противника, який, наче скеля, стояв в дверях і діставав величезного пернача.

Фалмін із криком кинувся вперед, але його удар був відбитий швидко й без зусиль. Чаклун крутнувся на місці, зробив пірует, що дозволяла простора кімната, зацепив вістрям по грудях, але обладунок лише прим'явся і величезний воїн кинувся на чаклуна. Перший удар, націлений у голову, Фалмін відбив, але не без проблем. Він спотикнувся за поріг і впав, але на поміч прийшов Гібді, який сокирою вдарив по спині ісполита. Велетень покачнувся, але втримався на ногах, повернувся до гнома й замахнувся перначем.

— Ні! — закричав Фалмін, кинувшись на ворога і вивалившись разом із ним на вулицю.

Позаду себе почув чийсь крик і лайку, напевно Гібді, але слів розібрати не зміг. За мить на нього напали. Справа просвистів пернач, Фалмін виставив блок, але сила удару відкинула назад. Піднявши голову, побачив, що в дворі стоїть до десятка таких воїнів-велетнів у чорних латах і однакових шоломах-масках.

— Не може бути, ви ж лише видіння, лише сни! — закричав Фалмін, не віривши в побачених створінь, у неіснування яких вірив до сьогодні.

До чоловіка вийшов один із велетнів, в зіницях якого горів синій вогник, у правій руці тримав моргенштейн, а в лівій великий меч із жахливими зазубринами.

— Твої страхи ожили, Благандійський Чаклуне, — почувся низький голос із глибин шолому, від якого у Фалміна відняло мову, тому що саме цей голос говорив із ним у снах.

Піднявши голову, чаклун побачив темне небо, із якого без перестану били блискавки. Одна влетіла в сусідню хату, яка одразу зайнялася вогнем. Коні вирвалися із конюшень і кинулися з подвір'я, рятуючись від вогню. Лише Гор залишився на місці, чекаючи свого господаря.

— Хто ви такі? — із небаченим до цього страхом запитав Фалмін, не зводячи очей із закованого в сталь велетня.

— Ми — твої страшні сновидіння із минулого, Ардугаре, Віснику Смерті, — почувся той же моторошний голос і Фалмін відчув, як це створіння дивиться йому прямісінько в душу.

— Що ще за Вісник Смерті? Який ще Ардугар? Я не той, за кого ви мене маєте! — зібравши силу в кулак, прокричав Фалмін. — Залиште цю сім'ю в спокої, а то пошкодуєте!

— Все та ж хоробрість, — спокійно сказав воїн із синім вогником в очах. — Ми прийшли саме за тобою, Віснику. Твоя доля вже давно вирішена!

Фалмін, стиснувши зуби, схопив меча, підскочив і кинувся на велетенського противника, який був вищий на цілу голову. Благандійський Чаклун і справді був швидким, одним із найкращих у своїй справі. Він уже бачив, як його меч врізається в тіло противника, навіть зрадів від того.

Даремно.

Невідомо звідки чаклуна вдарили моргенштейном, який потрапив в ліве плече. Фалмін від болю закричав, падаючи на землю. Позаду нього почувся віддалений крик Гібді, ще чиїсь голоса, а за мить гучний звук грому й блискавки, яка влучила в будинок Лешака Бавара. Фалмін зробив останнє зусилля, потягнувся здоровою рукою до свого меча, але того йому зробити не дали.

За мить відчув, як втрачає свідомість від болю. Перед чоловіком стояв воїн із дивною маскою, що дивився своїми синіми моторошними очицями. Майже поринувши у невідомість, у свідомість Фалміна на секунду влетіла думка, що він уже бачив цей погляд, цих дві безодні і синій вогонь, який наче два вогнища освітлювали шлях.

«Тепер я розумію, чому люди бояться мого погляду…»

У хаті позаду чулося ламання дерева й стріха, охоплена полум'ям, провалилася.

— Твої видіння ожили, Ардугаре! Бійся їх, тому що віднині ці жахіття будуть переслідувати тебе всюди. Тобі не сховатися від нас! Це твоя доля!

Фалмін, почувши слова дракогора, востаннє глянув на темне, захмарене небо, із якого все ще били блискавки, освітлюючи все навколо й раз за разом потрапляючи в чиюсь хату чи сарай. Позаду нього горів будинок Лешака й Ординії. Фалмін чув, як оживші жахіття щось кричать і вбивають людей, не жаліючи ні дорослих, ні малих. Він чув їх передсмертні крики, хоча ще вдень слухав їхні розмови й співи. Останнє що було чути, був крик Пельги, яку витягнули з підвалу.

— Фалміне! Любий! Фалміне, рятуй! — кричала вона голосом, який прорвався і зараз дзвенів як дзвіночок. — Фалміне!!! — крикнула вона протяжно, голосно, із відчаєм, який ні з чим не можна було сплутати. Але потім настала тиша, якої Фалмін не почув, і голос Пельги раз і назавжди затих.

Із мороку в нічному лісі, наче привид, винирнув кінь, який галопом мчав по лісовій стежині. Відлуння грому було чутно позаду, а блискавиці, лякаючи своєю силою та швидкістю, влучали в дерева навколо, від чого ті відразу запалювалися.

Гібді почув позаду крики, вигуки дивною мовою та іржання коней, що змусило підганяти Гора все швидше й швидше. Він не знав, куди мчить, але потрібно якомога далі відійти від Білого Хутора, який все ще палав позаду.

— Тримайся, друже. Тримайся, — сказав задихано гном, на мить глянувши на Фалміна, який без свідомості сидів перед ним у сідлі.

Рудобородий якимось дивом встиг посадити друга на спину Гора і вивезти свого товариша із селища, поки почвари палили хати. Однак він здогадувався, що Фалмін був їм потрібен, саме тому вони зараз мчали за ними цілою канонадою. Сам чаклун не приходив до тями, його рука кровоточила, певно була зламана в декількох місцях, а ще до всього мала чимало порізів.

Кінь звернув ліворуч, збігаючи із дороги й вглублюючись у зимній ліс, який раз за разом осяювався блискавками. Гібді, ледь втримуючись в сідлі і стиснувши щоміці боки коня, майже нічого не бачив, лише стовбури дерев поруч із собою, які наче вітер пролітали повз. Йому нічого не залишилося, як довіритися коневі Фалміна і розраховувати на те, що тварина добре бачить у темряві.

Знову почулося іржання коней і гучні вигуки невідомою мовою, але вже значно ближче. Здавалося, що вони лунали прямісінько у втікачів за спиною. Гном озирнувся назад, побачив моторошне та чорне небо. Боягузом Гібді ніколи не був, однак зараз йому як ніколи захотілося сховатися в гриві коня.

Дерева довкола стали рідшати, і невдовзі ліс почав переходити у рівнину, де Гор міг розігнатися наповну. Попереду, у світлі блискавок, мерехтіла річечка, а за нею височезні дерева.

Золотий ліс.

Гібді ризикував, тому що Гор летів по відкритій місцині, відкритий для стріл, але дороги назад не було. І тоді, коли у підсвідомість гнома закралася наївна думка про порятунок, біля річки з'явився вершник. Очі його горіли червоною злобою та ненавистю, а кінь його рвав вудило і бурлив підковами землю. Вершник повільно дістав з піхов довгого меча й, зупинивши оскаженілого до вбивств коня, направив зброю в бік утікачів, які на всіх парах неслися на нього.

— Heil'ha, ushi lokor ugd! — почувся погрожуючий голос і вершник підняв коня на дибки. Гном не зрозумів його слів, але здогадувався, що дорога на цьому для них завершена.

Позаду, прямісінько із мороку, вилетіло троє коней із верховими, які, побачивши утікачів, войовничо та протяжно закричали. Гібді стиснув руків’я сокири, зброї, яка неодноразово рятувала його із до дідька кепських ситуацій. Але щось гному підсказувало, що сьогодні був виняток.

«Живими ми вам не дамося! Гноми ніколи не…»

Гор, не чекаючи команди, інстиктивно рванувся вперед, і не зважаючи на прокльони Гібді, помчав прямо на вершника, який все ще стояв на місці і почав розмахувати мечем над головою. Схоже, це був певний ритуал, тому що від рухів меча темне небо захмарилося, закрутилося і відізвалося сотнею блискавок.

Гібді на ходу хотів розвернув Гора вліво, направити його до тієї частини лісу, де тварина змогла б пройти, але чомусь забув про річку, яка була в цю пору дуже глибокою. Не думаючи ні секунди, гном, наче загнаний пес, рванув подалі від переслідувачів, але ті були вже близько. Зліва вилетів вершник із синіми очицями, той самий, який поранив Фалміна. Він одним рухом вибив рудобородого разом з Благандійськи Чаклуном із сідла й люто закричав в передчутті перемоги. Коротун полетів на землю і боляче забив ребра, а тіло товариша нерухомо лежало поруч.

Їх почали брати в кільце, попереду топотів кінь, намагаючись стоптати гнома ногами, але Гібді, будучи до неможливості впертим гномом, схопився на ноги і, замість того, аби напасти — закричав. Ворожий кінь відхилився, нервово заіржав від дратівливого звуку, проте інші вже були поруч і взяли Гібді із Фалміном у щільне коло.

Гном, подібно вовку оскалився, завертів сокирою вісімки, відганяючи нападників наче набридливих мух.

— Я вам, сука, дорого дамся! — крізь закривавлені стиснуті зуби шипів гном, — Гібдіральд Сав’єр, із клану Рудобородих, сьогодні вип’є пінту пива в Чистих Залах Радана!

Гном наче дикий пес кидався на оточивших його вершників, кусав і боляче бив. Але якби було їх бодай трохи менше…Гібді не зчувся, як пропустив колючий удар в плече, іще один під ребра. Хтось вибив у нього із рук сокиру, вдарив під коліно і повалив на землю.

Гібді бачачи, що дракогор замахнувся високо мечем, впав на землю, із останніх сил ліг тілом на Фалміна і, очікуючи на смерть, заплющив очі. Зверху почувся свист і крик, але за мить у цьому крику відчулася нотка болю і здивування.

Піднявши руду голову, гном побачив, що з лісу за річкою чорними зміями летять стріли, раз за разом протикаючи моторошних істот. Постріли були дуже влучними, і хоча не всі стріли змогли пробити обладунки цих воїнів, але почвари, побачивши появу невідомих і прихованих між деревами ворогів, були змушені відступити.

— Дурні hol'he, вам не втекти від нас та від долі! Зовсім скоро ми прийдемо за ним! — закричав вершник із синіми яскравопалаючими очима. У небі щось затріщало й забили блискавки, але жодна не попала в ліс, якимось дивом просто розбиваючись тисячами іскорками прямісінько перед самими деревами.

Вершники закричали щось своєю мовою й кинулися геть, а за мить темрява окутала їх і ті розчинилися в ній, наче страшний сон. Після цього нападу залишилося лише відлуння грому, а ліс із двох боків якось голосно зашелестів.

Гібді, все ще не вірячи у порятунок, певний час лежав на Фалміну, прикриваючи його тілом. Його били спазми, ребра горіли вогнем, а плече, пробите списом, пульсувало і кровоточило. Проте прохолодне повітря і аж занадто криклива тиша лісу змусило Гібді підняти голову й озирнутися.

Навколо стояла темрява. Ні пташок, ні звуку річки, ні шелестіння трави чутно не було. Складалося враження ніби все завмерло німим страхом перед могутніми воїнами, які ледве не забрали життя чаклуна та його друга.

Гібді лише завдяки своїй витримці встав на коліна, тремтячими руками підтягнув до себе сокиру і почепив її на пояс.

— Не сьогодні, Радане.

Він нахилився до Фалміна, аби перевірити чи той живий. На щастя, притуливши вухо до грудей, почув хоч і дуже слабкий, але все ж удар серця.

Позаду почулося фиркання і нервові удари підков по примерзлій землі. Вірний кінь Фалміна не покинув його навіть зараз, перед загрозою для власного життя.

— Горе, брате, допоможи підняти твого господаря, — знесилено попросив гном, на що кінь опустився нижче, даючи змогу покласти на себе Фалміна.

Із Золотого лісу, прямісінько біля річки, де розпочиналися перші дерева, стало чутно чиїсь голоси. Вони хвилею накотилися на Гібді, не даючи спокійно покласти Фалміна на спину коневі. Рудобородий поглянув на річку, вдивився і прислухався. Голоси були дуже тихими, але зрозумілими.

«Веди його. Веди його до нас. Веди, — пронеслося в його голові. Гном закрутив головою, намагаючись відігнати заманливі голоси. — Скоріше, веди його, веди, бо буде занадто пізно».

Коротун, як гном відданий лише вірі у святу силу та голос Радана, міг лише думати, що це злі духи, які хочуть заманити його у свою пастку. Але йти туди гном був так і так змушений, адже позаду могли чекати вороги, а в лісі, за річкою, можна знайти захист…або погибель.

— Тримайся, Фалміне, тримайся, а не то із мене Анарель шкуру зніме, — бурмотів гном, всаджуючи товариша на спину коневі, а сам примостився позаду. — Вперед, Горе, давай хлопчику, — він смикнув поводи, розвернувши коня до річки й чимшвидше помчав. Подалі від нічного жахіття.

Увійшовши у воду, добряче вилаявся, тому що вона була дуже холодна й швидка, діставала йому по самі щиколотки. Кінь завдяки своїм міцним кінцівкам вправно почав перепливати річку, обережно перебираючи ногами. Гном слідкував за іншим берегом і за Фалміном, який міг вислизнути із сідла й впасти у воду. На щастя, вони вдало перетнули річку в наймілкішому місці.

— Ну, конику, вперед, — гном поквапив коня, а сам, тремтячими руками, вчепився в поводи і вдивлявся у темряву, яка панувала між деревами.

Хоча народ гномів славився своїм нічним зором та чуттям, але гном не міг помітити силует, який пробіг біля одного із дерев, на ходу дістаючи стрілу. Не міг зреагувати на постріл лучника, який вистрілив зовсім поруч. У декількох сантиметрах від підкови коня в землі стирчала стріла. Гібді, намагаючись тримати себе в руках, повільно і попри біль підняв закривавлені долоні, не спускаючи очей зі стріли.

— Мене звати Гібдіральд Сав’єр, із клану Рудобородих, — після короткої мовчанки сказав він, все ще не наважуючись поглянути в смертельно небезпечну темряву. — Мого друга поранили, ви могли бачити істот, які це зробили. Прошу, дозвольте нам проїхати.

«А при можливості і допоможіть.»

Тиша. Гібді, відкрив рот, аби сказати ще щось, але його зупинила ще одна стріла, яка з'явилася поруч із першою.

— Не вбивайте, я…

Не договоривши, він підняв голову, почув прямо перед собою чиїсь ледь вловимі кроки. І справді, попереду, перед мордою коня стояла низенька струнка дівчина із довгим, як здалося гному, чорним волоссям. «Дріади, — подумав він, роздивляючись дівчинку з ніг до голови, — Ось тепер нам гаплик.»

Її одяг був зшитий з листя та пучків трави, на спині висіло два повних сагайдаки стріл, а на поясі із ліани — короткий тонкий кинджал. В одній руці тримала довгий лук, а в іншій — дві стріли. Гном здогадувався, що ці стріли лісна дріада пустить до того, як він встигне витягнути меча із піхов. Міг припустити це бодай із того, що дріади були споріднені із ельфами. А Гібді як ніхто інший знав, як швидко стріляють кляті ельфи.

Обличчя дівчини він не бачив, тому що воно було зафарбовано чорною фарбою, лише очі світилися у світлі Місяця, робивши її схожою на дикого лісового кота.

— У мене…

— Alhe! — крикнула дріада, миттєво поклавши стрілу на лук і натягнувши тятиву, цілячись прямо в обличчя гному, який якоїсь миті став до неможливості байдужим.

«Давай, лісна лярво, шмальни у мене стрілою. Але ж, суче плем’я, врятуйте Фалміна!»

Вона повільно підійшла ближче, не зводячи при цьому очей зі спокійного обличчя гнома і Фалміна, який був без свідомості. Підійшла, подивилася на них, напевно, роздивляючись обличчя. Гном уже було почав молотися Радану за упокій душі своєї, але і цього рано списав себе із рахунків.

Дріада, роздивившись обличчя чаклуна, зробила крок назад. У темряві не можна було побачити її очей і міміку, але гному здалося, що дівчина налякана Фалміном ще більше, аніж істотами, які тільки що були біля лісу.

— Agna, Ruel, ek'lae fa, heae ro’on!

Одразу після слів дріади, яка прокричала це гучно й чітко, із гущавини лісу вийшло ще дві схожих на неї лучниці. У кожної була та ж зброя, що й у подруги. Отже, якщо до цього у тверду макітру гнома і закрадався план втечі від однієї дріади, то від трьох лучниць йому ніколи не втекти, тим паче в лісі або через річку. Трішки помізкувавши, він вирішив спробувати ще раз, хоча і знав, що може отримати стрілу в око.

— У мене поранений товариш, негайно потрібна допомога або він помре, — на цей раз лучниці мовчали, тому гном, все ще переборюючи біль і тремтіння в голосі, продовжив. — За нами гналися ці істоти, яких ви бачили. Ми не вороги.

Всі троє дівчат почали перешіптуватися, при цьому розмахуючи енергійно руками й іноді з криками націлюючи лук на гнома, у якого від довгого перебування в сідлі дупа свербіла і боліла наче проклята зараза.

— Я не знати твій товариш і тебе, — сказала грубим голосом одна із лучниць, вказавши луком на Фалміна. — Якби вирішувати я, то вбити вас обох, але не я вирішувати, а матір Неанталь.

Сказавши це, дівчина одразу взяла Гора за вудило й повела до лісу, інші крокували позаду. Гном здогадувався, що луки зараз цілилися йому в спину, а тому не робив зайвих рухів, довіривши своє життя незнайомій, але, схоже, могутній в цих краях матері Неанталь. Фалмін застогнав, гном одразу сполохався, підхопив його голову, яка відкинулася назад.

— Води, прошу вас, дайте води!

Йому мовчки простягнули якусь круглу річ із дерева, схожу на флягу. Прийнявши її і подякувавши, він налив напою Фалміну у рот, від чого той застогнав ще раз.

— Він не вижити, здохнути по дорозі, — сказала провідниця, яка йшла попереду. — Зупинитися тут на ніч, йому потрібен вогонь і вода.

Гном у відчаї поглянув навколо, в надії побачити бодай щось схоже на якусь будівлю чи накриття, під яким можна було сховатися, але всюди був лише морок і ліс. Невдовзі вони перетнули першу лінію лісу і вийшли на велику галявину, яку накривали мільйони гілок з листям, роблячи це місце й справді незвичним.

— Як називається це місце? — запитав гном, у якого попри поранення та біль ще залишилися сили для подиву. — Ніколи не бачив подібного.

— Галявина Сеаль Тра-а-Арт, — просто відповіла дівчина, яка вела коня за вудило й час від часу поглядала навколо, наче чекаючи на когось. — Ця галявина бути улюбленим місцем для мене й сестер, тут тихо й спокій, тому часто бувати тут.

Вона підійшла до східного краю галявини, жестом показала Гібді, аби той зліз. Гном повільно, стиснувши від болю зуби, не без зусиль закинув собі на плече Фалміна. Поклав друга на білу від снігу й м'яку, наче шовк, траву. Молода дівчина присіла поруч, гном не зміг прочитати якісь емоції на її обличчі. Чи то через чорну фарбу, або ж вона вміло собою володіла.

— Ти ж дріада? — раптово для себе запитав рудобородий, на що отримав грізний погляд дівчини. Він не був із лякливих, але погляд дріади на мить змусив його пожалкувати про свій довгий язик. Однак замість гніву, дівчина спокійно відповіла:

— Я є одна із хранительок цей ліс, — вказала широким жестом на найближчі дерева, наче намагаючись цим показати гному неосяжність лісу. — Я і мої сестри тут головні.

— Не думав, що колись побачу вас, адже кажуть…

— Багато говорити — отримувати стрілу в око, — спокійно відповіла дівчина, відвівши погляд від гнома, даючи цим знати, що розмова завершена.

Вона оглянула Фалміна, бліде обличчя якого було видно навіть у темряві. Дістала з маленького мішечка якусь траву і поклала її поруч із пораненим.

— Що ти робиш? — занепокоївся Гібді, протерши спітнілий лоб брудною рукою.

Дівчина мовчки взяла два камінчики і, декілька раз чиркнувши, вибила вогонь, підпалила траву і підклала її ближче до Фалміна.

— Це — гаара, дим нашого лісу, лікувати буде твого друга, тоді може не помре, як собака.

— Не дуже ти і ввічлива, — буркнув Гібді, якого трішки дратувала надмінність та ворожість дріади. Але могло бути значно, значно гірше.

Він нагнувся, аби понюхати, як пахне ця трава і з подивом для себе відмітив, що пахло чимось подібним до калини та кропиви.

— Я б не хотів здатися нахабою, однак мені також не завадить перев’язати руку і чимось помастити ребра. — сказав Гібді крізь стиснуті зуби, коли відчув гостру біль в ребрах.

Дріади мовчки, майже беземоційно допомогли йому зняти верхній одяг, оглянули і констатували про декілька переламаних ребер та вивих плеча. Гном плювався і лаявся під ніс, коли декількома спритними рухами йому вставили кістку назад в суглоб, однак із полегшенням видихнув, коли спину і ребра намастили прохододною маззю.

— Поки це все. Якщо до завтра не переболіти — наші лікарі тобою зайнятися. — сказала беземоційно дріада.

— Я вдячний тобі. — гном ніяково і навіть якось сором’язливо глянув на молоду дівчину, викривив рот у подобі на усмішку, але то вийшло не дуже гарно через відстутність декількох зубів.

— Лягати спати, — сказала якоїсь миті дівчина, не звернувши увагу на подяку, після чого, не чекаючи Гібді, вляглася біля Фалміна, не соромлячись притулитися до нього своїм тілом. Рано вставати і йти далі, — заплющивши очі сказала лучниця, обійнявши Фалміна рукою.

Гібді, не знайшовши напарника або напарницю для нічного зігріву, вирішив притулитися позаду дріади. Повільно влігшись на м’яку землю, він обережно підповз до дівчини, а коли вона промовчала на це, притиснувся ближче. Він і справді відчув тепло, але за мить сталося те, чого гном ніколи не міг би передбачити у подібній ситуації.

«Чорт його забирай, скільки ж я був без жінки! — подумав він гарачкувато, відчуваючи, як міцнішає і твердне у нього між ногами, — Хай йому грець, навіть на неї встав…»

Не встиг він і слова сказати, як на його «активність» відреагувала дріада. Гном із важким зітханням відчув у себе між ногами вістря її кинджала і затамував подих. Дівчина лежала незворушно, однак легким натиском вістря дала знати, аби гном відсунувся трішки подалі.

— Доброї ночі. — сказала як ні в чому не бувало дріада.

— Доброї ночі, — видихнув полегшено Гібді, проклинаючи себе усіма відомомим прокляттями. «І про що ти думав!»

Коли серце заспокоїлося, а рани перестали нити, гном прислухався до шуму листя, яка діяло наче снодійне, і вже за мить він відчув потяг до сну. Але перед тим, як заплющити очі, почув тихенькі слова дріади.

— Як тебе звати, карлику? — спитала так монотонно, наче говорила уві сні.

— Гібдіральд. — спантеличено відповів він, — Можна просто — Гібді.

— Я є Янтаель.

— Ха, знав я одну дівку із таким ім’ям, а скоріше псевдонімом. В одному борделі. — він сказав це перед тим, як подумати, і вже чекав на киджал у себе на шиї, але замість цього почув лише зморений дівочий голос.

— Стулити рота й спати, гноме.

— Гаразд, зрозумів. Добраніч, Янтаель.

— Добраніч, Гібдіральде.

Прокинувся Гібді від звуку, схожого на гукання пугача. Він добряче виспався, але не бажав ні на мить розплющувати очі, але хтось грубо пнув його по нозі. Застогнавши і вилаявшись, гном привідкрив око, поглянув вгору й побачив Янтаель, яка в повному спорядженні, грізна та незворушна стояла над ним, дивлячись прямо у вічі.

Як відмітив одразу Гібді, у неї були неймовірно великі очі, якими, за його переконаннями, можна було світити в темряві. Обличчя все ще було вкрите фарбою, але навіть не дивлячись на це, виглядала вона на світлі дуже молодо.

— Вставати, гноме, час йде, а наша мати чекати вас, — вона ще раз пнула його, остаточно пробудивши від сну. — Твій друг погано, поквапся.

Глянувши на Фалміна, гном жахнувся. Обличчя його товариша було синьоватого відтінку, а пальці рук білі, як молоко.

— О боги, він помер? — зі сльозами на очах запитав рудобородий, поклавши руку на холодний лоб друга.

— Дурний, — шикнула дріада. — Мало часу, життя йде від нього, але все ще жити, тому поквапся.

Гібді, кивнув, витер сльози, взявся за Фалміна, аби покласти його на спину коня, але Янтаель зупинила його різким рухом.

— Ні, клади його туди, — вона вказала рукою на зроблені із листя та гілля ноші, в які був впряжений Гор.

Гном слухняно закинув Фалміна на плече, поклав на ноші. Він поглянув навколо в пошуках інших лучниць, які ще нещодавно супроводжували його і Янтаель. Проте вони були самі, покинуті в лісі на милість матері Неанталь

— Янтаель, — покликав гном дівчину, яка саме порпалася в якомусь кущі неподалік, зриваючи свіжі плоди, — будемо вирушати?

Дріада спокійно відірвалася від роботи, встала попереду коня і взявши його за вудила, повела вперед. Позаду їхала ноша із Фалміном, який всю ніч марив і кричав у сні. Янтаель казала, що чаклуну стає гірше, і що ці почвари повільно забирають його із собою. Гном відреагував на це стиснутими кулаками та зціпленими від безсилля зубами.

Весь шлях він думав про спалене село. Про сім'ю Баварів, яка згоріла в тому страшному вогні. А також істот, які здавалися страшним сном. В Гібді було так багато запитань, що розривалася голова, але зараз життя Фалміна було на першому місці.

Вони пройшли вздовж довгого струмка, який біг у бік річки. Потім попереду з'явилися височезні ялини й сосни, повітря стало дуже свіжим і живим.

Янтаель підійшла до першої сосни на своєму шляху, ніжно, навіть обережно поклала руку на дерево й тихенько зашепотіла. Дерева у відповідь на це загуділи, перешіптуючись між собою. Гном почув якісь тихі голоси, що вихором пронеслися вздовж дороги із дерев, по якій вони повинні були пройти.

— Янтаель, це лише я почув? — підозріло спитав коротун, погладжуючи шию Гора, який спокійно віз свого господаря.

— Ні, це чути всі, у кого у серці бути доброта. Клери перешіптуватись між собою, передаючи звістку про наше швидке прибуття.

— Клери? Ти говориш про охоронців лісу, Янтаель? — не повірив Гібді, якому про це розповідали ще в дитинстві в якості казок, але дівчина була серйозна, як і завжди.

— Так, клери — це живе диво природи, лісові гіганти, оберігають наш ліс від бід, а мати Неанталь давати їм сили і ніжність. Клери вічні, як земля, тому вам, людям і гномам, не розуміти їх, лише нищити.

Гном не вловив, чому дріада говорила про людей, як окремих істот, хоча сама була що не є самісінькою людиною із дівочими руками, ногами та іншими принадами, на які Гібді, на сором собі, намагався не дивитися із великими зусиллями. Лише думка про зв’язок із дріадою вкидав його у жар.

— Клери бути нашими друзями, — продовжувала вона, повівши коня далі в глибину лісу. — Матір Неанталь не дозволяти людям бачити їх, щоб не скривдити, тому й не надіятися тобі побачити стражів. Вперед, ще недовго залишитися.

Вони вийшли із сосново-ялинового лісу аж під вечір, коли ноги налилися свинцем, а очі повільно, наче те сонце, скочувалися донизу, загрожуючи сном на ходу. Проте коли гном закрив повіки і побачив у своїй фантазії оголені частини тіла двох гномок, Янтаель окликала його.

— Ось, пов'язати це на очі, швидко, — не чекаючи згоди, вона прудко пов'язала на очі рудобородого пов'язку із якоїсь трави.

Янтаель взяла його за руку, від чого той лише нахмурився. Але дівчина всього лише хотіла, аби він не врізався в якесь дерево чи перечепився своїми ногами за кущі.

Янтаель прискорила крок, гном біг за нею, безуспішно намагаючись не зачепитися за камінець чи кущ. Гібді відчув запах м'яти й кори, наче хтось тримав її в нього під носом. Далі пішов запах свіжої трави, а потім і взагалі запахи багатьох рослин, які переплелися в неймовірний та чарівний, навіть для гнома, аромат.

— Ми прийти, — Янтаель зняла з очей Гібді пов'язку.

Навколо стояло декілька десятків невеличких дерев'яних хатинок, які врослися у величезні стовбури дерев, невідомої породи. Посередині було щось на кштал галявини для святкувань чи ритуалів, там розміщувався вівтар у вигляді кам'яного дерева, біля якого справляли службу декілька подібних Янтаель молодих дівчат. Поглянувши на чарівних мешканок лісу, він озирнувся і для свого «превеликого» щастя побачив, що тут лише особи жіночої статі. Причому найстрашніша із них, як відмітив Гібді, красою була, наче людська елітна повія в найдорожчому борделі. Він і сам не знав, чи трактувати це, як комплімент. Усі дівчата й жінки як одна дивилися на новоприбулих із подивом та зацікавленістю. Більшість із них бачили гнома вперше в житті.

— Йти за мною, потім подивитися, — сказала Янтаель грубішим голосом, ніж до цього. — Твій друг мало часу, потрібно допомогти.

Гібді, у думках проклинаючи себе за повільність, яка могла коштувати другу життя, підлетів до Фалміна й попробував долонею лоб чаклуна.

— У нього лоб гарячіший за недра Велетової Копальні, а обличчя синє, як у мерця. — констатував гном.

Янтаель не відповіла йому, замість цього дівчина щось сказала декільком жінкам, які одразу кудись помчали, а за мить зникли в підліску. Гном розгублено поглянув навколо, не знаючи, звідки чекати допомоги, але всі його думки якоїсь миті зникли. Залишився лише спокій і мир, наче якась морська хвиля пронеслался по його підсвідомості й очистила її від усіх тривог. Він став чути, як співають птахи. Але це не було випадковістю, а чимось, що людина або гном вважала б за магію.

На галявину вибігло двоє жінок із луками в руках. Вони підбігли до Гібді, взяли Гора за вудила й кудись повезли Фалміна. Рудобородий, у міру своєї допитливості, збирався слідом, але на шляху стала Янтаель, виставивши перед ним кинджал. Зараз дріада здавалася такою ж ворожою, як і при першій їх зустрічі. Гном, не розуміючи, витріщався на неї, відступив назад, але вона не збиралася нападати. Дівчина підступилася ближче, оцінюючи роздивлялася його із ніг до голови, наче бачила вперше.

— Ти мати колись жінку? — спитала настільки просто, що самому гному стало від цього ніяково.

— Мав, давно.

— Я також давно… — вона вперше за весь цей час знітилася, взяла його за руку і повела до одного із будиночків. Інші дріади дивилися на них і перешіптувалися.

— Янтаель, не сприйми за грубість. Я раніше спав із людськими жінками, плутав мене біс, але я не зможу зараз. — випалив гном, коли нарешті збагнув, чого від нього хоче молода дріада. Однак було запізно.

— Для нас немає різниці, хто ти є. Головне — це твоя чоловіча сила, яка допоможе народити мені дитину. — вона спинилася перед самим входом, подивилася на нього із викликом і запалом, — Я тобі не подобатися?

— Ти красива, Янтаель, навіть для мене. Однак…

— Ось і вирішили. А якщо боятися за дітей, то я питала у старших сестер, і вони сказати, що діти від тебе не бути карликами.

Можливо, будучи в іншому місці, в інших обставинах і з менш красивою жінкою Гібді і не ліг би в ліжко, однак зараз чомусь язик не ворухнувся, мозок не захотів заперечити. Він, попри свою природу та принципи, які не сприймали злягання із жінками людей, зараз не зміг відмовити цій дівчині.

— Але не розраховувати на любов та ніжність, Гібдіральде. — вона хотіла закінчити на цьому і повести його до будинку, але на мить спинилася, прислухалася до відчуттів і, видихнувши, додала: — До того ж, насолоди нікому із нас не завадить. Правда, Гібді?

Поблизу хтось говорив, при цьому навіть не намагаючись робити це тихіше. Фалмін повільно розплющив очі. Голова паморочилась, а рука, зафіксована жмутом, німіла та нила. Поруч із собою він побачив двох молодих жінок, які щось голосно обговорювали. Як тільки вони помітили, що чаклун прийшов у себе, розмови закінчилися. Обидві жінки одночасно присіли до нього на ліжко, одна із них поклала руку йому на лоба, хмикнула, взяла зі столу мокру ганчірку.

— Де я?

Він не почув відповіді. Одна із жінок, яка була молодшою за іншу, підвелася, вийшла із приміщення. Фалмін подивився навколо: стеля, стіни, ліжко й стіл найдивовижнішим чином врослися в будинок, наче все було живим. Але за мить чоловік збагнув: усе дійсно жило. Почув, як зовні хтось розмовляє дивною, мелодійною мовою. Розпізнав декілька слів, а потім почув ім'я місцевої володарки. «Дріади, — одразу збагнув чаклун, подившись у карі очі жінки, яка сиділа поруч. — Я в Золотому лісі».

Дріада повільно протерла йому чоло і щоки. Вимочила ганчірку в мисці із водою, відклала її вбік.

— Gel'e? — запитала вона спокійно.

— Fa, Gel'e, — відповів Фалмін, згадуючи вищу мову, якою спілкувалися ельфи та дріади. — A haile…Favelle?

— Gae da laneyan. Fa, — відповіла дріада, навіть не дивлячись на нього. Вона встала, підійшла до столу, взяла дерев'яну мисочку, у якій була якась мазь. — Vlaen, e delleo.

Фалмін послухав, повільно повернувся, ліг на живіт, щоб жінка могла обробити ушкоджені ділянки спини маззю. Відчув легенький холодок і приємний дотик її маленьких рук. Як тільки дріада помастила спину, до кімнати хтось зайшов. Фалмін не бачив, оскільки лежав на животі, а з цієї пози було видно лише красиві ніжки новоприбулої жінки.

— Alia, nenan, — сказав хтось суворо, після чого дріада, яка сиділа біля Фалміна, миттєво вийшла із кімнати. — Повернися, людино, — цього разу голос говорив до чаклуна. Він обережно перевернувся на спину, намагаючись не задіти перев'язану руку.

Прямо перед ним стояла небачено красива жінка із шовковистим білим волоссям, яке сягало їй аж до сідниць. Зіниці дріади були жовтими, що робили її несхожою на інших. Обличчя, у якому простежувалась неймовірна впевненість, не мало жодної зморшки й неправильного вигину, хоча чаклун і знав, що цій жінці не одна сотня років. Попри біль, він сповз із ліжка, опустився на коліно й схилив голову перед дріадою.

— Володарко Неанталь!

— Не варто, Фалміне, — сказала вона по хвилі мовчання, підійшла до нього, допомогла підвестися. — Хіба ж друзі так вітаються?

— Ні, пані, але моя вдячність за порятунок і радість від вашого виду неосяжна.

— Не мені дякуй, Фалміне, а своєму товаришу. Саме він привіз тебе сюди, ризикуючи власним життям.

— Гібді? Він живий?

— Я б сказала, живіший усіх живих. Мої дівчата подбали про нього.

— Розумію, — чоловік посміхнувся, збагнувши, яким чином матінка Неанталь винагородила його товариша. — Дякую вам, Неанталь.

— Фалміне, я не пам'ятаю, коли ми перейшли на «ви».

— Пробач, просто дійсно шокований бачити тебе. Та що там говорити, я не можу збагнути, як взагалі тут опинився.

— Це неважливо, людино. Головне, що ти живий та майже неушкоджений, — вона ніжно провела кінчиками пальців по його ушкодженій руці. Від цього доторку у нього побігли мурашки, — Води Златолісся вилікують тебе, я особисто про це подбаю.

— Не можу просити про це, Неанталь.

— Замовкни! Я завжди відплачую за допомогу, яку мені надають. Ти врятував наших сестер, і за це я вдячна тобі навіки.

– Із ними все добре?

— Так, краще не буває. Не хочеш прогулятися зі мною лісом? Свіже повітря не завадить, тим паче, я бачу, як у твоїх очах світиться купа запитань. Що ж, я відповів на усі, але лише на прогулянці.

Фалмін промовчав, просто посміхнувся. Дріада також усміхнулася, показавши свої маленькі білі зубки, які так гармонійно виглядали на її невеличкому обличчі. Чаклун ще раз переконався, що ця жінка дійсно могла б конкурувати із найкрасивішими жінками світу.

— Ну що, ходімо? — запитала спокійно.

— Так, Неанталь. Моїм кісткам дійсно не завадить розминка.

Вони прогулювалися вздовж рядів ялин, які світилися від снігу, що осів на них. Стежина, якою крокували чаклун і дріада, всіювалась дрібними шишками, які тріскотіли під їхніми ногами. Між дерев панував спокій і гармонія, лише час від часу там вигукувало декілька дріад, які, подивившись на пані Неанталь і її гостя, одразу йшли геть.

Золотий ліс недаремно отримав таку назву. Ще давні ельфи вважали це місце священним, а тому оберігали й ціною власного життя змогли захистити його від позіхань жорстоких людей.

Фалмін був тут колись. Дуже давно, коли ще зими не були настільки холодні, а в горах драконів було значно більше. Він був тут так давно…А зараз, коли доля знову закинула його в це місце, спогади виринули назовні, змусили згадати все те, що було пережито тут.

— Отже, із твоїх розповідей зрозуміло, що Ельгіда в небезпеці, від якої ти хотів її вберегти. Твої пошуки привели до чогось? — запитала Неанталь, порушуючи тишу, яка була між ними декілька хвилин.

— За нами слідкують чародії і, можливо, ще хтось. Зрадника уже шукають.

— А чому цим не займешся ти? — очі дріади сяяли, і в них можна було прочитати усе, що завгодно.

— У мене інший шлях. До Скагіра. Там живе мій знайомий.

— Чи не про Грудріра Сивобрового ти говориш? — одразу збагнула Неанталь, ще раз показуючи свою обізнаність.

— Про нього, — чаклун із занепокоєнням подивився на дріаду. — Він мертвий?

— Я не знаю, Фалміне, але чула про його можливості й хочу тебе запевнити, що бодай щось він скаже. Неймовірно потужний медіум, яких у наш час залишилося небагато. Можливо, навіть розкаже про дракогорів, які гналися за вами.

— Отже, нас переслідували до самого лісу? І не зупинилися навіть перед Златолісом?

— Так, причому якби не мої сестри, ти й твій друг уже давно були б мертвими. Дракогори не бояться магії, яка захищає це місце. Скоріше, їх лякають наші невидимі стріли.

— Ти щось знаєш про цих істот?

— Мені відомо, що дракогори — прокляті. За легендою сама Смерть забрала в них крила та драконячу подобу за те, що вони вчинили якийсь страшний злочин. Проте мені абсолютно невідомо, чому вони гналися за тобою. Але досить про них, у Златоліссі ти й твій друг у безпеці.

Фалмін усміхнувся, цим самим висловлюючи подяку. Не любив робити цього занадто часто словами, але вдячна усмішка не бувала ніколи зайвою. Володарка Лісу знала про це, а тому й сама не цуралася одарювати чаклуна тим же. Вона розуміла Фалміна, як матір, якої в нього ніколи не було.

— Ти виглядаєш доволі похмуро, чоловіче. У чому річ? Невже твоя Анарель знову змушує тебе кусати лікті?

— Усе гаразд, — Фалмін не хотів брехати дріаді, а особливо розповідати щодо сумнівів, які закралися в його голову під час останньої зустрічі із чародійкою. Глянувши у вічі Неанталь, він одразу збагнув, що вона й так це знає.

— Я знаю, бачила це в сні. — спокійно підтвердила вона, — Жінкам небезпечно довіряти, Фалміне. А тим паче — кохати.

Він не відповів. Занадто вже боляча для нього була ця тема.

— Привидилось мені й кам’яне місто, де ти зустрів поганих людей.

— Зустрів, — підтвердив він сухо. — Ми мило поспілкувалися.

— Я бачила смерть, — сказала дріада, дивлячись кудись перед собою. — Усе це твоя доля, Фалміне. Смерть йде за тобою, крок за кроком. Ніколи не озирайся, тому що якщо ти побачиш її, то можеш не витримати.

— Не витримати чого? — не зрозумів він.

— Правди, — лише й відповіла дріада, після чого, не продовжуючи розмови, пішла далі. Він слідував за нею, не вимагаючи пояснення. Знав, що якщо Неанталь не захоче чогось казати, то й не скаже, навіть йому.

— Тебе гнітить те, що повисло в повітрі. Правда? — здогадалася як завжди дріада. Від неї неможливо було чогось приховати.

— Знаю, що такі передбачення зазвичай дуже розмиті і туманні, однак спитаю: коли я дізнаюся правду?

— Невдовзі, Фалміне. — Неанталь не припиняла одярювати його посмішками, — Можливо, у Скагірі.

— Ти це бачила?

— Ні, я те відчуваю.

Ялинковий ліс закінчився, а за ним одразу розкинулась обширна галявина із величезним деревом посередині.

«Древодар, — збагнув Фалмін, дивлячись на прабатька усіх дерев.»

Із цього велетня розпочинався Золотий ліс. Чаклун лише за мить побачив голих жінок, які сиділи навколо Древодара, тихенько розмовляючи і сміючись.

Побачивши Фалміна і Неанталь, красуні підвелися, підійшли ближче. Він тільки зараз помітив те, що відрізняло цих дівиць від інших дріад. У кожної на голові красувалися заокруглені роги, а очі світилися диким бажанням блаженства. Це були сукубки — майстрині любовних утіх та розваг. Міфи та усілякі перекази приписували цим істотам кінські або ж козячі ноги із копитами, замість нижніх кінцівок. Фалмін, споглядаючи на красиві жіночі ніжки, міг із радістю цим теоріям заперечити.

— Пані Неанталь, — привіталася за всіх перша із сукубок, схилившись у поклоні, — невже очі мені не зраджують і це наш рятівник — Фалмін?

— Так, Траінель, ти як завжди маєш рацію. До нас завітав Благандійський Чаклун, власною персоною.

Сукубки, які до цього тихенько стояли позаду, миттєво оживилися, підлетіли до чоловіка, притиснулися до нього з усіх сторін і загомоніли. Неанталь не дивувалася і не заважала, знала вона про вдячність, яку вони висловлювали цьому мужу. Років зо три тому, коли в Благандії розгорілося повстання нелюдей, сукубки були тими, кого люди хотіли знищити, підкорити. Хтось пустив чутку, що роги цих створінь магічні й дуже коштовні. Розпочалося полювання і за декілька місяців залишилася лише невеличка групка, яка переховувалася у Великому лісі. Фалмін був тим, хто врятував сукубок, перевівши їх до Золотолісся, під опіку матінки Неанталь.

— Невже я бачу тебе знову, — до нього підійшла Траінель, а погляд був настільки голодний та пристрасний, що у Фалміна ще більше закрутилася голова. — Ти повернувся до нас.

— Він був поранений, а зараз потребує лікування, — сказала Володарка Лісу. — Ви зможете допомогти?

Фалмін тільки зараз збагнув, чому Неантель привела його саме сюди. Сукубки були відомі не лише через своє вміння зваблювати чоловіків і доводити їх до безпам'янства. Чув він і про випадки, коли сукуби завдяки любовним утіхам могли лікувати недуги та навіть важкі поранення своїх партнерів. Говорили, що це давали магічні властивості їхніх рогів. Інші ж твердили, що та насолода, яку отримував чоловік під час ночі кохання із сукубом, могла б вилікувати навіть каліку. Попри усі думки, Фалмін розумів, яким саме чином його будуть лікувати.

— Ми віддячимо нашому рятівнику по-королівськи, — запевнила Траінель, хижо подивившись на чаклуна. — Його рани загояться, а душа окрилиться. Обіцяю.

— Йому потрібне швидке одужання, Траінель, тому все у ваших руках.

— Неанталь… — захотів сказати він, коли відчув, як якась сукубка починає стягувати із нього одяг. — Я…

— Ти не затримаєшся тут, Фалміне, якби я не хотіла тебе тут стримати. Твоя дорога пролягає далі, на захід, а час не може чекати, — сказала дріада голосом, у якому читалася турбота і переживання. — А тепер, я залишаю вас.

— Не турбуйтеся, пані, він одужає. Зовсім скоро.

— Будемо на те сподіватися, Траінель.

Золотий ліс накрила сніжна завіса. Всюди тріщав мороз, із гілок падало чимало снігу, утворюючи великі замети. Більшість молодих дріад, які раніше подібного не бачили, здивовано спостерігали за вибриками природи. Дивно було бачити, як деякі молоді дівчата бояться ставати або торкатися снігу.

Фалмін весь день провів із сукубками й дійсно, лікування допомогло. Спина та рука уже перестали нити, а перелом, здавалося, остаточно зажив. Мрії про швидкий від'їзд поламала Неанталь, яка попри все вимагала, аби чаклун залишився як мінімум на декілька тижнів.

— Я не можу, — повторював він уже вкотре. — Ти ж знаєш, Неанталь. Сама говорила про це.

Дріада прошивала його льодяним поглядом, який за холодністю своєю міг посперечатися із льодом, який побив пізній врожай. Жінка не збиралася слухати чаклуна, а тому прямо це й показувала.

— Я обдумала і говорю, що твоє лікування не завершене. Перелом руки, любий мій, це не подряпина, а складна рана. Знала я випадки, коли через неправильне зростання кістки людина залишалася калікою. Хочеш того ж?

— Ні, не хочу, але…

— Тоді розмова завершена.

Фалмін промовчав, адже знав, що мудрість цієї жінки така ж велика, як і її впертість. Вона розвернулася, обережно пройшла заметеною стежкою вздовж рядів дерев. Він крокував за нею, мружачи очі від білизни, яка панувала зараз у лісі.

— Коли я побачу Гібді? — запитав Фалмін, якому набридла мовчанка. — І куди ми йдемо?

– Із другом побачишся перед відправленням, і навіть не намагайся заперечити. А йдемо ми до священного джерела Гіен-Т’їальх. Бажаю, аби ти дещо побачив. Воно неподалік, не турбуйся.

— Я хочу зустрітися із Гібді.

Дріада спинилася, але не оберталася. Фалмін побачив, як плечі її напружилися, а руки стиснулися.

— Гном у безпеці — це найголовніше. Тобі ще потрібно побути тут, зі мною.

— А він не може бути присутнім?

— Ти ж знаєш, що це місце не може побачити проста людина, навіть якщо вона є твоїм другом.

— А я не проста людина?

Вона повернулася, подивилася на нього пронизливим, багатослівним поглядом. Чаклун очей не відвів, зціпив зуби від болю в голові та лівій руці, яка горіла, наче занесена над вогнищем. Знав, що це робить Неанталь та злість, яку вона відчуває. Ця жінка мала величезну силу, про яку мало хто міг здогадуватися.

— Нам ще не довго, — лише й сказала дріада, після чого попрямувала собі далі. Біль відступив так само миттєво, як і прийшов.

Фалмін вирішив просто не займати жінку, бачачи її роздратування. Мовчки йшов за нею всю дорогу, не бажаючи ні про що говорити. Невдовзі вони дісталися до місця, про яке говорила Неанталь.

Джерельце виявилося доволі невеликим. Довкола все поросло чагарником та кущами. Серед них Фалмін помітив статуї ельфів та людей, зайнятих різними справами. Хтось танцював, співав або малював. Ельфи любили зображувати дію, рух, тому що це символізувало життя. Вони не сприймали статуй, де хтось просто стоїть або сидить. Фалмін довго роздивлявся ряд скульптур, проходжаючи біля джерельця. Неанталь крокувала за ним, спостерігаючи скоріше за його реакцією, аніж за самими витворами мистецтва. Коли чаклун дійшов до самого кінця, то миттєво спинився. Перед ним постала статуя, яка змусила прикувати до себе погляд. Це була пара, яка, обійнявшись, займалася коханням.

— Хто вони? — вказав Фалмін поглядом на статую, обплетену лозою. — Я чув чимало історій про мистецтво ельфів, але щоб уже так…

— Це Райфінель та Паріль — прабатьки дріад, — Володарка Лісу обережно доторкнулася до статуї, наче боячись пошкодити її дотиком. — Ти ніколи не чув про них?

— На жаль, ні, — зізнався чаклун, — але, як я здогадуюся, у цих двох є своя трагічна історія.

— Він був людиною, а вона — ельфійкою. Близько семи сотень років тому, у величному місті ельфів Каетхе ці двоє знайшли один одного. Вона була ельфійкою із знатного роду, красунею та великою художницею.

— А він, як я думаю, простим обірванцем?

— Дійсно, Паріль був простолюдином. Але цікаве те, що кохання їхнє пронеслося через цілі віки, показуючи усім нам, що навіть така незвичайна любов може існувати. Саме від цих закоханих з'явилася Глітея — моя прабабуся та перша дріада.

Фалмін ще раз поглянув на статую, на двох закоханих, які забувши про увесь світ були поглинуті один одним. Йому здалося, що вони рухаються, кохаються, обплетені лозою, біля цього джерельця. Він бачив у них себе та Анарель.

— Когось нагадує? — здогадалася Неанталь, усміхаючись. — Не дивуйся, тому що навіть я іноді бачу в них своє минуле.

— Це якось незвично, — прошепотів він, не в змозі відвести погляду від статуї, — наче вони живі.

— Можливо, це через те, що в тебе є асоціації із ними, — дріада підійшла до Фалміна, взяла його за руку. — Вони символізують початок і зародження, пристрасть та кохання. Ти ж знаєш, що це таке?

— Знаю.

— А коли, на твою думку, приходить кінець?

Фалмін глянув у вічі дріади, побачив там океан та бурю, яка вирувала й виривалася назовні. Побачив там вершників, які гналися за кимось. За ними стояв ще хтось, якась людина.

— Кінець — це початок чогось нового, — сказав чоловік, широко розплющеними очима дивлячись на дріаду. — Початок нового кінця.

— А коли цьому прийде кінець, Фалміне? Коли коло розірветься?

— Неанталь…

— Говори, Фалміне, кажи, що бачиш.

— Бачу вершників…бачу постать, що стоїть за ними…

— Хто це? — запитала із тиском, стиснула його руку так, що побілілі пальці. — Говори.

— Я не бачу, не бачу! — Фалмін захлинувся криком, його почало трусити. — Прошу, Неанталь!

— Кого ти бачиш?!

Він знову зазирнув їй у вічі, при цьому трусячись, наче навіжений. В очах його спалахнув синій вогонь, запалав, наче рятівний маяк серед бурі та хвиль.

Бачить вершника із маскою та такими ж синіми очима. Той кричить, крутить меча над головою, жене свого коня диким галопом.

Побачив Ельгіду, яка втікає від переслідувачів та білого ворона, що супроводжує її. Дівчинка просить про допомогу, кричить від страху та болю.

Бачить трупи, які кричать до нього. Бачить Смерть із закритим обличчям, яка проминає поруч. Він біжить, але від Неї ніхто не втече. Ніхто.

Бачить, як лежить в холодній землі, як із серця ллється кров, а сині губи щось говорять. Поруч Ельгіда плаче, впавши на коліна, а над нею Анарель, бліда та мовчазна.

Бачить Смерть, страшну та моторошну, темну, як ніч. Вона тягне до нього свої пазурі, промовляючи його ім'я.

— Коли цьому прийде кінець? — звучить його голос.

— Ніколи, — відповідає Смерть, із рота якої капає кров. — Кінець — це не я, Фалміне. Кінець — це зупинка, це відмова рухатися далі. Саме це і є кінцем, чаклуне, саме тоді все закінчується! Віра змушує рухатися! Не втрать її, Фалміне, інакше втратиш усе!

Він падає у темряву, а потім бачить світло і пливе до нього, при цьому не озираючись. Відчуває за спиною Смерть, пазурі, що вчепилися в потилицю, але не зупиняється. Кінець — це зупинка.

Розплющив очі. Над ним Неанталь, перелякано дивиться, щось говорить. Слух повільно повертається, втомлено водить очима довкола, наче хоче побачити когось, вхопити і не відпускати.

— Фалміне, ти як? — голос дріади надломлений, переляканий. — Скажи щось, сину!

— Кінець — це не смерть.

— Що? — Неанталь нахилилася до нього, обхопила руками його голову, яка не хотіла підійматися. — Повтори, Фалміне.

— Я повинен вирушати.

— Так, синку, дійсно, повинен.

— Ти відпустиш мене?

Дріада, ледь стримуючи сльози, кивнула, обійняла його.

— Пробач, що не попередила. Це дійсно було поганою ідеєю.

— Ні, Неанталь, ти вчинила правильно.

— Чому ти так кажеш?

— Тому що я збагнув, Неанталь. Я все зрозумів. Двоє закоханих, початок, зародок. Усе це є колом життя. Вони просто вірили у своє кохання, вірили в пристрасть, яка горіла між ними. Саме тому зараз є дріади, через їхню віру.

— Ти бачив її, свою дитину?

— Бачив.

– І як вона? — запитала Неанталь, навіть не намагаючись витерти сльози.

— Вона чекає на мене. Вона вірить.

Проводжала його лише матінка Неанталь і Гібді, який з'явився перед самим від'їздом Фалміна. Прощалися на самому узліссі, неподалік миготіла річка Грива, яка брала початок від річки Брао. Ліс шумів, між дерев танцював вітер, який протяжно вив. Дріади та сукубки, поховавшись за деревами, ретельно вслуховувалися в розмову чаклуна і Володарки Лісу, яка говорила вже добрих десять хвилин.

— Твій шлях небезпечний, Фалміне, тому будь завжди напоготові.

— Гаразд, Неанталь.

— Траінель і її дівчата вилікували тебе? Легше?

— Так, мені вже краще. — мимоволі усміхнувся чаклуна, згадуючи декілька останніх бурних ночей.

— Ти забрав усі свої пожитки? Зброю? Їжу?

— Усе, Неанталь.

— Добре. І головне пам'ятай, коли прибудеш до Скагіра, не поспішай комусь довіряти, оскільки люди там суворі та вибагливі. Друїд, якого ти шукаєш, стоїть за завісою туману, а тому тобі варто поквапитися. Погані в мене передчуття.

— Зрозумів, володарко, — чоловік лише кивав, хоча, чесно кажучи, розмову цю він знав напам'ять. Неанталь любила давати настанови, говорила щось схоже при останній їхній зустрічі. Фалміну доводилося лише мовчати й кивати.

До нього підійшов гном, розслаблене обличчя якого виражало занадто багато емоцій, аби їх можна було прочитати. Дріади відновили і його сили, тому очі рудобородого світилися, як і раніше, а постава вирівнялася, наче її вправив найкращий лікар у світі.

— Нехай дорога твоя буде ясна, а рука тверда, коли опускатиметься на голови ворогів, — він обійняв друга. — Обіцяй, що повернешся!

— Обіцяю, — голос Фалміна трішки тремтів, хоча чаклун намагався його приборкати. — У мене не було змоги подякувати тобі.

— За що? — щиро не зрозумів.

— Ти витягнув мене із лап цих створінь, відвіз до друзів. Я вдячний тобі, Гібді. Проси, чого забажаєш, поки не поїхав.

Гном подивився на нього з-під лоба, впер руки в боки, стиснув пухкі губи.

— Фалміне, якби не присутня пані, я б не роздумуючи дав тобі в писок. Як у тебе язик повертається таке казати! Ти мій друг, а для справжнього гнома це слово — не порожній звук!

— Гноме…

— Ні, замовкни! — коротун заперечливо здійняв палець вгору, даючи знати, що зараз говорить лише він. — Ти витягував мене із серйозних неприємностей, ризикував своїм життям десятки разів через мою дурість. Та невже я повинен просити щось за те, що допоміг тобі в скрутну хвилину? Ми друзі, так було, є і буде, — Фалмін мовчав, дав можливість гному висказатися, що той із радістю робив. — Ми з тобою одного поля ягоди, гультіпако, а тому повинні триматися купи…

— Я дійсно завдячую тобі й знаю, що ти гніваєшся. Пробач, але ця дорога лише для мене одного. У Златоліссі безпечно, а хто його зна, чи не повернуться дракогори знову. Матінка Неанталь подбає про тебе, а дріади не дадуть сумувати, — сказав Фалмін, після чого заскочив на свого коня, вмостився в сідлі.

Гном промовчав, але хмикнув, багатозначним поглядом подивився в бік лісу, де між деревами намагався когось побачити. Побачити ту, яка із недавніх пір стала для нього особливою.

— Дякую і тобі, Неанталь, — звернувся чаклун до дріади, — за все.

— Не дякуй, Фалміне, ти ж знаєш, що я відчуваю до тебе. Краще повертайся живим і неушкодженим — це буде найкращою подякою для мене.

— Постараюся.

— Фалміне, — вона схопила чоловіка за руку, подивилася на нього поглядом люблячої матері, — пам'ятай про те, що побачив нещодавно. Віра, сину, ось що допоможе в найскрутнішу хвилину.

— Запам'ятаю, Неанталь.

Він нахилився у сідлі, поцілував простягнену йому руку, усміхнувся Гібді й кивнув головою на прощання тим, хто ховався за деревами. Не сказавши більше ані слова, прицмокнув до нав'юченого Гора, рушив вперед, прямісінько до засніжених полів, які простягалися за річкою Гривою.

Гібді і Неанталь, такі різні і водночас похмурі, довго стояли на місці, проводжаючи вершника поглядом, в яких читалася неприкрита тривога та неспокій.

Розділ IV

Той, хто бореться з монстрами, повинен стежити за тим, щоб під час цього процесу він сам не став монстром. Якщо Ви досить довго вдивляєтесь в безодню, прірва буде дивитися назад у Вас.

Фрідріх Ніцше

І стану я світлом в кінці тунеля…Стану пророком Добра та справ гідних! Підніму свій меч проти чудовиськ, що людям противні. І стане кров їхня литися до тих пір, поки не винищу Зло я мечем своїм! Слався честь та відвага, яка веде людство до спасіння!

Клятва лицарів святого Ксандрія

Тиша, яка до цього панувала у величезній залі, порушилася гучними кроками. Оббиті металом чоботи видавали такий звук, наче залою чвалував велетень, а то й титан. Людина, до якої прямував порушник тиші, здивування не видавала.

— Роттенель, — сказав не повертаючись чоловік, вбраний у довгу синю мантію із широким воротом, — довго ж тебе не було.

Роттенель Дрегінаре вклонився, хоча чоловік у мантії міг того й не бачити. Провівши нервово рукою по лисій голові, новоприбулий монотонно та без дозволу розпочав доповідати.

— Фалмін із Мальгарда дійшов до порту Аден, що у Скйордлігу. Перетнув Люте море на дракарі, капітан якого має ім'я Стіггі Льодяний Вітер. Чаклун йде сам, без супроводу, якщо не враховувати коня, кличка якому — Гор. Чорна масть, із породи…

— Кінь мене не цікавить, Роттенелю, — сказав чоловік, усе ще повернутий до доповідника спиною. — Факти про чаклуна та дитину. Швидко.

Лисий кахикнув, почухав шрам, що потворив його ніс та губи. Не любив, коли до нього так ставилися, але із людиною, що стояла навпроти, краще було не жартувати. Це знали усі.

— Чаклуна востаннє бачили біля мису Беньйор.

— А далі? — запитала спина в синій мантії.

— Слід було втрачено через заметілі та непогоду.

— Що із дівчиною?

— Надані вами координа були правдиві, пане. Однак є проблема.

Настала пауза, від якої у Роттенеля засвербіло в паху, а чародій напружився, наче струна.

— Говори, — сказав маг голосом, у якому читалася смертельна небезпека.

— Дівчина зірвалася з місця, певно, прочула пастку. Ми змогли відслідити її через чотири дні, неподалік містечка Раадхар. Судячи із місцеположення дводенної давності, Золоте море й досі не перетнула, а отже, у Канйорі. Йде вздовж річки Руа, певно, буде намагатися її форсувати, після чого помчить до Понтарісу, а звідти — до Благандії.

— Білого ворона бачили?

— Перепрошую?

Чоловік у синій мантії нарешті розвернувся, показав своє суворе, підозріле обличчя. Роттенель зніяковіло опустив погляд, глянув на мармурну підлогу, у якій бачив своє відображення.

— Я запитую, — просичав чародій, — чи бачили поруч із нею білого птаха?

— Того ми не змогли просканувати, володарю, але не злазимо із її сліду. Невдовзі вона буде у нас.

«Курва. Знайшовся тут великий пан. Я йому, сука, інформацію із перших рук, а він морду дує, — думав Роттенель, витираючи спітнілого лоба. — Ось і працюй після цього на чародіїв».

— Ви підготували все, про що я казав? — спитав чоловік у мантії, трішки охолонувши.

— Льодяні Лілії чекають наказів. Зібралися біля фортеці Нархіте, як і було вами зазначено.

«Теж мені, заговірники шпрехані. Постійно щось мутять ці чародії, одні неприємності від них. Але, як говориться, роботодавця не обирають».

— Що накажете робити із чаклуном?

Чародій усміхнувся, попрямував до виходу, окинувши шпигуна поглядом, який міг мати лише одне значення: «Ти бісова комаха, яку я можу розчавити самим пальцем.» Роттенель полегшено видихнув, але був вкрай здивований та нажаханий, відчувши біля лівого вуха зловороже дихання.

— Чаклуна поки що залишити в спокої. Також припиніть слідкувати за його любими друзями-чародіями. Невдовзі цю проблему я вирішу сам. Усе ясно?

— Так, пане Самаелю, як світлий день усе ясно.

— Гаразд. А тепер, Роттенелю, зроби так, аби я про тебе забув на довгий час. На дуже довгий час.

— Як забажаєте, — сказав шанобливо шпигун, про себе дякуючи всіх богів за можливість більше не бачити цю паскудну людину.

Самаель спустився крутими сходами, притримуючи рукою свою довгу мантію, що так і хотіла заплутатися в ногах. Міг уже давно її зняти, але статус потрібно підкреслювати.

Ліве крило замка Трирога як завжди пустувало. Тут мешкали вищі чародії та їхня обслуга, всі інші розташувалися на перших двох поверхах.

Самаель спинився, глянув через величезне вікно на пейзаж, що розкинувся перед ним. Озеро Ід як завжди переливалося декількома кольорами завдяки веселці, створеній штучно вмілими руками місцевих чародіїв. Посеред озера, випливши на самий центр, хтось нахабно рибалив.

— Це ти дарма, — сказав крізь стиснуті зуби вищий чародій, недбало підіймаючи руку вгору. — Риба і вода цього озера призначена лише для чародіїв, а не простих собак.

Човен, до цього спокійно похитуючись у такт хвиль, почав дивним чином підніматися вгору. Чоловік, який від страху покидав вудочки, закричав. Його ніхто не чув, або принаймні робив вигляд, що не чує.

Самаель усміхнувся, підняв човен ще трішки вище, при цьому не докладаючи зусиль. Стиснув долоню в кулах. Човен вибухнув, спалахнув синім вогнем і розчинився у повітрі. Крик рибалки прокотився берегом озера Ід, помираючи між зеленими яворами та вільхами.

Вищий чародій, як ні в чому не бувало, продовжував милуватися природою.

– Існує два твоїх улюблених заняття, — сказав хтось позаду, підходячи, — це керувати людьми і дивитися на це озеро. Дійсно, дивно.

– І що ж тут дивного, мій друже?

Ігрев Лакретій Мірте підійшов, встав поруч із товаришем. Був у такій же мантії, але чорно-сірого кольору. Кольору Норенгарда. Стояли вони поруч, і зараз все більше було видно їхню однаковість. Схожі як дві каплі води чародії. Схожі повадки, схожі вирази облич. Багато хто називав Ігрева та Самаеля братами, але ніколи не були вони схожими всередині. Ніколи.

— Дивним є те, що не обрав ти замість цього споглядання, до прикладу, жінок або ж занурювання в книги, або ж лекції молодим чародіям, які мріють почути твої мудрі слова.

— Дійсно, виходить дивний вибір, — усміхнувся Самаель, глянувши на Ігрева, — але ж кожному своє красиве, чи не так, друже?

Ігрев змовчав. Бачив погляд Самаеля на його одязі. Знав, що вищий чародій не сприймає його служби у короля Сигізмунда. Знав, але не зважав. Був єдиним, хто міг у цьому випадку не зважати на думку Самаеля.

— А ти, як я пам'ятаю, полюбляєш гарну випивку й раніше сказаних жінок. Точніше, жінку, чи не так? — Самаель відвів свій погляд, знову подивився на озеро, навіть не очікуючи відповіді.

— Ми давно знаємо один одного, — сказав монотонно Ігрев, проігнорувавши слова товариша, — а тому і відаємо про те, що інші знати не повинні. Чи не так, друже?

Цього разу Самаель не усміхнувся, не відповів жодним жестом чи порухом голови. Промовчав, дивлячись на веселку, біля якої з'явилася ще одна. Була то ілюзія, але ілюзія дуже ладна та красива.

— Ти щось приховуєш, Самаелю, — сказав Ігрев прямо. Не любив фальшивити, тому сказав в лоб. — Бачу я те по твоїй поведінці. Бачу по твоїх вчинках. Бачу по очах, які все рідше піднімаєш вгору, боячись, що хтось зможе розгадати твою таємницю. Яку ж, друже, яку таку таємницю?

Самаель знову глянув на нього. Холодним та виваженим поглядом. Поглядом, у якому нічого не можна було прочитати.

— Кожен має свої таємниці, мій давній друже. Кому, як не тобі про це знати.

— Дійсно, кому, як не мені.

— Як там Ютеаль? Вона буде присутня на бенкеті?

— Риторичне запитання, — пирхнув Ігрев. — Вона входить до Магістрату, Вищого Кола, а тому зобов'язана бути, хоче того чи ні.

— А вона не хоче?

— Запитай у неї те сам.

— Я думав ви…

— Кожен думає те, що хоче, Самаелю, а я говорю ще раз — запитай сам, як є така потреба.

Здавалося, між ними постала напруга. Ігрев відповів поглядом на погляд, виразом обличчя на вираз обличчя. Були ці сутички вже давно, від шкільної парти, за якою вони сиділи разом, були вони в університеті, де ці двоє стали найкращими серед найкращих. Було й зараз. Як завжди.

— Гаразд, припинемо цю дуель, адже ти знаєш, що ніхто із неї не вийде переможцем, — відмахнувся Ігрев, примирливо усміхнувшись. Самаель зробив вигляд, що також заспокоївся. Насправді кипів усією сутністю.

— Я хотів попросити у тебе про дещо, — сказав Самаель зміненим голосом, у якому читався наказ, — зроби так, аби Сигізмунд відклав війну. Хоча б на місяць.

Ігрев довго дивився на нього. Думав, що задумав вищий чародій, але пам'ятав, що здогадатися не зможе. Самаель був непередбачуваним.

— По-перше, із чого в тебе думка, що Сигізмунд готується до війни? І по-друге, навіть якби й готувався, то яким чином я зможу на нього вплинути? Я лише радник, а не кум, брат чи сват.

— Радник, який п'є із королем кожного вечора перед каміном, говорить про делікатні речі та вирішує із ним долю світу. Скромність тобі не пасує.

Ігрев не виказав занепокоєння, проте слова Самаеля змушували задуматися. «Невже в нього є шпигуни, настільки близькі до оточення короля?»

— Ну, а щодо війни, то тут і сліпий помітив би, що регулярні частини Норенгарда два дні тому висунулися у бік кордону із Тальгрієном. Навіть одноокий старець побачив би на чолі того війська головнокомандуючого Даалаха, який завжди і всюди веде головну армію у бій. Навіть ідіот здогадається, що військо таке не може просто так бути екіпіроване та супроводжуване сотнями возів із провіантом та зброєю. Чи не так, друже?

— У тебе хороша розвідка. Хвалю.

— Дійсно, хороша. Так що на рахунок моєї…пропозиції?

— Стосовно відтягування війни?

— Саме так.

— Це неможливо, Самаелю. Король Норенгарда, попри хороші зі мною стосунки, не змінить своїх планів, не відізве війська, яке, як ти знаєш, ведуть одні із найкращих полководців останніх часів. Хоча є там і ті, хто не дуже вірує в довгу владу Сигізмунда. Тому я не вплину на нього, навіть якби і хотів.

Самаель трішки помовчав, пережовував слова Ігрева, наче кислий лимон. Скривився від того й ледь не сплюнув.

— Нехай буде так, — сказав нарешті чародій, повертаючись до споглядання озера Ід. Зробив вигляд, що відповідь не дуже його засмутила. — А щодо твоєї відмови, друже, я це запам'ятаю. Ти ж знаєш, я все пам'ятаю.

— Знаю, мій давній друже, дуже добре знаю. Був би це не ти, якби забув.

Ігрев кивнув на знак прощання, пішов впевненим кроком до своєї кімнати. Чорно-сіра мантія тихенько волоклася землею. Коли двері до кімнати зачинилися, Самаель крізь стиснуті зуби засичав, наче змія. Долоні мав стиснуті в кулаки, що аж кістки побіліли.

— Невдовзі навіть ти не зможеш противитись моїй волі, — сказав тихо. — Я знищу будь-кого, хто наважиться йти проти мене. Навіть тебе, Ігреве. Навіть тебе, мій давній друже.

Перший вибух грому почувся ближче до вечора, саме тоді, коли у таборі запалили перші вогнища. Із північного сходу, від Чорних гір, пішов холодний вітер, який дратівливо свистів між палатками вояків. Ліс, що оточував табір із заходу та півдня, загудів скрипом гілок.

Табір тягнувся майже до річки Марки й займав добрячу площу. Але армія, яка розташувалася тут, не боялася нападу. Вона сама його готувала.

Чотири дні тому, коли генерал Даалах фон Олтфеген вів свій корпус через Ведмежий яр, йому надійшов лист прямісінько із Орграда. «У руки головнокомандуючого від його величності.» Саме такі слова були першими, які прочитав генерал. Це його здивувало. Чоловік бачився із королем тиждень тому і, здавалося, почув усі накази, які хотів йому надати Сигізмунд. Але зараз король наказував зупинити передовий корпус біля річки Марки і в жодному разі не переходити її, допоки не надійдуть наступні вказівки. Даалах, попри обурення деяких офіцерів, миттєво віддав наказ отаборитися і чекати. Це рішення сприйняли не всі.

— Як це, чекати? — плювався через увесь стіл лорд Татран. — Як це, псяча матір, чекати?!

— Король Сигізмунд надіслав нові вказівки, Татране, — відповів спокійно Даалах, якого починав злити тон чоловіка, що стояв напроти. — Ми повинні отаборитися і чекати подальших наказів.

— Яких наказів? Я отримав наказ особисто вести корпус прямісінько на кордон із Тальгрієном!

— Але ж не переходити його, — Даалах усміхнувся собі в вуса, побачивши розчервоніле обличчя лорда, який був змушений замовкнути. Тепер головнокомандувач знав, що його зможуть почути усі присутні. — Ми повинні чекати наказів і, найголовніше, сидіти тихо, наче миші у коморі. Тальгрієнські війська підтягуються до протилежного берега, але вони не знають нашої кількості.

Він кинув миттєвий погляд на низенького чоловіка, який повільно підвівся зі свого стільця. Усі дванадцять присутніх командирів як один подивилися на нього.

— Прошу взяти слово, генерале, — сказав повільно чоловік, шанобливо схиливши голову.

Даалах про себе вилаявся, оскільки знав, що коли Ян Нернех брав слово, то закінчувалося це суперечкою та іноді мордобоєм. Під час громадянської війни саме цей чоловік своїми каральними загонами розігнав невдоволених біля королівського палацу, а пізніше задушив повстання, яке готували прихвостні Янагаля. Даалах сподівався, що після тих кривавих подій, до командира було двояке, навіть боязливе ставлення. Але, глянувши на зацікавлені погляди присутніх, видихнув і, очікуючи найгіршого, кивнув.

— Дозволяю, Яне, говори.

– Є до панства запитання, як буде ласка, — сказав командир, гордовито вип'ятивши підборіддя. — Наскільки довго в нас вистачить наснаги приховувати присутність десятитисячного війська?

— Ти сумніваєшся у нашій вправності? — хіхікнув капітан Йольнір, але ніхто не підтримав його, оскільки знали, що той був ідіотом. Однак ідіотом із родоводом із військових та навіть декількох генералів.

— Аніскільки, пане Йольніре, — на маленькому обличчі Яна Нернеха розпливлася широчезна усмішка, виказуючи насмішку. — Але я дуже сумніваюся, що у всіх тальгрієнців пропаде зір і вони не помітять стовбури димів, що йдуть від нашого табору.

Йольнір, на обличчі якого до сих пір грала посмішка, опустив голову, побачив на собі здивовані погляди присутніх. Даалах зрозумів, що попри страх і певну недовіру, Ян Нернех мав великий вплив серед командирів і навіть генералів. Головнокомандувач одразу збагнув, яка нині складалася ситуація, а тому слухав уважно і в разі чого був готовий командира присікти.

— Ми повинні просто дочекатися наказу, — сказав по хвильці мовчання головнокомандувач. — Наш володар усе продумав, у цьому я впевнений, а тому вважаю, що потрібно безслівно виконувати волю короля.

— Навіть, скажімо, якщо він скаже нам померти за неправильну або ж нелогічну ціль? Я б краще вмер за Норенгард.

Це запитання поставив генерал Корон, червоний нагрудник якого виділявся найбільше серед усіх. Головнокомандувач із презирством поглянув на молодого чоловіка, який у своїх двадцять сім уже був генералом. «Мене оточують молокососи і зарізяки, яким кар’яру зробили або страшні вчинки, або ж народження у правильній родині. — із розпачем та сумом думав Даалах.»

— Кожен підданий повинен бути готовим померти за свого короля, Короне, — сказав піднесено лорд Татран. — Можливо, вас цьому не вчили у військовій академії?

— Та я…

— Досить! — обірвав молодого генерала Даалах, якому набридли пусті балачки. — Усі повинні розуміти відповідальність, що лягає на наші плечі! Із години на годину може прийти новий наказ від короля і ми, як вірні піддані, повинні виконати його!

— Ті часи давно минули, генерале, — сказав Ян Нернех, пронизуючи поглядом ветерана. — Ти як ніхто повинен пам'ятати, що після того, як король Сигізмунд убив свого батька-тирана, це королівство перестало жити минулим життям.

— Про що це ти? — густі брови Даалаха звузилися, а очі примружилися. — На що натякаєш, командире?

— Я не натякаю, а говорю прямо. Після смерті Янагаля, батька Сигізмунда, усі побачили, наскільки небезпечним може бути монарх. Убити власного батька! То що тоді говорити про якогось генерала чи командира!

— Знизь тон, Яне, оскільки я бачу, що язика ти відростив великого! — крикнув до низькорослого чоловіка Татран, обличчя якого переливалося декількома відтінками червоного. Інші лише уважно слухали, не наважуючись влазити в розмову найвпливовіших лордів. — Ти забув, хто дарував тобі це звання? Забув, хто виплачує твоєму брату-каліці кошти? А зазначу, що далеко не кожному інваліду війни король платить по п'ять золотих крон у місяць. Твій тиран-Янагаль віддячував вам лише ламаною монетою і погрозами! Так що мовчи, перш ніж у чомусь звинувачувати короля!

Реакція була моментальною. Нернех схопив один із наповнених пивом кухлів, плюснув його в обличчя генерала. Здійнявся крик. Татран, облизуючи язиком пиво, вихопив свого меча, щось крикнув. Декілька командирів одразу кинулося до нього, схопили за руки, аби зупинити й не дати наробити дурниць. Нернех тим часом під вбивчим поглядом головнокомандувача відступив на крок назад і забрав руку від верхівки меча.

— Тихо! — закричав Даалах, втуливши кулаком по столу, на якому була розстелена карта Благандії. — Стадо ідіотів! Ви що, взагалі страх втратили? Сигізмунд наш законний король, а його батько Янагаль заслуговував на смерть! Забули про концтабори, які побудував цей тиран! Забули сотні жертв, що згинули у тому вогні! — генерал, ледь стримуючи у собі гнів, повільно провів поглядом по присутніх, які поступово заспокоювалися від сутички командирів. Коли в шатрі запанувала тиша, він продовжив із холодною розсудливістю. — Вельможний король Сигізмунд надав нам своє благословення і довіру, а тому цінуйте це! Або ж я власноруч підпишу указ про ваше четвертування!

Цього разу головнокомандувача здивував Корон. Він підвівся, підійшов до таці, на якій стояли келихи із пивом. Даалах із подивом спостерігав, як цей чоловік роздав кожному із присутніх по келиху і, підійнявши свій вгору, проголосив:

— Навіщо сваритися, коли за нас це можуть і роблять інші. На нас покладена велика ноша, а ми, як солдати, повинні нести її сумлінно і завзято! Слава королю Сигізмунду! Слава!

Якийсь час панувала незручна тиша, але все ж таки командири схаменулися, взялися за пиво.

— Слава! — кричали вони в один голос, а на обличчі Корона грала радісна усмішка.

«Наївний дурник, — подумав Даалах, — вважає, що примирив ворогуючі сторони, які не можуть примиритися ось уже п’ятнадцять років. Але поки що таке перемир'я нам на руку. Молодець».

Поки усі присутні пили пиво й голосно перемовлялися, у шатро непомітно забіг чоловік із листом в руці. Даалах мовчки прийняв послання, швидко здер печатку. Прочитав і декілька хвилин обдумував прочитане, нарешті голосно кашлянув. Усі як один подивилися на головнокомандувача, а коли побачили листа у його руках, завмерли у передчутті гарних новин.

— Ну, що там? — запитали одночасно Татран і Корон.

— Піднімайте людей, — сказав по хвилині мовчання головнокомандувач, після чого відклав листа. — Через дві години увесь корпус повинен стояти в повній готовності.

— Що наказує король?

— Розпочалося, шановне лицарство. Війна.

Усі радісно загорланили, почали обійматися і цілуватися, забувши про етикет й поведінку. Даалах фон Олтфеген, на прізвизько Тур, ветеран багатьох битв і солдат із чотирнадцяти років, замість радощів лише мовчки стояв в стороні і спостерігав за дійством. Старий вояка знав, що більшість командирів асоціювала війну із почестями, багатством і славою, проте особисто він знав, чим насправді є війна. «Країна до сих пір розділена на два табори, якби король не старався їх примирити. Але якщо вони не спрацюються між собою та не виконають усіх наказів, тоді полетять голови. Клянуся усіма богами, Сигізмунд не пробачить нам провалу».

Мішель Рогель оглянув свій золочений обладунок, поклав руку на ефес меча, аби виглядати якомога величніше. Глянув на небо. Бачив десятки круків та ворон, які нахабно літали довкола, у передчутті поживи.

Небо хмарилося, темніло, із заходу йшла буря.

Гриміло.

Стоячи на пагорбі бачив, як прямо під ним вишиковувалися у шеренги загони лучників, списоносців, важкої піхоти та кавалерії. Бачив вибитий на їх щитах герб Тальгрієна — золотого грифона із розкритим клювом, що танцює на біло-синьому полі. Від побаченого у Мішеля Рогеля перехоплювало подих, адже любив асоціювати себе із цим же грифоном.

Дійсно, думав він, позиція обрана добре, біля самої річки, на пагорбі. Ворог зазнає величезних втрат, перш ніж переправиться через Марку, а що вже говорити про сам бій, у якому його зустріне еліта Тальгрієна, ветерани багатьох кампаній.

Насправді, «елітою» генерал називав добре екіперованих та вимуштрованих найманців, які те і діло останні роки служили іншим королівствам та королям. Тальгрієн не вів війн більше п’ятнадцяти років, і це яскраво відбивалося на боєздатності та обізнаності армії у війні як такій: благородні, жагучі до звитяг лицарі, регулярні війська та зелені рекрути в очі не бачили справжніх битв та кривавих різанин. Але ось щастя, цим вони могли із радістю насолодитися в сусідніх країнах.

Від думок генерала відволік ад'ютант, який примчав від перших ліній війська. Хлопчина був увесь спітнілий, наче гналися за ним зграї собак. Генерала це не особливо турбувало. Така у цього хлопа була робота.

— Мій генерале… — промямлив худий, як палиця, хлопець, витираючи піт із рідких вусиків. — Прийшла доповідь від розвідки!

— Не кричи, хлопче, — скривився Мішель Рогель, із презирством дивлячись на худого ад'ютанта, — Доповідай!

— Військо Норенгарда за декілька верст звідси, йдуть швидким маршем!

Генерал усміхнувся. Так, подумав собі, ці норенгардці дійсно ідіоти. Виснажують себе швидкою ходою до битви, у якій точно зазнають поразки. Недоумки.

— Про чисельність ворога щось відомо? — спитав піднесено, отримуючи задоволення від власного голосу.

Хлопець непомітно скривився, побачивши перекошену від гордощів пику генерала. Ніколи не бачив таких кретинів, як Мішель Рогель, але врешті взяв себе в руки, адже згадав своє місце.

— Розвідка не може надати точні дані, — доповів ад'ютант, а побачивши погляд генерала, додав: — Але щонайменше десять тисяч.

— Коли підійде підкріплення? — запитав Мішель Рогель, здавалося, проігнорувавши доповідь ад'ютанта, — Лорд Вінред та Ебен уже близько?

— Година шляху, мій генерале. Швидким маршем.

Мішель Рогель, не бажаючи більше бачити хлопця, відпустив його, махнув рукою. Почув, як позаду іржуть коні. Приїхав полковник Вадлер Ітте.

— Вітаю, полковнику! — генерал кивнув лисому чоловікові, усміхнувся, — Привів своїх молодців?

Полковник Вадлер був низького зросту, лисим, та ще і з кривими ногами. Одразу видно — старий кавалерист. Мішель був знайомий із ним здавна, ще від правління короля Деріна, батька нинішнього володаря.

— Дві тисячі із Бергена, — сказав по хвилі мовчання полковник, дивлячись на вишикуване військо, — Вистачить?

— Аякже! Невдовзі підійдуть Вінред та Ебен.

– Їм довірили командування? Псяча матір… — лайнувся Вадлер Ітте, сплюнувши крізь зуби.

— Ну-ну, заспокойся! Ці двоє непогано себе проявили під час Зимньої кампанії. До того ж, наш король особисто призначив їх вести ар'єргард.

— Ти сам чудово знаєш, на що вони здатні! — відповів Вадлер, — Всю свою кар’єру для інших королів перемоги здобували, тай то, було це років так зо десять тому! Зараз можуть лише дівчат молодих у полі трахати, в той час як військо на полі битви гине. Засранці.

— Заспокойся, Вадлере, — Мішель Рогель насупився. Не подобалися йому слова полковника, навіть попри те, що служили вони разом ще із самої академії, — Не забувай, що перед тобою генерал.

— Дійсно, прошу вибачення, — сказав полковник, схиливши голову в поклоні. Мішель Рогель від такого послуху усміхнувся, уявляючи себе бог знає ким. Вадлер зробив вигляд, що цього не помітив, — Як думаєш, довго це буде тривати?

— Що саме?

— Війна, — полковник глянув на кавалеристів, які вишикувалися на флангах. Ноги і руки одразу зачухалися, давалися взнаки роки служби у кавалерії. — Довго будемо воювати?

— Не думаю, — як завжди впевнено відповів генерал, — Норенгард ще не встиг оклигати від громадянської війни. Король Сигізмунд, певно, має ще менше розуму, аніж його батько, якщо уже через рік розпочинає нову війну.

— А ти цього не очікував?

— Ха, очікував звичайно, але, чесно кажучи, не так скоро, — генерал поглянув на кам’яний міст, що з'єднував береги річки, — Я думав, що розпочнеться ближче до літа. Хоча, по правді кажучи, мені однаково, коли бити цих ідіотів.

Полковник Вадлер подивився на генерала із неприкритим нерозумінням. Військова наука вчила, що попри самовпевненість та віру в перемогу, командир повинен реально оцінювати сили та вміння ворога. Знаєш ворога — знаєш його слабкі місця. Певно, генерал Мішель пропустив це крізь вуха.

— Ось побачиш, Вадлере, ця битва закінчиться уже до сутінок, а я знову отримаю орден за велику перемогу! — проголосив генерал, навіть не намагаючись приховати свої амбіції. — Ти зі мною не згоден?

— Побачимо, Мішелю, побачимо, — пробурмотів полковник і скоріше відвів погляд від червоного обличчя генерала, яке починали дратувати все більше.

Цієї миті із неба вистрілила блискавка, загриміло так, що заклало у вухах. Попри це, усі почули віддалений гул. То били барабани та свистіли флейти. Було чутно, як співають тисячі горлянок. Йшло військо Норенгарда.

— Тримати стрій! Чіткіше крок! — кричав генерал Корон, — Пісню! Давайте пісню! Щоб усі чули!

За мить декілька тисяч горлянок заспівали. Було це схоже на шум бурі, що неслася землею і зносила усе на своєму шляху. Величезна колона війська співала разом, йдучи крок в крок по місиві та болоті, яке колись називалося дорогою. Корон, їдучи на коні поруч із колоною війська, і сам підхопив пісню, поклав руку на серце та заплющив очі. Навіть попри весь показовий патріотизм, він носив малинового кольору обладунки та плащ, а тому виглядав в очах вояків, як кретин. Усі знали, що кольори Норенгарда — сірий та чорний. Усі, окрім генерала Корона.

— Я йому зараз вріжу, — прошипів генерал Татран, їдучи попереду війська разом із головнокомандувачем, — Ну вже вискочка! Тьфу!

— Ведіть себе гідно, генерале. На нас дивиться армія Його Величності. — сказав спокійно Даалах, який у своїх міцних чорних обладунках, увесь покритий шрамами та із гордо піднятою головою зараз був схожий на живу статую, — Корон молодий, амбіційний, хоче показати, що чогось вартий. Ми були такими самими.

— Я не був! — відказав Татран, слідкуючи за розвідниками, що саме поверталися із розвідки, — Ось і розвідка.

— Мій генерале, — звернувся до Даалаха один із розвідників, — Дозвольте звернутися.

— Дозволяю.

— Військо тальгрієнців стоїть на Когутській рівнині, а точніше, на пагорбах. Міст через річку заблокували.

— Чисельність? — як ні в чому не бувало запитав Даалах, — Скільки їх?

— До дванадцяти тисяч. Десь із дві тисячі кінноти, вісім тисяч піхоти, інші лучники та обози.

Татран та Даалах перезирнулися. Позаду крокувало військо, яке нарешті закінчило співати. До них під'їхав Корон, довге волосся якого від їзди закрило йому обличчя.

— Ну, які новини? — спитав піднесено.

— Дванадцять тисяч.

— Всього лише? Ха, буде нам розвага.

Татран подивився на Корона поглядом, у якому читалося багато чого поганого. Даалах захитав головою, аби генерал мовчав.

— Військо Норенгарда не зупинить жодна армія! — закричав Корон, звернувшись до воїнів, що крокували позаду, — Слава Норенгарду! Слава Сірому Ворону!

— Слава! — кричали вояки, здіймаючи догори списи та мечі.

Даалах відправив розвідника, а сам поглянув на Корона. Молодий генерал під тим поглядом всівся назад в сідло і замовк.

— Хотів би я вірити, генерале, що із таким же запалом ти поведеш військо, — сказав напрочуд спокійно головнокомандувач.

— Я? — не повірив Корон, — Але ж…

— Кінноту поведе Татран, а ти — авангард.

— А що ж тоді ви…

— Ти за мене не турбуйся, юначе, — сказав напрочуд спокійно Даалах, хоча той же Татран уже напружився і встиг помолити богів за легку смерть для Корона, — Побачимо, чи вмієш ти воювати.

Обличчя Корон змінювало відтінок із кожною секундою. До цього був він червоним, як вишня, а зараз став білим, наче ранішнє молоко. Татран від такої зміни розсміявся, навіть не намагаючись стриматися. Корон зиркнув на нього зі злістю.

— Даремно ви так, Татране.

Генерал відповів на його слова посмішкою. Одними лише губами. Даалах, бачачи напругу, в'їхав між ними на своєму могутньому коні, подивився на кожного.

— Якщо не припините, випишу догану і відрапортую королю. Зрозуміло?

— Так, головнокомандувачу, — сказав покірно Татран.

— Зрозуміло, — сказав Корон, у якого білизна обличчя почала сходити тільки зараз.

— Попереду на нас чекає важка та кровопролитна битва. Тому, панове, готуємося до найгіршого.

Між генералами запанувала коротка тиша. Позаду крокувало військо, намагаючись чеканити крок. Зліва промчало декілька сотень вершників, на чолі із Яном Нернехом. Капітан кавалерії як завжди був нахмурений, наче хтось його смертельно образив. Від його лише вигляду в інших псувався настрій. Кавалеристи, що служили під його началом, мали точнісінько такі ж обличчя.

— Ян як завжди не в гуморі, — відмітив Татран, дивлячись вслід кавалерії, — І як можна ходити під його началом?

— Людина він не найкраща, генерале, але завдання та вказівки виконує бездоганно, — сказав Даалах.

— Я доведу, що також можу виконати будь-яке завдання, мій генерале, — сказав молодий Корон, намагаючись збадьоритися. По мірі наближення до місця битви, йому ставало все страшніше, але він краще б помер, аніж зізнався у цьому. Занадто гордовитим та завзятим він був. — Обіцяю, що не підведу вас.

— Побачимо, Короне, побачимо.

Норенгард розпочав наступ одразу опівдні, коли сонце сховалося за хмари, а в обличчя повіяв вітер із Чорних гір. Наступ очолив генерал Корон, малиновий плащ якого яскраво вирізнявся з-поміж маси сірих та чорних обладунків. На мосту їх чекали списоносці, яких прикривали лучники. На пагорбах стояла важка піхота та кіннота Тальгрієна, очікуючи подальших наказів своїх командирів.

— Вперед! За Норенгард! — кричав Корон, дико вертівши головою, від чого його довге чорне волосся скуйовдилося, — За короля!

Важка піхота, зімкнувши щити та виставивши вперед списи, ступила на міст. Їх засипав град стріл та списів, які важко тарабанили по щитах та обладунках. Войовничі вигуки уже за мить почали змішуватися із благанням про допомогу та взиванням до богів. Але якраз таки боги любили подібні побоїща обходити стороною, і робити вигляд, що вони ні до чого.

Просування значно сповільнювали балки та гілля, покладене поперек моста, тому доводилося ще й розбирати або пробиратися повз перешкоди.

— Тримати стрій! — очі Корона горіли відвагою, він вів війська вперед, навіть не думаючи спинятися. Хто б міг подумати, що цей хлопчина декілька хвилин тому боявся цієї битви. — Скидайте балки у воду! У воду!

Норенгардці рухалися повільно, але впевнено. Уже пройшли половину моста, очищуючи на своїй дорозі перешкоди. Обстріл лучників не припинявся, кожної миті у воду падали люди, де їх добивали стріли та списи. Втрати були чималі.

— Мій генерале!

Даалах, сидячи на своєму декстері, повернув голову, побачив розвідника, що мчав у його бік. Чоловік повертався із розвідки, це було видно по загнаному коні, який висунув язика і хрипів. Розвідник був весь в крові.

— Мій генерале! Підкріплення до ворога! — кричав він, ледве стримуючи коня.

— Скільки?

— Більше п'яти тисяч.

Даалах швидко поглянув на чорно-сіре військо, що сунуло мостом. Помітив серед усього того натовпу малинові обладунки та плащ. Поруч розвівався штандарт із гербом Норенгарда — сірого ворога із розправленими крилами.

— Скажіть Татрану, щоб прискорив перехід річки! — проговорив генерал до командира, який стояв поруч, — Киньте дві когорти на підтримку авангарду! Підтримайте Корона! Гвардія повинна стояти, ні в якому разі не кидати її в бій! Вперед, панове, за славою та перемогою!

На мосту кипіла затята битва, вигуки людей змішувалися із брязкотом металу, іржанням коней та криками командирів. Кам'яний міст, здавалося, прогнувся під вагою обладунків та людей, які їх носили. Ніколи ще ці краї не бачили більшої битви.

Мішель Рогель, сидячи на своєму бойовому коні, дивився на різанину, що розгорнулася на мосту. Важка піхота Норенгарда під грім барабанів налетіла на списоносців Тальгрієна. Крики людей ставали дедалі нестерпними.

Генерал побачив посеред хвилі ворога вершника у малиновому плащі та обладунку, який роздавав накази.

— Вадлере! — звернувся генерал до полковника, який був весь час поруч, — Цього малинового воїна варто прибрати. Передай лучникам, нехай цим займуться.

— Слухаюся, мій генерале!

Вадлер стрімголов помчав вниз пагорба, де розташувалися загони лучників. Мішель Рогель незворушно спостерігав за битвою. Бачив, як списоносці із грифонами на щитах прогинаються під натиском чорно-сірого війська. Він хижо примружив очі, оцінюючи ситуацію.

— Накажіть першій та другій панцирній хоругві підтримати списоносців! — крикнув він до капітанів, які тихо стояли позаду нього і очікували наказів, — Капітане Патрій та Лоренс — ведіть їй!

Кивнувши головами, двоє командирів побігли до своїх людей. Генерал із певним задоволенням спостерігав, як красиво розвертаються бойові порядки, як важка піхота строєм крокує до моста, на якому перевага все більше хилилася в бік Норенгарда. Цього Мішель Рогель допустити не міг.

Коли прийде підкріплення, думав він, ми зможемо відтіснити цих собак до самого Орграда, а там і капітуляція недалека. За мить генерал глянув на лучників, до яких дістався Вадлер. Здійнялися луки, стріли дивилися в небо, а коли командир махнув рукою, ті полетіла вгору, фуркочучи пір'ям. Мішель Рогель із задоволенням спостерігав, як декілька із них проткнули обладунок малинового лицаря, як той дивиться на стріли, а потім падає із коня у воду, яка бурхливим потоком текла під мостом.

— Нехай земля буде тобі вогнем, — усміхнувшись, сказав генерал тальгрієнського війська. — Сподіваюся, смерть командира освіжить норенгардські голови і вони збагнуть, що таке буде із кожним, хто насмілиться битися із золотим грифоном!

Даалах бачив, як здивовано Корон дивиться на стріли, що стирчали у нього із грудей. Якусь мить генерал у малиновому обладунку сидів в сідлі, дивлячись то на стрілу, то на людей, які билися довкола.

— Короне! — крикнув головнокомандувач, намагаючись привернути увагу генерала. — Негайно йдіть на поміч Корону! — закричав він до своїх людей.

На жаль, допомога була уже непотрібна. Глянувши на круків та ворон, що літали вгорі, Корон вислизнув із сідла, полетів у воду річки Марки. Даалах збагнув, що генерала витягнути уже не вдасться.

Увагу його привернула колона війська, яка вийшла з-за пагорбів і ринулася на підмогу противнику. Генерал Татран усе ще форсував річку, а тому не міг вдарити у фланги та тили ворога. Військо на мосту почало повільно відступати. Даалах побачив високого лицаря у золотих обладунках, який вів тальгрієнців вперед.

«Генерал Мішель Рогель, — зрозумів Даалах, бачачи, як ворожий генерал вступає в бій, — Я не дозволю вам перемогти.»

— Гвардія! До мене! — закричав норенгардець, — За мною!

Чорні Троянди — досвідчені, вимуштрувані битвами чоловіки мали репутацію бездоганних воїнів. Білі наплічники, на яких були вимальовані чорні троянди, не давали сплутати їх із жодним іншим загоном.

Головнокомандувач не озирався, знаючи, що п'ять сотень елітних гвардійців підуть із ним хоч до пекла. Почув, як позаду командири віддають накази, як загриміла земля від маршу еліти еліт Норенгарда.

— Вище стяги! — крикнув Даалах, витягуючи із піхов свого величезного полуторника, який мав назву Гнів Короля, — За короля!

Воїни на мосту уже встигли відступити на свій берег. Побачивши, як Чорні Троянди йдуть у наступ, союзні війська відступили назад, за спини ветеранів багатьох битв.

— Смерть грифонам!

Із цими словами Чорні Троянди на чолі із Даалахом увірвалися на міст, сіючи довкола смерть. Списоносці Тальгрієна, які до цього відчайдушно протистояли піхоті ворога, зламали стрій, почали відступати назад, не зважаючи на прибуле підкріплення. Порядки ворога змішалися, зчинилася колотнеча.

Краєм ока Даалах бачив, як з лівого флангу виривається важка кіннота Татрана, яка нарешті змогла форсувати річку. Назустріч їм мчали Залізні Лебеді — елітні вершники Тальгрієна із білими плащами та довгими списами.

— Смерть грифам! — кричав головнокомандувач, рубаючи своїм страшним мечем наліво та направо. — Смерть!

Чорні Троянди впевнено рухалися мостом, зазнаючи мінімальних втрат. Позаду йшла решта піхоти, добиваючи поранених тальгрієнців. Нарешті воїни у чорно-сірих обладунках відкинули ворога з мосту. Бій розгорнувся на рівнині.

Тим часом генерал Татран на всій швидкості летів назустріч елітним вершникам Тальгрієна. Від гулу підков та криків своїх людей у нього заклало вуха. Поруч на своєму коні мчав Ян Нернех, при цьому голосно лаючись у передчутті кривавої битви. Татран, бачачи це, встиг навіть усміхнутися. Побачив попереду рівний ряд коней і вбраних у сині обладунки та білі плащі вершників. Відчув на мить страх, адже не раз чув про лють та ненависть, із якою Залізні Лебеді йшли в бій. Він на ходу витягнув меча, закрутив ним над головою, закричав що є сили. Коли побачив білки очей противника, чомусь згадав свою дружину та трьох доньок, які чекали на нього вдома.

«Розалін…Лілея…Дора…Моя любов…»

Зіткнення було страшним. На мить здалося, що на небі несамовито загриміло, але це заковані у броню коні та люди налетіли один на одного, трощачи кістки, тіла та тварин. Кінське іржання, змішане із криками людей, перетворилося на свого роду музику Смерті. Вони були фуріями, що вчепилися один одному в горлянки і не відпускали до самого кінця.

Татран влетів всередину лав противника, б'ючи на всі боки, наче навіжений. Він розміняв шостий десяток, але із мечем вправлятися вмів бездоганно. Поруч усе ще був Ян Нернех, увесь в крові, але поки що неушкоджений. Вони билися відважно, вміло, несамовито, наче були зроблені не із кісток та плоті.

Ян Нернех кричав прокльони, рублячи ворога своїм келепом. Розтрощив якомусь тальгрієнцю голову разом із шоломом, ухилився від ворожого удару, рубанув у відповідь. Татран бився поруч. Дивувався, як його досі не вибили із коня. Певно, у цій різні просто не розбирали, де генерал, а де простий солдат — убивали усіх.

Коли у них був секундний відпочинок, Ян Нернех і Татран перезирнулися, наче намагаючись цим підбадьорити один одного, змусити битися далі. Ян усміхнувся, хотів щось швидко сказати. Не встиг. Залізний Лебідь вилетів зліва, нагнувся далеко вперед і виставив спис перед собою. На всій швидкості воїн всадив списа у тіло капітана, вибив його із сідла з страшною силою. Перш ніж Ян Нернех упав на землю, Татран встиг побачити, як древко прошило його наскрізь.

Генерал стояв на місці секунду, шокований побаченим. Відчував якесь запаморочення, певно від люті. Вже за мить він накинувся на ворога, проклинаючи богів та рубаючи усіх, у кого були білі плащі та сині обладунки.

«Коли закінчиться це пекло? Ах, я знаю — ніколи, — думав він про себе, заносивши меча над головою Залізного Лебедя.»

Це сталося тоді, коли Чорні Троянди, очоливши наступ, налетіли на підкріплення тальгрієнців. Головнокомандувач Даалах фон Олтфеген, стоячи у першому ряді, побачив Мішеля Рогеля, який бився в якихось десяти кроках від нього, оточений власними гвардійцями із високими білими гребнями у вигляді грифонів. Попри всю свою пиху та зверхність, Мішель Рогель, подібно видатним звитяжцям, особисто вів власні війська, що робило йому неаби яку честь.

Побачивши ворожого генерала, Даалах люто закричав, міцніше стиснув Гнів Короля, кинувся на чоловіка в золотих обладунках. За мить ворожий генерал помітив і його.

Вони зіткнулися посеред виру мечів та воїнів. Даалах, у своєму чорному обладунку і генерал Рогель, золоті лати якого сяяли найбільше з-поміж усіх інших. Тальгрієнець мав зріст майже такий, як у Даалаха, але поступався йому у витримці та силі. Це одразу було зрозуміло після першого удару норенгардця.

Вони зчепилися люто, обмінюючись ударами настільки потужними, що могли б розрубати навпіл коня. Рогель був швидшим, але Даалах зводив це на ні своєю силою ударів. Два генерала билися на смерть, навіть не маючи думки здаватися. Билися так, як то було в давнину, коли битва між предводителями військ було чимось на кштал традиції, яка нині вважалася банальною та занадто небезпечною.

Даалах пропустив один важкий удар по руці, але важкий обладунок пом'якшив удар, залишилася вм'ятина. У відповідь він наніс удар по торсу тальгрієнця, відбив частину пластини, яка прикривала стегно та лівий бік генерала.

Вони відскакували один від одного, трощили обладунки, відламуючи їх шматок за шматком. Були схожі на дві металевих статуї, на останніх титанів, які мірялися силами за першість.

Ось Даалах вдарив згори, страшно попав у наплічник, проламав його і всадив меча у плече Рогеля. Генерал у золотих обладунках закричав, схопив меча Даалах своєю латною рукавицею, намагаючись витягнути із свого тіла. Норенгардець розставив широко ноги, рвонув Гнів Короля на себе, розрізаючи плече Рогеля. По інерції Даалах замахнувся ще раз, вдарив прямісінько по центру золотого шолома. З голови генерала Тальгрієна бризнула кров, потекла по носі, вусам та губам. Він хотів підняти меча, прийняти бій, але сили покинули його, латна рукавиця розтиснулася, опустивши меча на землю.

— Грифон не може померти! — закричав хрипко Мішель Рогель, ледве тримаючись на ногах.

Головнокомандувач у чорних обладунках рубав ще раз, підкошуючи Рогелю ноги, а тоді замахнувся знову. Мішель Рогель дивився, як меч ворожого генерала опускається йому на голову. Він бачив своїх людей у синіх обладунках, які відступали під натиском Чорних Троянд. «Сучі діти, — думав він, дивлячись на своє військо та командирів, які налякано викрикували накази, — Хто ж так стрій тримає…Ех, якби я тільки міг…».

Але генерал вже нічого не міг сказати, не міг підбадьорити людей та повести у бій. Міг чекати лише на смерть. І вона прийшла, швидко та майже безболісно.

Даалах озирнувся на своїх солдатів, які остаточно прорвали стрій ворога і погнали того до пагорбів. Ворожі лучники, які, покидавши луки, кинулися утікати, стали легкою здобиччю для чорних воронів.

«Мій королю, вашому плану покладено початок, — усміхнувся на мить генерал, на обличчі якого посмішка була чимось дивним та незвичним, — Тальгрієн буде твоїм. А тоді, із волі богів, і весь Південь!»

Наче в унісон з думками Даалаха, в чорно-сірому небі страшно загриміло. Небо прошила блискавка, а незабаром полив дощ, змиваючи кров, бруд і смерть з облич загиблих.

Глава V

Не буває у світі справедливості, кажу я вам. Ми всі думали, що схопили удачу за руку, а тепер чекаємо на свою смерть. Немає справедливості, немає винагороди за всі наші страждання та зусилля, лише кінець. Переможець убиває переможеного, нищить його та підкорює. Колись, можливо, це зміниться, але зараз ніхто не отримає те, на що заслуговує. Такий закон. Таке життя.

Полковник Карліне де Бліар, командир Залізних Лебедів, перед стратою.

За словами дослідника Едарда Садара, між драконами існує невидимий зв'язок, сила якого залежить від самих драконів. Відомі випадки, коли дракон із Чорних гір, відчувши небезпеку, міг прийти на поміч своєю родичу, який живе в Білих горах. Науково доведено, що дракони можуть спілкуватися телепатично.

Завдяки записам історика Ортаніса, стало відомо, що в минулому правляча імператорська родина мала це й же зв'язок із драконами, невідомим чином навчившись підкорювати крилатих зміїв. Проте, як каже перевірена історія, рід Рідріора було вибито із Благандії, а ще за одними даними — повністю винищено.

Із цього можна стверджувати, що немає жодної людини у відомому світі, яка могла б мати цей споріднений зв'язок із драконами та бодай якось бути із ними пов'язаними.

Автор невідомий. «Книга про житіє людей із драконами.» Том III.

Нещадний вітер вдарив в обличчя могутнім кулаком, намагаючись збити з ніг. У повітрі щось свистіло, вібруюючим звуком ріжучи вуха. Завірюха посилювалась, на одязі осідало все більше й більше піску.

До вечора ще було далеко, а місце, куди потрібно було дістатися, ще навіть не з'явилося на горизонті.

Потрібно поспішати. Не можна зупинятися, бо тоді переслідувачі наздоженуть і все закінчиться.

Поруч як завжди летів білий ворон, раз за разом розкриваючи клюв, аби каркнути й цим сказати, правильний шлях обрано чи ні. Завірюха із піску, здавалося, аж ніяк не хвилювала його, не змінювала рівного та вільного польоту. Це не могло не дивувати. Однак на це не було часу. Лише бігти вперед і не озиратися.

Вже під самий вечір, хоча в цих місцях вечір стояв майже цілодобово, вона та її ворон добралися до пагорба, з якого відкривався нормальний огляд. Попереду, одразу після пустелі, височіли металеві ворота й стіни.

— Вперед, Гакаре, ми майже на місці! — крикнула голосно, хоча серед такого свисту важко було щось почути.

Ворон, звичайно, промовчав, але відреагував по-іншому. Миттєво, наче пущена із лука стріла, полетів вперед, прямо до воріт. Оминув їх, перелетів за стіну й зник, але вже за хвилину вона знову побачила білу цятку, яка летіла до неї.

«Шлях вільний. Це те місце, — почула дівчина у своїй голові голос ворона, від чого настрій її бодай трішки підвищився».

Вони мчали, підхоплені вітром, долаючи, як колись здавалося, безмежну пустелю Енет-Ель, що тягнулася до безкінечності, від сходу до заходу, від півночі до півдня, але, як виявилося, навіть у неї був кінець. Коли вони майже добігли до воріт, що самостійно почали відчинятися, позаду хтось завищав нелюдським криком. Дівчина озирнулася.

Прямісінько на пагорбі, з якого вони збігли, сидів вершник, на темному, як сама ніч, коні. На обличчі мав металеву маску морди дракона, в прорізах для очей горіла ненависть. Вершник підняв на дибки коня, дістав різким, хвацьким рухом меча із піхов і завертів ним у себе над головою. Знову пролунав цей вібруюючий звук, який в'їдався у вуха, пробивав череп наскрізь своєю темною мелодією.

Тобі не втекти від нас!

Голос, наче удар молота, гучний, чіткий, моторошний.

Ти вже наша! Ти тільки наша! Порятунку немає, Ельгідо!

Вершник сильно натягнув віжки, кінь заіржав невластивим йому голосом, рвонувся і, затупотівши підковами, миттєво зник разом із його господарем.

Дівчина стояла мов закам'яніла, не в змозі відвести погляд від місця, де тільки що виник цей привид, який переслідує їх вже не один день.

Вона пам'ятала…

Тихеньке містечко й річка, що текла поруч.

Вона пам'ятала…Кавалькаду вершників у чорному і річку, забарвлену в червоне…

Вона пам'ятала…

Різня…Бійня…

Мертві тіла на дорозі й спалені будівлі.

Того дня вони із Гакаром ледь встигли вибратися, гналися куди очі бачили, аби просто відірватися від невідомого ворога.

Ельгіда боялася. Страх протікав тілом із неймовірною швидкістю, не даючи навіть змоги з ним боротися. Вона не вміла протидіяти, а лише тікати від нього.

«Швидко, за ворота, діво, — прокаркав ворон у її голові. — Часу немає, потрібно поквапитись!»

Послухала його, як і до цього. Ворон змушував її рухатися, навіть тоді, коли ноги наливалися свинцем, а серце тьохкало від страху. Ось і зараз дівчина стрепенулася, розвернулася і швидко помчала за ворота. Гакар був поруч.

Як виявилося, за цими стінами розташувалося древнє кладовище. Ряди надгробків та саркофагів вишикувалися перед очима Ельгіди, але вона не вперше бачила таке. Не раз засинала серед мертвих.

Гакар пролетів біля неї, присів на кам'яний хрест одного із саркофагів і голосно каркнув, стукнувши своїм потрісканим дзьобом по такому ж потрісканому каменю. Ельгіда швидко підбігла до нього й коли збиралася відсунути кришку гробу, відчула холод. Завмерла, а ворон, дивлячись їй за спину, завовтузився на хресті й голосно закаркав, але Ельгіда не розуміла його слів. Усі відчуття відключилися, залишився лише страх. Вона не наважувалася повернути голову, знала, що пожалкує про це; що страх посилиться та розірве серце на шматки.

Ворон продовжував щось каркати, вже майже захлибувався цими викриками, але Ельгіда стояла на місці.

Холод був повсюди.

Цвинтар враз покрився заморозками, а одяг Ельгі — інієм. За спиною вона почула повільні кроки. Холод, що біг по тілу, якоїсь миті просто зник, а страх, який слимаком повзав у шлунку, відійшов у небуття. Ворон замовк, опустив білу голову й завмер.

Все завмерло. Лише Ельгіда жила. Існувала. Це могутнє закляття не торкнулося дівчини.

Вона чула.

Хтось або щось поклало кістляві пальці на плечі Ельгі, міцно стиснувши їх. Тілом пішло приємне тепло, яке проганяло всі інші відчуття. Зігрівало до того замерзлу душу та серце. Усе мовчало. Жила лише вона, а те, що було позаду, не було живим. Ельгіда відчула це.

Дівчина заплющила очі, довірилась своїм відчуттям, спробувала побачити обличчя, але була лиш темрява і…відчай? Вона відчула відчай, який пульсував позаду неї. Чула прохання, яке промовляли холодні вуста, а пальці, які дали їй тепло, чомусь стали холодними, боляче вгризлися в плечі, не даючи поворухнутися. Ельгіда ще міцніше заплющила очі, спробувала пробудити силу й…побачила Її.

Вона була красивою. Дуже красивою. Мала таке ж саме чорне довге волосся, що розвівалося сотнями ниточок у повітрі. Губи, наче тоненька лінія, викривилися в посмішку, показавши гарні ямочки на щоках. Але очі! Які-то були очі! Ельгіда, зазирнувши в них лише на мить, затремтіла. Відчула, що може втратити свідомість, але не втратила, стояла на тремтячих ногах. Вона ніколи ще не бачила таких очей: бездонні, як чорні діри, холодніші за будь-яку зиму, лютіші за будь-який ураган. А всередині усього цього, наче рятівний вогник, синє, буйне полум’. Ці очі дивилися на неї, хотіли зловити погляд, але Ельгіда не поверталася.

«Але ж ні…Я вже бачила цей погляд…Бачила цей вогонь, — подумала Ельгі і на мить всередині неї щось вибухнуло. — Невже він повернувся за мною?»

Однак на неї чекало розчарування. Це був не її батько.

І тут вона побачила ще щось.

Любов. Скурботу. Біль.

Вона зніяковіла, не змогла поєднати те шаленство та страх із цими відчуттями. Заплуталась у собі, але руки на плечах розслабилися, відпустили. Відчуття почали повертатися. Лише страх пішов геть. Зник, наче ніколи його й не було. А потім у голові пролунав ніжний, наче рідної матері голос: «Ти сильне дитя, Ельгідо, завжди такою була. Справжня донька свого батька. Не думай ні про що. Засинай. Згадай те, що наповнює твоє тіло теплом, а серце радістю. Ніщо не потурбує тебе в цю ніч, але завтра ти повинна бігти. Утікати від власної долі й хто зна, можливо, ти зможеш її обманути, хоча це мало кому вдається».

Ельгіда спала. Не звертала увагу на зміну в довколишньому світі, який змінився із пустельного кладовища на мальовниче та спокійне місце. Навколо витало листя, монотонно та красиво падало з високого могутнього дерева. Вона усміхалась, вкрилася ковдрою із трав і заснула. Бачила красиві гори, моря, ліси, а далі, сяйнувши посмішкою, помчала кудись далі, за обрій. Відчула спокій. Хтось пригорнув її до себе настільки ніжно, що вона затремтіла.

— Тату! — крикнула вона, підводячи оченята. — Я так довго…чекаю на тебе.

— Спи, моя принцесо, — відповів люблячий чоловічий голос. — Невдовзі ми зустрінемося, доле моя. Зовсім скоро.

Вона востаннє подивилася в рідні батьківські очі, міцніше пригорнулася до його теплих рук і, усміхнувшись та втягнувши носиком запах трав, заснула. Тривога та страх зник, любов забрала собі їх місце й засіла в серці. Стало тепло. Цвіли яблуні. Усе мовчало, лише дівчина раз за разом, крізь сон промовляла одне й те саме слово. Одне й те саме ім'я.

Гакар голосно каркнув, спостерігаючи за вершниками, які верхи на конях просувалися вздовж берегу річки Руа. Переслідувачі їхали швидко, не видаючи ані звуку, аби не сполохати своєї здобичі. Ворон знав, що дракогори йдуть слідом уже четвертий день поспіль, а тому зупинятися не можна.

Білий птах махнув крилами, полетів на південь, до місця, де ховалася Ельгіда. Дівчина недаремно відіслала його на розвідку, адже знала, що дракогори продовжують гонитву. Відчувала.

Ворон, раз за разом каркаючи, пролітав безлюдну місцину, яку оживляла лише одна річка, а невдовзі своїм гострим оком вгледів великі валуни каміння, що були розкидані довкола. Він миттєво знизився ближче до землі, маневруючи між великим брилами, які колись були скелею. Ворон підлетів до берега річки, на якому лежали чиїсь речі. Гакар, сівши на камінець, голосно каркнув.

З-під води винирнула повністю гола дівчина. Стоячи по пояс у воді та повернута до ворона спиною. Вона прийнялася заплітати волосся у косу.

— Які новини? — запитала спокійно.

«Йдуть вздовж річки, приблизно із десяток. Будуть тут через годину, — відповів подумки птах».

— Дідько, навіть помитися не дадуть, — просичала Ельгіда, закінчуються заплітати своє волосся. — Гакаре, куди далі?

«На північний-схід, діво, — відповів ворон, спостерігаючи за кожним рухом дівчини».

— До Понтарісу, — вона із розумінням подивилася на свого товариша, який на це лише погоджуючись каркнув. — А потім до Златолісся?

«Саме так, діво. Там ми знайдемо порятунок».

— А повинні шукати мого батька, Гакаре! — різко крикнула вона, від чого птах перелякано тріпонув крилами. — Тільки він зможе мене захистити!

«У Понтарісі в мене є знайомі люди, які зможуть нас сховати, після чого винаймемо пором та рушимо до Благандії. Це єдиний шанс».

— Гадаю, батько шукає мене, головне не розминутися з ним.

«Я б не був настільки певен, Ельгідо. Листи від Фалміна не проходили вже декілька тижнів, а він, як ти знаєш, до цього писав постійно. Можливо, із ним щось трапилося».

— Чому ти так впевнений? — Ельгіда, анітрохи не соромлячись, вийшла на берег, прикриваючи лише свої груди. Дівчина прийнялася одягатися, при цьому косо дивлячись на білого ворона. — Я чула, що батько великий воїн. Навіть у Канйорі говорили про його вправність та відвагу, з якими виступав проти драконів — самиї могутніх та мудрих істот.

«Це правда, діво. Так було навіть тоді, коли він передав тебе до мене на виховання, — відповів ворон. — Але в ті часи я був людиною, а зараз, всього лише жалюгідний птах, який позбавлений можливості навіть нормально говорити. Я зобов'язаний подбати про тебе».

— Я помщуся дракогорам за тебе, — сказала серйозно дівчина, застьобуючи застібки на сорочці. — Вони відплатять за те, що перетворили тебе на ворона.

«Помстою нічого не досягнеш, діво».

— Помста допомагає виживати, Гакаре. Якби не думки про зустріч із батьком і помсту цим сволотам, я б уже давно здохла в пустелі Енет-Ель.

Ворон промовчав, поглянув вздовж річки, звідки повинні були прийти переслідувачі. Часу було обмаль.

— Я готова, — сказала через хвилину Ельгіда. — Вирушаємо?

«А в нас є вибір?»

— Ти маєш рацію, Гакаре, немає. Проте, коли ми прибудемо до Понтарісу, то вирушимо негайно, не зволікаючи.

«Але діво, нам потрібно буде залягти, аби дракогори…»

— Я так сказала, вороне! Це моє рішення! — прикрикнула вона на пернатого, від чого той низько схилив свою білу голову. За мить Ельгіда заговорила зовсім іншим голосом. Голосом маленької дівчинки. — Мені страшно, Гакаре. Набридло постійно тікати, ховатися на кладовищах і харчуватися самими жуками. Я хочу до батька.

Ворон подивився на дівчину, побачив у її очах страх і втому, які перемішувалися із впертістю та відвагою. Він знав, що дівчина на межі. Відчував це кожною своєю пір'їнкою.

«Гаразд, Ельгідо, нехай буде так, — промовив подумки Гакар. — Я зроблю все можливе. Обіцяю».

Гакар летів попереду, вказуючи дорогу. Його далекоглядні очі бачили багато чого, а тому Ельгіда не роздумуючи довіряла ворону.

Рухалися вздовж річки Руа, шукаючи місце, де можна перейти на інший берег, але через відлигу це було доволі важко. Снігу канйорські землі не бачили багато сотень років, однак ця зима дісталася до північних кордонів країни Золотих Драконів.

Гакар набрав висоту, аби поглянути наскільки близько наразі дракогори. Дійсно, вони не відставали: промчали те місце, де нещодавно купалася дівчина. Ворон занервував.

«Швидше, діво! Вони наздоганяють!»

Ельгіда бігла з усіх сил. М'язи ніг, які були тверді, наче залізо, жалісно нили від втоми та болю, але вона не здавалася. Повинна була рухатися, якщо хотіла вижити. Цілих десять днів без перестану переслідували ці істоти. Цілих десять днів вона втікала, наче загнаний звір.

— Гакаре! — крикнула до ворона, різко спинившись. — Я більше не можу!

Птах миттю опустився до землі, сів дівчині на плече, голосно і протяжно каркнув. Так він робив, коли хотів вилаятися.

«Не можна зупинятися!»

— Я не можу бігти, чорт забирай! — сердито вигукнула Ельгіда, переводячи подих. — Ноги взагалі не слухають!

Гакар мовчки подивився на темноволосу дівчину, потім на річку, що швидко текла від самих Золотих Пагорбів, і аж до таємничих країв Суер-Хаідлі — Дикого Вогню.

На іншому березі ворон у далечі побачив крони дерев. Ліс був невеликим, проте в ньому можна було сховатися і ненадовго відвести подих.

Ельгіда хотіла підігнати його із рішенням, але змовчала. Повернувши голову назад, побачила маленькі цяточки, що рухалися як і вони, вздовж річки. Дівчина перелякано розширила очі, а Гакар голосно каркнув.

«Потрібно переходити річку. Іншого виходу немає. До лісу!»

Попри усе своє небажання, Ельгі розуміла, що це правда. Якщо вони продовжать ось так втікати, то рано чи пізно знесилено попадають на землю й просто будуть чекати зустрічі з дракогорами, а разом із ними — на смерть.

— Тут глибоко, Гакаре, а течія доволі швидка, — сказала через хвилину роздумів дівчина, поглянувши на швидку річку. — Вона й за собою може потягнути. Тим паче, я знесилена.

«Останнє зусилля, дитино. Протилежний берег тут трішки ближче, аніж у тих місцях, які ми проминули. Зараз або ніколи!»

Вона ще раз подивилася на своїх переслідувачів, які уже помітили свою ціль, голосно закричали й погнали коней у швидкий галоп. Ельгі зціпила від злості зуби й, майже не роздумуючи, увійшла в крижану воду. Коли глибина була по стегна, вона швидко перевірила, чи меч надійно тримається у піхвах на поясі. Стало дуже холодно, сорочка й коротенька шкіряна куртка не могли захистити від такої стихії.

Гакар голосно каркав, сповіщаючи про наближення переслідувачів, але дівчина й так знала, що часу не було. Відчула, як потік води підхоплює та починає нести за течією. Застогнала, усіма зусиллями намагаючись боротися із силою річки, гребла руками та намагалася йти всім корпусом тіла проти течії. Гакар, побачивши небезпеку, підлетів до дівчини, схопив пазурами за комір і потягнув до берега.

«Ще трішки, Ельгідо! — кричав ворон, докладаючи чималих зусиль».

На диво, допомога Гакара виявилась вдалою, протилежний берег був близько, а течія, здавалося, трішки відпустила. Ще був шанс. Останній ривок. Та коли Ельгі нащупала носками чобіт дно, позаду почулися вигуки та іржання коней.

Дракогори гуртом увірвалися на конях у крижану воду. Попереду їхав вершник із металевою маскою у вигляді морди дракона, який постійно щось кричав незнайомою мовою. Ельгіда побачила, як декілька дракогорів дістали мисливську сітку.

— Гакаре! — закричала дівчина, коли перша сітка полетіла прямо їй на голову.

Ворон заскреготів клювом, полишив Ельгіду й кинувся на нападників. Дракогори люто відмахувалися мечами, але помічнику дівчини вдалося зірвати із неї сітку і викинути у воду.

— Ельгідо! — закричав несамовито дракогор із металевою маскою, який на своєму коні був уже посеред річки.

Ельгі, почувши цей крик, затремтіла не так від холоду, як від страху. Згадала цей голос, який чула у своїх нічних жахіттях. Згадала, наскільки ненавиділа істоту, яка змусила її так страждати.

«Я не здамся!».

Ельгі почала швидше гребти руками, наче хотіла підгорнути під себе весь потік. Гакар не переставав налітати на вершників, які ніяк не могли збити набридливого птаха. Ворон розумів лише те, що якщо бодай один із цих воїнів вибереться на інший берег — спасіння стане неможливим. Він із ще більшим завзяттям налетів на дракогора із металевою маскою, що безжально гнав свого коня крізь воду.

Нарешті Ельгіда відчула, що повністю впирається ногами об дно, рвонулася вперед, розбризкуючи воду. Чула позаду себе іржання коней та каркання Гакара, який зумів ненадовго зупинити просування переслідувачів.

— Убийте його! — закричав приглушено командир дракогорів, намагаючись втриматися в сідлі. Течія неочікувано стала значно потужнішою, наче її погнала якась невідома сила.

Гакар ухилився від меча, що свиснув біля нього, провернувся біля одного із верхових, вчепився пазурами в шолом, потягнув на себе та скинув у річку. Зчинилася ще більше метушня. Тим часом Ельгіда, уже по груди у воді, відчула приплив надії і, поглянувши на стовбури дерев, які маячили попереду, доклала останні сили. Переступаючи ногами, які, здавалося, майже не слухали, виповзла на берег, хотіла впасти, але підвелася і пошкутильгала до лісу.

Гакар побачив успіх Ельгіди, та попри це не припинив зашкоджувати переслідувачам, які просто-таки застрягли в річці. Потік води посилився настільки, що коней, котрі були посередині, понесло за течією. Вершники голосно кричали, намагаючись приборкати своїх скакунів, але даремно.

Ворон, ухиляючись від мечів, послідував за дівчиною, яка ледве пересуваючись добігала до лісу.

«Ти майже впоралася! — підбадьорював він її, раз за разом оглядаючись, а дракогори остаточно застрягли в річці, яка неочікувано стала на бік утікачів».

Ельгі вбігла до лісу, який заховав небо своїми сплетеними гілками. Продираючись крізь колючі кущі, вони озиралася назад, але переслідувачі відстали. Гакар не був ушкодженим і летів поруч, від чого серце дівчини бодай трішки заспокоювалося. Вона не змогла б зараз пережити його втрату.

Так Ельгіда наосліп бігла лісом, опираючись на стовбури й кожного разу зачіплюючись ногами за корені. Приблизно через двадцять хвилин безперервного руху, дівчина не витримала, впала біля одного із дерев, присунулася до худенького стовбура. Ноги повністю відмовилися її слухати, а тіло до сих пір трусило від холоду.

«Їх не чути, — сказав Гакар, сидячи на одній із гілок. — Гадаю, вони дадуть нам спокій. Поки що».

Ельгіда хотіла щось сказати, але замість цього подивилася навколо. Віддихалася. Повсюди панувала лісова тиша. Гілки дерев так зрослися між собою, що утворювали щось подібне до даху, через що сонячне проміння абсолютно не проникало сюди. «Якесь королівство темряви, — подумала вона».

«Трохи перепочинемо й потрібно вирушати. До найближчого містечка тут недалеко. Ти відпочивай, а я поки полечу на розвідку, може…»

Він замовк, оскільки побачив, що Ельгіда, схиливши голову собі на плече, вже спить. Втома була занадто великою, аби із нею боротися, і ворон це розумів. Гакар дивився на цю п'ятнадцятирічну дівчину, всю зморену, промоклу до нитки й голодну. Птаху було її шкода. Ніколи не міг збагнути, за що ця дитина так прогнівила богів, що ті дали такі випробування. Одне було зрозуміло: дракогори будуть продовжувати переслідування, і якщо Ельгіду й може хтось врятувати, так це її батько.

Шум від річки затих, попереду стали видимі пагорби Дуан Раде — Мертві Могили. Колись у цьому безлюдному та сірому місці ключем било життя, жили люди й процвітала торгівля. На місцях, де зараз росли маленькі поодинокі деревцята та червоно-бурий шипівник, колись стояли багато вбрані оселі та корчми. Після багатьох війн та сутичок, які навіть зараз вибухали у північних землях Канйора, це місце стало примарним пустирем.

Ельгіда, роздобувши в лісі патика, спираючись на нього крокувала вперед. Гакар кружляв довкола неї, періодично летів назад до річки, аби простежити за дракогорами. Але від них і слід зник. Дівчина знала, що вони не відступлять, тому продовжувала рухатися. За словами ворона, до найближчого поселення було недалеко.

«Як ти, діво?»

— Терпимо, Гакаре. Одна біда — їсти хочу.

Ворон каркнув, одразу понісся вперед, проминувши шипшину та дерева. Ельгіда не зважала, знала, що ворон цей не був дурним і просто так не полишить її. Можливо, принесе звідкись їжу. Неодноразово Гакар крав у якогось зіваки шмат хліба чи навіть м'яса, а Ельгіді було цікаво, як саме лаявся той невдаха, у якого птах вкрав їдло.

Вона підійшла до вихудлої берізки, яка певно стояла тут уже не один десяток років. Не довго думаючи, дівчина присіла, сперлася на тоненький стовбурець. Поглянула навколо, заплющила очі, згадувала.

День Сонцепадіння. П'ять років тому. Вона й Гакар стоять біля берега річки, дивляться на червоне сонце, яке повільно пливе донизу, а як тільки торкнулося краєчком горизонту, вибухнуло яскравим сяйвом.

— Що то, Гакаре? — запитала, пригорнувшись до його руки.

— То Сонцепадіння, Ельгі.

Сивоволосий чоловік усміхнувся зеленими очима, показавши гарні старечі ямочки. Ельгіда, яка завжди веселилася при виді тієї усмішки, примружилась.

— А що воно таке, Сонцепадіння?

— У цей день сонце як ніколи наближене до нас. Бачила це сяйво? Воно подарувало тобі свій справжній промінчик тепла. Відчуваєш, як тепло на душі?

— Ага, — дівчинка доторкнулася до грудей рукою, відчула тепло, яке лилося звідти. — А в тебе також тепло всередині?

— Ні, Ельгідо. Я застарий, аби отримати це тепло. Занадто багато недоброго бачив я за життя. Заслужив лише на страждання і холод.

— А я?

— Що ти?

— А я також пізніше буду мати лише страждання і холод?

— Ні, дитино, — він лагідно притиснув її до себе, — ти проживеш довге і щасливе життя.

— Із татом?

Гакар, який хотів щось сказати, замовк. Замість цього посміхнувся. Як завжди привітно й тепло. Ельгіда мовчки підвела на нього свої великі оченята, зазирнула у його старі та вічнозелені очі.

— Щось не так?

— Ні, дитино, — він поглянув на сонце, що вже на чверть сховалося за горизонт. Річка тихенько шуміла, проводжаючи останні промінчики, — звичайно, ти будеш із батьком. Фалмін постійно пише тобі, піклується навіть на відстані. Повір, він дуже тебе любить.

— А чому не приїде? — вона підтиснула губи, схилила голову. — Чому не забере мене звідси?

— Усе не так просто, дитя.

— Я хочу до нього. Ти ж знаєш.

— Знаю.

— То коли ми побачимося?

— Скоро, Ельгідо, зовсім скоро.

Вона згадувала, спершись спиною на берізку і заплющивши очі. Згадувала дні, які вже ніколи не повернуться. Почула зовсім скоро тріпотіння крил Гакара. Знала той звук на пам'ять.

«Приніс шматок рульки. Стягнув її прямо зі столу якогось селянина, — сказав Гакар, поклавши їжу перед дівчиною».

— Бачив село? Далеко?

«Півтори години швидкої ходи, але треба оминати патрулі».

— Патрулі?

«П'ятеро військових на конях. Патрулюють місцевість, наче спокійні, але краще не попадатися на очі. Нам неприємності не потрібні».

— Який сьогодні день, Гакаре?

«Сонцепадіння, Ельгідо».

Сонцепадіння, як і колись, п'ять років тому. Саме тоді, коли вона уже забула про свої таланти, вони знову дали про себе знати. Уся ця історія із драконами. Ця незвична зустріч та розмова. Вона згадувала.

Пилова буря, що кружляла довкола, сліпила очі. Пісок просікав її наскрізь, змушуючи закриватися руками. Інші б уже зупинилися, відступили перед неконтрольованою силою вітру та самої Природи. Але вона йшла. Чула позаду крики Гакара, іржання його коня і шум у вухах. Йшла.

Дівчині здалося, що чує крики вітру, який раз у раз бився об неї, намагався зірвати одяг, розірвати тіло на шматки. За мить збагнула, що це не вітер. Відчула ногами, що провалюється, злякалася, але опустивши голову побачила величезного діаметру воронку, яка точно не могла утворитися сама собою. Вітер гнав дівчину далі, здавалося, навіть перестав так подразнювати обличчя, став привітним та спокійним. Лише для неї.

Наче уві сні, через стіну піску та пилу Ельгі помітила величезну тінь, що стояла навпроти. Вона зупинилася, хотіла від здивування широко розплющити очі, але сам вітер не давав змоги це робити. Напевно, не хотів, аби дівчина лякалася чи бодай чомусь дивувалася.

Щось йшло до неї, крокувало настільки голосно, що навіть пустеля гриміла від цих кроків. Ельгіда стояла, наче вкопана, дивилася на обриси великої голови із довгими рогами, яка колихалася у різні сторони. Бачила гігантський тулуб і крила, які, будучи розправлені, закривали собою все.

Колись в дитинстві, дівчинка бачила подібну істоту, але була вона в рази менша та не настільки загрозлива.

Ельгі чула, як це створіння дихає, відчувала кожною клітинкою свого тіла. Буря залишилася за спиною і вона не встигла збагнути, як велетень, якого до цього закривала піщана завіса, зараз у всій красі стояв перед нею.

У той день Ельгіда зустріла, за своїм переконанням, найдивовижнішу та найкрасивішу істоту за все своє життя. То був золотий дракон — найбільший серед усіх із нині існуючих. У народі їх звали «пиловими зміями». І справді, Ельгі бачила в цій істоті щось зміїне, хиже, але і водночас благородне, могутнє, мудре. Саме тоді, у пустелі Енет-Ель зрозуміла, чого їй не вистачало, від останньої зустрічі в дитинстві із зеленим драконом.

Золотий велетень поглянув на неї, і тоді дівчина почула його, прямісінько у своїй голові. Чула слова, яких почути могли одиниці. Страх тієї миті відступив, на заміну прийшла цікавість, допитливість, навіть щастя. Дракон не запитував, хто вона. Уже знав, чув, а може, відчував. Як виявилося, то він, цей крилатий змій підняв цю бурю, аби відвадити незваних гостей. Того дня Ельгіда дізналася багато нового, а ще більше пізнавала у наступні години, дні, тижні.

Але всьому настає кінець. Дівчина пам'ятала свою останню розмову із Мварегіром — так звали цього дракона. Цей мудрець говорив їй тоді, що немає більшого горя, аніж втратити свою надію. «Не втрать себе», — так він тоді говорив. Ті слова вона запам'ятала на все життя.

«Як давно це було, — сказав Гакар, вдумливо дивлячись на сонце, яке повільно пливло небом. — Цілих п'ять років».

— Так, Гакаре, вже п'ять років. Я напевно ніколи не побачу того, як сонце вибухає сяйвом, як воно тоне в морській воді. Ніколи не…

«Усе ще буде, дитино, — ворон поглянув на дівчину, схилив свою білу голову. — Я даю тобі слово, Ельгідо, все ще буде».

Промовчала, очі налилися сльозами. Гакар подивився на неї із співчуттям, на що дівчина енергійно витерла сльози. Зарано бути слабкою.

Жувала рульку, жадібно плямкаючи. Не їла вона вже другий день, тому навіть шкірку, яку до цього ненавиділа, з'їла так швидко, наче то був запечений гусак із гранатовим соусом. Гакар терпляче чекав, поки дівчина поїсть, а коли та закінчила, каркнув, даючи знак, що пора рухатися далі. Далі вони рушити не встигли.

«Ельгі, дракогори!»

Із лісу, який вони залишили позаду, вилетіли верхові. Підібралися занадто близько, а тому втекти шансів уже не було. Ельгіда підвелася, перелякано поглянула на вершника з металевою маскою, що гнав першим. Повільно дістала меча, але тремтячі руки не хотіли його піднімати. Гакар полетів вгору, помчав назустріч нападникам. Дракогори відразу взялися за птаха, який до цього набрид їм біля річки. Один промахнувся мечем, інший хотів зловити рукою, але ледь не вивалився із сідла. Дракогор із маскою не зважав, мчав вперед, дивлячись лише на Ельгіду. Дівчина заклякла, не могла оговтатися, адже зрозуміла, що вже не втече.

«Тікай, дитино! — кричав Гакар, кидаючи стрілою на нападників, які були в ста кроках від дівчини. — Біжи, в ім'я богів!»

Ельгіда не чула його. Повільно підняла вістря меча, якого їй колись подарував батько. Подарунок на дванадцятиріччя. Була то красива, майстерно виконана зброя, із короткою гардою, заокругленою верхівкою і тонким лезом. Але не могла та зброя протидіяти страхові, який скував руки дівчини.

Вершник із маскою був уже близько, дивився прямо на неї, як звір дивиться на свою здобич. Дівчина не рухалася, чекала на свою смерть, яка неслася на неї. Чула, як Гакар голосно каркає, як кричить у голові, як б'ється. За неї. Не за себе. Міг уже давно полетіти, але бився, не покидав її. Тієї миті, коли страх уже майже полонив розум, Ельгіда згадала слова із листа, що колись надіслав батько.

«І навіть коли всі жахіття світу будуть переслідувати тебе, навіть коли будеш думати, що світ цей не має нічого хорошого, прочитай напис, що вибив я тобі на мечі. Прочитай і повір знову, донечко».

Вона поглянула на меч, на якому яскрилися вибиті слова: «Твоя доля в твоїх руках».

— Ти наша! — закричав дракогор, будучи на відстані двадцяти кроків. — Ти вже наша!

Дівчина прочитала, згадала все. Відчула, як всередині прокинулась лють, ненависть та впертість — емоції, які давали шанс на виживання. Емоції, завдяки яким її власний батько неодноразово утікав від Смерті.

Ельгіда подивилася на вершника, що прямував на неї, закричала, наче дика кішка, завертіла мечем. Широко розплющила очі, вже напружилась, аби підсікти ноги коня. Дракогор у металевій масці мчав на неї, кричав, але не міг перекричати вигуку дівчини, сповненого ненависті та впевненості. Ельгіда небачено зажадала смерті, уже відчувала привкус крові в себе на губах, налаштувалася вдарити і… почула крик, схожий на той, який колись чула в пустелі.

На дракогорів налетів крилатий змій. Великі крила відкинули воїна з маскою, скинули з коня. Інші, що були більше зайняті Гакаром на мить завмерли. Пробудило їх до життя крилате жахіття, яке кинулося з усією люттю прямісінько на них. Ельгіда бачила, як вершники тікають до лісу. Бачила, як палить їх створіння, яке розмірами своїми схоже на гору.

Мварегір?

Дівчина на зовсім коротку мить подумала, що це золотий дракон прийшов на поміч, але як тільки побачила луску того велетня, який зараз гнався за дракогорами, затремтіла.

Дракон голосно заревів, переможно піднявся на задні лапи, розправив крила і востаннє дихнув вогнем в погоню втікачам, які вже були в лісі. Ельгіда поглянула на коня, який нерухомо лежав на землі, але, дивина, вершник із маскою зник. Безслідно. Дівчина перевела погляд на змія, який стояв перед нею, уважно дивився прямо у вічі.

«Боги, мені ніхто не повірить, — думала, дивлячись на чорний колір луски. — Ніхто».

— Панна жива? — запитав раптом дракон цілком людським голосом.

Ельгіда, чи то від шоку, чи від несподіванки, мовчала, не в змозі сказати ані слова. Вона знала драконів, говорила з ними на рівних. Але зараз, при вигляді цього чорного красеня, який стояв навпроти, мовчала, не могла промовити ані слова. Гакар прилетів до неї, сів на плече, пильно подивився на дракона, який так само дивився на них.

— Я щось запитав у панни, — наче із труби пролунало від дракона, який усім своїм єством передавав таку грацію і стриманість, якої не могла мати жодна людина. Яка здавалася чужою самій людській природі, — Не поранена?

— Н…ні, — нарешті Ельгіда змогла вичавити із себе бодай якісь слова. — Я в порядку.

— Добре. Не задавай мені зараз запитань, дівчино, все згодом. А тепер, як твоя ласка, прошу на спину, — він чемно поклонив голову, поклав Ельгі під ноги своє могутнє крило. — Залазь, панно.

Дівчина поглянула на Гакара, у погляді якого читалися не менші сумніви, аніж у неї.

«Дитино, не варто, — подумав ворон, не зводячи погляду із вертикальних очей чорного дракона. — Досить уже тих драконів, із якими ти була знайома».

«Це вже не тобі вирішувати, птаху, — почув Гакар у себе в голові, від чого хотів вилаятися, але не міг, оскільки замість губ, якими міг би те зробити, мав лише дзьоба».

Дівчина довго дивилася на чорного змія, намагалася прочитати щось у його очицях. Бачила там своє відображення, що дуже дивувало. Він також подивився на неї, оцінюючи та намагаючись розгадати. За коротку мить вони обоє збагнули, що зустріли рівних собі.

Нарешті Ельгіда, відкинувши вагання, сховала меча, витерла рукавом носа і жваво залізла на спину велетня. Гакар мовчки сидів у неї на плечі, все ще намагаючись видлубати зі свого горла бодай якусь лайку, але марно. Пообіцяв собі нічому не дивуватися.

— Нехай панна тримається, — сказав дракон, не відвертаючи голови. — Дракони, знаєте, мають дурну звичку літати швидше вітру. На ваше нещастя, я її маю також. Тримайтеся!

Дракон, більше нічого не сказавши, махнув крильми, полетів вгору, набрав висоту. Ельгіда із подивом та захватом дивилася на краєвид, що розкинувся довкола. Бачила річку, через яку нещодавно перейшла. Ліс, у який втекли дракогори, а ще багато-багато лісів, гір, інших річок та рівнин. Вона затамувала подих, хотіла запам'ятати все, повністю забути про те, що сталося декілька хвилин тому.

— Куди ти нас несеш? — запитала дівчина через доволі тривалий час.

— Туди, де ти зможеш отримати відповіді на всі свої запитання, — вигукнув дракон. — Адже цього ти хочеш?

— Я хочу до батька.

— Невдовзі ти із ним побачишся, Ельгідо.

— Обіцяєш?

— Повір, дракони, на відміну від людей, ніколи не зраджують своєму слову.

— А як звучить твоє ім'я?

— Усе із часом, панно, — відказав змій, маневруючи під потоком вітру. — Зовсім скоро.

В обличчя било прохолодне повітря, повз проносилися гори та дивовижних форм хмари. Гакар, який увесь час мовчки сидів у Ельгіди на плечі, намагався не дивуватися, але не міг. Усе це дуже заворожувало. Коли він хотів запитати в дівчини про самопочуття, то побачив, що та заснула.

Дійсно, думав Гакар, Ельгіда повинна набратися сил, адже дорога її лише розпочинається.

Розділ VI

Дивлячись у вічі смерті не бійся, будь спокійним і впертим, тільки тоді, можливо, вона дасть тобі другий шанс.

Касадей Гранваль. Головний інквізитор короля Джаргатела в часи Великого Погрому.

За вікном знову почав падати сніг, який майже не припинявся ось уже третю добу. Здалеку чувся звук різання дерева, вигуки людей і плач дитини. Попри погану погоду, більшість мешканців виходило надвір, аби братися до роботи. Усі знали, що Скагір вимагав праці, а інакше не вижити.

П'ятирічний Івар, сидячи на підвіконні, пальцями малював на зальодянілому вікні. Поруч із ним сидів його старший брат — Трог, який розмотував рибацьку сітку. Найстарша сестра Герда різала нещодавно зловлену рибу. Батьків у хаті не було, пішли ще зрання до ярла Харольда в справах.

– Іваре, ходи сюди, — покликала Герда, закінчивши із рибою. — Голова більше не болить? — вона поклала йому руку на лоба, відчувши жар, захитала головою, посумнішала. — Тобі потрібно бути в теплі, тому йди лягай.

— Але мені не болить, — заперечив Івар. — Я здоровий.

— Йди лягай я тобі кажу! — не хотіла слухати сестра. — Мати сказала, щоб ти не вставав із ліжка.

— Нехай собі бавиться, Гердо, — сказав із кутка Трог, не відриваючи погляду від сітки. — У мене іноді також голова болить. Нічого, живий.

— Забув, як востаннє тебе до цілителя водили, щоб він тобі спазми зняв? Сьогодні ніч Мелетвера, а ти знаєш, що під час неї буває із малими дітьми.

— Ти віриш у ці казочки? — усміхнувся Трог. — Нісенітнеці.

Івар, зрозумівши, що розмова брата та сестри буде довгою, спокійно пішов назад до вікна, адже не встиг домалювати кораблика. Герда, вся зла й схвильована, продовжила голосно й впевнено:

— Казочки? Нісенітниці? А ти згадай маленького Олафа, або Родвігу, які того року задихнулися цієї ночі. Казали, що то сам верховний бог Мелетвер прийшов за ними, зазирнув їм у вічі, а коли побачив, що ці діти слабкі духом, забрав у своє Кістяне Царство.

— Однаково мені, — Трог, не вірячи словам сестри, відмахнувся. — Батько казав, що той, хто чистий душею, може спокійно спати, а тому я і не переймаюся.

— Ага, побачимо, Трогу, як ти заспіваєш, коли прокинешся від думки, що за тобою хтось слідкує. Тільки тоді не кричи, брате, тому що справжні воїни, яким ти себе вважаєш, помирають тихо й спокійно.

— Побійся богів, Гердо! — хлопчина сплюнув тричі через ліве плече, про себе помолився, аби слова сестри не були здійснені. — Розуму немає, що б таке казати?!

Герда, не відповівши, енергійно взяла кошика із випраною білизною, пішла на вулицю, аби розвісити її. Трог, все ще сидячи із сітями, подивився на малого Івара, який саме домалював кораблика.

— Брате, не слухай її, — сказав Трог до Івара. — Тобі нічого боятися, тому що Мелетвер шанує воїнів та слухняних дітей, а в нашій сім'ї є і ті, і інші. А якщо все ж таки будеш боятися, то я ляжу спати із тобою. Гаразд?

— Добре, братику, як скажеш.

Трог підійшов до брата, усміхнувся йому й погладив по голові.

— Я не дам тебе в образу, брате. Обіцяю, — промовив Трог, дивлячись на перелякані очі молодшого брата.

Ніч Мелетвера розпочалася із потужного буревія, який кружляв між хатами, раз за разом налітаючи на дерев'яні стіни. Весь майдан замело снігом, а вогні, які були розпалені у чашах довкола поселення, нервово танцювали під сильним вітром.

Усі мешканці позачиняли вікна із середини, загасили у себе все світло, залишивши лише по свічці. Вважалося, що якщо Мелетвер навідає якесь поселення, то свічка, що самотньо горить у хаті, відвадить його. Дітей, яким не виповнилося семи років, закутували в декілька покривал і освячували холодною водою, оскільки вони ще не вважалися підданими богів, а їхні душі були занадто слабкі, аби противитись впливу Мелетвера. Худобу перевели до зачинених сараїв або копанок, адже верховний бог міг забрати із собою не лише людей.

На середині майдану, де стояла статуя воїна зі списом в руці, розпалили величезне вогнище, аби освітити всю місцину й цим відвадити Мелетвера, який не дуже любив світло. Люди вірили в це, готувалися до Ночі Привидів, як ще називали цю подію. Перед самими сутінками, помічники головного друїда освятили кожну оселю, повісили на вході обереги, аби ті зберегли людей від зла.

Ярл Харольд повинен був всю ніч просидіти в довгому будинку ярлів, при цьому погасити все світло та відчинити вікна навстіж. Із давніх-давен таким чином перевірялася мужність і витримка правителя. Якщо Мелетвер оминав довгий дім ярла, тоді цей муж вважався гідним керувати людьми, але ж якщо бог забирав душу чоловіка до свого Вічного Покою — обирався новий ярл.

Коли останні приготування було завершено, а ярл після довгої промови усамітнився у своїх покоях, вартовим наказали зачинити ворота й підперти їх балками, аби злі духи не увійшли до поселення. Цієї ночі померлі виходили із Вічних Покоїв у пошуку нових душ, а тому Мелетвер був не єдиною загрозою для людей.

Івар, якого вмостили на лежанці біля каміну, недовірливо подивлявся на матір Хільгу, яка схвильовано металася по кімнаті, шукаючи покривала.

— Ось, накрий його, — сказала ніжно вона до Герди, яка стояла поруч. — Вечері сьогодні не буде. Пам'ятаєш?

— Пам'ятаю, мамо, — відповіла Герда, вкривши брата покривалом. — Коли ми будемо лягати спати?

— Не скоро, — коротко сказала Хільга, і у світлі стало виднітися її обличчя. Старшій доньці здалося, що бліда матір була чимось налякана.

— Трогу, ти зачинив двері?

— Так, мамо, — син сидів у кутку, вистругаючи ножем наконечник стріли. Був він вправним лучником і справжнім сином свого батька, який із самого раннього дитинства привчався до військової справи. — Коли прийде батько?

— Цієї ночі він у варті, ти ж знаєш.

— Знаю, але не перестаю перейматися через нього.

Хільга, зітхнувши, підійшла до сина, присіла поруч, обійняла його за плече.

— Твій батько сильний воїн, а лише такі повинні боронити нас від духів цієї ночі. Ти ж знаєш.

— Знаю, мамо, — сказав пригнічено Трог, дивлячись на меншого брата та старшу сестру. — Мені чомусь не по собі.

— Ага, а хтось мені казав, що не вірить у це…

— Замовкни, Гердо! — огризнувся він, на що отримав грізний погляд матері, який було видно навіть у слабкому світлі від свічки.

— Візьми себе в руки, юначе.

— Пробач, мамо.

Хільга поцілувала сина в чоло, підвелася, підійшла до меншого, який водив очима від сестри до матері.

— Ну як, сину, тепло?

— Так, матусю, — відповів тихенько Івар, якому було важко дихати через покривала, що лежали на ньому. — А де тато?

— Тато? — Хільга на мить запнулася, чомусь розгубившись. — Він захищає нас цієї ночі.

— А від кого?

— Від злих духів, які можуть бродити околицями. Не хвилюйся за батька, Іваре, краще спи.

— А колискова?

Хільга подивилась на Герду, але та, зморена, вляглася на своєму ліжку й матір зрозуміла, що сьогодні заспіває вона. Усі любили, коли Хільга співала, оскілька вона мала солов'їний голос і чудовий слух. Вже за мить, коли звук буревію затих, жінка почала співати тихим, мелодійним холосом:

Ой сину, ой милий синочку

Загорілись вогнища в садочку

Розрослися полем дикі квіти

І любов свою нема куди подіти

Ой синку, ой синочку

У тім вишневому садочку

Вже пов'яли дикі квіти

А любов і досі нема куди подіти

Ой сину мій, моя ти душо

Спи спокійно, тебе я прошу

Любов моя — твоя навіки

Лиш спи, дитино, заплющ повіки

Хільга, завершивши співати, подивилася на Івара, який через материний спів заснув. Навіть Герда із Трогом відчули сонливість і сум, які викликала ця колискова. Вони пам'ятали її, пам'ятали ці слова, які колись промовляла мати перед їхнім сном, а зараз, коли знову почули знайомі рядки, то згадали себе малими. Хільга обережно поцілувала молодшого сина, загорнула його в покривало. На вулиці знову стало чутно завивання вітру, який свистів та ричав, наче хижий звір. Вже за мить, за зовсім коротку мить, жінка збагнула, що це не вітер.

За вікнами пролунав гучний вибух, увесь будинок затрусився. Хільга відразу підбігла до малого Івара, взяла собі на руки й перенесла в темний закуток, де стояло ліжко. Хрог і Герда, так само налякані, як і їхня матір, поховалися за її спиною, налякано дивлячись на зачинені двері. Надворі йшов бій, це було чутно по брязкоту зброї і по войовничих вигуках воїнів. Пролунав гучний рев, а за ним відчайдушні вигуки чоловіків. Стало зрозуміло, що до поселення щось увірвалося. Або хтось.

— Таргіре, стріляй! — почувся голос одного із оборонців.

— Обережно, він наближається! — закричав щосили інший воїн.

— Бевульф! — скрикнула Хільга, упізнавши голос свого чоловіка.

— Стій, мамо, не можна туди! — Хрог схопив матір за руку, яка вже хотіла кинутися на поміч чоловікові. — Ми не повинні відчиняти двері!

Жінка безсило заплакала, міцніше пригорнула до себе Івара, який прокинувся від шуму та вибухів, що лунали ззовні. Малюк налякано дивився навколо, а в його маленькі голові промайнула думка, що то Мелетвер прийшов за ним. Хоча, чесно кажучи, такі думки були не тільки в нього.

— Бевульфу, позаду! — закричав хтось із надвору, прямісінько під їхньою домівкою. — Ховайся, зараз знову нападе!

Цього разу Хільга не витримала. Обережно передала Івара до рук доньки, а сама, витягнувши з-під ліжка сокиру, помчала до дверей.

— Мамо, стій!

Крик Хрога був даремним, оскільки жінка відперла двері і вискочила на вулицю. Діти із жахом дивилися їй вслід.

— Гердо, зачини за мною двері й не відчиняй, поки усе не припиниться! — крикнув Хрог, який вскочив, схопив лук і сагайдак стріл, що лежали поруч і відразу побіг за матір'ю.

— Хрогу, вбережи матір! — крикнула йому наостанок Герда, а потім зачинила двері на засув.

— Що коїться? — забелькотів налякано Івар. — Де мама й тато? Де братик?

— Вони скоро прийдуть, братику, — сказала Герда, ледь стримуючи тремтіння в голосі й сльози, що самі собою почали котитися по щоці. Вона про себе почала молитися Мелетверу, щоб той не забирав її родину у свої Вічні Покої.

Весь майдан посередині поселення був встелений трупами загиблих. Довкола палали будівлі, вогонь люто тріщав, нищачи усе, що попадалось на шляху. Чоловіки, схопивши зброю, повибігали надвір, аби дати відсіч невідомому ворогу.

Хільга підбігла до свого чоловіка, який лежав у снігу поруч із їхньою хатою, певно, боронив її із останніх сил. Побачивши Бевульфа, жінка кинулася до нього, підняла голову й стерла із лоба бруд.

— Бевульфе, скажи щось! — молила вона, дивлячись на його широко розплющені очі. — Бевульфе, благаю!

Із хати вискочив Хрог, побачив батька й матір, кинувся до них.

— Що із ним? — запитав нерозуміючи юнак, присів поряд із тілом батька, взяв його за холодну, як лід, руку. — Мамо, що із ним?!

Хільга ридала. Вона кричала, безсило опускаючи й підіймаючи голову від грудей чоловіка. Бевульф, мертвими очима дивлячись на беззоряне небо, мовчав. Хрог взяв його за голову, затрусив нею, щось кричав, намагався розбудити батька, змусити встати, прийняти бій.

— Обережно! — закричали воїни, що стояли біля поламаних воріт. — Він повертається!

Із нізвідки, на світло вогню вилетіло крилате чудовисько. Хрог неодноразово чув про цих істот із розповідей друїда, але ніколи не думав, що вони існують.

Дракон, поливаючи захисників потоком вогню, влетів до поселення, сіючи смерть. Декілька мужів миттєво згоріли, інші ж попадали в сніг, аби погасити полум'я, яке горіло на їхній одежі. Дракон провернувся в повітрі, стрімко опустився до землі, зірвав із однієї з хат стріху. Лучники, що стояли на дерев'яних стінах, без перестану стріляли в нічне жахіття, яке нищило все на своєму шляху. Дракон випустив хмару вогню, попаливши більшість лучників, які із криками попадали на землю із багатометрової висоти.

— Мамо! — вигукнув Хрог, коли бестія пролетіла в них над головами. Юнак встиг повалити матір на землю, цим самим врятував її від пазурів, які пронеслися над ними. — Негайно в підвал! Швидко! — кричав Хрог, трусячи Хільгу за плечі, але, здавалося, вона його не чула. Уже нікого не чула.

Хрог підвівся, схопився за лук, натягнув стрілу на тятиву і, чекаючи дракона, завмер.

«Як вчив батько. Тятива до щоки, відпускай повільно і тримай лук міцно. — промовляв Хрог, аби не забути, однак тремтячі від страху руки були поганими помічниками.»

Почвара летіла зі сходу, широко розмахуючи крилами. Юнак прицілився, мітив у голову, хоча він не міг знати, що проста стріла не завдасть ніякої шкоди цій істоті. Вистрілив, коли дракон був над самою землею і, на диво, влучив. Але це було не єдине дивацтво. Дракон якось дивно рикнув, закинув голову і втаранився в найближчий будинок. Хрог, вражений таким результатом свого пострілу, подивився на матір, яка нерухомо сиділа поруч зі своїм чоловіком і щось шепотіла йому на вухо.

— Мамо, потрібно… — син недоговорив, коли побачив, як дракон почав оговтуватися від падіння, струшував із себе уламки стріхи та стін. Хрог, пам'ятаючи свій вдалий постріл, поклав ще одну стрілу на тятиву, натягнув її, прицілився.

Дракон поволі підвівся, на нього накинулося до десятка воїнів, які хотіли помститися за своїх полеглих товаришів. Велетень махнув крилом, відкинув їх назад, а потім подивився прямісінько на Хрога, який цілився йому в морду. Дракон заричав, розкидав крилами уламки й помчав прямо назустріч хлопцеві, який від страху задуб.

Коли дракон був уже зовсім близько й роззявив свою пащу, хтось миттєво підлетів до Хрога, відкинув його ударом стегна в сніг. Хільга, яка до цього була нерухома, побачила сина, схаменулася, схопила його за руку й кинулася до хати, аби заховати дітей у підвалі.

Тим часом із драконом вступив у бій невідомий чорноволосий воїн, який двічі вистрілив у нього із арбалета. Хрог, побачивши його, збагнув, що то не він повалив дракона своїм пострілом, а цей чоловік.

— До хати, Хрогу! — закричала в нього над вухом Хільга, стукаючи в двері. Збагнувши, що ніхто не відчиняє, вона сховалася із сином за хатою.

Хлопчина зі страхом та захватом спостерігав, як чорноволосий кинувся прямісінько на дракона, вистрілив ще раз, поціливши прямо у відкриту пащу. Коли змій вже був на відстані в три кроки, чоловік спритно витягнув меча із піхов, завертів ним, наче палицею та різанув по нозі. Потім рубанув із плеча по шиї, провернувся під пазурями, що промчали повз нього, вдарив наосліп у відповідь, влучив у око.

Дракон підвів голову, болісно заричав, затупцював на місці, намагаючись затоптати нападника, але чорноволосий не відступав. Пробігши під лапою, він засипав ударами черево дракона, яке було відкрите для ударів. Хрог побачив, як на воїна вилився цілий потік крові, але той не зважав, продовжував бити, рубати, різати.

Дракон, ще голосніше заверещавши, відскочив, недбало відкинув чоловіка від себе, поваливши його в сніг. Потвора закричала, роззявила пащу, із якої річкою текла кров. Потік вогню розлетівся усім майданом, на якому відбувалась битва, здавалося, що вогонь накрив собою половину поселення. Вже за мить, коли дим розвіявся, зліва від дракона вискочив той же воїн, куртка якого була обгорілою, а обличчя чорним від сажі.

«Боги милостиві…Що це за демон? — із широко розплющеними очима роздумував Хрог, міцно вхопивши матір за руку, — Вогонь практично не поранив його, наче пройшов повз!»

Невідомий різанув по лапі дракона, той похитнувся, звалився на правий бік. Воїн, діставши щось з-за поясу, метнув це в дракона. Вибух супроводжувався тисячами синіх іскор, які боляче ранили крилатого змія. Дим поглинув усе довкола, окутавши всі будівлі та дракона, який ричав і плювався вогнем.

Попри те, що Хрог нічого не бачив через дим, він чудово чув звук ударів і ричання. Побачив силует меча, який вздійнявся і миттєво опустився. Потім знову, знову й знову. Дракон, який, схоже, через ушкодження не міг підвестися, палив усе вогнем.

Щось знову вибухнуло, піднявши стовбур снігу, який наче із гейзера забив вгору. Змій, закричавши ледь чутно, зовсім затих, як і удари меча, які до цього майже не припинялися.

Із часом дим розвіявся, а крилате жахіття, яке лежало посередині майдану, не рухалося, стікаючи власною кров'ю. Біля нього колом лежали тіла загиблих, котрі прийняли доблесну смерть від лап цієї істоти. Хрог із Хільгою побачили чоловіка, який повільно відійшов від тіла дракона і, похитуючись та тримаючись рукою за бік, попрямував до них. Він мав чимало поранень, лівий бік був весь випалений, обпечений вогнем дракона, але попри це, незнайомець тримався. Однак одразу було ясно, що проста людина не змогла б пережити такого, а воїн щей тримався на ногах.

Хільга і Хрог налякано й здивовано дивилися в його моторошні риси обличчя, які світилися у світлі вогню. Підійшовши до жінки і її сина, воїн скривився, сплюнув кров на сніг і сказав спокійним, металевим виваженим голосом:

— Ви цілі?

Хрог і Хільга перезирнулися, здивовані цими словами. Жінка повільно кивнула головою, на що воїн посміхнувся втомленою, але щирою посмішкою. Не сказавши більше ані слова, чорноволосий опустився на коліна, харкнув кров'ю і знесилено впав обличчям у сніг.

Воїнів, які полягли під час битви із драконом, поховали уже наступного дня. Їхні тіла, обкладені обладунками, мечами та усім необхідним для потойбічного світу, були спалено й пущено за вітром, як того і вимагали традиції. Сім'я Бевульфа проводжала батька зі сльозами на очах, хоча кожен із них розумів, що доля воїна — це рано чи пізно загинути, боронивши свій дім або батьківщину.

Напад дракона завдав великих збитків поселенню Ольйорн, але люди тут були працьовитими, тому відбудова розпочалася майже відразу. Мобілізувалися як чоловіки, так і жінки.

Під самий вечір, коли надворі затих стукіт молотків, а люди пішли спати, ярл Харольд зібрав нараду, на якій підняв питання нещодавнього інциденту. Але перш ніж про це заговорити, всі хотіли дізнатися, хто є рятівником Ольйорна.

— Перш за все, я, ярл Харольд, хотів би подякувати чорноволосого воїна від імені усіх мешканців Ольйорна за наш порятунок і допомогу в перемозі над драконом. Але, попри все, вимушений просити тебе представитися і пояснити мету свого прибуття, — сказав голосно ярл, звертаючись до чоловіка, який стояв перед ним.

— Мене звати Фалмін із Мальгарда, — представився чоловік, стоячи перед чисельною аудиторією, яка півколом засідала за столами. Посередині сидів сивоволосий ярл, який, як і всі, уважно слухав гостя. — Відпливши із Благандії, за два дні я дістався мису Беньйор, звідки попрямував прямісінько на захід і дійшов сюди.

— Яка була ціль твоєї подорожі? — озвався ярл. — Ти пройшов велику відстань, а отже, мав якусь мету. Яку?

— Я шукаю друїда Грудріра Сивобрового, який, за чутками, проживає саме в цьому поселенні.

Після цих слів присутні загуділи, дехто нервово махав руками і вказував на двері, а інші, більш спокійні скагірці, тихенько перемовлялися і недовірливо дивилися на чорноволосого чужинця. Фалмін терпеляче чекав, адже знав про традиції та звичаї цих людей.

— Друїд Грудрір є вельми шанованою і впливовою людиною на цьому острові, — сказав нарешті ярл, вдумливо розмірковуючи над своїми словами. — Чесно кажучи, бували тут люди, які хотіли зустрічі із нашим мудрецем, але, якщо ти не знаєш, чужинцям суворо заборонено бачитися із ним, а тим паче, розмовляти. Ми не приймаємо чужаків із Благандії, а просто вказуємо їм рукою в той бік, звідки вони прийшли, — голос ярла звучав впевнено, і Фалмін збагнув, що можуть виникнути проблеми. — Якщо ж бути повністю відвертим, то друїд ніколи не спускався зі своєї гори. Сидить там дуже давно, іноді посилає до нас своїх підлеглих, які несуть його волю. Грудрір не любить людей, а тому уникає їх. Проте через те, що ти врятував нас від напасті дракона, а також зі слів Хільги і її сина Хрога, які запевнили нас у твоїй відвазі, ми готові подумати над твоїм проханням.

— Вдячний за це, ярле, — чаклун схилився в поклоні, тому що розумів, що ці люди люблять, коли їх шанують. — Я пройшов довгий шлях, щоб потрапити сюди. По дорозі зустрів декілька істот, які ставали мені на шляху, але моя воля була сильнішою, ніж їхня. Попри все, вдячний вам за те, що виділили для мене шатро із ліжком, аби я міг відпочити. Гадаю, когось іншого ви давно б уже вигнали. Попрошу у вас лише один раз, тому що повторювати не звик, та й сенсу, як бачу, не буде: дозвольте зустрітися із друїдом, адже я не просто потребую, а й заслуговую на цю зустріч. Якщо ж у вас усіх є сумнів стосовно моєї доблесті чи відваги, можете кинути мені виклик. Будь-хто, тут і зараз.

Усі мовчали, здавалося, навіть вогонь, що горів у чашах, перестав тріскотіти. Ярл, який затамував подих при словах чаклуна, видихнув, подивився на своїх радників, які сиділи поруч. Їхні суворі, обвітрені обличчя були здивовані і вражені. Мало хто мав нахабство кинути виклик у великому домі ярла. Відізватися могли й усі, проте, ніхто не наважувався. Чутка про те, як цей чоловік розправився із драконом, розбіглася швидше за вітер, що свистів надворі.

— Дійсно, твоя відвага варта богів, — голос ярла порушив тишу, яка панувала за столами. — Ти схожий на героя із легенд, які мені розповідав батько. Тоді я не вірив, думав, що мене намагаються обдурити. Але коли бачиш, як людина власноручно вбиває дракона — будь-які легенди та міфи стають реальністю.

Присутні мовчали. Навіть найбільш запальні та буйні скагірці затамували подих, чекали на слова ярла.

— Я не знаю твого минулого, вбивце дракона, і ніколи не чув про тебе, — сказав ярл, при цьому дивлячись не на Фалміна, а на присутніх мужів. — Однак хто ми такі, аби судити за щось людину, яка врятувала мешканців Ольйорна, ризикуючи власним життям.

Нарешті дехто із присутніх згідно забурмотіли, схвально кивали, перемовлялися між собою.

Після тривалого обгворення, ярл Харольд підвівся, стукнув келихом об стіл. Це означало, що він прийняв рішення, а за мить, озвучить його.

— Фалміне із Мальгарда, переможець дракона й рятівник нашого поселення. Я, як володар цих земель, при всій повазі до тебе, даю згоду на зустріч із друїдом, — коли дехто із присутніх схвильовано зашепотівся, ярл продовжив. — Але якщо Грудрір відмовиться від цієї зустрічі, ти не станеш наполягати і покинеш Ольйорн. Прошу всіх прийняти це рішення і не заперечувати.

Чаклун під нарощувані вигуки радників та воїнів, що сиділи за столом, посміхнувся і, не чекаючи розвитку подій, вийшов із зали.

Гор заводив вухами, погода в цих місцинах йому абсолютно не подобалась. Тим не менш, кінь був радий, що господар забрав його із собою до Скагіра, не залишивши свого вірного друга в Благандії. Тварина спокійно перенесла декілька днів у морі, тому із цим проблем не було.

Фалмін був змушений вирушати негайно, адже за словами місцевих, погода із кожним днем погіршувалася. Справді, за ці дні чаклун багато говорив із Хрогом, почув чимало цікавого про традиції скагірців. Але всьому хорошому завжди приходить кінець. Навіть не зважаючи на заперечення Хрога, якому чорноволосий запав у душу, Фалмін не мав наміру затримуватися.

Чаклун поправив сідло, перевірив чи закріплені вудила і чи надійно попона, яка захищала від холоду, закриває тіло коня. Запевневшись, що все гаразд, наостанок оглянув арбалета і скриньку із бомбами. Усе було готове до відправлення.

З боку поселення, прямо від воріт до нього біг Хрог, який ці декілька днів не відходив від гостя. Хільга не забороняла, навпаки, говорила, аби юнак побільше спілкувався з їхнім рятівником. Сама жінка рідко заводила розмову з чужинцем, лише періодично готувала для нього їжу й відносила до самотнього шатра, яке розмістили одразу за частоколом. Розмови між ними не було, взагалі. Вона ще й досі не відійшла від смерті чоловіка, а Фалмін розумів те, тому й не намагався щось робити.

— Ну як, готовий? — запитав одразу Хрог, гладячи Гора по носі. — Ти спорядився в довгу дорогу.

— Так, юначе, адже вона й буде довгою, — відповів Фалмін, кивнувши на знак привітання. — Тобі так не холодно? Мені в сорочці і куртці не тепло, а ти лише в якійсь накидці.

— Я тут виріс, чоловіче, — усміхнувся хлопець, високо задерши носа, — як-не-як, умію ладити із такою непогодою.

Фалмін промовчав, лише усміхнувся. Чаклуну подобався цей хлопчина, подобалась його енергія та кмітливість. Щодо малого Івара та юної Герди, то чоловік рідко з ними бачився. Однак інколи малий разом із сестрою провідували чаклуна, розпитували про Благандію і його подвиги. Відповіді Фалміна були короткими й мало цікаві. Принаймні він так думав.

— До речі, прийшов тобі сказати, що саме я буду твоїм провідником до друїда, — сказав як ні в чому не було Хрог, на що Фалмін від здивування підняв брови.

– І хто віддав такий наказ?

— Уяви собі, я. Просто вирішив, що зараз дорога вся в заметах, а знайти шлях без вказівників — майже неможливо. Доведу тебе до Орлиного хребта, а потім поверну назад.

— А що воно — Орлиний хребет?

— Гірський хребет, який тягнеться із півночі на південь. Доволі велика дурня.

— Не висловлюйся. Забув, як отримував стусанів за таке від матері?

— Пфе, — хлопець скривився, намагаючись вдати із себе безстрашного, — як тільки я стану повнолітнім — одразу піду до війська ярла. Тоді Хільга перестане мені вказувати. Буду лаятися стільки, скільки захочу.

— Як скажеш.

— Не віриш?

— Вірю, хіба не видно?

Хлопець, помітивши насмішку в голосі чоловіка, ткнув його ліктем, надувся. Фалмін погладив його по голові, запригнув у сідло.

— Ну що, готовий вирушати?

— Уже? — здивувався Хрог. — Але ж я не готовий!

— Ти ж майбутній воїн, а справжні вояки, юний Хрогу, повинні вміти збиратися дуже швидко.

Хлопчина, трішки повагавшись, дременув щодуху до поселення. Фалмін, не поспішаючи, під'їхав до воріт, зупинився, сперся на луку сідла й став чекати. Хрог залетів до хати, широко відчинив двері. Одразу почувся гнівний крик Хільги, яка сварила сина за те, що той впускає холод усередину. Фалмін терпляче чекав, час від часу чув, як у хаті метушиться хлопець, а сестра чи мати кричить. Краєм ока чаклун помітив, як скагірці, які ходили довкола, подивлялися на нього. У жодному погляді не було дружелюбності. Він знав про це, а тому намагався не звертати уваги. Зрештою, той факт, що Фалмін врятував цих людей від страшної смерті, не робили чужинця для цих людей свояком.

— Уже в дорогу? — хтось запитав позаду, Фалмін повернув голову й побачив ярла, який весь в хутрах, із супроводом йшов з боку пристані. — Ти швидко нас покидаєш, воїне. Не передумав? Обдумай це рішення.

— Це важливо, пане, — сказав чорноволосий, поклонивши головою. — Час не чекає.

— Як і справи, які варто робити, — погодився Харольд, зупинившись біля самої морди коня. — Підеш сам, чи вже встиг набрати добровольців?

Цієї миті з хати вилетів Хрог, який встиг одягнути хутряну накидку, чоботи з лосячої шкіри, а також взяти із собою лук зі стрілами та похідну сумку. Побачивши ярла, хлопчина моментально схилився в низькому поклоні.

— Пане Харольде, велика честь, бачити вас! — крикнув він.

— Хрог, син Бевульфа, — сказав ярл, коли малий підвів голову. — Як завжди шукаєш пригод для себе, а?

— Так, пане. Вирішив супроводити нашого гостя до Орлиного хребта, щоб він не заблукав.

— А сам то ти часто там бував? — запитав один із бородатих чоловіків, що стояв за спиною ярла. — Я чув, що ти майже завжди був у поселенні.

— Неправда! — заперечив одразу Хрог, хоробро дивлячись у вічі чоловікові. — Я періодично виходив на полювання…Із батьком.

— Твій батько був одним із найкращих, Хрогу, і я буду радий, якщо ти станеш таким, — сумно промовив чоловік.

— Я не підведу вас і його пам'ять, ярле, — сказав більш спокійно хлопчина.

— Сподіваюся на це. Фалміне, — Харольд звернувся до чаклуна, якому вже не терпілося відправитись у дорогу, — дякую тобі ще раз за все, що було зроблено. Сподіваюся на нашу найскорішу зустріч.

— Взаємно, ярле Харольде.

— У добру путь.

Хрог підійшов до чаклуна, почав чогось чекати. Фалмін, збагнувши, подав йому руку, допоміг всадитися позаду себе в сідлі. Ярл усміхнувся, задоволено закивав головою.

— Як у баладах та легендах: «…двоє на коні, двоє в полі бою». Щасти.

Фалмін, піднявши руку на знак прощання, причмокнув до Гора й той рушив вперед. Вже із самого початку Хрог взяв на себе керування, те й діло вказуючи руками, куди потрібно їхати. Чаклун, будучи на чималій відстані від поселення, озирнувся. Побачив, що хтось стоїть у воротах і дивиться на них. То була Хільга, яка, скоріше за все, вийшла провести сина. Йому здалося, що навіть звідси видно її сльози і він розумів, за ким саме плаче ця жінка. Було не важко здогадатися, адже за Фалміном ніхто й ніколи не плакав. Принаймні, цей наївний дурень завжди так думав.

Хрог вів Фалміна все далі на північ. Вони оминули декілька поселень, що траплялися на шляху, але не зупинялися, оскільки часу не було. Їли та спали, можна сказати, прямо в сідлі.

Місця, які вони проїжджали, не можна було назвати мальовничими. Скагір славився своїм сніговим покривом, який майже ніколи не зменшувався, а навпаки, збільшувався. Зима лютувала на цьому острові дев'ять місяців у рік, а інші три були більше схожими на осінь, аніж на літо. Довкола вирував сніг, якого не перестаючи ганяв вітер.

Хрог за весь час жодного разу не поскаржився на втому чи голод, це дивувало Фалміна, який і сам почав відчувати сонливість. Нарешті, після цього марш-кидка, вони спинилися неподалік від Орлиного хребта, що став видимий крізь сніжну завісу. Хрог сказав, аби чаклун спинився і спішився — далі потрібно йти пішими.

— Ну ось і прийшли, — сказав, розтираючи сідниці юнак, скривившись від болю. — Прямо перед тобою Орлиний хребет і гора Алебер. Тобі туди.

— Отже, далі на коні не можна? — Фалмін, прикривши рукою очі від снігу, вдивився вперед. — Дійсно, там чималі замети.

— А я про що, — буркнув хлопчина, гладячи Гора по мокрій гриві. — Твій кінь втомився, воїне.

— Не тільки він.

Фалмін ще деякий час стояв мовчки, дивився кудись вперед. Хрог не міг простежити, куди дивиться чаклун, тому просто чекав. Стало холодати й малий, взявши із в'юка хутряну накидку, вкрився. Запропонував зробити те ж саме Фалміну, але відповіді не почув. Чоловік про щось дуже ретельно думав.

— Гаразд, немає чого гаяти часу, — сказав він нарешті, коли Хрог уже майже задуб від холоду. — Зніми ось ту скриню і обережно поклади на землю.

— Ого, важка! А що в ній?

— Необхідні мені інгрідієнти.

— Ааа! — малий вдарив себе по лобі, збагнувши, про що говорить чоловік. — Отже, це ті самі бомби, які ти кидав у дракона!

— Хм, вгадав, — сказав спокійно Фалмін, відмикаючи скриню. — Десь почув?

— Ні, подивився якось вночі, коли ти спав.

— Обманюєш, малий, такого бути не може, — заперечив чаклун, дістаючи із скрині кругленьку бомбочку. — Гор дав би знати, якби почув когось чужого.

— А я і не чужий, тому твій кінь мовчав, — Хрог погладив коня по носі, на що той задоволено заіржав.

— Ах ти ж зрадник! — Фалмін награно нахмурився. — Я тобі цього не пробачу, паскудник! — крикнув до коня, який на це пфиркнув, наче цим самим послав господаря подалі.

— Пробач, я не хотів… — почав Хрог, але замовк, побачивши, як усміхається чаклун.

— Не варто, малий. Зате тепер ти знаєш, чому мене називають Благандійським Чаклуном.

— А хіба не через те, що ти можеш дракона вбити?

– І через те теж. Але завдяки цим ось бомбам, я, скажімо, зрівнюю шанси. Більшість людей думає, що я п'ю якісь зілля, чи промовляю закляття. Проте я не зважаю, знаю про любов людей до різних вигадок. Тим паче, такі розмови мені на руку. Менше дістають.

— Ого! — Хрог широко від здивування розплющив очі. — Отже, ось твій секрет!

— Називай це як хочеш, але краще, якщо про це ніхто не дізнається. Гаразд?

— Даю слово! Ооо! А це що? Арбалет? А це капсула для отрути?

— Так.

— Дай погляну!

— Е ні, малий, немає коли. Іншим разом.

— Яким іншим, я ж іду з тобою!

— Не цього разу, — Фалмін присів на коліно поруч із юнаком, поклав йому руку на плече. — Ти дуже допоміг мені, Хрогу, але далі я повинен йти сам. Однак у тебе також буде відповідальна місія.

— Яка? — запитав засмучено хлопець, стерши сльозу з ока.

— Будеш дивитися за Гором, поки я не повернуся. Забирай його до поселення та доглядай, наче свого брата. Зрозумів?

Хрог кивнув, а за мить обійняв чоловіка, із яким повинен був розпрощатися. Фалмін не пручався, зніяковів трішки від того, але також обійняв малого, якому був вдячний.

— Це тобі на його утримання, — чорноволосий віддав малому невеличкий мішечок із золотом, який беріг на такі випадки. — Використай із розумом.

Підвівшись, чаклун підійшов до Гора, який запитливо дивився на нього.

— До зустрічі, брате, — сказав Фалмін, у якого стиснулося в горлі. — Я повернувся зовсім скоро, а поки що наш малий друг буде доглядати за тобою. Добре?

Кінь фиркнув, пнув його носом у груди. Чаклун погладив його по гриві, на що Гор задоволено заводив вухами. Фалмін, відійшовши вбік, деякий час стояв в стороні й не рухався, дивився вгору. Хрог із подивом спостерігав за тим, але мовчав, оскільки розумів, що так було потрібно.

За мить чаклун повернувся, мовчки закинув скриню назад на спину коневі. Хлопець побачив, як в очах чоловіка сяє неймовірної сили ненависть та злість. Фалмін, побачивши на собі погляд юнака, відвернувся, взяв арбалета й поцепив собі на спину. Закінчивши приготування, він мовчки кивнув Хрогові, поплескав Гора по шиї і, не озираючись, попрямував засніженою дорогою до Орлиного хребта.

Хрог ще довго стояв на місці, тримаючи Гора за вудило, а коли силует чоловіка остаточно накрила сніжна завіса, запригнув на коня і поїхав додому.

Заметіль значно посилилась. Сніг боляче бив в обличчя, закриваючи весь огляд. Фалмін важко переступав крізь замети ногами, просувався вперед. Бачив лише в радіусі декількох метрів, тому готувався до будь-чого.

Через хвилин п’ятнадцять такого марудного та важкого просування, нарешті вибрався із суцільних заметів і вискочив на вже очищену частину дороги. Побачив крутий схил, яким йому доведеться підніматися. Чаклун поглянув на вершини скель і високу гору, яка височіла перед ним. Під самою верхівкою, на випнутому із гори плато, було видно стовбур диму й приглушене світло великого вогнища.

Затягнувши ремінь на поясі, він прийнявся взбиратися по дорозі, яка далі й далі ставала все крутішою та важчою.

Чаклун раз за разом послизався, не раз падав на коліна, боляче забиваючись, але терпів біль, стиснувши зуби та з упевненістю дивився на гору, яка зараз стала ще більшою та темнішою, аніж до підйому. Хмари над ним стали швидко темнішати й десь із сходу, із боку Лютого моря, почулося відлуння грому.

Мигнула блискавка, освітивши місцевість навколо гори. Від побаченого Благандійського Чаклуна пересмикнуло. У самому низу, біля початку підйому, стояла істота із металевою палицею в руках. Очі її навіть в темряві палали червоним, а порватий плащ наче змія віявся на вітрові.

«Зараза і чума! Як вони мене знайшли?»

Фалмін, більше не дивившись вниз, доклав ще більше зусиль, аби якомога швидше взібратися нагору. Розкати грому було чутно все ближче. Наближалася буря. Фалмін здогадувався, що це не просто грім та блискавка.

Зверху почулися віддалені голоси. Зробивши останнє зусилля, чаклун вибрався наверх, побачив відчинені навстіж дерев’яні ворота, а також списи, на які були насаджені голови диких звірів і навіть декілька скальпів людей.

Нарешті підвівшись у повний зріст, Фалмін повільно витягнув із піхов меча, обережно покрокував до відчинених воріт, від яких віяло запахом чогось гнилого. Він вловив чіткий писклячий голос, щось зашипіло й зашкварчало. Цієї миті чаклун пройшов крізь ворота й опинився на плато. Посередині стояв величезний казан, в якому щось булькало та іноді вспливало на поверхню. На невеличкій кам’яній сходинці горіло велике вогнище, яке кидало на скелі моторошні тіні, але Фалмін одразу ж помітив дивину — вогонь, попри свої розміри, анітрохи не давав тепла.

Його увагу привернув писк та шепіт, що доносився ліворуч. Він озирнувся, тримаючи меча перед собою. Під кам’яним навісом сиділо четверо горбатих істот, очі яких час від часу мерехтіли у світлі вогню. Облич Фалмін не бачив, але одразу збагнув, що Грудріра тут немає.

— Де друїд? — крикнув він до створінь, які здивовано придивлялися до нього. — Я шукаю Грудріра Сивобрового!

З-під навісу почувся дикий регіт, схожий на шипіння змій. Одна із невідомих жінок, а скоріше за все це були жінки, наблизилась до нього, все ще залишаючись у тіні.

— Грудрір — це ми! — крикнула пискливо.

– І не Сивоброві! — додала ще одна, голосом, від якого нудило.

— Ми навіть не його родичі! — сказала третя басом.

— Але знаємо, що з ним сталося! — прошипіла четверта, яка підійшла до першої, що стояла найближче до Фалміна. — Друїд помер! Зварився в казані багато років тому! — жінка засміялася, інші підтримали її реготом. — Не засмучуйся, ми не гірші, аніж той ідіот!

— Хто ви такі? — запитав вражено чаклун, у якого все сплуталося в голові. Перш за все виникла думка про зраду ярла, який направив його прямісінько в руки цих істот, але, скоріше за все, Харольд і сам не знав про смерть друїда. — Краще вам негайно вийти на світло.

Зрештою, йому потрібна була лише інформація. Не опускаючи меча, чаклун обійшов казан, при цьому не спускаючи очей із четвірки, яка причаїлася в темряві й мовчала, вичікуючи, що ж зробить незваний гість. Фалмін підійшов на відстань у шість кроків, зупинився, озирнувся на ворота, а потім глянув у темряву.

— Yie keul, kra-la-la! — крикнула писклячим та огидним голосом одна із жінок, очі якої на мить засвітилися червоно-жовтою злобою.

— Ialak, uhu-uhu, ewae! — прошипіла інша, схожим, але більш шиплячим голосом.

Третя і четверта мовчали. У темряві почулося якесь шепотіння. Жінки перешіптувалися, пищали та шипіли, але Фалмін не збирався чекати.

— Я прийшов сюди не битися! Мені потрібна інформація, — сказав твердо, опустивши вістря меча в землю.

Схоже, ці слова вивели жінок із рівноваги, адже вони замовкли й зараз було чутно лише булькотіння в казанку та тріщання вогню.

— Ви розумієте мене? Ви розумієте людську мову?

Фалмін думав, що вони й надалі будуть відмовчуватись. Здавалося, очі жінок стали менш ворожими. Склалося враження, що вони впізнали чаклуна.

— Ардугар, — лише й сказала одна із них. Фалмін нахмурився.

— Я Фалмін із Мальгарда.

Із темряви зненацька винирнуло обличчя. Воно було закрите маскою із дерев’яної кори, у якій були прорізані лише вирізи для очей. Фалмін від несподіванки трішки підняв вістря меча, але жінка не збиралася нападати. Коли чаклун побачив гачкуватий ніс і гострі зуби, які облизував такий же загострений язик, тоді одразу ж збагнув, хто зайняв місце друїда. «Тільки відьом тут і не вистачає!»

— Ардугар, так тебе звуть у наших колах, — сказала та, що була найближче.

Він звузив очі.

— У яких таких колах?

Із темряви залунав хор хриплого каркаючого сміху. Відьми голосно сміялися, при цьому щось говорячи своєю мовою. Фалмін, якому це набридло, зробив крок вперед, підіймаючи вістря вище.

— Я задав питання! — сказав він голосом, в якому звучала міцна сталь. Відьми замовчали.

Фалмін повільно почав крокувати до бестій, ті зашипіли, забилися далі в темряву.

— Стій, зупинись, Ардугаре, ми будемо говорити! — завила одна із них вкрай жалюгідним голосом.

Чорноволосий зупинився, тримав в руках меча й повільно водив ним по вертикалі.

— Той казан, — вказала відьма йому за спину, — випий води із нього й побачиш те, що хочеш. Ми вірні тобі, володарю.

Відьми, погоджуючись, заторохтіли, при цьому шипляче сміючись.

— Я не володар вам, хто такі…

По землі зміями повз густий дим, який окутував Фалміна своїми довгими нитками.

— Що це за чаклунство? — крикнув він, намагаючись розвіяти дим руками.

Відьми мовчали. Виднілися тільки запалені в темряві очиці, які, як здалося Фалміну, були чимось налякані.

– Іклахай! — сказала повним страху голосом відьма.

— Що ще за Іклахай?

Фалмін озирнувся. Позаду стояв воїн із металевим посохом, який до цього чекав його внизу. На ньому були міцні обладунки зі сталі, а руни та орнаменти невідомі Фалміну, здавалося, ледь помітно світяться. Металевий шолом був із металевим гребнем, який йшов далеко за спину. Вирізів для очей та рота не було. Виникло питання: а як він дихає?

Благандійський Чаклун войовничо вигукнув, прийняв захисну стійку, виставивши меча перед собою горизонтально. Воїн у масці вдарив посохом об землю, над ним одразу взійнялася хмара диму.

— Хто ти такий, чорт забирай? — стиснувши зуби запитав Фалмін, повільно обходячи противника збоку.

— Мене звуть Іклахай. Таких як я називають дракогорами. Тебе й так знаю, можеш не представлятися.

Відьми позаду тихенько мовчали, притиснувшись одна до одної і закрившись руками, наче готуючись до захисту.

— Чого вам треба? Ви напали на мене в Білому Хуторі, ледь не позбавивши життя! Спалили всіх його мешканців! Хто ви, трясця, такі?!

Чоловік навпроти трішки відхилився, наче здивувався словам чаклуна.

— Ти дійсно нічогісінько не пам’ятаєш?

Фалмін промовчав. Іклахай дістав посох із землі, дим розвіявся.

— Воно й не дивно, — дракогор захитав головою. — Що ж із тобою зробили…

Фалмін, звузивши очі, пильнував за кожним рухом дракогора, але той, схоже, і не збирався нападати.

— У Білому Хуторі тебе поранив не я, — сказав після довгого мовчання Іклахай. — Повір мені.

— Тоді хто це зробив?

— Я не маю часу на це.

— Тоді якого дідька ти прийшов сюди?!

Іклахай, відвернувшись, повільно підійшов до казану, в якому продовжувало щось варитися. Його важкі обладунки не видавали жодного звуку.

— Особисто мені не потрібна твоя смерть, але є і ті, хто хоче бачити тебе мертвим. Я давно слідкував за тобою, але не мав змоги наблизитися. Це одне із небагатьох місць, де мої і твої вороги не бачать нас. Я не ворог і тому сьогодні не скривджу тебе, а лише підштовхну до порятунку дитини.

Фалмін примружився, відчув, як всередині піднімається злість. Знав, що якщо не почує того, чого хоче, не витримає і нападе.

— Ти знаєш про Ельгі? Звідки?

Іклахай, який розвернувся до нього спиною, поглянув вдалечінь, на білі від снігу та сумні пейзажі, які розкинулися навколо гори. Було чутно, як дракогор бурно дихає, як його голова то опускається вниз, то підіймається вгору. Іклахай про щось дуже ретельно думав.

— Навіщо вам усім моя дитина? Говори! — запитав Фалмін, намагаючись контролювати свій тремтячий від хвилювання голос.

— Твоя дитина — особлива, Фалміне, — нарешті промовив воїн із посохом, розвернувшись до чаклуна. — Наш ватажок, хоче зустрічі із тобою, аби допомогти. Саме він і вказав нам шлях, аби зустрітися із тобою.

– І чому я тобі не вірю.

— Ти не змінився, — сказав спокійно Іклахай, крутячи посох в руці. — Ніколи й нікому не вірив, але зараз не той момент. Я один із небагатьох дракогорів, який не бажає зла тобі та дитині. Знаю, що ти хочеш дізнатися все й одразу, але вони вб'ють мене, якщо я розкажу тобі все.

— Хто вони?

— Мої брати розділилися на два табори, — сказав Іклахай із неприкритим сумом. — Брат Мередір зв'язався із небезпечною жінкою, уклав із нею угоду.

— Що за жінка?

— Не знаю, але вона дуже небезпечна. Мередір переслідує твою дитину. До того ж, йому потрібен ти.

— Ельгі і я маємо драконячу кров, однак що такого вона може дати нашим переслідувачам? Невже вона відрізняється від тих інших, які переховуються по всій Благандії, приховуючи свою справжню сутність?

— Мотиви та цілі Мередіра відомі лише йому, — голос Іклахая був тихим, наче було йому важко говорити. — Не знаю, що задумав Мередір, але повір, я не хочу тобі зла.

— Отже, — Фалмін звузив очі, підозріло подивився на Іклахая, — ти не береш у цьому участі? Чому?

— Наш ватажок хоче зустрітися із тобою, Фалміне. — повторив із тиском дракогор. — Щодо дитини, то ми не хочемо завдати їй шкоди. Навпаки.

Здавалося, Фалмін не довіряв його словам, але почав вагатися.

— Навіщо тим іншим дракогорам моя дитина?

— Ельгіда, як я і говорив, особлива. Ясна річ, уся справа у її крові. Ти — вбивця драконів, великий воїн, наближений до драконів. А мати, Катрін, вища чародійка, яка володіла могутніми чарами. Логічно припустити, що дитина ця має унікальні можливості. — Іклахай зробив ефектну паузу, глянув на чаклуна.

Фалмін дивувався обізнаності дракогора, але це водночас і насторожувало.

– Із чого такі висновки?

— А ти не знаєш?

Фалмін замовк, хоча мить тому хотів щось сказати. Весь час чоловік намагався переконати себе, що він та Ельгі такі ж, як і інші люди. Однак останні події суттєво почало змінювати його думку.

Дівчинка, народжена від мисливця на драконів та чародійки. Від жінки, яка, здавалося б, народити вже не може. Фалмін згадав, як вони були здивовані, дізнавшись, що Ельгіда має повний імунітет від ворожої магії. Фалмін пам'ятав, як Ельгі, проникнувши до кімнати Катрін, знайшла стару чародійську книгу. Пам'ятав, як здивувала усіх, прочитавши без підготовки закляття виклику, через що в будинку невідомо звідки з'явився невеличкий дракон. Уже тоді було зрозуміло, що ця дитина талановита та особлива. І він, як її батько, хотів сховати свої та доньчині таланти подалі від світу, від підступності та хитрості королів та чародіїв.

І зараз, стоячи тут, на плато Орлиного хребта, збагнув, що прогадав і допустив страшну, якщо не фатальну помилку. Помилку, яка може вартувати життя його доньки.

Ця думка в’їлася йому в голову голкою, стиснула щелепу. Очі засвітилися диким синім вогнем, в якій горіла ненависть до самого себе та цього бісово світу.

— Ваш лідер має відповіді на мої запитання? — спитав моторошно.

— Так. Гадаю, невдовзі ти із ним зустрінешся. Він надасть тобі всю необхідну інформацію.

— Але як? — не розумів чаклун. — Як я із ним зустрінуся?

— За це не турбуйся. Коли прийде час, я знайду тебе.

– І це все? Все що ти скажеш?

Іклахай поглянув йому за спину, на відьом.

— Кинь одну із голів цих відьом у цей казан і тоді отримаєш те, на що заслуговуєш. Я прибув, аби підштовхнути тебе до цього. Проте пам'ятай, що за все потрібно платити кров'ю, Фалміне. Особливо за правду, яку у тебе відібрали.

— Про що це ти?

— Не в моїй владі говорити про це. Клянуся тобі, Фалміне, якби я міг…

– І що ти пропонуєш?

— Нічого, Фалміне, абсолютно нічого. Я сказав усе, що потрібно. Тепер головне, аби ти вчинив правильно. У тебе немає права на помилку.

Іклахай махнув рукою, вдарив посохом об землю. Відбувся вибух, навколо піднялася страшна завірюха. Однак на мить, всього на мить. Коли дим розвіявся, Іклахая вже не було. Могло скластися враження, що це все був страшний сон, що цього чоловіка і слів, які він сказав, ніколи не було. Але тепер Фалмін знав, що навіть сни можуть бути дійсністю.

Чаклун все ще будучи не в собі, подивився на зоряне небо, потім на схід, звідки тягнулася буря. Він обернувся, при цьому відчуваючи слабкість. Похитуючись, пішов у напрямку відьом, які зашипіли й закричали.

— Ні, володарю, стій! Ми твої піддані! Вірні служниці твого володаря!

Фалмін не зупиняючись відповів повним ненависті голосом:

— У мене немає повелителів. Я сам володар свого майбутнього.

Він дійшов до печери, увійшовши в темряву, де звикнувші до вічного мороку очі одразу помітили відьом. Ті шмигнули на всі боки, як миші, але від Благандійського Чаклуна втекти вже не могли. Меч опустився на шию першої відьми, яка попалася під руку. Голова покотилася по землі, залишаючи кривавий слід від крові. Цього б вистачило, але він не хотів залишати цих чудовиськ у живих. Вони достатньо наробили лиха в цьому світі.

Ніякого милосердя.

Над Відьминою горою залунали страшні звуки різанини й передсмертні крики. Фалмін повинен був нарешті дізнатися правду.

Біль. Величезний біль пройняв його тіло й стальною хваткою тримав горло стиснутим. Не міг нічого сказати, лише спостерігав.

Навколо розгорнулася битва. Величні війська кидалися один на одного, вгору здіймалося сотні стріл. Всюди кров, смерть. Воїни кричать, помирають на очах у полководців, які спокійно спостерігають на пагорбах за битвою десятків хоругв, корпусів і загонів.

Порятунку немає. Прийшов час Смерті й Розбрату.

Голос був шиплячим та віддаленим, у ньому чулося переконання у своїх словах, які відбилися в голові Фалміна.

Рідні тобі люди загинули, знову настане час Незнання. Ти поринеш у пітьму, до царства Смерті. Ти сам серед вогню, який розростається навколо. Ти сам у той час, коли вирішується доля всього живого.

«Ні! Ніколи! Не здамся і не піддамся!»

Ти вже наш. Ти маєш силу, яка належить нам, Фалміне, Віснику Смерті.

Він стояв посеред поля битви, навколо лежали сотні, а то й тисячі трупів, над якими нагло літали ворони. Не в змозі витримати цієї картини, Фалмін побіг. Не знаючи куди, адже не знав, де взагалі перебуває. Темрява накрила його, чаклун відчув, як позаду мчить вершник. Почувся крик, схожий на рев дракона і шипіння змії. Всередині все похололо, він не хотів повертати голову, але через силу зробив це і жахнувся.

Позаду, через встелене туманом поле битви мчав одинокий вершник у темних як ніч латах. Плащ його був у багатьох місцях розірваний, а очі темного коня світилися чорною злобою. Шолом не мав розрізів для очей, як і в Іклахая.

Вершник, тримаючи в руці довгий пернач, гнав коня по полю і по тілах загиблих. Він прямував до Фалміна, який вихопив меча, став в захистну стійку, виставивши вістря вперед.

Лють та Презирство. Їх неможливо перемогти. Багато обраних намагалося протидіяти Полеглим Янголам, але ніхто не мав достатньо сил. І ти нині слабкий, також загинеш, а тому прийми це, стань одним із нас!

Темний воїн на мить зупинився, побачивши рішучість в очах Благандійського Чаклуна, а потім вдарив коня по боках п’ятами й помчав, люто закричавши. То був крик, подібний вітрові, який зносить стріхи хатів і нищить посіви. Було відчуття, наче все нутро Фалміна перевернулося. Загуділи дерева, стало чутно сотні голосів, які злилися в одну єдину пісню. Пісню про Смерть. То співали мертві.

Дракогор був вже близько. Розмахував перначем, очі його коня засвітилися кольором неба. Фалмін напружився, виставив ліву ногу вперед, знайшовши опору і вже замахнувся мечем, аби підсікти коня.

Цієї навали тобі не спинити. Прийми в себе цю силу, ненависть і відчудження. Прийми. Прийми! Стань одним із нас!

Пернач зі свистом налетів на меча. Цієї миті все потемніло, було відчуття, наче Фалмін падає в чорну діру, яка повністю його всмоктує.

Смерть і Ненависть повисли в повітрі. Вони біжать по небу, розсилаючи своїх вірних слуг. Це дві сестри, які пожнуть криваву данину із цих земель. Приєднайся до нас, стань нами, стань володарем Смерті та Ненависті…

Фалмін винирнув зі сну як із морської хвилі, почав хапати повітря ротом і віддихуватися після видіння. Навколо нього певний час не було нічого, окрім темряви, лише з часом стали видимі казан, печера відьом, відчинені ворота й краєвид із високої гори. Поруч лежали тіла бестій, а голови були складені біля казана.

Чаклун підвівся, хитаючись, намагався знайти опору, але не втримався, зачепився і впав, боляче вдарившись колінами об камінь. Застогнав, проганяючи сліпу лють і ненависть, які чомусь миттєво спалахнули в його тілі.

Фалмін поглянув на небо, здалеку все ще було чутно грім і бурю, які наче велетні крокували землею, змітаючи все на своєму шляху. Він не міг спинити її, був занадто слабким для цього. Але тут перед очима винирнув образ доньки, яка похмуро та налякано дивилася на нього. Ці очі змусили зібрати силу в кулак і підвестися.

Він схопив голову відьми за закривавлене волосся, кинув як і попередню в казан. Всередині щось зашипіло, завищало пискливим голосом, змушуючи мурашок бігати по всьому тілу. Фалмін переборов крик, який почав душити горло, піднявся, чіпляючись за казан і, нахилившись, занурив голову у воду.

— Тату, тату, дивись! — кричала дівчинка, схована у тумані. — Дивись, я тримаю твого меча, бачиш, яка я сильна!

Він поглянув вперед, намагався щось роздивитися. За мить із туману винирнула невисокого зросту дівчина із довгим чорним волоссям і великими синіми, не більше шести років. Вона пробігла повз Фалміна, добігла до струмка і, зачерпнувши своїми біленькими ручками свіжу воду, прийнялася пити. Чаклун похолов, оскільки впізнав цю дитину.

— Тату, дивись, тут риба! Ууу, скільки рибки! — кричала вона пискливим голосом, при цьому радісно сміючись і дивлячись Фалміну кудись за спину. — Дивись, це ж лосось. Так? Лосось?

— Так, доню, це лосось, — почувся чоловічий голос і до дівчинки підійшов чоловік, обличчя якого приховував туман. — Йди сюди, принцесо, а то як мама побачить, то отримаємо ми двоє.

Дівчинка, набравши в ручки води, почала бризкати на чоловіка, який схопив її і усміхаючись почав щіпати. Малеча запищала і хохотала як навіжена, повністю забувши про все на світі.

Фалмін згадав цю мить, яка зачаїлася глибоко в його пам'яті. Одразу збагнув, що все, що зараз довкола нього, це спогади, які загубилися, зникли, пропали, а зараз оживали із новою силою. Згадав також і день, коли це вже відбувалося. Сьомий день народження Ельгіди.

Він поглянув вперед, на пагорб, і між дерев побачив струнку жінку. Обличчя ховалося за довгим хвилястим вогняно-рудим волоссям, а її білі зуби, які були видні при усмішці, сяяли як діаманти на сонячному світлі. Фалмін затамував подих, тому що впізнав свою покійну дружину Катрін.

— Розбишаки, — окликала жінка дівчинку і чоловіка, — ану додому, вечеря вже холоне!

— Мамусю! — кинулася до неї малеча, розбризкуючи ніжками воду із джерельця. Позаду, повільно й розмірено крокував її батько, не зводячи очей зі своєї дружини, яка взяла донькою на руки й махнула йому рукою.

Чоловік хотів піти за ними, але густий туман відгородив його, змусив відступити. Бачив прямо перед собою дракона, який хижими очима дивиться на нього. Поруч виник образ Ельгіди. Вона говорила, плакала, кричала.

— Але я хочу бути поруч!

— Доню, я не можу, це небезпечно.

— Не залишай мене! Благаю!

— Доню, я не можу…

— Благаю, тату…

Він хотів витерти їй сльози, заспокоїти, але не помітив, як над ним нависла якась фігура. Підвів погляд, побачив чоловіка із опущеним на очі каптуром.

— Бідолашний Фалмін. — сказав незнайомий тип похмуро, не зводячи погляду із дівчинки, — Заплутався…забувся…пропав.

Фалмін хотів було відповісти, але тут каптур відкинувся, показавши обличчя.

«Ні, цього не може бути, — промайнула думка в голові чаклуна, — Невже це він, чародій…»

Очі чоловіка були холодними, в них читалася насмішка і виклик, від якого у Фалміна стиснувся кулак. Тут позаду чародія виник ще один розмитий образ, обхопив його позаду руками так, як лише могла жінка обіймати свого коханця. Фалмін не побачив обличчя особи, яка стояла позаду. В голові зазвучав милозвучний, майже гіпнотизуючий голос.

— Дівчинка повинна померти, Фалміне. Заради великого блага!

Чаклун не витримав, люто крикнув, хотів було вскочити, але не встиг. Його вдарили посохом по обличчю, повалили на землю. Фалмін чув, як десь здалеку кричить Ельгіда, як пручається і просить про допомогу, а голос її стає все слабшим. Хотів уже підвестися, але отримав ще раз у скроню.

— Заблукав…забув…пропав…

Фалмін знову прокинувся, мав таке відчуття, наче його дуже сильно побили і кинули помирати. Чаклун не міг піднятися, як не намагався, безсило впав обличчям в землю, вдарився об камінь і розсік собі брову. Спробував ще раз, спершись на меча, але не мав сил, тому ліг біля казана і віддихався.

— Трясця його…невже це він, сука…той через кого це все…

Попереду, прямісінько в палаючих воротах з'явилися істоти, які напали на нього в Білому Хуторі. Вони стояли у вогні, спостерігали за ним і не рухалися. Фалмін відчув, як по щоках течуть сльози. Не мав змоги витерти їх, тому просто змирився. Відчув, як десь в глибинах душі щось обірвалося.

«Помираю. — збагнув миттєво, і від здивування зробилося йому якось спокійно та байдуже, — Тут і зараз. Певно, Майстер мав тоді рацію. Цей сучий син мав рацію!»

Перед тим, як відключитися, чаклун побачив ще дещо. Однак було це не видіння, а спогади того дня, про який Фалмін намагався забути, викинути із голови, знищити, наче його ніколи і не було. День, коли в Благандійському Чаклуну ожила вогняна кров.

Противник напирав, засипав серією швидких ударів, змушуючи лише парирувати і блокувати. Один із ударів небезпечно пройшов біля лівого стегна, потім вістря зачепило долоню, залишило подряпину.

Фалмін відступав, перескакував, наче коник, обманюючи опонента рухами ніг та рук. Карсіль був спритним, рішучим бійцем, а ще жорстоким та підступним, чиї різкі удари були несподіваними завжди. Але цього разу щось було не так. Фалмін парирував більшу частину ударів, контратакував, огризаючись, наче справжнє вовченя, чого ніяк не можна було сказати про нього декілька місяців тому. Важка наука, яку він пройшов за останні два роки в стінах замку Війхль, могли бути рівноцінні бойовим діям на полі битви, де все вирішував скоріше випадок, і лише потім майстерність.

І тут, зараз, б’ючись із ненависним інструктором, Фалмін відчув здатність перемогти, що додавало йому сил. За боєм уважно спостерігав Хольдар із Ерісом, які, напружені наче струни, стояли збоку і слідкували за кожним рухом бійців. Хольдар міцно стиснув кулак, подумки вболіваючи за хлопця, однак бачив, що Карсіль переважає його на короткій дистанції, та і витримка юнака, на жаль, була не вічна. Чого не скажеш про інструктора.

— Ну що, будемо закінчувати? — усміхнувся моторошно Карсіль, прокручуючи перед собою вісімки. Це був його особистий знак перед тим, як мала розпочатися вирішальна атака. Фалмін не коментував, переводив дихання, — Гадаєш, що вхопив удачу за вертляву дупу, засранцю?

Фалмін стиснув зуби, пішов півколом, то прискорюючи, то сповільнюючи рух, чим намагався збити Карсіля із пантелику. Інструктор у відповідь рушив протилежним боком.

— Він буде закінчувати. — сказав сухо Еріс, кивнувши головою в бік пошрамованого чоловіка, чий оскал ставав все більше схожий на звіриний, — Ти ж знаєш цей погляд.

— Не списуй хлопця з рахунків. — відрізав Хольдар. Але навіть сліпий бачив, що бій йшов до свого завершення. Аж занадто добре скагірець знав погляд, яким Карсіль зараз поїдав опонента.

Цієї миті противники кинулися один на одного, завертіли мечами, завертілися самі. Усе сталося швидко. Фалмін провернувся вліво, вдарив згори-донизу, але Карсіль блокував, вийшов у контратаку, ударив в пах. Хлопець відскочив, але удар змусив його незручно перемістити вагу на неопорну ногу, від чого він на мить став вразливим. Цим одразу скористався інструктор.

— Фалміне, обережно! — крикнув в останню мить Хольдар, але було запізно.

Карсіль змією метнувся вперед, ударив так швидко, що лише зблиснуло. Фалмін не встиг парирувати, виставив блок, який був одразу пробитий. Меч Карсіля увійшов в плече по саму кістку, загнався глибоко в тіло. Потоком полилася кров. Фалмін закричав.

Хольдар і Еріс як один кинулися до поранено, але зненацька їх відігнав Карсіль, який із навіженими очима витріщався на поваленого і закривавленого хлопця.

— Назад! Урок не завершено!

Еріс, не очікуючи нападу, отримав у скроню кулаком. Хольдар встиг ухилитися, але зачепився і полетів на закривавлену землю. Фалмін тим часом замовк і, здавалося, не рухався.

— Сученя вирішило потягатися зі мною у вправності! — верещав оскаженілий Карсіль, вивищуючись над хлопцем, який продовжував мовчки стікати кров’ю. — Ти нездара і виродок!

Чоловік пнув Фалміна під ребра, схаркнув кров, яка набралася разом зі слиною у роті. Замахнувся знову, але ударити не встиг.

Фалмін, весь заляпаний кров’ю, почав труситися і битися в конвульсіях, брицаючись на землі, наче риба. Обличчя його покрилося венами, а ліва поранена рука почала парувати, наче її тільки що витягнули із окріпа.

— Що за? — охнув Карсіль, відступаючи назад. Еріс і Хольдар підвелися, глянули на хлопця. І жахнулися.

Фалмін широко відкрив очі, і тут усі побачили його зіниці, які зараз зіщулилися до вузеньких щілочок, а радужка, як і колір очей, став жовтогарячим. Із рота вихоплювався дим, наче всередині бурлив вулкан і ось-ось мав вивергнутися.

«Він стає драконом! — страшної миті збагнув Хольдар, — Але це неможливо!»

Коли він хотів щось крикнути і наказати Ерісу із Карсілем утікати, Фалмін скочив на ноги, повернув голову в бік інструкторів, які нажахано дивилися у драконячі зіниці та на ліву руку, яку зараз покривала щільна драконяча луска.

— Фалміне, спокійно. — Хольдар разом із іншими почав поволі відступати назад, рука помалу потягнулася до меча, але виймати його не поспішала, — Заспокойся, хлопче.

Чорноволосий не чув, замість цього різко глянув на Карсіля, загарчав, наче дикий звір. Пошрамований не рухався, паралізований страхом стояв на місці.

— Хлопче…

Почувся крик. Карсіль завив, дикими очима подивився на куксу і обрубок руки, що валявся на землі. Тієї ж миті драконяча рука Фалміна зімкнулася у нього на шиї стальною хваткою, підняла вгору тіло чоловіка, наче ляльку.

— Невдаха! — гаркнув не своїм голосом хлопець, і тоді ж одним рухом зламав Карсілю шию.

Хольдар і Еріс не встигли отямитися, як між ними метнулася тінь. Фалмін промайнув повз них так швидко, що коли вони почали обертатися, щось уже кричало. Це був Еріс, а кричав він через меча, який зайшов йому у спину і вийшов в області живота. Фалмін смикнув, розширивши рану, на землю випали тельбухи і потік крові.

Тоді драконячі очі, розширені від ненависті та злоби, зиркнули на Хольдара. Скагірець тримав в руках меча, важко дихав, адже мозок відмовлявся вірити у побачене. Попри це, чоловік намагався побороти страх, став у захисну стійку і подивився Фалміну у вічі.

— Хлопчику, досить. — сказав так, як говорив завжди, коли заспокоював учня після важких тренувань або невдач, яких той міг зазнати, — Це я, Хольдар.

Фалмін дивився на нього віддалено, наче не впізнавав. В очах грав дикий вогонь, який був готовий спалити душу того, хто у них зазирне.

— Фалміне…

Хольдар не помітив руху, який зробив його учень, але відчув різку біль в області горла, із якого за мить вибухнула кров. Захльобуючись, чоловік впав на коліна, випустив із рук меча, намагався закрити рану, але руки вже не слухалися. Перед задурманеним поглядом постала розмита фігура, в носа вдарив замах смерті. Фалмін і був нею.

— Учню…

Удар. Голова Хольдара покотилася закривавленою землею, лишаючи цівку крові. Фалмін спинився, завмер на місці, подивився на тіла вбитих вчителів поглядом, повним байдужості. Відчував, як тіло трансформується, змінюється та вкривається лускою, віддаючи нелюдською біллю. Якоїсь миті щось спалахнуло всередині, розриваючи нутрощі. Голова пульсувала, наче мала зараз вибухнути. Фалмін не витримав, впав на землю, не в змозі поворухнутися.

Перед очима почало мутніти, біль відступив на другий план. В голові поповзли образи драконів, вогню та смерті. Він не міг нічого сказати, хоча на мить, на зовсім коротку мить в свідомості Фалміна прокинувся ось той хлопчик, який потребував допомоги і хотів закричати, благаючи про неї.

Коли його розум майже остаточно помутився, а в очах почали виникати темні плями, почулися чиїсь кроки. До нього підійшов високий чоловік в плащі, схилився, оглянув настільки критично та безпристрасно, наче бачив таке неодноразово. Фалмін хотів задерти голову, аби поглянути, але сил не було і на це. Замість цього почув віддалені, сповнені байдужості слова, які голкою врізалися в мозок.

— Ти пройшов Останнє Випробовування, учню. Відтепер розпочнеться твоє справжнє навчання, і врешті ти виконаєш своє покликання, задля якого я колись подарував тобі життя.

Фалмін, почувши ці слова і збагнувши, хто їх сказав, відключився.

Тоді, десь в небі, розправивши крила та роззявивши клюва, протяжно закарчав ворон, віщуючи усьому живому смерть.

Він знову випірнув із видіння, провів рукою по своєму животі і, глянувши на руку, побачив кров. Власну кров. Стогнучи і проклинаючи все на світі, оглянув своє тіло і побачив, що воно все покрите ранами. Фалмін лежав у калюжі власної крові, він із відразою відкотився подалі від казана. Голосно закричав, в безсиллі намагаючись піднятися, але зрозумів, що це безнадійно.

— Ну невже я так ось здохну? — закричав кудись вгору, дивлячись закривавленими очима на темне небо, із якого будь-якої миті могли забити блискавки.

Спалахнула перша, яка вдарила прямо у ворота і ті зайнялися яскравим вогнем. Фалмін спостерігав за цим буйством стихії і розумів, що починає втрачати свідомість. Спробував відповзти подалі від вогню, який почав розповсюджуватись від воріт до нього, але руки перестали слухати, а ноги взагалі відмовили і здавалися безкорисним баластом. На нього дивилися десятки очей.

— Анарель! — закричав щосили, перед очима почало пливти знайоме обличчя. — Катрін!!! — заволав знову, згадавши образ покійної дружини, яка за ці всі останні роки ніколи наскільки точно не виникала у його свідомості. Адже він відганяв спогад того страшного дня…

І тоді прийшло видіння, яке уже було забуте. Видіння із минулого, яке колись вбило частину Фалмінової душі раз і назавжди.

Крики між жінкою та чоловіком лунали на весь будинок, інколи чулися прокляття та гупання кулаками по столу. Ця сварка була самою гучною та агресивною за останній час.

Ельгіда сиділа на галявинці біля будинку, уважно дивилася на батьків крізь вікно і похмуро шморгала носом.

«Знову те саме, — думала собі, споглядаючи видовище із засмученим виразом обличчя, — Щодня все гірше…»

Вона підвелася, наче відчула потребу негайно піти звідси, загубитися глибоко в пущі лісу, що розкинувся на північ та схід від будинку. Темрява між стовбурів дерев манила до себе, обіцяла прихисток та змогу не чути всього бруду, яким зараз поливали один одного батьки.

Ельгі подивилася на батьків, закусила пригнічено нижню губу і побігла до лісу.

«Він манить мене…Я так давно не бачила Змійчика. Можливо сьогодні пощастить?»

Поки Фалмін люто сварився зі своєю дружиною, дівчинка добігла до лісу та розчинилася між дерев.

— Як давно ти зраджувала, Катрін?! Скільки часу він вливає тобі в вуха ці нісенітниці?! — голос Фалміна тремтів від люті, відбивався від стін і налітав на рудоволосу жінку, в чиїх очах читалася розгубленість та відчай.

Надворі саме загриміло.

— Фалміне, ти не розумієш…

— Ти думала, що я нічого не дізнаюся? Гадала, твоя різка поведінка щодо Ельгіди та її майбутнього омине мою увагу?! — Фалмін стиснув кулаки, ледь стримуючи потік агресії та люті, що розплився його тілом.

Катрін не відповіла, замість цього відвела погляд, обхопила себе за плечі руками, наче цим хотіла відгородитися від чоловіка. Фалмін зціпив зуби, вилаявся, від відчаю ще раз гупнув по столу. Катрін мовчала.

— Дев'ять років, Катрін! Дев'ять чудових років у шлюбі, в коханні та розумінні! А тепер ти усе ламаєш, і заради кого?! Хочеш забрати Ельгіду в кляту чародійську академію, де над такими дівчатками ставлять експерименти та усіляко намагаються використати? Нізащо!

— В Еленітелі вона зможе повністю реалізувати свій потенціал, Фалміне! Я чародійка, і знає, про щ говорю. До того ж там безпечно! — відказала Катрін більш впевнено. — Ти чудово знаєш про здібності Ельгіди…і про її родовід також.

Фалміна пересмикнуло. Він на мить примружив очі, боячись навіть повірити у свою страшну здогадку. Ці слова не могла говорити Катрін…Вона б ніколи не дійшла до такого сама, а відповідно…

— Він знає про дівчинку? — глухо запитав чоловік, і голос його звучав металево та якось штучно, — Твій клятий коханець знає не лише про її здібності, вірно?

Катрін зустрілася із ним поглядом, закусила губи в нерішучості та страху, який відчула від погляду чоловіка. Вона побачила там синій вогонь. Ніколи ще, скільки жінка бачила подібне, це не віщувало нічого хорошого.

— Я хочу вберегти дитину, Фалміне, зберегти її людей, котрі можуть дізнатися про її родовід і використати у своїх цілях. Невже ти не розумієш?!

Фалмін, здавалося, не чув її.

— Ти розповіла йому про те, хто я такий? Ким були мої предки?

Катрін запнулася, на мить винувато опустила погляд, наче боялася сказати це вголос. Фалмін дивився на неї і не зводив свого страшного погляду із дружини, його обличчя потемніло, подібно до небу на дворі.

— Він знає про нашу драконячу кров. Він знає про те, що наші предки ведуть свій родовід від Затрігдіра і були правителями цих земель тисячу років. Він знає, що дівчинка, як і її батько, має права на престол усієї Благандії. А тепер різко хоче забрати її у мене, відділити від батька та зачинити у вашій бісовій академії і в потрібний момент використати. Правда, Катрін?

Було помітно, як губи жінки затремтіли, а погляд скакав, наче м'ячик. Фалмін від реакції дружини похолов, присів на стілець і обхопив голову руками. Надворі загриміло.

«Це катастрофа…Якщо знає цей покидьок, тоді дізнаються і інші…»

— Я охороняв цю таємницю все своє життя, боявся, аби хтось вивідав про мене та мою кров…І ти перша, кому я довірився, кого я покохав після десятків років самотності та поневірянь. А Ельгіда…ця дитина усе для мене, Катрін, ба навіть більше, аніж ти в свій час. — Фалмін сказав це крізь долоні, зімкнуті на своєму обличчі, а Катрін прямо ж таки відчула, як тремтить тіло чоловіка. Чи то від гніву, чи ж від зневіри.

— Як і кожна матір, я бажаю своїй доньці лише найкращого, Фалміне. — Катрін наважилася підійти до чоловіка, присіла поруч, обійняла його за плечі і спробувала зазирнути у вічі. — Ми із тобою крові од крові дракони, колись я була іншою, мала життя, яке докорінно відрізнялося від нинішнього. Я також відмовилася від багатьох речей, як і мої батьки, які будучи чистокровними драконами перевтілилися в людей та влилися в їх суспільство, стали частиною цього світу, що колись взяв гору над світом драконячим. А тепер у нас є донька, в якій тече кров вищих драконів, і до того ж бога-дракона Затрігдіра. Вона може використати це, повернути велич нашому роду та расі. І ти міг би, якби не відмовився від свого дару, від своїх предків. Але я не збираюся із цим миритися, і саме тому звернулася по допомогу до людини, яка здатна допомогти нам…

— Ти не отримаєш Ельгіду.

Катрін запнулася, застигнута зненацька словами Фалміна. А точніше тоном, із яким він їх сказав. Вона повільно забрала руки від чоловіка і заціпеніла, адже відчула неймовірно потужну та небезпечну енергію, що почала потоком виходити від Фалміна.

Дощ затарабанив у шибки вікон, вітер завив, загриміло і вже через декілька секунд небо освітила блискавка.

Жінка від цього звуку мимоволі зітхнула, а тіло її напружилося. Вона підвелася і навіть не відчула, як долоні її почали нагріватися, а губи були готові будь-якої миті проговорити закляття.

«Якщо він мене примусить, я не буду мати виходу…»

— Ми дракони, Фалміне, і така наша природа. — вона показово глянула на його ліву руку, вкриту драконячою лускою — результат неповної трансформації, клеймо, із яким Фалмін жив більшу частину свого життя. — Навіть не заважаючи на те, що ти вбиваєш власних братів по-крові, що ти ненавидиш їхню природу, але сам є таким же. Я не збираюся відсиджувати та робити вигляд, наче нічого не можу змінити. Прийшов час помститися людям за зраду, і Ельгіда відіграє в цьому основну роль. А я захищу її і навчу, наведу на правильний шлях…із тобою чи без тебе.

Катрін була вправною чародійкою, вважалася однією із найкращих серед собі подібних…Однак Фалмін вскочив настільки швидко, що вона не встигла навіть проговорити закляття. Він схопив її за шию драконячою рукою, підняв над землею та стиснув. Жінка захрипіла, билася ногами та руками, намагалася хапнути повітря ротом і спробувати промовити закляття. Фалмін смикнув, загарчав, наче звір, притиснув її до стіни і зазирнув у вічі.

«Цей погляд… — встигла подумати Катрін, споглядаючи, як очі її чоловіка трансформувалися в дві чорні прірви із синім вогнем, що яскраво палав в їх глибинах. — Драконяча кров…Ельгіда…»

— Я кохав тебе, більше за своє життя, — сказав Фалмін голосом, який точно не міг йому належати. Він трішки ослабив хватку, аби Катрін могла ковтнути повітря, і тоді додав уже своїм голосом: — Але тепер Ельгіда є моїм життям, і я нікому її не віддам, Катрін. Навіть тобі.

Цієї миті обличчя Фалміна потемніло, його розум затуманився і голоси в голові вибухнули вихором злості та люті, підштовхуючи його зробити те, чого б ніколи не зробив справжній Фалмін.

Він востаннє подивився в благаючий та наляканий погляд жінки. І тоді його рука на її тендітній шиї смикнулася. Хребці грустнули, наче гілки під ногами, вигнулася під неприроднім кутом. Обличчя Катрін завмерло в здивованій гримасі, почало синіти, а тіло обмякло.

Фалмін повільно поклав тіло покійної дружини на підлогу, а його обличчя пом'якшилося, наче він пробудився від страшного сну. Він подивився на обличчя жінки, яку не зважаючи на все кохав впродовж усіх цих років. Яка подарувала йому доньку…і зрадила із людиною, яка захотіла цю дитину забрати.

Фалмін відчув запаморочення, впав на коліна і схопився за голову. І тоді під нарощуваний шум вітру та дощу закричав нелюдським голосом, почав рвати на собі одяг від відчаю та болю, що заразила його тіло подібно вірусу і зараз роз'їдало шаленим вогнем. Він опустив голову на тіло дружини, закричав, вивільнюючи увесь біль.

Небо плакало разом із ним, а вітер відносив його крики подалі, за горизонт, аби ніхто не почув цього відчаю та страждань.

У вухах Фалміна зашуміло, було відчуття, наче голова розривається повільно на декілька частин, але він переборов це, принаймні намагався не зважати. Лише за мить збагнув, що несеться на коні, оточений темрявою. Попереду височіла стіна із густого туману. Туди він і гнався.

Позаду зненацька почулися вигуки й крики, звуки різанини. Чаклун повернув голову на ходу і побачив силуети в тумані. Побачив, як одні ріжуть інших своїми мечами та перначами. А потім почув крик.

Ельгіда!

Фалмін зупинив коня, але це не був кінець. Далі почулося шипіння і різкий удар. Хтось впав на міст і голосно кричав від болю. Не витримавши, чаклун пришпорив коня і помчав назад, де саме схопили за волосся жінку.

Та, що жива, та, що приносить життя, нині ж його втратить від твоєї руки!

Фалмін вискочив із туману, але мосту вже не було. Тепер на цьому місці стояло велике дерево, під яким сиділа жінка із розпущеним чорним волоссям. Він зупинив коня, зіскочив на землю, підбіг до неї, сподіваючись, що це Ельгіда. Але це була не його донька.

— Я давно чекала нашої зустрічі, — сказала жінка дзвінким голосом, схожим на шум річки. — Нарешті ти прийшов, Фалміне із Мальгарда.

Він завмер, вдивився у холодні, неймовірно спокійні і водночас засмучені очі. Побачив у тому погляді себе, впав на коліна. Жінка нерухомо дивилася на нього, наче очікуючи неможливого. Чоловік збагнув одразу, хто зараз перед ним. Не раз уже втікав від цієї жінки, яка крокувала за ним все життя. А зараз наздогнала, тому що він просто втомився від неї ховатися.

— Ти здивований? — запитала холодно та виважено, наче готувала для нього цю фразу сотні років.

— Ні, пані, не здивований, — відповів він спокійно. — Навіть потішений.

— Гадаєш, я допоможу тобі очиститися від крові, що засохла на твоїх руках?

— Ні, пані…

— Ти побачив усе, що повинен був, Фалміне із Мальгарда. І згадав усе те, про що так хотів забути. Такі умови життя, вбивце драконів. За все потрібно платити.

— Знаю, пані…

— Боїшся?

— А є сенс тебе боятися?

Вона мовчки усміхнулася. Самими лише очима, у яких при цьому продовжував вирувати холод і спокій.

— У тебе занадто багато запитань, Фалміне, і повір, далеко не кожному я дозволяю їх ставити. Однак ми доволі близькі з тобою, а тому відповім на одне, будь-яке.

Фалмін уже хотів щось сказати, але запнувся. Жінка уважно дивилася на нього, здогадувалася, що саме запитає цей чоловік, але, як би то не було дивно, вперше за своє вічне існування, прогадала.

— Чого боїшся ти, Володарко Мертвих?

Це запитання вивело Смерть із рівноваги, змусило навіть розгубитися, задуматися. Фалмін збагнув, що потрапив точно в ціль, а вона, попавшись на це, була змушена відповідати.

— Боюся забуття, Фалміне. Боюся бути нестрашною для вас, людей, які вірять в мою силу та владу над цим світом, — вона дивилася на нього виважено та спокійно, однак навіть він відчув, що Смерті стало не по собі. — Ну що, тепер ти задоволений?

— Боги існують, поки у них вірять. Так само із тобою, — зрозумів Фалмін.

Смерть довго дивилася на нього, трішки розгнівана власною слабкістю, яку проявила перед людиню. Але дивне відчуття не полишало її, змушувало відкинути злість. Хотіла допогти цьому чоловіку, адже мав він погляд холоду і темряви. Погляд Смерті.

— Дивна ти людина, Фалміне. При зустрічі зі Смертю не спитав ти про дитину, а лише про те, чого я боюся. Чи не дивно це?

— Я і сам зможу врятувати доньку, а ось про твої страхи знає далеко не кожен.

Смерть усміхнулася самими очима, глянула на могутнє дерево, яке розкинуло в усі боки своє велике гілля.

— Ми близькі, Фалміне, — вона не відводила погляду від дерева, зірвала маленький листочок, який у її долонях одразу почорнів. — Саме через це ти можеш зі мною говорити. Саме зараз. Говори, тільки не квапся. Прошу. Часу у нас вдосталь.

Смерть дала Фалміну почорнілий листочок, обережно поклала його в руку чаклуна. При першому ж доторку листок знову позеленів.

— Усе те що я бачив…Спогади, про які я хочу забути… Минуле, що женеться за мною. І воно, якби я не старався, завжди буде наздоганяти. Минуле ніколи не відпускає нас.

Він підвівся, відвернувся. Відчув у себе на спині її погляд. Затремтів.

— Чому у своїх снах я бачу Ельгіду із драконом. Це пов'язано із нашою кров'ю, із історією нашого роду?

— Ти бачиш лише поверхню озера, Фалміне, — Смерть підійшла до нього, подивилася своїм холодним поглядом. — Але ніколи не намагався заглибитися і побачити, що ж на дні. Лише людина, яка буде готова віддати все, зможе дістатися до глибини.

— Ти бачила її? — запитав тремтячим голосом.

— Бачила.

Чоловік закусив губу, нахмурив брови, згадавши перед собою личко своєї доньки. А збоку тут-таки з'явилося обличчя Катрін…Тепер, коли він знову нагадав собі, коли відчув знову ті ж емоції, вона ніколи не полишить його, не пробачить.

— Вона тримається, Фалміне, але вкрай потребує твоєї допомоги. І порятунку.

— Я забрав її у матері, аби захистити, — сказав він наче виправдовуючись. — Катрін не залишила вибору…Спровокувала мене.

Смерть дивилася на нього спокійно, без емоцій.

— Це ж не все, що ти бачив, правда?

— Самаель, — сказав він із неприкритою люттю та ненавистю, згадуючи обличчя чародія.

— О так, відомий усім Самаель! Він добряче тобі насолив, — сказала вона, таємничо усміхнувшись. — Можна вважати, зруйнував життя. Яка іронія, що ти це дізнався лише зараз.

— Саме він встав між тобою та Катрін, — продовжувала Смерть, бачачи, як Фалмін стиснув кулаки. — Цей чоловік вивідав секрет, який ти приховував впродовж багатьох років…Він змусив тебе вбити власну дружину, яку ти кохав так щиро та самовіданно…Він змусив тебе сховати доньку, відвезти її до Канйору та передати Гакару на виховання. І що ж далі, Фалміне? Яким чином ти помстився?

Він мовчав, опустивши погляд. Відчував себе обманутим і вбитим із середини. У грудях дико калатало серце.

— Ти просто відступив, Фалміне із Мальгарда. Навіть коли твоя дружина загинула через нього, навіть коли твоя дитина роками тебе не бачила, Благандійський Чаклун не зміг розпізнати правду і брехню. Не зміг виявити і вбити людину, яка була у цьому винна. Ти боягуз, Фалміне, адже завжди тікав від істини.

Він підвів погляд, подивився на Смерть із ненавистю. Але лише на секунду. Знав, що вона має рацію. За мить відвів очі на велике дерево, що стояло позаду. Листя повільно падало на траву.

— Я не впорався, — сказав тихо, наче горлянку йому стиснула невидима рука. — Втратив усе, пані.

Вона дивилася на нього без співчуття. Смерті була невідома така річ, як співчуття.

— Якби ти втратив усе, Фалміне, ми б зустрілися значно раніше.

Фалмін стиснув зуби, водив блукаючим поглядом землею, наче загублена дитина.

— Якщо вже у нас така розмова… Хочеш, аби я тебе здивувала? — спитала раптово Смерть, у голосі якої заграли злостиві нотки.

— Слухаю… — видавив він.

— Самаель лише верхівка айсберга. Ти навіть не уявляєш, які сили тут задіяні.

— Що саме їм потрібно?

— Усе й одразу, як би дивно це не звучало. Люди часто переслідують цілі, задля яких ладні робити страшні речі.

— Я знаю їх?

Смерть подивилася на Фалміна дивним, спокійним поглядом, у якому читалася певна втома.

— Важливо те, що вони знають про тебе та Ельгіду…Про вашу кров та силу, якою вона наділена. І що саме головне, знають як це використати.

— Але ж…

— Твій час вичерпано, Фалміне.

Чаклун глянув на її усмішку, побачив блиск в очах і тут раптом збагнув, що дійсно пропав. Вона прийшла по нього.

— Тільки не зараз, Володарко, не тоді, коли я бачу чіткий шлях. Дозволь мені все виправити. Поверни мене назад, щоб я міг це зробити. Щоб міг врятувати доньку і загладити свою провину!

Від кожного його слова усмішка Смерті ставала все ширшою, наче вона знала усе це давно. Кожне його слово. Кожний рух.

— Гадаю, ти розумієш, що я ніколи й нічого не роблю задарма, Вогненароджений. — вона демонстративно глянула на його ліву руку, вкриту драконячою лускою.

— Розумію, пані, інакше не просив би про таке.

Смерть дивилася на нього своїм крижаним поглядом, здавалося, вивчала чаклуна, придивлялася.

— Ти будеш жалкувати про це, Фалміне, — сказала голосом, від якого навіть у нього перехопило подих. — Можеш бути у цьому впевнений.

Чаклун повернувся до неї обличчям. Вона бачила, що його погляд змінився, зіниці звузилися, стали вогняними. Замість синього холоду та чорної безодні та жевріло полум’я, здатне розплавити гори та висушити моря. Зараз Фалмін був спокійним, зосередженим, таким, яким і повинен бути справжній батько. Батько, ладний битися за свою дитину до останнього. Навіть із самою Смертю.

Жінка усміхнулася. Щиро. Знала, що він скаже. Бажала почути ці слова, наче від цього залежало її існування. Цієї миті зірвався нещадний вітер, десь вгорі, поміж темних хмар, пролунав грім. Фалмін мимоволі відчув, як на обличчя йому падають краплі дощу. «Чорні краплі із чорного неба, — подумав він. — Шанс для мене довести Майстру, що я здатен на більше. Здатен отримати ще один шанс. Здатен захистити доньку.»

— Я готовий сплатити будь-яку ціну, — сказав Фалмін, переборюючи запаморочення, яке сколихнуло його свідомість. — Ти повернеш мене назад, аби я врятував та вберіг дитину. Аби покарав тих, хто причинив мені та Ельгіді біль та страждання. А тоді, коли я зроблю це…Коли виб'ю із Самаеля та його поплічників правду, яку навіть ти не бажаєш відкрити мені… Що ти хочеш отримати взамін, пані?

Володарка Мертвих сумнівалася лише секунду. Підійшла до Фалміна, обережно взяла його за руку і ніжно, наче коханого чоловіка, поцілувала в губи.

— Тебе, — прошепотіла Смерть.

Епілог

— Коли цьому прийде кінець? — звучить його голос.

— Ніколи, — відповідає Смерть, із рота якої капає кров. — Кінець — це не я, Фалміне. Кінець — це зупинка, це відмова рухатися далі. Саме це і є кінцем, чаклуне, саме тоді все закінчується! Віра змушує рухатися! Не втрать її, Фалміне, інакше втратиш усе!

Сонце все ще не з'являлося із-за хмар. Ворони літали довкола, наче очікуючи на грандіозну битву, де вони могли добряче поживитися. Третій день поспіль мів сніг, а в обличчя без перестану била льодяна прохолода. Вершини Білих гір, що розляглися зліва, зараз здавалися аж занадто білими на фоні сніжних заметів.

Фалмін на четвертий день подорожі нарешті вибрався із сніжної пастки, вивів Гора на більш тверду землю, яка тим не менш також була всіяна сніжним покривалом.

Чаклуна уже нудило від цієї погоди.

Вітер дув йому у спину, але дивиною було і те, що щось свистіло прямо попереду. Пришвидшивши коня, Фалмін вирішив перевірити, але, як не намагався, нічого окрім білизни побачити не зміг. Довелося рухатися далі.

Приблизно через годину мандрів виїхав на невеличкий пагорб. Прямо внизу, у заглибині, розкинулося величезне озеро Люнмарв, яке було вкрите льодом увесь рік. Фалмін пам'ятав, що йому говорили про це місце, особливо згадувалися слова жителів містечка Довгокіс, яке розмістилося неподалік. Жителі стверджували, що тут зникали люди. Десятками. Не заважаючи на всі обставини, це озеро було найкоротшим шляхом для чаклуна. А додаткового часу у нього не було.

З'їжджаючи крутим схилом донизу, Фалмін не відриваючи очей дивився на безмежні льодяні простори замерзлого озера, яке виглядало неосяжним. Ялинкові та соснові ліси, що лежали обіруч, щільно вклинилися до самого берега, роблячи із усього цього прямий білий коридор. Ним чаклун і повинен був проїхати.

Як тільки підкови коня ступили на замерзлу кригу, спиною Фалміна побігли огидні слимаки. Таке бувало тоді, коли він відчував небезпеку. Це місце віддавало смертельним привкусом.

Чаклун мимоволі поправив арбалет, що висів у в'юках поруч із ним. Гор, хоча і йшов слухняно тріскучим льодом, час від часу зупинявся, відмовляючись крокувати цим моторошним коридором.

Між дерев не було жодної живої душі. Фалмін ретельно вдивлявся краєм ока у темінь, що панували між засніженими сосонками та ялинами.

Усе, здавалося, завмерло.

Чаклун збагнув, що навіть вітер, який до цього голосно свистів йому у спину, зараз кудись подівся, злякався цього місця.

Не витримавши, він зіскочив з коня на твердий лід, який роками не розмерзався і міг витримати майже будь-яку вагу. Обережно зняв зі спини коня металеву скриню, поклав на землю. Всередині, викладені в чотири ряди, лежали оплетені мотузочками бомби. Чаклун дістав «Летюгу» і «Вихор», почепив собі на пояс. Потім ретельно перевірив тятиву на арбалеті і капсулу для отрути і, тримаючи його у руках, рушив вперед. Гор стояв позаду, здивовано спостерігаючи за діями господаря.

Фалмін крок за кроком просувався далі, дивився вперед, мружачи очі. Під ногами скрипіло, але він знав, що цей довголітній лід не зламається.

Принаймні, так він думав.

Тієї миті, коли між дерев знову засвистів вітер, крига під його ногами проламалася. Фалмін відскочив назад, намагаючись втримати рівновагу. Здійнявся пил зі снігу, прямо попереду вибухнула вода із кригою. Щось люто заричало.

— О сука! — викрикнув Фалмін, побачивши у хмарі снігу велику шиповану морду і, як йому здалося, неосяжні за розміром крила.

Із завіси снігу, яка досі не опустилася, вилетів п'ятиметровий хвіст, всіяний білими загостреними шипами. Вдарило поруч із чаклуном, крига проламалася, бризнула вода. Фалмін перекотився, лежачи на спині, вистрілив із арбалета у велетня. Почув рев. Завіса снігу миттю розвіялася, на нього мчала крилата бестія.

Сірий дракон, який на щастя не відносився до класу вищих, летів над самісінькою кригою.

Фалмін вскочив, відкинув арбалет, дістав «Летюгу» і метнув. Взірвалося біля лівого крила, коли дракон був уже зовсім поруч. Від вибуху той відхилився, заричав, але не впав. Мав обпечене крило та бік, що ще більше розізлило велетня. Він налетів на чаклуна, схопив його своїми пазурами. Гор від переляку піднявся дибки, із подивом дивився, як його господар пролетів повз нього і гупнувся аж в двадцяти кроках позаду. Почув, як той стогне і лається.

Дракон полетів вгору, широко розмахуючи крилами. Йшов на друге коло, цього разу вже не бажаючи залишати противника в живих. Ця місцевість давала йому море вільного простору, а навіть ідіоти знали, що якщо дракон може летіти, то тобі не жити.

Фалмін важко підвівся, дістав із піхов свого меча, стер із розсіченої губи кров, яка капала йому на груди. Одразу оцінив розмір та манеру польоту дракона.

Дванадцять метрів в довжину, морда продовгувата, отже самець. Кут, при якому піднявся вгору був сорок один градус, отже, дракон молодий, недосвідчений. Вразлива ділянка — легені, що розміщені трішки нижче серця, легкодоступне черево і верхівка голови.

Як тільки Фалмін закінчив оцінку, почалися дії.

Дракон уже зайшов на нове коло, опустився до землі, летів над самою кригою і набирав повітря у груди для пострілу льодяним струменем. Фалмін біг вліво, огинаючи широке півколо, бачив, як дракон також ледь помітно змінює траєкторію польоту і летить на нього. Попався.

Чаклун різко зупинився, взяв в руки другу бомбу, чекав. Змій закричав, розчахнув очі, готуючись випустити потік льоду. Фалмін бачив те, але в паніку не впадав.

Білий потік полетів прямісінько на нього, а за ним уже нісся дракон. Перед самим зіткненням, чаклун кинув бомбу перед собою, та вибухнула біля самого потоку льоду. Піднялася ще більша сніжна завіса, аніж до цього. Дракон розкрив крила, спробував зупинитися, але швидкість не дала це зробити. Влетів у завісу, а вже за мить його різонули по крилі. Нічого не бачачи, велетень важко приземлився, проламав під собою кригу і почав тонути у крижаній воді. Як такої шкоди це йому не причиняло, але чаклун уже був поруч. Бив із замахом, цілячись у верхівку голови, яка на половину опустилася у воду. Бризгнула кров.

Фалмін відскочив, при цьому намагаючись не послизнутися на кризі і не потрапити у воду. Провернувся під крилом, що пролетіло над головою, завертів вісімку мечем, вдарив наосліп. Почув дикий рев.

Краєм ока побачив, як один із невеликих рогів, що росли на довбешці дракона, впав у воду.

Це його не зупинило. Провернувши кість, всадив меча у роззявлену пащу, натиснув, пускаючи бестії кров. Крилатий змій, відчуваючи злість і певну безпорадність, хотів вибратися із води, але постійно послизався на поламаній кризі. Відчуваючи, що його тягне на дно, дракон вирішив забрати противника із собою.

Фалмін не помітив, як всіяна маленькими шипами лапа схопила його за ногу. Коли уже впав, зрозумів, що тягнуть його у воду. Дракон не видав жодного звуку, був повністю зосереджений на противнику, якого хотів потопити. Фалмін крутнув мечем, вдарив по пазурам, які болячи вчепилися йому у стегно. Підсковзнувся, поїхав прямо у льодяну воду, під якою уже бачив довгий хвіст дракона, який працював наче маятник. Коли вода зімкнулась над головою Фалміна, він не розгубився, не випустив меча. Пірнув глибше, проплив під крилом і опинився біля черева.

Кров змішалася із прозорою водою. Фалмін під водою чув, як дракон кричить, як безпорадно б'ється лапами об лід, але знав, що для цього дракона черево було самою вразливою зоною. Хотів уже спливти, запрацював руками, але не дала цього зробити судома, яка взяла поранене стегно.

Фалмін, розкривши рота у відчайдушному крикові, стиснув зуби, набрав повні легені води. Побачив, як дракон втратив сили, пішов на дно, дивився йому у слід. Спокійно, розслаблено. Але чоловік боровся. Холодна вода все більше зменшувала швидкість його рухів, а за хвилину м'язи і взагалі відмовилися працювати. Адреналін від битви вивітрився, залишилося лише виснажене тіло і взята судомою нога.

Фалмін із широко відкритими очима спостерігав, як поверхня віддаляється від нього, а вода стає темнішою по мірі наближення до дна.

Перед тим, як заплющити очі, побачив примару, що пливла до нього. Думав, що то русалка, не раз чув він про них, але ніколи йому не доводилося бачити. Одна дивина, чорноволоса жінка, яка пливла до нього, не мала плавника. Замість того мала красиві жіночі ноги. Він бачив, як схопила вона його за рукав, потягнула на себе. Побачив її очі, які були подібні двом чорним дірам, що затягували у себе все живе.

А потім настав холод.

Настала темрява і спокій.

Види та характеристика чистокровних драконів

Червоні дракони (Кургадари) — відносяться до вищих драконів. Одні із найсильніших представників свого виду, поступаються силою лише чорним і золотим драконам. Кургадари, зазвичай, були агресивними драконами, які часто нападали на більш слабких родичів і або знищували їх, або ж підкорювали своїй волі. Головним ворогом кургадарів вважаються чорні дракони, яких нині у світі залишилося всього декілька особин.

Кургадари мають довге тіло і великий хвіст, який здатен знести великий будинок. Вони чудово бачать у темряві, але не дуже полюбляють сонячне світло, через що завжди намагаються проживати в печерах і літати на невеликій висоті. Їхня шипована луска здатна витримувати майже будь-який удар молота чи то меча, а міцні щелепи можуть перегризти шию тому ж зеленому дракону, який є слабшим за свого родича.

Кургадари рідко збиваються в зграї і люблять більш усамітнене проживання в горах. Вони завжди полюють, аби прогодувати свою самку й дітлахів, яких у червоних драконів вилуплюється не більше ніж три-чотири особини на кожних сто років.

Чорні дракони (Гляйгарни) — відносяться до вищих драконів. Як і золоті дракони, можуть перевтілюватися в людську подобу. Вважаються найсильнішими серед собі подібних, але найменш чисельні. Гляйгарнів називали «пастирями драконів», оскільки саме вони брали на себе обов’язки захисників або ж керівників зграї. Вони рідко нападали першими на інші види, а якщо напади й були, то лише при існуючій загрозі власній безпеці. Гляйгарни чудові літуни, а тому полюбляють літати високо в небі. Їх не турбує сонячне світло, але не можуть довго перебувати у вологому або ж темному місці. Саме тому цей вид проживає на вершинах гір і там же розводить потомство.

Гляйгарни одні із найбільших драконів за величиною тіла й розмаху крил, але в них не настільки довгий хвіст, як у кургадарів, тому вони й рідко використовують його в битві з іншим драконом. Мають дуже міцну луску, на яку в давні часи полювали чародії та мисливці через її магічні властивості.

Гляйгарни не часто знаходять собі пару, тому що зазвичай зайняті охороною своєї зграї, саме через це вони і є найрідкіснішими серед своїх родичів. Тим не менш дуже турботливі батьки, завжди захищають свою самку й дітей від ворожих драконів і завжди оберігають гори, в яких проживають.

Золоті дракони (Баффанги) — відносяться до вищих драконів. Найбільші за розмірами серед собі подібних. Мають величезний розмах крил і дуже довгий хвіст, який ефективно використовують у битвах з іншими драконами. Баффанги дуже рідко ворогують з іншими крилатими зміями, зазвичай, полюють на диких тварин або в крайньому разі забирають здобич у інших драконів. Баффанги обожнюють сонце, але не переносять вологу, саме тому, частіше всього, мешкають в пустельних місцинах.

Баффанги живуть усамітнено із дітлахами та своєю парою. Вони не прибиваються ні до чиїх зграй і, обравши собі територію, оберігають її, вважаючи своєю законною власністю. Проте, попри наче б то мирний спосіб життя, золоті дракони дуже люті в битві. Були випадки, коли баффанг просто перетворював в попіл свого опонента завдяки потокам вогню або ж задавлював його своєю масою. Тим не менш золоті дракони вважаються розумними істотами, тому й не дуже поспішають битися проти гляйгарнів або ж кургадарів, які багато в чому мають переваги над золотими родичами.

Білі дракони (Траїрни) — відносяться до класу вищих драконів. Білі дракони є одними із найрідкісніших. На тлі своїх родичів вирізняються мудрістю та неймовірним розумом, який є їх головною зброєю. Траїрни звуться серед людей «крилатими мудрецями», що лише підкреслює їхні розумові здібності.

Білі дракони не є агресивними, проте в разі небезпеки можуть дати відсіч іншим зграям драконів, або ж людям, які дуже цінують луску та кров цих зміїв. Найбільше товаришують із чорними драконами, які інколи захищають їх від червоних та срібних родичів.

Живуть траїрни парами, які формуються один раз на все життя. Улюбленими місцями для життя є гори, сніжні місцини із низькою температурою, а також замерзлі озера. Через колір луски траїрни нерідко мають змогу маскуватися під снігом, повністю зливаючись із заметами та роблячись невидимими для ворога.

Траїрни дуже малочисельний вид, а дехто навіть говорить, що вже і неіснуючий. Уся річ у тій же лусці та цінній крові, але більшість дослідників припускають, що причиною занепаду цих драконів є невеликі виводки — одне або три яйця на п'ятсот років, що навіть для вищих драконів є дуже малою кількістю.

Срібні дракони (Ріххтери) — відносяться до класу середніх драконів. Є зміями не агресивними, але можуть напасти в разі приходу на їх володіння чужинців. Попри немалу чисельність, проживають в основному парами, уникаючи родичів. Люблять холодний клімат, місцем для життя є печери, гори або ж навіть зальодянілі озера або ставки. Розміром значно поступаються вищим драконам, тому й програють в дуелях із ними. Мисливці на драконів часто плутали сірих драконів із білими, чия луска є вкрай дорогоцінною, саме через це ріххтери були вибиті із Небесних та Білих гір, своїх одвічних земель.

Відрізняється від інших ріххтер своїм наїжаченим хвостом та дуже тонкими крилами, завдяки яким набирає більшу швидкість. Сірі дракони вправні літуни й поступаються у цьому лише зеленим та чорним драконам.

Головними противниками ріххтерів є сині та всі вищі дракони. Неодноразово були помічені випадки, як декілька червоних або зграя синіх драконів вибивала цілу зграю сірих драконів. Попри це в повітряній дуелі сірі дракони могли й можуть за себе постояти.

Сині дракони (Атреннілі) — відносяться до класу середніх драконів. Також у народі звуться «чародійськими дітьми», адже луску та кров синіх драконів дуже люблять чародії у своїх ритуалах використовувати.

Атреннілі живуть зграями біля узбережжя. Поодинокі зграї мешкають у Небесних та Гострих горах. Зафіксовані випадки, коли сині дракони приручалися деякими чародіями. Найвідомішими були Лоренцо Банс із Канйору та Флірего Патрі із Рогії.

Сині дракони конфліктують лише із сірими та зеленими драконами, які посягають на їх землі та часто воюють із ними. Через свій імунітет від магії та міцну шкіру сині дракони можуть виживати у складних ситуаціях, але цей вид уже давно вважається ученими вимираючим. Знову ж таки, дякуючи чародіям.

Відмінністю Атренніля від свої родичів є довгий тулуб та шия, вкрита темно-синьою лускою. Хорошими літунами синіх драконів назвати ніяк не можна, але серед усіх інших плавають вони найвправніше.

Зелені дракони (Патранії) — відносяться до класу середніх драконів. У народі також звані «лісовими охоронцями». Мають яскраву зелену або салатову луску й невеликі розміри. Основними місцями проживання є ліси та чагарники. Іноді деякі зграї обирають в якості домівки поля із високою травою та глибокі яри.

Патранії завжди живуть зграями та парами. Патраній, який живе самотньо, вважається вигнанцем та довго прожити не в змозі через більш сильних противників. Головні вороги зелених драконів — червоні та сині, часто нападають на своїх менших родичів, але за рахунок чисельної переваги патранії неодноразово відбивалися від нападів.

Зелені дракони є найменшими у розмірах серед усіх драконів, але найбільш спритні та чисельні. Деякі із зграй досягають більше двадцяти драконів, що є великим числом та силою.

Відрізняються від інших видів драконів коротеньким хвостом, малими крилами та всіяним шипами тілом, яке буде важко вкусити навіть великому дракону.

Примітки

1

Бабдій — напівміфічний друїд-відлюдник, який живе та охороняє ліси від злих духів. Будучи в поганому дусі, може навести на людину блуд, або ж навпаки, прояснити шлях та дорогу.

2

Пірует — розворот з рухом для виведення супротивника з рівноваги / розтину його оборони.

3

Чекан — різновид бойового кавалерійського молота-топірця із вузьким недовгим лезом.

4

Монастир святого Орогіра — побудований на честь ченця Орогіра, який у 1024 році привів на землі Тальгрієна групу священнослужителів, прозваних в народі «божими пасторами». Саме із них розпочалося утвердження на деяких територіях материка віри у єдиного бога.

5

Алебарда — різновид держакової холодної зброї Складається з держака та прикріпленої до нього бойової частини, яка спочатку була комбінацією двох головних елементів: бойової сокири та списа а також додаткових: чекана, бойового молота, гаків тощо.

6

Дестрієр — бойовий кінь, призначений для битви.

7

Фламберг — меч з характерним лезом хвилястої форми. Ця зброя мала дуже довгий ефес і клинок, а також довгу «п'яту» клинка, захищену рядом гаків для парирування.

8

Вольт (або ж оберт) — поворот тіла довкола своєї осі, із пропуском ворожого клинка поруч зі своїм тілом без його парирування.

9

Сіністер — удар зліва-направо з боку того, хто атакує.

10

Контрвипад — зустрічний рух клинка при спробі атаки супротивника.

11

Бургомістр — міський голова, начальник (магістр) міщан (бюргерів). У великих містах бувають бургомістри районів. В такому випадку голова всього великого міста звичайно зветься «Головний бургомістр».

12

Мідельський університет магії — один із чотирьох чародійських університетів. З 673 по 1389 рік знаходився і функціонував у місті Міделі, але через заборону магії у королівстві, за наказом короля Трендена II Шаленого був зруйнований.

13

Сігділь — Вищий бог Норенгарда.

Content

Назар Мулик
КРОВ ДРАКОНА
Хто із нас жертва?

Пролог

Розділ I

Розділ II

Розділ III

Розділ IV

Глава V

Розділ VI

Епілог

Види та характеристика чистокровних драконів

Примітки