Тетяна Кирик

КОХАТИ АБО ПОМСТИТИСЯ

Глава перша

У КИЄВІ

Вона збирала речі та плакала. Як так сталося, що в одну мить від неї всі відвернулися. Її залишили друзі, рідний брат, та навіть Бог. До якого вона кожну ніч так молилася, довго та відверто. А тепер вона нічого не відчувала, коли вимовляла до нього свої молитви. І не бачила, що він відповідає на них. Відколи вона так захворіла, то їй здавалося, що Він від неї відвернувся. З причини своїх хворих суглобів, які впали на неї так зненацька, вона втратила роботу та й так нічого не знайшла. Коли вона була в лікарні, то її мало хто відвікував з її церкви, люди наче повідверталися від неї. Такого вона не від кого не очікувала. Потім зрозуміла причину такого становища. Гроші. Хто не дає десятину, той не цікавий. А де їй взяти гроші на ту десятину? Вона втратила роботу та їй здалося, що і прихильність бога вона теж втратила. А де в маленькому місті що й знайдеш? А їхати в велике, щоб прибиратися чи доглядати чиїх дітей вже не було не сил, ні грошей. Тільки батько підтримував її, батько-пенсіонер, який мовчки давав гроші на ліки, на лікарні, на лікарів. А тепер все — батько помер. Її охопив таких страх перед майбутнім. І коли вона питала пастора своєї церкви, куди ще ходили її батьки, та привчили її з дитинства, то чула тільки, що Бог обов'язково допоможе, тільки треба мати сильну віру, та платити десятину, як доказ своєї довіри та вдячності. Та з чого ж мені її платити? А на що мені тепер жити? А у відповідь: «Більше віри. Де твоя віра?». А від лікарів вона тільки й чула, що треба добре лікуватися, купляти дорогі ліки, й тоді одужаєш. А на що мені безробітній їх купляти, за які гроші? — А це ваші проблеми. Інвалідність ми вам оформити не можемо, бо немає на це ніяких підстав. І так все по колу. Роботи нема, грошей нема, здоров'я нема. А тут ще й брат на неї став дивитися косо. Чим будеш за квартиру платити, не можеш — геть звідси. Вона бачила звідки той вітер дме. Її невістка Олена, немов та зміючка Оленка, шепотіла своєму чоловікові: «Що вона тут робить? Хай їде та шукає роботу у велике місто. Чого нам її ще тримати, в нас маленька донечка, її треба годувати та вчити, а не твою дорослу сестру. Не яка вона не хвора. То вона все собі надумала, щоб сидіти в батька на шиї та не працювати». Останні її слова так й бриніли в Таїсиних вухах: «Ти хто! Ти тут не хто! Їдь та шукай собі заробіток! А в нас ще донька. Тебе тільки ще не вистачало на нашій шиї!».

Збираючи речи, Тася тихо плакала. «Але от як мені тепер жити?» — вона пожалілася своїх останній подрузі. Та як раз зателефонувала їй по мобільному телефону. «І що ти будеш робити?» — спитала подруга.

– Їду звідси.

— Куди?

— Не знаю. До Києва мабуть. А куди ще?

— Що ти там будеш робити? Ти вже робила прибиральницею. Чим все закінчилося? Новою лікарнею.

— А що ти мені порадиш?

— Та я й сама не знаю. А як же наша церква?

— Не задавай мені такі складні питання. Поїду, а там побачу.

— А жити ти де в Києві будеш? Там в тебе нікого немає, та і я нікого там не знаю. А ти вже казала нашому пастиреві? Що він відповів? Може він кого у Києві порадить?

— Та нічого я нікому ще не казала. Ця ідея з'явилася так раптово. Та навіть, якщо він когось і порадить, то де взяти гроші.

— Га, та ти ще й без грошей їдеш?

— Ти ж знаєш, що в мене вже від відкладеного нічого не залишилося.

– І я тобі не позичу. В мене теж обмаль.

— Ось й поговорили.

Тася поклала слухавку та заридала ще гірше: «Що я роблю? Навіщо?»

На останні гроші вона купила на вокзалі квіток до Києва. «Де я там ночувати буду?» — міркувала вона сама собі, — «Нічого, приїду, в день погуляю по місту, подивлюся гарні місця. Зроблю сама собі таку екскурсію по Києву. Буду дивитися вітрини, може ще й роботу знайду? А що далі, подивимось. Може вдень з кимось познайомлюсь». Так вона їхала й сама себе заспокоювала.

Як задумала, так і зробила. Приїхала десь о восьмій годині. Блукала містом, де тільки не блукала. І біля Печерської Лаври була, і по центру гуляла, дійшла і до Майдану. Блукала по Хрещатику, і навіть до Дніпра добралася. Вечір наступив так несподівано, так швидко. «От приїхала я взимку — пожалілася вона сама собі — розуму мабуть у мене не було?». Ноги до вечора вже гули, холод вже прокрався під самісіньку шубу. Почало боліти горло. Вона майже нічого не їла за день. Двічі купувала гарячий чай з пиріжком в київській перепічці. «Дешевий та смачний.», — помітила вона собі про пиріжок. Треба знову йти на вокзал, там переночую. Але зайти у вокзальні зали очікування вона не змогла. Не пустили, тільки, якщо є квіток на потяг. «А якщо мені ранкова електричка потрібна?» — спитала вона так навмання. «То ваші проблеми. Чекайте на вулиці.» — відповіли їй. «От я тепер як безхатько якесь!» — сумно подумала Таїсія. Вона із смутком притулилася десь у кутку біля вокзалу і стоячи так без всяких думок раптом почула: «Дві тисячі на час. Підеш зі мною?». Таїсія прийшла до тями. «Що? Що ви хотіли?» — озираючись до того, хто її тільки що запитав, спитала вона. «А ти дурна не зрозуміла?» — була відповідь. «Хто ви такий? Чого вам треба?» — знову пролепотіла вона. «Чого, чого! Любові! Великої, та нескінченної!» — з усмішкою відповів чолов'яга. «За дві тисячі гривень?» — якось ще недовірливо спитала дівчина. «Чи дурна, чи хвора?» — якось він насупився на неї. За кого ви мене маєте? — раптом оговталася Таїсія. «За кого? За цю. За хвойду вокзальну», — була відповідь. «Я не хвойда. Я не проститутка!» — закричала дівчина.

— Розповідай мені!

— Я приїхала шукати роботу. Та ще не знайшла, та житло теж не шукала поки. В мене немає ще грошей на квартиру. Бо я хотіла спочатку заробити на неї гроші. Чого ви не вірите? Он стоять мої речі.

Тася підтягнула ближче до себе свою валізу. І тут вона розревілася. У неї так боліла спина та суглоби аж пекли від цілого дня гуляння містом. Їй так важко було стояти в цьому куті, та присісти було зовсім ніде.

«Чого це ти?» — здивовано прошепотів чоловік. «В мене так болить спина. Я цілий день блукала містом, дивилася вітрини, може де буде реклама, що потребує робітників. Так, але нічого такого не бачила. Ще я голодна. Дуже змерзла, а тут ви зі своєю пропозицією» — протягла Таїсія.

«Та тоді ходімо до мене. В мене є борщ. Не бійся, я не буду до тебе приставати» — лукаво пообіцяв дядько. Вона знову подивилася на нього. Перед нею стояв кремезний чолов'яга, з великими руками, як лопатами. На голові була чорна плетена шапочка. Чорні волоси ледь-ледь виглядали з під неї. Великі карі очі дивилися якось по доброму на неї, тоненький рот трішечки посміхався. Він вже взяв її за руку й тягнув за собою. А вона і не помітила як дійшли до зупинки маршруток. «Тут всього одна зупинка. Можна пішки. Але якщо ти така стомлена. То краще поїдемо на маршрутці», — бубонів він більше собі під ніс, ніж до неї. Вона незчулася як опинилася в його квартирі. Він допоміг зняти шубу. Тоді Тася почала роздивлятися навкруги. Невеличка однокімнатна квартира з маленьким коридором, чистенька та майже без меблів оточувала її зараз. «Ви один мешкаєте?» — не втрималася та запитала вона чоловіка. «Один», — відповів той. «До речі, мене Максим звати», — промовив він до неї та рукою поманив до кухні. «Я вже борщ розігрів. Сідай та їж. І я з тобою повечеряю», — наказав він. Вона сіла за стіл та потягнула на себе велику тарілку з борщем. «Самі готували?» — знов спитала вона. «Сам. Я розлучений. Сам живу, сам готую, все сам роблю. А для деяких справ двоє потрібно», — приказав він й так хитро на Тасю подивився. «Ви ж мені обіцяли!» — насторожилася дівчина. Поїли швидко так якось мовчки. «Помий посуд та йди у кімнату», — приказав Максим. «Хоч би це було і все», — подумала Тася. Якось крадучись вона зайшла до кімнати. «Сідай, дивись зі мною», — промовив до неї чоловік. Телевізор був включений, там йшли новини. Вона сіла біля нього на дивані. Я буду спати на підлозі, а тобі постелю на ліжку. Тася кивнула. Полягали. Вона вже засинала, та раптом почула як хтось торкається до неї руками, по плечах, потім по грудях. Вона спробувала піднятися, але її наче придавили до ліжка. «Тихо, не кричи!» — промовили до неї та затулили однією рукою рот. «Ні! Я так не можу. Не треба!» — вона шипіла у відповідь та намагалася скинути руку з рота мотаючи головою. «Зате я можу. Я дуже тебе хочу. Ну не вертися, будь ласка. Я не зроблю тобі боляче», — шипотів на вухо Максим. «Мені вже боляче. Боляче та страшно», — шепотіла Тася у відповідь. «Чого ти! Наче я перший?» — дивився він на неї. «Перший!» — вже плакала Тася. «Отакої!» — дійсно здивувався чоловік. «А так і не скажеш?» — продовжив він своє дивування. Вже не так міцно він тримав її за руки та дивився їй у вічі. Ще тримаючи її руки, він почав легенько її цілувати та приказувати «Не треба боятися. Я буду обережним». «Але я не хочу, це не правильно. Все має бути по любові!» — плачучи відказувала дівчина. «Нічого з тобою не трапиться», — знову навіс над нею Максим. Він продовжив цілувати їй шию, груди, а руки ще тримав своїми руками. Коли все закінчилося він безцеремонно відвернувся та заснув. Тася лежала поруч й не знала що має відчувати. Її майже зґвалтували, але якось м'яко це зробили. Було боляче? Не дуже. Але в душі, ось де, було дуже гидко та дуже боляче. Вона обняла подушку та тихо заплакала. Тіло поруч заворушилося та підвелося. Чоловік прислухався. Почув схлипування та постогнування. «Це ти плачеш?» — спитав він тихенько. Вона від нього спробувала відсторонитися та плакати тихіше. Не хотіла чути його розпитувань. «Не плач. Будь ласка. Я тебе образив, так? Що було так боляче?» — запитував Максим якось неохоче. «В мене душа болить!» — простогнала Тася. «Заспокойся! Душа — то пройде» — протягнув чоловік. Він обхватив її руками та притягнув до себе. Став цілувати у потилицю. Тихенько подув у неї. Тася спробувала заспокоїтися, хоча це було важко. Та думки, що він буде лізти і далі в її душу, або просто торкатися її зараз визивали в неї огиду. Вона замовкла. Спробувала помолитися як раніше. Але нічого не вийшло. Важко було знайти слова. Не було на це ніяких сил. Те, що з нею коїлося, відібрало в неї усі сили. «Гидко, стидно!» — хтось немов шипотів в її голові. А якийсь інший голос приказував: «Що на вокзалі було би краще? В теплому ліжку все ж таке краще, ніж у тому привокзальному куті». «Сама винна!» — зробила висновок. Тася та все ж таки заснула.

Її розбудив звук будильника. «Це не мій будильник», — встигла вона помітити про себе. Розплющила очі. «Вставай, соня!», — гучно позвав її Максим. «Що, вже не впізнаєш?» — засміявся він, — «Мені на роботу треба. Підіймайся!». Вона сіла на ліжку. «Одягайся, я не дивлюся», — відповів Максим, та вийшов з кімнати. Вона пройшла у ванну кімнату вже зовсім одягнена. Вмила обличчя. Почистила зуби пальцем. Максим покликав її снідати. На столі вже стояли дві чашки чаю та лежали бутерброди із сиром на великій тарілці. Вона сіла пити чай та на чоловіка майже не дивилася. Опустила очі долу та тільки у чашку й дивилася. Соромилася. Для підтримки себе взяла у руки ту кляту чашку й не випускала. Чай був гарячий й чашка опікала долоні. А Тася терпіла. Чоловік же навпаки з цікавістю дивився на Таїсію. Він теж пив чай, але чашка його стояла на столі. Він потрохи відпивав з неї та дивився дівчині у самі вічі.

— Жива?

— Жива.

— От і добре. Нічого не болить?

— Ні.

— Звідки ти така взялася?

— З Лебедину. Це Сумська область.

— Приїхала селянка роботу шукати, значить.

— Лебедин — це місто. Маленьке, але місто.

— Чого очі у чашку опустила? На мене зовсім не дивишся.

— Соромно дивитися. Я зовсім такого не чекала, коли у Київ їхала.

— То, мабуть, мені треба соромитися. Бо обіцяв, та не втримався.

— Я ж казала, що не требо!

— Требо, не требо. Чи це перший раз?

— А якщо я скажу, що перший. І я свій перший раз зовсім не так уявляла. А з коханим уявляла та у шлюбі уявляла. А не як у тварин. І потім я вам це вночі казала.

— Правда? Ти не брешеш?

— Не брешу. Чи вам докази потрібні? Хоча доказів вже немає.

— Докази не потрібні.

Чоловік сам почав соромитися. Йому стало якось ніяково. Він вже не дивився на Таїсію та почав питати тихішим голосом, дивлячись кудись у куток кухні.

— Я думав, що ти це кажеш, щоб я відчепився. Вибач! Скільки ж тобі років?

— Яка тепер різниця. Мені тридцять один.

— А мені п'ятдесят. І, дійсно, яка це тепер різниця. Хоча виглядаєш ти, немов якесь дівча. І вчинки робиш такі самі. Добре, допивай чай. Мені вже час на роботу виходити.

— Так. А мені йти. Шукати чи житло, чи роботу.

Чоловік подивився на ручний годинник та почав метушитися. Він піднявся, потім помив свою чашку. Потім повернувся до столу. «Про житло», — промовив Максим та потягнувся до гаманця, що лежав на краю столу. Він дістав з нього гроші й протягнув Тасі. Тася уся почервоніла. «На, тримай! Як обіцяв. Ось три тисячі тобі за ніч. Та ще тисяча за твою цноту». Він протягнув ще дві купюри по п'ятсот гривень. Протягнув та посміхнувся. Тася не знала що й робити. Тоді він сам взяв її руки та вклав гроші у долоні, промовляючи до неї: «Б'ють — біжи, а дають — бери! Заробила, як не як».

«Заробила», — сумно відповіла дівчина. «А я хоч не завагітнію?» — раптом запитала вона. «Ні, заспокойся. Я користувався презервативом. Ти була така налякана, що не помітила», — відповів чоловік. Йому досі було цікаво, чому молода жінка та досі була дівчиною й він про це почав її розпитувати: «Як так сталося, що ти ще в дівках ходила? Невже нікому у своєму Лебедині не сподобалася? Чи хлопців там не має?». «Є. Я не хочу про це розмовляти», — відповіла Тася. Розказувати про своє життя чоловіку, який щойно майже зґвалтував тебе було якось неприємно. Тася помила свою чашку. Вони вийшли у коридор. Одяглися та вийшли на вулицю. «Слухай мене уважно, Тасю. Гроші ніде не показуй. Скільки їх у тебе не кажи нікому. У руках не тримай. Краще при собі», — сказав Максим та подивився їй на груди. «Тут зараз багато шахраїв. Коли питання стосується квартир та грошей усі хочуть тебе нагріти. Зрозуміла?» — продовжив він її повчати. «Там як раз за рогом є одна контора, що шукає людям квартири: продає, та здає в оренду», — сказав він знову та рукою показав напрямок куди їй тепер треба було рухатися. Провівши її до кінця свого дому, він схаменувся та дістав маленький аркушик поперу зі своєї таємної кишені. Ще дістав ручку та написав на папірці свою адресу та мобільний телефон. Простягнув папірчик та промовив: «Ось. Моя адреса. Якщо не знайдеш нічого, то повертайся до мене. Поживеш, поки знайдеш чи житло, чи роботу. Бо мені вже набридло самому готувати, й взагалі…». Він не завершив фразу. «Дякую!» — відповіла Тася та сама здивувалася за що вона йому ще дякує, за цю страшну та неприємну ніч, чи просто за його турботливе ставлення до неї сьогодні з ранку. Вона пішла собі. А він побіг у напрямку зупинки, яку було видно. Там вже чекало декілька маршруток. Тася зайшла за кут будинку та побачила, що в наступному будинку на першому поверсі дійсно був офіс рієлторської фірми, що займалася продажем та орендою житла. Вона зайшла до них та запитала, хто б міг їй допомогти.

Увечері вона вже сиділа на софі у квартирі, яку щойно орендувала. Коли брала ключі у господарки квартири, то запитала: «А який же це район Києва?». Та відповіла: «Борщаговка, моя милая!». А хтось пробігаючи сходами у низ прокричав — «Это жопа мира!». Хто це був вона так і не побачила. А зараз, сидячі на софі вона чомусь це згадала й її це так насмішило. «В світовій дупі, але ж із дахом!» — сказала вона сама до себе. Перш за все вона прийняла гарячий душ і їй полегшало на душі. Гаряча вода текла по тілу та змивала усю ту гидоту, яку вона відчувала з самої ночі. «А що далі? Що я буду робити далі?» — питала вона сама в себе та не знаходила відповіді.

Гроші закінчилися так швидко. За два тижні їх майже не лишилося. А вона тільки заплатила за оренду житла, купила самі найпотрібніші речі та продукти. І навіть не оплатила усю комуналку. Комунальні платежі оговорювалися окремо. Та роботи те ж таки не знайшла. Йти прибиральницею їй не давала спина та вічно хворі суглоби. А в однім місці їй просто відмовили, бо побачили, що працювати за комп'ютером вона теж не спроможна. «Йдіть спочатку вилікуйтесь!» — відповіли їй працедавці та відмовили.

«Що робити? Знову телефонувати тому Максимові?» — міркувала Таїсія. Думки про її першу ніч лякали її сильніше за все. Та більше нічого не приходило у голову. Вона тепер не молилася, бо їй було соромно. «Такого наробила, що як Богу у вічі дивитися?» — мучило дівчину її сумління. Але від цього було не легше, а тільки гірше на душі.

Глава друга

З'ЯВЛЯЄТЬСЯ ІГОР

Коли в кишені залишилося тільки на декілька раз проїхатися транспортом Тася засумувала дужче. Після двох днів роздумів вона вийшла на вулицю. Чепурненько одягнена, добре підфарбована, вирішила поїхати до центра. Вже на станції метро Театральна вона обрала одну з вулиць, на якій вирішила прогулюватися туди та назад. Вона ходила вулицею, поки не змерзла, але ніхто не звертав на неї ніякої уваги. «Ну от, — міркувала вона собі — повією теж треба вміти бути. Ходжу тут як дурепа якась. Скоріше тонзиліт зароблю, ніж гроші».

Раптом на дорозі не так вже й близько від неї зупинилась велика чорна автівка. З авто вийшов чоловік та погукав її. Вона підійшла до нього, а він запросив підійти до його машини. В машині сидів ще один чоловік. «От я потрапила!» — встигла подумати Тася. Чоловік був не знайомий та знайомий одночасно. Він промовив до неї: «Ви змерзли, я дивлюсь. Куди вас довезти? Де ви мешкаєте?». «О, не зрозумів, начебто», — знов подумала Тася та промовила: «В мене і грошей таких немає, я далеко живу. На Борщагівці». «Нічого, доїдемо й до твоєї Борщагівки. Сідай та зігрійся!» Тася мов зачарована сіла у машину. Зараз їй здавалося, що її загіпнотизували. Вона сіла подивилася на чоловіка поруч та до неї знов прийшла думка, що вона знає його, але звідки — не пам'ятає. Другий чоловік був водієм, бо сів потім за кермо. Машина тихо рушила. Чоловік подивився на неї, представився, протягнув їй руку та назвався: «Я — Ігор». «Таїсія», — відповіла дівчина. Чоловік подивився знов на Тасю та тихо звернувся до неї:

— Ну, будемо знайомі, Таїсія.

— А за кермом мій водій Григорій.

— Я подумала, що ви друзі?

Він нічого на це не відповів, а тільки криво посміхнувся та продовжив розмову: «А ти, мабуть студентка? З батьками живеш, чи в гуртожитку?» «Дивне питання? Навіщо це йому?» — подумала Тася. Та відповіла: «Не студентка, вже відучилася. Я тут у Києві сама. А батьки, їх вже немає». Сказала та злякалась: «Навіщо я призналась, що сирота? Я не знаю цього Ігоря, як він може скористатися цією інформацією. От дурна!»

— Давно у Києві?

— Місяць. (казати, що тільки 2 тижні, якось не солідно).

— А сама звідки?

— З Лебедину. Це місто таке.

— Не чув. А де?

— Сумська область.

— Роботу приїхала шукати?

— Так, приїхала.

— Знайшла?

— Шукаю.

— А яка в тебе освіта?

— А ви що, на роботу візьмете?

— Все можливо.

— Вища. Я еколог, правда, ніколи ним не робила.

— А ким працювала?

— Всюди потроху. Лаборанткою у лікарні робила в нашій лебединській. Потім пішла, бо мало платили. Їздила до Сум прибиральницею в багатому домі. Потім дітей доглядала те ж у Сумах. А на останок всунулася у якийсь благодійний фонд покоївкою, рік проробила, а фонд той — недофонд розвалився сам по собі.

— В тебе ще є медична освіта?

— Де там. Я мріяла бути лікарем, але не вийшло. Лаборанткой коли працювала, то без освіти. Сама курси масажистів закінчила. Але якось воно не знадобилося.

— Зрозумів, ти різні склянки мила?

— Так, склянки, підлогу. Їздила у Харків поступати двічі, але не так сталося, як гадалося. Потім поступила, куди поступалося — на еколога.

— Поступають люди, куди поступається, а потім пів країни не знає де роботу їм знайти.

Так він відреагував на її останні слова та продовжив: «А запроси мене на каву до себе». Вона глянула на нього знизу угору. Було видно, що він її дуже здивував. Вони вже майже приїхали й водій запитав, як йому під'їхати до її будинку. «Я не знаю, я ж тільки переїхала до нього. Поблукали дорогами. Знайшли. Автівка зупинилася. Він вхопив її за руку та подивився у вічі. Нагадав: «Я би кави зараз випив». Таїсія мовчала, а потім знайшлась: «А в мене немає кави, тільки чай». Сказавши, вона потихеньку висмикнула долоню з його рук. «Хай буде чай!» — весело приказав він та вийшов слід за нею. Підморгнув водію та пішов з нею у під'їзд. «А раптом він маніяк?» — лізли страшні думки у голову Тасі. «Чи не тому я його начебто впізнаю, що десь по телебаченню про нього казали?» — ця думка налякала її ще більше. Серце забилося частіше. Вона зняла квартиру на четвертому поверсі в п'ятиповерховому будинку. Дійшли до квартири й Тася засмикала ключами. «Руки змерзли», — виправдовувалася вона перед дверима. «Я бачу», — він взяв ключ та сам відчинив її двері. Зайшов без всякого дозволу. Допоміг зняти їй шубку, повісив її на гачок. «От мені щастить. Тепер в мене з'явився маніяк — джентльмен. Заріже, зате красиво!» — подумала Таїсія. «Там в мене кухня. Тут поруч ванна.» — показувала вона йому рукою. Він розглядав квартиру. «Яка маленька? Давно не був у таких маленьких квартирах», — сказав він. «А де були?» — насторожилася дівчина. «Та якось більше по за кордонах, у Європі, Лондоні, Нідерландах. Я теж — не киянин. Раніше мешкав у Дніпропетровську, по новому у Дніпрі», — відповів він. «То ви…», — вона нарешті здогадалася хто перед нею та осіклась. «Так, це я. Ти вірно здогадалася», — відповів чоловік та посміхнувся. «А я все їхала та думала, де я могла бачити ваше обличчя?» — хвилюючись сказала Тася. Перед нею стояв олігарх Ігор Бжезовський. Коли він зняв пальто, то Таїсія змогла краще його роздивитися. Перед нею стояв чоловік середнього віку, трішки повний, з круглим обличчям та сивим, але колись дуже пишним волоссям, ще й з невеличкою сивою борідкою. «Не молодий, але цікавий» — спочатку подумала Тася. А потім: «Якась маячня. Де він та де я!». «Я бачу, ти дуже здивована», — відповів він, — «То де твій чай? Зараз сядемо, поговоримо про життя. Та про те, що я роблю у твоїй квартирі». Тася увімкнула елктрочайник. Він швидко закипів. Дівчина заварила чай.

Ігор сів за стіл. А Тася почала розливати чай по чашках. Долила його окропом, поставила на стіл цукорницю. А потім згадала, що в неї залишився ще пиріг, який вона пекла два дні назад. «А в мене пиріг залишився» — повідомила вона та полізла у кухонну шафку, звідки дістала тарілку з третиною пирогу. «А чому він такий жовтий?» — запитав її Ігор. «Він такого кольору, бо зроблений з кукурудзяного борошна», — м'яким голосом відповіла дівчина. «Беріть, спробуйте!» — й вона відрізала йому шматок пирогу. «Он яка ти, ще печеш!» — Ігор похвалив Таїсію. «Так чого ж вам, шановний Ігорю, забажалося мого чаю?» — пішла у наступ дівчина. «Яка ти? Все тобі виложи та поклади!» — здивувався такій її прямоті. Зараз розповім:

– Є в мене одна мрія. Чи мрія, чи таке велике бажання, а для нього потрібна отака дівчини, як ти.

— В чому суть?

— Я не впевнений, що ти мене зрозумієш. Але мені здається, що ти добре мені підійдеш.

— Підійду в чому?

— Тобі ж потрібні гроші?

— О, починаю розуміти. Але все ж кажіть ясніше.

— Суть в тім, що ти для мене будеш робити деякі невеличкі справи, а я платитиму за це гроші.

— Які невеличкі справи?

Він встав з-за столу підійшов до Таїсії зі спини та поклав руки їй на плечі. Вона здогадалась, що це щось нелегальне, темне та не чесне. А він інтуїтивно став позаду, тому, що в обличчя такі речі казати було важко. Зараз, він був немов едемській змій — спокусник, що спокушав першу жінку, обвів її шию руками та перейшов на шепіт: «Розумієш, мені буде одному важко йти до цієї своєї мрії. Мені знадобиться допомога. Ти така проста, в тебе немає роботи, а значить купа вільного часу». Ігор казав все це недуже впевнено, бо ще не знав які слова підійдуть, щоб вмовити цю дівчину. Але в житті він був зовсім не такою людиною, як зараз могло здаватися. «Ну звідки ви взяли, що я підійду? Я не маю амбіцій, проста, не маю багатого життєвого досвіду. А з чоловіками, то, взагалі, не знаю як спілкуватися. Можливо, навіть, мені буде не доставати потрібних для цих справ якостей?» — відповіла Тася. Їй потрібні були гроші, страх знову піти на вулицю, штовхав її на те, щоб не одмовити йому. Але ще була живе її сумління, яке навпаки гальмувало такі думки, і її сумніви — це був прояв саме її сумління. Яке волало: «Не смій. Не погоджуйся!». «А мені подобається твоя невпевненість», — заявив чоловік. «Я навчу тебе. І щось підказує мені, що ти навчишся. Можливо, більш амбіційна, чи самовпевнена дівчина мені б тільки заважала та все псувала би. А так я буду немов твоїм поводирем», — шепотів він їй біля вуха. «Погоджуйся!» — раптом дуже голосно вимовив Ігор. Тася аж підстрибнула на стільчику. Вона мовчала. Тоді він продовжив: «Ти щира та добра дівчина. Щось мені підказує, що я не помиляюсь. І в тебе така приємна посмішка! Вона обеззброює, і це дуже добре», — закидав він свою вудку. «А якщо, раптом, мене у в'язницю посадять?» — спитала Тася. Цікавість почала брати верх. «Ні», — збрехав він. «Ну чому відразу в'язниця? Я про все подбаю. Нехай твоя голівонька про це навіть не думає. Вона потрібна мені весела та без зайвих дурних питань», — підбадьорював Ігор дівчину. Після всього сказаного він поцілував її у потилицю.

«Можна я подумаю?» — запитала Таїсія. «Подумай!» — погодився він. Чоловік відійшов від неї на два кроки та подивився зверху вниз. Потім повернувся та вийшов у коридор. Вона вирішила, що він пішов збиратися та вийшла за ним з наміром проводити його. Але він не одягався. «Вже йдете?» — запитала вона. «Куди?» — відповів він. «До дому, чи в готель. Я не знаю де ви живете?» — здивовано промовила Тася. «Ні. Я вже відпустив свого водія. А від так залишусь у тебе на ніч.» — відповів Ігор. Тася аж присіла від його слів. А він безцеремонно зайшов до кімнати. Тася зайшла за ним. «А в мене тільки один диван», — констатувала вона. «Та нічого помістимося», — розсміявся він. «Хто з нас спатиме на підлозі? — ще не второпала, що коїться Тася. «Я не хочу на підлозі. І тебе туди не пущу». Він зняв піджак, бо був у сірому діловому костюмі. Зняв краватку. Повісив все це на стілець. Підійшов до дивана, став розглядати йото та спробував його розібрати. Тася стояла не в сих не в тих. «Що коїться? Її що, знову зґвалтують й дозволу не спросять?» — думала дівчина. Її руки затрусились на обличчі виступили сльози. Він повернувся до неї та дуже здивувався. Вигляд дівчини більш нагадував якийсь припадок. «Що з тобою? Тобі погано? Визвати швидку?» — він справді налякався. «Ні!» — розревілася вона. «Так чого ж ти?!» — запитав він. Вона нічого не казала, плакала та трусилася ще більше. Тоді він обійняв її, притягнув до себе так міцно. «Тихше!» — заспокоював він її, зовсім не чекаючи такої реакції. «Сядемо!» — наказав він та посадив її біля себе. «Що ви хочете зі мною робити?» — про лепетала вона. «Зовсім нічого. Якщо ти не згодна, то нічого», — двічі відповів Ігор. Він пішов до кухні та приніс їй склянку води. Вона пила воду повільними ковтками, а він гладив її по волоссю. «Скажи, коли ти казала, що не вмієш спілкуватися з чоловіками, ти мала на увазі, що..?» — він протягнув ці слова та не закінчив. Вона закивала головою. «Ну нічого, то зовсім нічого», — промовив він та подумав про себе: «Що я кажу, що роблю?». Зараз він й сам почував себе дійсно невпевненим. Він водив рукою по волоссю, витирав хусткою краплі на обличчі. «Давай лягай, будемо просто спати», — сказав він. Але вона вже не вірила таким словам. «Ні», — тихо відповіла вона. «Тоді я лягаю», — сказав твердо Ігор. Вона залишилася в кімнаті сама. А він пішов до ванни, прийняв душ та повернувся в її махровому халаті. Халат був йому замалий й він виглядав дуже кумедно. «Де в тебе ковдра та все інше?» — запитав чоловік. Вона зрозуміла, що він не жартує та залишається. Встала дістала все із шафи, кинула йому до рук. Він заходився сам все стелити. Тоді вона теж пішла прийняти душ, халата вже в неї не було й вона взяла із собою спортивний костюм. Повернулася, а він лежав в ліжку. Світло було вимкнено і горіла тільки лампа над диваном. Соромлячись вона лягла поруч. Він посунувся ближче до стіни. Вона не стала йому розповідати про свій першій сумний досвід, що стався з нею у Києві. Але про те, що з чоловіками вона не спала, розповіла. Він протягнув руку на її подушку та вона лягла на неї. Вони розговорилися, спочатку так, ні про що. Здебільшого розмовляв Ігор. Він розповів про свою молодість, про свою маму. Потім перейшов на те, де він був, як і де подорожував. «Який він цікавий», — помітила для себе Тася. Побалакали, а потім позасинали. Зранку він попив з нею чай та зателефонував водієві. Одягнувся, попрощався. Поїхав.

По дорозі Ігорю кортіло комусь розповісти про Таїсію. В голові бігали думки: «Може це саме вона. Саме така жінка, про яку ти так мріяв. Самотня, без грошей, без родини — чом ні?!» та зовсім інші: «Ти дорослий чоловік — тримай емоції при собі. Менше знають про твої задуми, краще життя». Він їхав, міркував та таки не втримався. Як завжди, зателефонував своєму кращому другу Олександру. Олександр майже відразу узяв слухавку та почув:

— О. Які люди! Як справи?

— Ну, що мрії збуваються.

— Мрії? Про що ти?

— Після неприємних для нас обох подій, засяяло світло.

— Ти впевнений, що виграєш суд?

— До чого тут це. Я про інше. Пам'ятаєш, я колись казав, що, якби я мав добрі компромати на деяких людей, все було би по іншому.

— Ти, нарешті, знайшов такий компромат?

— Ні, краще. Я знайшов ту, яка буде мені їх робити.

— Людина, яка на це погодиться? Хотів би я таку побачити.

— Може й побачиш згодом. Вона поки не дала згоду. Але це справа часу.

— Чому ти такий впевнений?

— Бо все як мені треба. Самотня, сирота, безробітна. Молода та цікава. Та ще наївна, немов дитина.

— Де ти її здибав?

— Це випадок. І я думаю ним скористатися. Щоб там не було, але мені здається, що сили на моєму боці.

— Які ще сили?

— Не важливо. І це мовний зворот такий.

— Чому ти такий впевнений в цій особі?

— Принаймні мені так хочеться. Сьогодні ні, а завтра я поїду знов до неї, поспілкуюсь. Вона без грошей. А я без потрібної людини. Може це доля?

— Пригальмуй! Згадай свої ж слова, що по переду каса. Ти подумав, скільки тобі все коштуватиме? І я зараз не тільки про гроші.

— Та подивимось. Потім, коли людині потрібні гроші…

— А може вона не така? І як зрозуміє, чого ти бажаєш, то не погодиться.

— Тоді, мені треба її приручити. Так, саме над цим я зараз й поміркую.

— Добре. Потім розповіси, приручив ти свою наївну безробітну, чи ні?

— Все тобі розкажи. Подивимося.

Весь цей день та наступний Тася ходила, немов у тумані. Щось готувала, щось робила.

Увечері наступного дня Ігор знову приїхав до неї. «Я на вас не чекала», — сказала Таїсія. «А я приїхав. Дивись, що я для тебе привіз!» — відповів чоловік та дістав з пакету пакетик кави в зернах, кавомолку та джезву. Тася запитально дивиться на чоловіка:

— Що це?

— Буду вчити тебе варити каву. Я каву на сніданок люблю. А ти мене чаєм частуєш.

— Так, я пам'ятаю.

Він пройшов на кухню та відкрив двері холодильника: «Що тут у нас є?».

Холодильник був майже порожній. «Нічого немає», — вивів він. «Як немає? Ось макарони, ось гречка», — відповіла Тася. «Макарони, гречка», — передражнив її чоловік і вимовив це якось протяжно. «Я не хочу ні макаронів, ні гречки. Збирайся, ми поїдьмо десь поїмо!» — наказав він. Вона вийшла на кухню в сірій плетеній сукні через декілька хвилин. «В тебе більш нічого немає іншого?» — запитав Ігор. «Ні, це найкраща», — відповіла дівчина. «Ну добре», — видохнув він. Вийшли на вулицю, сіли у машину. «А куди ми їдемо?» — запитала Тася. «До ресторану. Я зголоднів. А в тебе нічого немає», — відповів їй чоловік. «А ви не боїтеся, що нас побачать разом? Ви ж одружений», — знов запитала Тася. «Звідки знаєш?» — він відірвався від керма і так подивився їй у самісінькі вічі. «Ви медійна людина, про вас пишуть в Інтернеті», — відповіла Тася та потупила очі долу. «Не такий я вже і відмий», — відповів він — «Ні, я не боюсь!».

В ресторані їх посадили десь у кутку, де було полу-темно, та ледь лунала музика. Тут їх навряд чи хтось примітив та впізнав би. Таїсія видихнула та в душі заспокоїлась. Тася заспокоїлася та почала роздивлятися навколо. Ресторан був не дуже великий. Десь, вона не побачила де само, грав саксофон. Вона подивилася на стіл. Там лежало меню та лляна серветка. «Поклади свою серветку на коліна» — запропонував чоловік, бо Таїсія дивилася на неї, неначе ніколи не бачила, та не знала, що з нею робити. Вона узяла цей чотирикутник та поклала на коліна. «Наче, щоб весь ресторан бачив», — жартома сказав чоловік. Тася насупилася. «Ти ж не бачила, коли я поклав серветку собі на коліна?» — запитав він її. «Начебто ні», — відповіла вона. «То тому, що треба її туди класти так, щоб ніхто не бачив.» — почав її повчати Ігор. «Не зрозуміла? Я що маю соромитися, що кладу серветку на коліна?» — невдоволено промовила Тася. «Та ні. Я не це мав на увазі. Просто робити це якось буденно. А не так демонстративно, як тільки-но зробила ти», — відповів їй чоловік. Він взяв до рук меню та почав його роздивлятися. Тася сиділа мовчки. Чоловік підізвав офіціанта та зробив заказ. Через кілька хвилин їм його принесли. «Ти, мабуть, не вмієш їсти ножем та виделкою?» — запитав її Ігор. «Ні», — тихо та не сміливо відповіла Тася. «Давай я тебе навчу», — він почав показувати як брати виделку, як різати м`ясо ножем. Бо вони замовили два стейки. Тася дивилася та не дуже вдало повторювала за чоловіком. «То нічого, ще навчишся. Дома будеш тренуватись і вже не прийдеться соромитися у ресторані», — вивів він. «Цікаво, ви мене по ресторанах возити будете? То я ж звикну до такого красивого життя», — відповіла Тася і перший раз за вечір посміхнулася. «Звикнеш, тобі ще сподобається», — якось хитро подивившись відповів чоловік.

Приїхали назад. Він зняв у кімнаті піджак, вона перевдягнулася в домашній одяг. Ігор повів її на кухню. «А тепер будемо вчитися варити каву. В мене мати варила таку смачну каву. Мабуть це ще з дитинства йде. У твоїй сім'ї як снідали? Ні кажи, я сам відповім. Мабуть, пили чай?» — посміхнувся чоловік. «Так, саме чай на сніданок та бутерброди», — відповіла Тася також усміхаючись йому у відповідь. Не помітно, поки каву мололи, поки варили, вона розповіла йому про себе. Як поїхала без грошей у кишені. Як помер батько, як її без кінця сварили брат з невісткою. Як невістка виганяла її з дому, а брат мовчки дивився з-за її спини. Як повідверталися друзі, і навіть про пастора із церкви та свої останні враження, коли їй самій здавалося, що сам Всевишній відвернувся від неї в її горі та вже не допомагав. Як втративши останнє здоров'я, коли працювала покоївкою, вона втратила і сили шукати роботу. Бо через хворобу навіть не знала чим же їй тепер заробляти на хліб.

«Ти віриш у долю? — наприкінці розмови Ігор запитав у неї. «Мабуть, так», — відповіла Тася. «То це доля звела нас у двох», — сказав Ігор. Ти йшла вулицею, а я тебе побачив у твоїй чорній шубці, таку замерзлу, таку невпевнену.» — сказав він знову. Її досі точило питання, чи зрозумів він тоді хто вона така, чи відразу впізнав в неї повію. Що думав про неї того вечора, коли вони познайомилися, коли вона сідала до його авто. Але вона так і не наважилася його про все це запитати.

Пили каву і Тася промовила: «Ось на ніч напилися кави, не будимо тепер спати». «Та й не треба. Я до тебе не за цим приїхав», — весело подивився чоловік на Тасю. В душі Тася напряглася уся. Допивши каву чоловік поставив чашку у рукомийник, та потягнувся руками до дівчини. Він весело обійнявши її за талію, сказав: «Пішли у кімнату!» — та пхнув її у сіднички. «Що?» — незадоволено промовила вона. «У кімнату!» — знов скомандував він. «Що ти любиш робити ввечері?» — запитав він у неї. «По різному. Коли сиджу у Інтернеті. А здебільшого, кіно люблю дивитися, а потім міркую: могло так трапиться у житті, чи ні? Або, що чекає героїв далі, коли кіно скінчилося, а їхнє життя продовжується? Якщо це кіно про кохання, то думаю, а буде ця пара разом надалі? Таке», — розповіла йому Стася. «Цікаво!» — сказав він, — «То давай щось подивимось, а потім поміркуємо.». «Пропоную комедію «За бортом». Це одна з моїх улюблених», — сказала Тася — «Чи вам таке не сподобається?». «А давай! Хоча я не фанат таких фільмів.» — відповів чоловік. Тася встала, підійшла до комп'ютера, увімкнула його у розетку. Включила та почала в Інтернеті обирати фільми. Почали дивитися. Фільм був смішний та водночас романтичний. Й вони сміялися та обговорювали ті моменти, які вважали спірними або найсмішнішими. Але коли була сцена, де головний герой почав цілувати свою вигадану дружину на романтичному фоні моря, Ігор також не втримався та поцілував Тасю у щічку. А вона замість того, щоб якось заперечливо відреагувати, повернулася до нього та поцілувала його у губи, так по дитячому, бо по-дорослому ніколи це не робила. Він відреагував на це так само й теж поцілував її у губи. Спочатку просто торкаючись її губ своїми, а потім з натиском міцно та по справжньому. Поцілував та відхитнувся від неї на мить, бо не знав якої реакції йому на це чекати. Але вона не заперечувала. Навпаки обвила його шию руками та ледве чутно промовила: «Ще!». Вже фільм йшов без них. Коли весь запал їх скінчився, то вони знов сиділи разом. «От і поміркували над фільмом», — пожартував Ігор. «Так», — відповіла Тася, роблячи великі очі та подумки питаючи себе: «Як так сталося, що ще вчора вона боялася цього чоловіка, як вогню. А зараз вона дивиться на нього та почувається такою щасливою?». У відповідь на його жарт вона засміялася та промовила: «Так подивилися і наміркувалися досхочу». «Як ти смішно смієшся!» — сказав їй Ігор. «Дякую, аж підскакую», — весело вона відповіла. Ігор подивився на неї та притиснув до себе. «Яка ти гаряча!» — пошепки сказав він їй та вже голосніше запитав: «Я не образив тебе? Тобі було добре зі мною?» «Дякую, дуже добре! Я й не знала, що так може бути», — сором'язливо відповіла дівчина, побоюючись, навіть очі підняти на нього. Він торкнувся рукою її обличчя. Обвів його контур пальцями та узяв її за підборіддя й промовив: «Я сам дуже здивований. Це ж просто була романтичка комедія!». «Я теж про це щойно подумала. Як так могло статися?» — тихо сказала вона Ігорю. Тоді він сказав: «Мабуть я вже нікуди не поїду». «Тебе чекає водій?» — здивовано запитала Тася. «Ні, я сьогодні сам за кермом», — відповів він. «То давай спати», — запропонувала дівчина. Вони обидва встали з дивану, почали його розкладати. Тася подоставала з шафи ковдру та подушки. Постелила все це на диван. Ігор почав м'яти свою подушку, потім покрутив у руках ще й Тасину. Вона забрала в нього ту подушку поклала під голову та почала на ній моститися. Він у ліжку ще раз обняв та поцілував дівчину. «Що тепер буде?» — раптом запитала вона. «А що тепер буде?» — не зрозумів Ігор. «Ну ти ж одружений?» — тихо промовила Тася. «Одружений. І ти маєш це прийняти. А ще, я сподіваюсь, що ти приймеш і все інше», — твердо відповів він їй. «Що то інше?» — про це вона побоялася його запитувати. Він поцілував її у лоба та у ніс, нависаючи над нею жартівливо їй підморгнув. Вона посміхнулася та побажала йому на добраніч. «На добраніч, душа моя!» — відповів Ігор. «Душа», — вона двічі про себе промовила це слово. Вони позасинали.

Вранці прокинулась від сонячного проміння. Хоча на дворі ще був лютий, але сонце якось гаряче пекло у скло. Від цього тепла та світла вона і прокинулась. Розплющила очі та побачила, що Ігор лежить та дивиться на неї. «Доброго ранку!» — привіталась вона. Він посміхнувся та привітався у відповідь. Склонився над нею та поцілував її у лоб, потім знову у ніс. «В тебе смішний ніс» — прокоментував він. «Нормальний ніс», — якось образливо відповіла Тася. «В мене є велике бажання повторити цю нашу ніч!» — посмішки сказав він. «Велике бажання», — повторила вона за ним та відчула як червоніє. Торкнулась до своїх щік, вони здалися їй гарячими, чи то от сонця, чи то от його слів. Вони знову почали цілуватися.

«Дякую тобі за такий чудовий ранок! — подякував він їй. «В тебе чарівні пальці!» — сказала вона йому і засоромилася. «Чарівні значить? Це цікаво», — з іронією відповів Ігор та усміхаючись подивився на неї.

Коли вони ще досхочу покаталися у ліжку, то Ігор раптом схаменувшись, нагадав їй: «В нас же нічого немає їсти. Вставай, йдемо десь поснідаємо! А потім підемо за продуктами, а то в тебе одні макарони». «Бо гроші в мене кінчаються», — зі смутком відповіла Тася. «Тепер все буде добре!» — сказав він дівчині та знову поцілував у лоба. «Вставай, вставай!» — він вже настійливо підіпхнув її у спину. «Встаю!» — протяжно відповіла Тася. Вона скинула з себе ковдру, та знову натягла назад. Ігор зареготав. «Що забула, що я такою тебе вже бачив?» — сказав він. Вона гнівно поглянула на нього. А він якось не соромлячись виліз з-під ковдри та попрямував у душ. «Ой лишенько, що я роблю? Де були мої принципи, а моє сумління?» — прокинулася не лише Тася, прокинулося і її сумління. Ігор вийшов з душу та почав одягатися. Він був у доброму гуморі та щось собі під носа наспівував. Тася закутавшись у ковдру, пройшла у ванну кімнату. Там вона помилася. Але настрій у неї впав. В душі вона корила себе і за ніч, і за ранок, і за те, що впустила цього чоловіка в своє життя. Вийшла з ванни похнюпившись. Вони одяглися та вийшли з дому. Сіли у машину та Ігор повіз Тасю до великого супермаркету. Там вони спочатку поснідали у маленькому кафе. Ігор замовив собі міцну каву, а Таїсія — чай з молоком.

А вже після попрямували у сам супермаркет. У супермаркеті, узявши візок, вони почали скуповуватися. Тася йшла мовчки, а Ігор кидав у візок, що забажалося. Кидав та навчав Тасю, як і що обирати. «Дивись, який сир!» — показував він їй — «Треба його добре роздивитися, щоб обрати найкращій шматок. А ось хамон. Ти, коли-небудь куштувала таке? Смакота!» — запитав він. «Ні. Тільки чула», — відповіла дівчина. «Наріжте нам, будь ласка так грам триста», — звернувся Ігор до продавця. «Дивись, він не має відрізати цю шкірку, вона не їстівна. Тільки м'ясо під нею», — повчав Ігор дівчину. Візок все наповнювався всякою всячиною. «Ми ще вино не взяли», — згадав Ігор. Вони пішли у відділ горілчаних напоїв. «І часто ти так ходиш за покупками?» — запитала дівчина. «У супермаркет майже не ходжу», — така була відповідь. «А взагалі давно ти щось купував?» — не вгамовувалася Тася. «Тиждень тому», — відповів чоловік. «Так. І що придбав?» — поцікавилась знов Тася. «Авіакомпанію», — знов відповів чоловік. Тася повернула обличчя в його бік та дуже дивно подивилася на нього. Він посміхнувся та у відповідь показав їй язика. Вони у двох засміялися. Тасі було так приємно везти візок такий весь наповнений продуктами. Вона ще ніколи в житті не дозволяла собі такого, щоб просто йти та брати з поличок все, що забажається. «А в мене ще пральний порошок закінчився, та паста кінчається», — згадала Тася. Пішли туди. Поступово повний візок витискав з її голови гірки та сумлінні думки, з'явилася якась радість від витрачання грошей на касі. Сума на їхнім чеку просто зашкалювала. «Ось тепер ніяких макаронів. Будеш їсти, як пані!» — підбадьорював Ігор Тасю. «Так, треба забирати тебе з цієї Борщаговки. Я подбаю про тебе вже!» — зробив висновки чоловік. «Але ж в мене ні всі комунальні платежі заплачені?!» — бідкалася Тася, — «Та ще півтора тижня залишилося». «Ну добре, за півтора тижня я щось знайду ліпше для тебе. А поки скільки тебе треба грошей, щоб усе оплатити?» — запитав він. «Ще залишилося заплатити за опалення, та гарячу воду — це найдорожче.» — відповіла Тася. «Скільки, Тасю, кажи?» — сказав та подивився на неї. «Тисяча гривень — все разом», — пригадала дівчина. «Хіба це гроші?» — посміхнувся він у відповідь. Ігор дістав гаманець й витяг звідти дві купюри по п'ятсот гривень. А вона згадала, як майже місяць тому ось так Максим давав їй такі ж самі гроші. На душі стало лячно. «Чого ти?» — глянув на неї Ігор. «Та так нічого», — прийшла до тями дівчина. Взяла гроші, поклала до сумочки.

Приїхали до дому. Ігор вийшов з машини, почав виносити важкі пакунки. Тася чекала його біля лавочки. Раптом в Ігоря задзвонив телефон. Встановивши пакети на лаву, чоловік бере слухавку. Чує там голос свого друга:

— Це я.

— Привіт!

— Тут деякі цікаві речі я знайшов. Але це не телефонна розмова.

— Які речі. З якого приводу?

— Приїжджай у Дніпр! Все побачиш.

— У Дніпр?

— Так! І якомога швидше.

— Добре я приїду найближчим потягом.

— Чекатиму!

Поговоривши, Ігор звернувся до Тасі: «Бачиш, вихідні закінчилися! Я маю їхати».

Таїсія сумно зітхнула. Таїсія та Ігор стоять біля машини вже без пакунків. Прощаються. Ігор цілує її у губи. Таїсія трохи соромиться та дивиться навкруги, чи ніхто їх не помітив. Чоловік сідає за кермо та каже: «Приїду назад. Відразу тебе відвідую. Дня через два, або як обставини складатимуться».

Машина тихенько від'їхала від під'їзду. «Бувай!» — відповіла Тася уже в повітря. Повернулася, зайшла у під'їзд. Дома вона подоставала все з важких пакетів, які ледь-ледь занесла на свій четвертий поверх. Викладала продукти та міркувала: «Навіщо вино брали? А стільки м'яса куди? Не ковбаси же мені з нього робити? А риба? Я її зовсім не їм. Овочі у низ. Ковбасу на стіл». Коли все повикладала та порозкладала, то сіла на стільчик біля столу. Стомилася. Відпочила. Заходилася готувати. Під час приготування їжі вона розмірковувала: «Що їй тепер робити.? Хто він мені тепер? Коханець. В житті це так називається. А що він від мене хоче? Щось хоче, таке, що я ніяк не можу зрозуміти. Аби ж то був тільки секс. Але я відчуваю, що коїться щось повз моєї власної волі, повз моїх бажань. В яку халепу я з ним ще ускочу?».

Цілий тиждень Таїсія була сама собі господиня. Чоловік не навідувався та навіть не телефонував. «Що це за поведінка така? Чи все — набридла йому?» — гадала собі Тася. «Дивна річ, знаю його зовсім нічого, а вже скучила за цим чоловіком? Що я в ньому знайшла? Він немов чарівник зачарував мене та підчинив своєї владі. Саме так — він вже має владу наді мною», — міркувала вона часом. «Він такий харизматичний! Такий цілеспрямований та владний, аж страшно!» — намагалася зрозуміти вона, що її так утримувало біля нього та змушувало частіше битися її серце. Сум за ним та ще за домівкою змусив Таїсію зателефонувати старій подрузі, хоча вони недуже добре якось розійшлися. Принаймні Таїсія так вважала. Але вона пересилила себе та змусила набрати номер подруги. «Алло», — почула вона на тому боці. Таїсія почала розмову:

— Це я.

— Як ти?

— Та живу потроху.

— Житло знайшла? А роботу?

— Знайшла житло, а роботу ще шукаю.

— А за що житло знімаєш?

— Та так люди добрі допомогли.

— Це цікаво?

— Та нічого цікавого. Краще скажи, як там мій брат. Ти його не зустрічала?

— Зустрічала. Він спочатку думав, що ти в мене мешкаєш. Питав, коли ти повернешся.

— Отакої?

— Так!

– І що ти йому відповіла?

— Відповіла, що ти тепер киянка.

— Він здивувався?

— Здивувався та начебто зрадів.

— От козел!

— Таїсія!

— Що?

— Я думала, він страждатиме, а він зрадів.

— Не можна так на рідного брата казати!

— Добре, не буду.

— А яку ти роботу шукаєш?

— Різну. Ходила в одну приватну лабораторію. Ще в декілька магазинів. Їздила навіть на якійсь склад. Але щось поки мовчання в ефірі.

— За який же ти кошт живеш?

— Ой, слухай, в мене там риба горить. Я тобі передзвоню.

Таїсія швидко поклала слухавку та вся почервоніла. Вона перший раз збрехала та ще кому — ліпшій подрузі та ще й про рибу, яку вона зовсім не їсть. «Ні, не треба їй знати правду. А брат мій все одно — козел!» — подумки сказала сама собі.

Пройшов тиждень, Ігор приїхав тільки один раз та запросив її на балет до театру. Тася ніколи не була на балеті. Та одягнути їй було нічого. В той же день він вивіз Тасю у красивий магазин, де вони придбали довгу чорну сукню. Такої в Тасі ніколи не було, й вона і мріяти про таку не мріяла. Одягнула сукню, підбори, вийшла до нього з примірочної. «Красуня!» — відповів він їй — «Як тобі все це пасує!». Прямо з магазину поїхали до театру. Свої речі вона склала в пакунок та залишила в його машині. По дорозі Ігор почав її знов навчати. «Ти дуже нервово поводиш себе. Ти про це знаєш?» — запитав він її. Тася помотала головою. «Так от, коли ми приїдемо до театру не вискакуй сама з машини, немов пожежу тобі ще гасити. А почекай, коли я вийду та відчиню тобі двері. Тоді я допоможу тобі вийти. Так благородні дівчата виходять з машини, виставляючи обидві ніжки відразу. А потім встають. Запам'ятай це назавжди. Пригодиться. Бо по такому нервовому поводженню, через звичку кудись поспішати можна впізнати тільки якусь селянку». «Я — не селянка», — образливо промовила Тася, — «Лебедин — це місто!». Коли приїхали до театру Тася зробила все як навчав її чоловік.

В театрі Таїсія відчувала себе королевою. Вони сиділи в окремій ложі та дивилися балет. «Тобі буде про що міркувати!» — глузливо промовив він. Коли збиралися до дому, Тася знов почала поспішати й Ігор тихо зробив їй зауваження: «Тася, коли люди збираються йти, то роблять все навпаки. Спочатку одягаюсь я, потім одягаю тебе. Це такі правила етикету». По дорозі до дому він їй повідомив, що вже знайшов нове житло для неї. «Зараз там маленький ремонтик. Але скоро я перевезу тебе туди», — сказав він Тасі. Привіз до дому та залишив саму, пославшись на деякі проблеми з бізнесом. Тася довго не знімала сукню, крутилася перед великим дзеркалом, яке було у шафі-купе. «Це ж моя перша вечірня сукня!» — захоплювалась вона. Вона дійсно виглядала в ній такою чарівною, такою тендітною. То вона кожен день їла поїдом сама себе, а зараз ця сукня наче вимкнула її совість на один вечір.

Ще через кілька днів приїхав Ігор та наказав збирати речі. Переносили все до його машини та він повіз її у нову квартиру. Квартира знаходилася у самому центрі, перед самим Майданом, у старому будинку, де ще були дуже великі стелі та величезні вікна. У квартирі було дві кімнати, велика кухня. «А дві нащо?» — запитала Тася й додала: «Я ж сама буду жити?». «Значить так треба. А потім я буду до тебе навідуватися, мені кімнати замало. Я простір люблю», — відповів їй Ігор.

Так крок за кроком він готував Тасю до своїх підступних планів. Бо все це — нова квартира, театри, ресторани, гарний одяг в деякій мірі розбещували Таїсію та прив'язували її до Ігоря невидимими нитками.

Для початку Ігор мав наміри познайомити Тасю зі своїм давнім другом Олександром Богдановим, який був не тільки другом, а ще й бізнес-партнером, та цікавився меценатством. «Треба ж її якось починати використовувати для цієї справи», — розмірковував він, відколи в нього налагодилися з дівчиною добрі стосунки. «А як що, раптом, вона не підійде для цього діла?» — так сидячи за столом у своєму кабінеті, та дивлячись на екран монітору, міркував він. «Плани планами, але хто знає, чи витримає все це, що я собі задумав, ця дівчина? З одного боку вона в мене вже майже закохана. І це добре, бо таку буде легше тримати на короткому ланцюжку. А з іншого боку, якщо ці її почуття до мене стануть заважати справі? Честь, совість — для одного це пустий звук. А для когось і ні. Раптом вона з цієї другої групи?» — в голові Ігоря роїлося ціла купа думок. Він думав, та думки, про те, що Тася починає в нього закохуватись, довіряти йому тішили його. Та водночас ці ж самі думки його лякали та приводили у смуток. «А якщо вона не зможе все це розділити в собі? Розділити особисте, тобто почуття до нього та всі ті завдання, які потрібно буде їй для мене виконувати?» — думам він. Її простота, наївність, якась ще дитячість притягувала його самого та він розумів, що він не один такий. Й він сам вже не розумів погано це, чи добре. Все це дуже бентежило його. «Господи, я вже сам не знаю, чого мені потрібно. З одного боку я хочу її вірності, а з іншого — доброї робітниці та чіткої виконавиці моїх планів, яку не будуть бентежити та турбувати моральні аспекти. До чого я дійшов?» — міркував він сам собі. Більш за все його турбувало, а як все це піднести Тасі, під яким «соусом», щоб вона Тася погодилася, та водночас не засумнівалась у його почуттях, та в ньому як у її чоловікові? «Так завдання не з простих, умовити Тасю та ще тримати її при собі, як раз в такому закоханому у нього стані», — вивів він у себе в голові. Саме в цей момент йому зателефонував його друг та діловий партнер Олександр та перервав Ігореві міркування. Ігор почув голос друга та зрадів:

— Добрий вечір! Як справи?

— Привіт! Все добре.

— Знов приборкуєш свою безробітну?

– Її звати Таїсія. А для мене Тася.

— Ого! Навіть так?

— Так, ми вже близькі знайомі.

— Отже приборкання триває?

— Триває. Вже водив її на балет. Треба її окультурювати якось.

— Ну ти скажеш.

— Не смійся. Вона алмаз без огранки. Треба попрацювати.

— Й скільки працюватимеш?

— Час покаже. А поки треба її багато чого навчити.

— Наприклад?

— Ну, вона, навіть, ножем не вміє користуватися.

— Така темна?

— Не смійся. Люди по-різному живуть. Крок за кроком буду її привчати до іншого життя. Дивитимусь, чого її ще треба навчати.

— Мені вже цікаво її побачити?

— Вона не мавпа у зоопарку.

— Не сердься!

— Нічого! А може колись й побачиш. Подивимося.

— Слухай, а як твоя дружина почувається? Вона не здогадується, що в тебе з'явилась така собі іграшка?

— Начебто ні. Але я тут по справах. Чого їй нервувати? І потім, Таїсія — це мій майбутній компроматороб. Це інструмент. Як до інструменту можна ревнувати?

— Друже, ти мій герой! Таке вигадати. Назвати привабливу дівчину інструментом.

— Саме так я її і буду подавати. Дружина навряд, чи здогадається, про що іде мова.

— Супер!

— А як там наші справи?

— Вже краще. Ти поїхав й тут все завертілося. Якось викрутимося з цією екологією. Чи це вперше?

— Не в перше. Але у Європі, знаєш, які до цього прискіпливі. Требо якось зробити, щоб там не дізналися про забруднення грунтових вод. Або дізналися якомога пізніше. А ми поки все владнаємо. Їм потім не буде чого говорити.

— Я теж так думаю. Я постійно дивлюсь дослідження. Зміст мікрокомпонентів у підземних водах нестабільний. Будемо над цим працювати.

— Ну, то бувай!

— Бувай! Гарно попрацювати з компроматоробом!

Сказавши останні слова Олександр дуже гучно засміявся. Так гучно, що у Ігоря аж засвербіло у вусі. Він поклав слухавку та сам трохи засміявся. Але телефон знов задзвонив й посмішка зійшла з обличчя Ігоря. Він узяв слухавку та почув там голос одного зі своїх адвокатів:

— Алло. Доброго вечора Ігор Борисович!

— Доброго вечора!

— Я телефоную, щоб сказати, що тут наші справи трохи зависли.

— Що це значить?

— Думаємо, за що можна ще зачепитися?

— А я вам скажу. Треба чіплятися також за моральні риски. Хто мені дасть гарантію, що з моїм бізнесом більше такого не станеться? Що ці люди, або наступні знов так зі мною не зроблять.

— Так. Я зрозумів вашу думку. Будемо її опрацьовувати.

— Добре. Ми маємо показати в суді нашу позицію. Позицію жертви. Яку обманули та обікрали, використовуючи закони, яких не існує.

— Це цікаво.

— То дійте в цьому напрямку. За що я вам гроші плачу?!

— Зрозумів. Тоді до побачення!

— До побачення.

Ігор видихнув та відчув себе розчарованим. «Десь щастить, а десь навпаки…», — промовив він до себе.

Ще один місяць прибування Тасі в Києві добігав кінця. Життя в новій квартирі було таким легким, таким приємним. Бо жінці приємно, коли голова ні про що не болить. Тобто не треба турбуватися про майбутнє, думати де заробити кошти, що їсти, що приготувати із нічого. А тут з Ігорем кожен день перетворився майже на свято. І от свято мало закінчитися. Ігор ходив наче сам не свій і Тася це вже відчувала на собі. Його хвилювання вже якось механічно передавалося й жінці. В голові Ігоря постійно блукали думки: «Як почати розмову? Як їй сказати, що він вже має їхати назад за кордон?». Тому одного вечора (а він вже перебував у цій квартирі чи не кожен день, залишався, ночував) він вирішив зробити Тасі таку собі романтичну вечерю. Ні, сам він майже не готував, все замовив у ресторані. Щоб це було якось несподівано, відправив Тасю до салону краси. Тася повернулася з новою зачіскою та пофарбованим волоссям. «Була руда, а стала червона!» — радісно повідомила дівчина, коли повернулася. А в кімнаті на неї чекав сюрприз. Як вона потім зрозуміє, не дуже приємний. «Сідай, моя люба!» — улесливо заговорив до неї чоловік. Тася сіла до столу. Ігор сів навпроти неї. Сів, узяв у руки її долоню, почав по одному смикати її пальці. Подивився їй у вічі, а потім опустив голову у низ. «Розумієш…», — почав він розмову ніяковіючи. Бо він майже місяць збирався зі словами. А тепер от цей час настав. Продовжив: «Тася, ми повинні поговорити. Я вже маю їхати до дому. За кордон. Справи в Києві у мене закінчилися. Він добре розумів, що оте слово «до дому» може її образити, зробити дуже боляче, але нічим його й не зміг замінити. За весь цей час він ніколи й нічого не розповідав їй про своє подружнє життя за кордоном. А вона боялася його сама про це питати. А тепер їй прийшлося зустрітися із правдою, що він не її чоловік, що настане день (вже настав), що він поїде від неї. І от, нарешті, не Ігор, а Правда посадила її за цей чарівний стіл і тепер намагається з нею розмовляти.

Ігор продовжив: «Ти ж це завжди розуміла, чи не так?!» — намагався він якось виправдати себе в своїх очах. Тася кивнула головою. «Але ж я повернуся, як зможу», — казав він їй ще. «Добре!» — тихо відповіла Тася. Їй хотілося плакати, але вона поки що тримала себе. «А ще ти маєш мені допомогти», — знов почав він, нагадуючи їй ту колишню першу розмову за чаєм у старій квартирі». «Чим, Ігорю?» — запитала Тася. «Ти маєш допомогти мені контролювати моє життя», — докінчив нарешті речення. «Як я маю це робити?» — не зрозуміла Таїсія. Ігор почав розповідати, що хотів мати над своїм оточенням більше влади. Що це допомогло б його бізнесу та навіть змінило на краще країну. Тася зробила великі очі й запитала: «Як компромат на людей може змінити країну? Чи може компромат бути рушійною силою?». «О, ти не знаєш. Іноді компромат — це така рушійна сила, що війни починалися та кінчалися через неї», — відповів їй Ігор. Ось тепер, нарешті, Тася зрозуміла, навіщо Ігор привчав її до себе, до свого оточення і до такого життя. Нарешті вона зрозуміла яку роль в своєму житті він відводить для неї. «Тебе це лякає?» — запитав він, дивлячись у самі очі та сам знайшов у них відповідь. «Так», — Тася знов кивнула головою. «Не бійся! Просто зрозумій. Так ти допоможеш мені та навіть країні (це вже він перебільшував, але для більшого аргументу, вважав це за потрібне), коли треба!» — підговорював він дівчину. «А як же мої почуття? Як же наше кохання? Чи не було нічого?» — вже не утримуючи сліз запитала Таїсія. Він підняв її зі стільця. Та вони пересіли на диван. Там від обняв її й пригорнув. «Як не було? — запитав він її. Намагаючись виправдатися — «Все було. Я ж не бездушна людина. Я також буду переживати за тебе. Ти мені зараз зовсім не чужа. Але благаю, допоможи мені!». Й він опустився з дивана на підлогу, та стояв перед ній на колінах, вклавши свої руки в її, а потім почав цілувати її пальці. Він заглядав їй у вічі так ласкаво й ніжно. Що Тася розтанула. Вона не утрималась та таки погодилась. «Це все зовсім не значить, що я покину тебе та перестану кохати!» — запевнював Ігор Таїсію. «Але ж я повинна буду спати з іншими чоловіками? Хіба це нормально?» — не вгамовувалась Тася. «Не нормально!» — погоджувався Ігор та тиснув на Тасю ще більше: «Я не хочу на тебе тиснути, але це допоможе мені. І потім це не обов'язково має значення, що ти мене зраджуєш. Це тепер така твоя робота. Уяви себе актрисою. Або шпигункою, у них в житті може різне трапитися». Ігор намагався заспокоїти дівчину та разом з тим якось вплинути на її вибір. Він же розумів, що її згода на словах не означала згоду в її голові, а тим паче у серці.

Глава третя

ТРИМАЙ ДРУЗІВ БЛИЗЬКО

Коли зустріч Таїсії та Олександра була вже призначена, і ось-ось вони мали зустрітися, Ігор почав хвилюватися, немов школяр на іспиті: «А раптом все піде не так? Якщо вони один одному не сподобаються? Чи навпаки, Тася не зможи прийняти Саню як належне? Якщо вона не погодиться, або перелякається? — лякаючи думки не виходили в нього з голови. «Якщо вона така чесна та порядна це з одного боку добре. Значіть не зрадить мене. А з іншого що? Прийдеться її, як кажуть розрахувати. Звільню я її та що, де візьму іншу?» — все не міг заспокоїтися Ігор. Він і справді вважав, що їх з Таїсією звела доля.

Коли в нього з'явилося таке бажання мати владу над всіма, хто його оточував, з ким він товаришував, вів спільні справи, був поруч, або ті, хто непрямо торкався його самого та його бізнесу, то спочатку він вирішив, що це майже неможливо. А потім поступово обмірковуючи своє бажання, він прийшов до висновку, що якби в нього був компромат на таких людей, то вже не вони вирішували, а він вирішував би за них. І він вивів, якщо не зможеш знайти компромат у житті людини, то зроби його сам. Відтоді він шукав якусь дівчину або жінку, якою би він зміг керувати, як сам забажає. Вона повинна була бути обов'язково самотня, щоб її рідня була десь далеко, цікавою, привабливою. А головне — залежною від нього. «Не все можна взяти та купити, як в супермаркеті», — зробив він висновки на той час. Але ця ідея не покидала його. І тому, коли вони раптово познайомилися з Таїсією, він вирішив, що це мабуть доля. Які сили звели їх? Зараз йому було однаково, але він бачив, що ці сили явно йшли йому на поступки та виявляли прихильність до нього.

Того вечора, коли Таїсія приїхала до центру, тому, що вирішила, заробити зможе тільки ставши повією, Ігор теж їхав центром. Й на очі йому навернулася дівчина, яка ходила вулицею туди та назад. «Хто вона? Вже пізно, а вона гуляє. Повія? Начебто не схожа. Бо повії більш при дорозі стоять. А ця гуляла алеєю. Мабуть прийшла на побачення, а він не з'явився. А вона все чекає. Ніяк не зрозуміє, що він вже не прийде. Он ходить, аж підскакує. Мабуть вже змерзла чекати?» — розглядав він дівчину та розмірковував про те, хто вона така. «А якщо, я з нею познайомлюся? Ну запрошу її підвезти до дому. А там подивимось, що вона за птиця», — прийшла йому в голову думка. Тоді він попрохав водія зупинитися та підізвати дівчину до машині. Та можна було сказати, що це знайомство було немов джекпод. Молода, самотня, без рідні та друзів. Ще коштів потребує. Немов у рекламі — «все в однім флаконі». Таке знайомство та ще з першого разу. «Де ж я таку другу візьму?» — знов подумав Ігор — «Тася для мене дійсно, як великий виграш у лотерею».

Олександр вагався чи потрібне йому те знайомство з протеже Ігоря, чи ні. Він не міг сам цього зрозуміти. Олександр був не одружений, та стосунки з жінками йому давалися важко. Коли йому кортіло до жінки, то він шов до повій. В Києві було все — й борделі, де обслуговували чоловіків його кола. Це було не дешево й там не працювали абиякі дівчата. Тому він не бачив сенсу йти до Таїсії, як вимагав з нього його старий друзяка. Але коли тобі близько п'ятдесяти, то хочеться не тільки сексу. Хочеться чогось більшого, що може дати лише кохана жінка, або дружина. Затишку, спокою, тиші, тепла — всього цього від повії не отримаєш. Йому примарилась квартира, в яку би він приходив, та чув щебетання жінки, що питала, як пройшов його день. Садовила його за стіл, наливала борщ, розповідала за свій день, за дітей, щось таке, чим би вони потім у двох пишалися. Все те що наповнювало не тільки житло, а й душу. Такого не купиш, не замовиш в Інтернеті. Тому, коли настав час їхати до цієї жінки, він до неї не поїхав. Такі тужливі думки посприяли тому, що пішов він саме до найближчого бару. І от сидячі та міркуючи в цьому напрямку, чоловік почув жіночий голос. Олександр обернувся та побачив молоду та привабливу жінку з рудим та дуже довгим волоссям. «Сумуєте? А я можу розрадити ваш сум.», — повторила свою пропозицію руда фея. Чоловік вилаявся та встав з високого стільця. Пішов на вихід. Та все бубонив собі під ніс: «Навіть тут спокою немає». Майже на виході Олександр раптом врізався в якогось чоловіка. Придивившись, зрозумів, що він знає цього чоловіка. Другий чоловік, сміючись, привітався з Олександром. Зрозумів, кого він зустрів, Олександр промовив: «Скільки я тебе не бачив та не думав, що зараз тут зустріну? Як ти, Денисе?». Це виявився його дуже давній приятель — Денис Палкін. «Та не погано! А що ти тут робиш Саню? П'єш?» — запитав його старий товариш. Олександр зніяковів. Неприємно ж таке почути від старого друзяки. Повів плечима та не знайшов що відповісти. Денис весело подивився на Олександра та махнув рукою у бік столиків. І от поміж ними старий приятель — вірменський коньяк та дві чарки, недорога нарізка та лимончик. Випили, розмова пішла. Згадали молодість, почали про теперішнє:

— Ну ти як? Давно тебе не бачив. Але чув, чув. Значить ти тепер в адміністрації президента?

— Новини, як пожежа. Саме так. Працюю в адміністрації. Звісно не поруч, але й не останній.

— Вітаю, вітаю.

— А ти як? Перебрався у Київ, чи так по справах?

— По справах.

— Ти досі з Ігорем працюєш?

— Чого ні?! Ми ж старі друзі. Де посваримося, там і помиримося.

— Молодець. А як сімейне життя? Ти нарешті оженився?

— Ні.

— А чого ти сьогодні такий, наче злий?

— То в мене була справа одна. А не дуже хотілося?

— Бізнес?

— Ні.

— Жінка?

Олександр замовк та скривився. Давній його друг Денис голосно засміявся. Та знов запитав:

— Точно, справа — це якась жінка? Кажи мені. Може чимось допоможу.

— Що тут казати. Є таке діло, хочуть мене з одною такою познайомити. От саме зараз це мало відбуватися. Але, як бачиш, я тут сиджу.

— Он як. Так чого ж ти? Чи не сподобалася?

— Та я її й не бачив.

— Яке діло? А раптом вона тобі сподобається? Не до пенсії ж дівок знімати? Дівки приходять та уходять. А життя одне й воно, нажаль, спливає.

— Так, спливає. Давай за це й вип'ємо: Щоб наше життя спливало якось повільніше!

Чаркуються, випивають. Денис знов наповнює чарки. Розмова триває:

— От скажи мені, Денисе, як бути?

— Як бути? Одружитися та все буде норм. Як зараз кажуть. Немає в тебе мети — з'явиться! Якщо вже є мета — під коректуєте. Може це є погана мета?!

— Знаєш, коли тобі близько п'ятдесяти, то хочеться не тільки сексу. Хочеться чогось більшого, що може дати лише кохана жінка, або дружина. Затишку, спокою, тиші, тепла — всього цього від повії не отримаєш. Таке в супермаркеті не придбаєш.

— А я тобі що кажу? Повії то добре, але це ж не те. Повія борщ ні наллє та спокій не принесе. Бо повія у борделі, а борщ у ресторані. А спокій, взагалі, де він той спокій?

— А хочеться так щоб відразу. Та щоб гарантія якась була! А то буває залицяєшся до неї, залицяєшся. А потім розумієш, що це твоя головна помилка у житті?!

— Ну, брате, ти забагато хочеш. Треба шукати. Так, щоб раз та на матрац, відразу може й не вийти. Требо шукати, щоб це була твоя жінка. Воно якось у душі має відчуватися. Якось так.

— А знаєш, може я саме завтра до неї й завітаю.

— Завтра? Там вже тебе не чекатимуть.

— А от тому й завітаю. Подивимось, що воно таке. У екстремальних умовах.

— Та ні, це більше прості домашні умови. Уяви, що зараз вона там сидить уся така нафарбована, причепурена, нову сукню за раде тебе купила. А тебе немає. А завтра, ти приїжджаєш, а тебе не чекають. Відчиняє двері у халаті, старих капцях та ще з бігуді на голові. Оце картинка!

— Оце цікавіше! Давай вип'ємо по останній: «За бігуді!».

— Давай. За бігуді!

Чоловіки чаркуються, випивають. Залишають на столі гроші за випивку та виходять з бару удвох.

Тася здивувалася, коли почула дзвінок у двері. «Хто це міг бути?» — подумала вона. Тася покинула вимішувати дріжджове тісто, яке вже вдруге підійшло та поспішила до дверей. Відчинила. На порозі стояв високий та худорлявий чоловік, трішки рудий. Він був одягнений у чорну дублянку та був без шапки. В руках він тримав пляшку вина Шардоне та невеличкий букет квітів. «Добрий вечір! А я Олександр!» — привітався він. «Таїсія», — представилася вона і додала: «Заходьте, будь ласка! Але я вас вчора чекала». Олександр зайшов. У квартирі було якось жарко. І Тася зовсім не виглядала, як та, що має чекати на кавалера. Вона була вдягнена в махровий халат та ще на голові височів тюрбан з рожевого махрового рушника. «Я голову помила та збираюсь готувати піцу», — виправдовувала свій вигляд дівчина. «Та я розумію, що не вчасно», — зніяковів Олександр. «А що у вас так спекотно?» — запитав він. «Духовка вже гаряча», — відповіла Тася та додала: «Залишилося тільки все нарізати, покласти на тісто та випекти». Вона прийняла з його рук пляшку вина та квіти й понесла їх на кухню. А він зняв дублянку, роззувся та пішов за нею. «Помийте, будь ласка, руки!» — попрохала вона його. Він вийшов, помив руки та повернувся. «Сідайте та допоможіть мені! Ось маслини, повиймайте з них кісточки та подрібнить отак», — наказала Тася та показала як треба різати маслини. Він заходився їх чистити. «А я поріжу гриби, та хамон», — сказала вона. «І що це буде?» — запитав Олександр. «О, це буде така піца. Це справжня італійська, як кажуть автентична. Називається «Чотири пори року «», — відповіла дівчина. Він побачив, що при розповіді про піцу очі в неї заблищали, як блищать у людей, зацікавлених своєю справою. «Ви полюбляєте готувати?» — запитав чоловік. «Дуже!» — була відповідь. Тася розкачала тісто у коло, потім змастила та почала викладати начинку: перший кут — шпинат, другий кут — гриби, потім маслини, а на кінці — подрібнений хамон. Все це вона притрусила сиром пармезан, який Олександр щойно натер на терці. «Спечеться, тоді спробуємо її з вашим вином», — запропонувала Тася. «Так, це гарна ідея», — відповів чоловік. А поки піца готувалась Тася почала згадувати чого її навчав Ігор, що вона мала та не мала йому казати.

«А ви в Києві по роботі?» — почала розмову Тася. «Так. Залишилося ще декілька справ владнати. Зроблю, то поїду до Дніпра», — відповів Олександр й добавив: «Я мав на увазі місто, а не річку». «Я зрозуміла», — відповіла Тася. «Що ще? Що ще?» — роїлося в її голові та ніяких думок не було, як навмисно. «А ви давно в Києві?» — намагався підтримати розмову Олександр. «Трохи більше, ніж два місяці», — уточнила Таїсія. «А що робите?» — було ще питання. «Живу», — не знайшла чого відповісти Тася. «Лаконічна відповідь», — сказав та посміхнувся чоловік. Таїсія пам'ятала настанови Ігоря, що нічого про себе не розповідай. Не смій жалітися на життя! І тому не могла нічого придумати для розмови. «Треба більше читати!» — насварила вона сама себе в думках. Олександр сам бачив, що розмова не складається. Духовка задзижчала. «О, наша піца!» — майже проспівала Тася й полізла у духовку її виймати. Вона витягла її з духовки, потикала в неї сірником — впевнилась, що та не сира. «Відкривайте вино!» — запропонувала вона чоловікові. Він взяв пляшку, штопор, який Тася приготовила заздалегідь. Відкрив пляшку. Тася принесла з кімнати два келехи. Він налив їй, а потім собі. «Може підемо у кімнату?» — запитала Тася. «Давай!» — погодився він. Тася взяла порізану шматочками піцу, а Олександр взяв келихи у руки, понесли у кімнату. Тася увімкнула телевізор, обрала канал, де йшли музикальні кліпи. Піцу та вино вони поставили на маленький журнальний столик, який стояв біля дивану. «Який натюрморт!» — похвалився чоловік. «Так красиво!» — відповіла усміхнено Тася. «А головне смачно!» — погодився Олександр. «А що, Таїсія, ви по професії повар?» — раптом зацікавився чоловік. «Зовсім ні. Я еколог. Хотіла бути лікарем, а от вивчилась на еколога. А повар я, мабуть, за покликанням», — розповідала Тася, — «Коли втратила роботу, почала готувати більше, цікавитися кулінарією. І так мені сподобалося, що навіть я спала та у вісні бачила, як я щось готую». «Он як!» — здивувався Олександр. А потім запитав: «А ви знали, що багатьом великим людям їх відкриття наснилися у вісні? Менделєєву, наприклад, наснилася його періодична система». «Так, я чула про це ще в школі і в інституті. Бо коли я навчалася в мене було багато предметів з хімії, аж чотири», — похвалилася Таїсія. Розмова потрошку пішла. «То, може, вам колись насниться ваш зоряний рецепт, та ви станете другим Гордоном Рамзі, або Джулією Чайлд», — промовив чоловік. «Можливо. Все можливо», — здивованим голосом промовила дівчина. Вони потроху випили й розмова пішла у гору. Тася проходжувалася по кімнаті з келехом у руці. А потім сіла з Олександром поруч. «Давайте, ще на брудершафт!» — запропонував чоловік. Випили, поцілувались. «Тепер ми на «ти». Називай мене Сашко, або Саня. Друзі мене кличуть Санею», — нагадав Олександр. Тася погодилася та кивнула головою. А Саня, раптом, поклав свою руку їй на коліно. Тася прибрала його руку та встала з дивану. Вона встала з дивану та відчула, як її повело. Голова закрутилася й дівчина майже не впала. Чоловік вскочив та притримав її. «До спальні, краще я ляжу там», — тихо промовила Тася. Олександр узяв її на руки та поніс у іншу кімнату.

У спальні він поклав її на велике ліжко. Оцінив обстановку, побачив, що тут його теж ніхто не чекав. Ліжко було заправлене, але виглядало якось буденно. Тася посунулася й Саня сів поруч. Він поклав їй руку на лоба. Таїсія винувато посміхнулася та промовила: «А я ж мала з вами переспати». Потім сама ж засоромилася своїх слів й тихо сказала, немов тільки для себе: «Що я таке тільки що бовкнула?!» та хитро подивилася на Саню.

Чоловік, примружившись, подивився на неї та сказав: «Це вино, Таєчко. Це вино». Замовк та знов промовив: «А піца, до речі, була дуже смачна! Дякую!».

Таїсія спромоглася сісти на ліжку, але голова знов закрутилася. Вона нахилилася у перед, та рушник з її голові злетів. Дівчина відклала його у бік. Мокре волосся впало їй на обличчя. Саня дотягнувся до її волосся та прибирав декілька прядок їй за вухо. Потім чоловік сів ближче до Таїсії. Олександр подивився Таїсії в обличчя та ледь поцілував її у губи. Таїсія здивовано глянула на чоловіка та запитала: «Сашко, ви, що мене хочете?!». Чоловік почав знімати з себе светр та відповів: «Дивне запитання?». Олександр сів ще ближче до Таїсії та почав цілувати її шию, плечі. Руками він розгорнув її махровий халат та припав до неї. Таїсія впала на ліжко, ніби туман заповнив її голову. «Опирається не має сенсу», — хтось сказав їй в її голові.

Коли все закінчилося вони просто лягли поруч, немов чоловік та дружина, які давно в шлюбі. Саня простягнув руку їй під шию, вона лягла на неї. Тоді чоловік запитав: «А чого б ти хотіла від життя? Ось, як би в тебе було багато-багато грошей. Щоб ти робила?». Вона подивилася чоловіку у вічі відповіла: «Та я й не замислювалася над цим. А як би мала купу грошей, то, може, подорожувала, або допомагала бідним чи хворим». «От коли я працювала покоївкою у літніх та хворих людей…» — почала свою розповідь Тася та розповіла йому, як три роки назад вона працювала в благодійному фонді покоївкою». Коли вона закінчила розповідь, то він спитав: «Кажеш, що вони там усі самотні та покинуті. Про це можна подумати». «Так, дуже самотні люди. Й, насправді, нікому не потрібні, навіть своїм рідним», — відповіла вона йому. Вони ще полежали мовчки, а коли він вже почав засинати, то Тася його раптом запитала: «А що ж це буде? Був в мене Ігор, а тепер ще ти. Ким мені тебе вважати?». «Дивне запитання?» — сказав він, — «Вважай мене таким собі другом сім'ї. Я друг Ігоря. А тепер і тобі друг». Він тихенько засміявся і тихо додав: «Друг, з яким ти ще спиш».

Вже коли настав ранок, вони попрокидалися. Тася встала раніше, Саня ще був у ліжку. Пішла на кухню нашвидкуруч спекла ще одну піцу, з залишеного шматка тіста. Піца була простіше, ніж вчорашня, з ковбасою та сиром. Нарізала її та зварила каву, як колись її вчив Ігор, бо чула, що сьогоднішній її чоловік те ж прихильник кави. Він вийшов на кухню вже після душу та одягнений і сказав: «Мабуть треба принести сюди ще й мій махрових халат та капці. Так, щоб було…». Потім сів за стіл, взяв у руки чашку спробував каву. «Смачна», — похвалив він її та ще приказав: «А я люблю каву із машини. В мене дома така кавова машина!». «Вибачайте, але в мене по-іншому й кавової машини немає», — відповіла йому на це Тася. Поснідали та він від неї пішов.

Коли Тася зачинила двері, то раптом побачила на поличці біля дверей гроші. Взяла у руки, перерахувала — десять тисяч. Відразу стільки грошей й за одну ніч. Тася здивовано дивилася на них й очам не вірила. Не те, щоб вона не бачила таких грошей, але не за такий короткий час. Згадала, як колись працювала у Польщі у теплицях, збирала помідори. Заплатили добре, але ж вона ледь не вбилася на тих теплицях. Приїхала вже з підірваною спиною. А тут вона майже нічого не робила. Вона згадала, що про гроші вони взагалі не розмовляли, не те щоб оговорювати певну суму. «Мабуть це в нього була угода з Ігорем?» — подумала вона. І тоді вона зрозуміла останні слова Ігоря, якщо тобі знадобляться гроші, вони самі якось знайдуться. «Ось, значить, як вони самі знайдуться!» — промайнуло в її голові.

Ігор хотів тримати Тасю, немов тих тварин у цирку. Годував, розважав, купував одяг. Але грошей у руки дівчині ніколи не давав. «Треба гроші — зароби!» — це був його девіз. І Тася, наче тигр у клітці мала виходити на арену та стрибати по тумбах, щоб потім її похвалили та дали шматок м'яса. Гроші були тим м'ясом, за яке звірі виходили на арену цирку.

В коридорі Таїсія, сама від себе не очікуючи, сіла на підлогу, не звертаючи уваги, на те що вона трохи брудна та холодна, та охопила обличчя руками. У голові вона почула голос, їй здалося, що то голос Ігоря, який казав: «З бенефісом тебе, Тася! Браво, Тася! Ти виконала моє бажання». Тася аж застогнала від цього. Заплакала, запричитала, сидячи на підлозі: «Що я наробила? Що накоїла? Що я таке тут роблю!».

Сідаючи у машину Олександр згадав, що Ігор просив його зателефонувати, після того, як він піде від неї. Він ще не завів мотор, взяв у руки мобільний телефон, набрав номер друга та почув:

— Я тебе ще вчора чекав.

— А я сьогодні телефоную.

— Як воно там було?

(в голові Ігоря промайнула думка, що в Олександра нічого не вийшло, тому він відразу й не подзвонив).

— Вона мені піцу спекла, навіть дві.

– І що?

— Смачну.

— А коли ти, кажеш, в неї був?

— А я ще не казав. Кажу, що поїхав наступного вечора, а не тоді, коли ми домовились.

— Вона ж тебе вже не чекала.

— Не чекала. От, піцу готувала. А тут я на порозі.

— Впустила?

— Бачиш, що впустила. Ще тою піцою пригостила. А я їй її ще допомагав готувати.

– І все?

— Ні. Не все. Дивна вона якась у тебе. От як ти про неї казав, така і є. Але мені сподобалося.

— Що далі?

— Думаю зараз кавову машину їй купити. Зараз поїду до магазину обирати.

— Навіщо?

— Ти ж знаєш, я таку каву люблю. З автомату.

— Ну ти хитрий лис!

— Та досить тобі!

— Придивись там за нею добре!

— Придивлюсь!

Далі їх розмова перетекла в ділову.

Після розмови Ігор повеселішав: «Одна рибка вже на гачку». Ігор ходив по кімнаті та радів у думках: «Треба буде приїхати та все перевірити, як спрацювала система».

Річ в тім, що коли Ігор орендував житло для Тасі, то потурбувався, щоб в одній кімнати встановили таємну відеокамеру, яка вмикалась би сама по собі — на голос. Він дорого заплатив за таку і тепер почував себе якимось резидентом.

Потім думки Ігоря плавно перейшли до думок про Таїсію: «Як вона там? Чи не погано їй? Може вона зараз сидить та реве там сама?». Йому стало шкода свою наївну коханку. «Треба буде її звеселити якось.» — вирішив він. Коли в нього з'явилася вільна година, він завітав до магазину ювелірних прикрас. Та вирішив обрати для Таїсії символічну нагороду. В магазині він побачив дуже цікаві срібні годиннички на руку. «Кожен з них в єдиному екземплярі», — запевнили його продавці. Він обрав один з них, найгарніший, на його думку, та потім з магазину попрямував на пошту, звідки відправив подарунок дівчині.

Вже наступного ранку Тася отримала повідомлення, що на Новій пошті її чекає посилка. Вона так давно не отримувала ніяких посилок, тому здивувалась. Колись ще в Лебедині отримувала посилки з інших країн від своєї церкви. Тоді скрутне становище у країні спонукало її колишніх одновірців надсилати до України речі, які вже були у вжитку, але ще добре збереглися. Ігор не обіцяв їй нічого надсилати та пояснив це фактором — «Моя дружина». Від нього вона нічого не чекала. На пошті була маленька черга і коли підійшла її черга, то їй винесли велику та заважку коробку. Прийшлось брати таксі й везти коробку машиною. Добре, що на це були гроші. Принесла коробку до дому. В квартирі почала її відкривати. Відкрита коробка здивувала її ще більше. То була машина для кави. Тася засміялася: «Ой, добре, що хоч свої капці мені не надіслав». «Треба було б йому — цьому Сані подякувати», — промайнула ще така думка, але ніяких контактів в неї не залишилося. Він раптово прийшов, потім тихо пішов, не залишив їй навіть номеру телефону. А через тиждень вона отримала ще маленьку бандерольку — срібний годинничок. Йому вона вже зраділа немов дитина. Тішилася ним цілий день, надягла на руку, та куди не пішла того дня, то всюди із ним. «Значить пам'ятає мене. Значить кохає!» — так вона собі пояснила подарунок Ігоря. А потім він і сам їй зателефонував:

«Як ти?» — почула вона у слухавку.

— Добре! Дякую.

— Подарунок мій отримала?

— Так. Він мені дуже сподобався. Тепер він всюди зі мною. Ти тепер всюди зі мною!

— Я радий.

— Як ти витерпіла мого Санька?

— Та вже ж витерпіла.

— Ну не сердься на мене. Будь ласка! Я відчував, що ти зможеш. Ти ж така добра, така моя слухняна!

— Я сумую за тобою, Ігоре.

— Я знаю, моя люба. Я це відчуваю.

— Коли ти зможеш приїхати?

— Хочу тебе порадувати. Вже скоро. Ще через місяць.

— Ура!

— А якщо він ще прийде? Чи ви про це не домовлялись?

— Не знаю, не знаю. За другий раз не домовлялись. Але, якщо він прийде, то сама думай. Та всі його гроші не тринькай. Відклади, на чорний день, як кажуть.

— На який чорний день?

— На лікаря, моя нерозумна дівчинка.

— Я про це навіть не подумала.

— А тепер маєш про це думати. Можливо й у першу чергу.

Розмова стала неприємною.

— Так. Дякую, що нагадав мені про це, — посумнішала Тася.

— Не сумуй там без мене. Все, бувай!

— Бувай!

Розмова розхвилювала Таїсію. «Добре, що він повертається так скоро», — раділа Таїсія. Але думка про лікаря налякала її, бо вона ще жодного разу не була у жіночого лікаря. Тому, що вважала, що їй нема там чого робити. А тепер вона повинна була його відвідувати. Та ще сама мала визначити, приймати їй того Сашка, чи ні. Відразу кавова машина перестала її радувати й стала тягарем на сумлінні. «Як подарував її мені, значить буде щось від мене хотіти», — закралися до неї такі думки, які її лякали та приводили у сумнів.

Щоб якось себе потроху веселити, вона записалася до тренажерної зали. А ще через Інтернет почала вчитися танцювати східні танці. Дома було не дуже зручно, але все ж це допомагало кудись витратити час. Коли вона ще забажала придбати сукню для своїх східних танців, то побачила, що вона доволі дорога. Приблизно так вона витрачала свій час.

А через два тижня на порозі знов з'явився Сашко. «Привіт! Я знову без повідомлення», — веселим голосом промовив він. «А я ж могла кудись піти, або захворіти», — нагадала йому Таїсія, що так робити не добре. «Про захворіти я не подумав. Та куди ж ти ще могла піти. Гуляти в клуби ти не ходиш. До барів байдужа.» — відповів він їй на те. «Я тепер ходжу до спортивного залу. Мені для спини корисно. А ще займаюсь східними танцями. Але так, для себе», — розповіла йому Тася. «Танцями? То цікаво. А для мне станцюєш?» — розпитував він Тасю. «Станцюю. Але не суди строго. Бо костюму в мене такого немає, та я поки ще вчусь», — погодилася Тася з умовою. Потім показала в Інтернеті, який хотіла би для себе костюм. Це була довга червона сукня, що складалася з ліфу та спідниці. Вона вся була розшита золотавими паєтками. «Красива!» — зробив свій висновок чоловік. «Що так хочеш її придбати?» — запитав він її. «Звісно хочу. Якщо танцювати, то танцювати в сукні», — відповіла йому дівчина. Тоді він одним кліком купил їй ту сукню та замовив доставку. Очі у Тасі стали круглими, вона не змогла приховати своє здивування та водночас своє задоволення. «Все. Буде тобі сукня!» — сказав він та попрохав: «Ну, танцюй!». Вона увімкнула музику, під яку не так давно розучувала один танок. Пішла одягла довгу спідницю та прийшла у кімнату танцювати. В неї виходило добре, але іноді дуже смішно. Коли вона закінчила, то він аж зааплодував їй. «Добре, що я маю ще сказати», — промовив він. Та почав приставати до Тасі. «От плати за сукню, та за кавову машину!» — хтось сказав їй в її голові. «Ні. Вибач. Я так не можу. Я Ігорова жінка!», — суворо промовила Таїсія та рукою відсторонила Саню. «Значить отак?» — сумно промовив Олександр. «Саме так!», — вже тихіше відповіла Таїсія. Коли він від неї пішов, вона сіла на кухні та розридалася.

Вона не могла втішитись. Їй було так боляче. Тому, що вона бачила, що її життя йде по спадній та йде дуже швидко.

Поки Тася вчилась танцювати, та потім страждала від своїх же ганебних вчинків й закатувала себе у асфальт, Ігор вже міркував, хто може бути його наступною рибкою. В країні вже починалася передвиборна компанія. Партії та їхні лідери розказували народу, як ті заживуть, якщо оберуть саме їх. Й Ігор теж прислуховувався до всього цього, щоб обрати собі наступну жертву. Йому треба було розібратися, як всі ці люди будуть мати вплив на його бізнес та на ситуацію в країні взагалі. «Економіка потребує тиші», — це правило, ще ніхто не відміняв й тому він дивився кому ж першому прийдеться закривати рота, якщо такий випадок настане. Обираючи жертву, він відразу міркував, а якими засобами йому прийдеться заманювати в засідку. Зможе він заманити цю людину до своєї кишенькової повії. Чи ця людина цікавиться зовсім іншими речами.

Поки він приглядався до рейтингів різних партій та думав який вони мають вплив, на думку йому прийшло зайнятися одним депутатом, який в останній час йому дуже дошкуляв. Й щоб припинити це його заняття, він вирішив якось скомпрометувати цього товариша й покінчити із критикою у свій адрес. Це був дуже відомий депутат. Білборди з його фото було на кожному кроці як у великому місті, так й у маленьких містечках. Там він сидів із рушницею на коні та запевняв, що краще за всіх знає, як побороти корупцію. Це був депутат Шажко. «Снайпер б'є здалеку, але завжди напевно!» — такий був його лозунг на рекламних щитах.

Водночас вони з Олександром вирішили організувати такий собі благодійний фонд допомоги літнім та зовсім хворим людям. Це Олександр був організатором всього цього та основним двигуном цієї справи. На нього справило враження колишня розповідь Таїсії про її роботу в подібному фонді, та про самотність й нікчемність таких людей. Від тої самої розмови він багато про це розмірковував й, нарешті, вирішив що має якось діяти в цьому напрямку. Він запитав в Ігоря дозволу та залучив до організації Таїсію. «Вона тобі все одно зараз не потрібна. Хай не сидить без діла у Києві та їде до мене в Дніпро на допомогу», — договорювався він по телефону. «Я ж скоро маю приїхати», — спочатку заперечував Ігор, але потім погодився. «Як приїдеш, я її до тебе відпущу», — відповів Саня. На тому й порішили. Олександр забронював квіток на потяг. Й Тася переїхала до Дніпра, де на неї вже чекала орендована квартира, та хоч якась робота. Олександр поставив її головою фонду та оформив все офіційно, як і має все бути. Від тоді Таїсія майже не бувала вдома та крутилася, щоб фонд почав свою роботу. Вона їздила до організацій, які займалися подібними справами, через центр зайнятості наймала робітниць, проводила з ними співбесіду, щоб виявити бажаючих працювати у фонді. Потім намагалася знайти тих, хто стане їхніми підопічними. Крутилася, як сама знала. І це потроху її заспокоїло. Сумління вже не надсилало їй своїх докорів. Й вона вирішила, що може почне у Дніпрі шукати прихильників своєї церкві та знову повернеться у неї. З Олександром вони стикалися лише по роботі і Тася дуже цьому раділа.

Але не так сталося, як гадалося. Ігор повернувся до Києва та змушував її повертатися до нього.

Коли вона приїхала у Київ Ігор зустрів її із квітами та піднесеним настроєм. Він, як павич, ходив навкруги неї та намагався якомога красивіше піднести для неї своє нове завдання. Тася знов пала духом. «Зрозумій Тасю!» — казав він їй. «Тримай друзів близько, а ворогів ще ближче!» — процитував він знайому приказку.

Глава четверта

…А ВОРОГІВ ЩЕ БЛИЖЧЕ

Для того, щоб звести Тасю та депутата пана Шажка Ігор придумав цілий план, навіть свого друга Санька підключив. Олександр не дуже розумів навіщо все це, поки Ігор йому сам не пояснив. Наприкінці розмови він сказав: «Бо без тебе в мене не вийде. Тобі прийдеться бути на першому плані. Щоб я міг залишитися непомітним. Будь ласка. Допоможи мені!».

Було вирішено, що Богданов орендує дім у Києві, а потім запросить якомога більше народу на свято (наприклад, на презентацію нового благодійного фонду), щоб серед інших запросити й депутата Олега Шажка. Все мало виглядати випадковістю. А вже на святі він запросить усіх взяти участь у такій давній грі, як фанти. А там загадає йому щось таке, що заставить його піти по дому, де він має зустрітися з Таїсією. Ну а тут в гру вступають сама Тася та знов Саня, який буде повинен зачинити їх разом в одній з кімнат. План був ще сирий, але Ігор не турбувався, бо знав, що час є. «Тася, до тебе буде одна умова, будь ласка не вимикай світло ні в якому разі!» — потім у свій час він попередить про це її.

Коли Ігор зібрав собі таку нараду між Тасею та Олександром, то Тася помітила недосконалість того плану та запропонувала зробити простіше. Вона запропонувала просто запросити на цю вечірку дівчат з ескорту, які самі погодилися на таку пропозицію, а там вони все зроблять. Олександр помітив, що так дійсно простіше було б. На що Ігор відповів: «І де я потім буду шукати тих дівчат з ескорту, щоб закрити їм рота. Хтозна, може їм запропонують більше грошей і вже завтра вся країна почує про цю вечірку й плакав мій компромат». Тася та Олександр погодилися. Тася ходила похмурою весь час до дня цієї вечірки, їй зовсім не хотілося повертатися до цієї роботи, як називав її Ігор.

Настав день Х. Гості сходились у вийнятий будинок, який заздалегідь був приготовлений саме для цієї події, була найнята обслуга. Тася теж отримала уніформу, щоб не відрізнятися від іншої обслуги. Олександр дуже довго гадав, як він має розважати гостей, та спеціально запросив для цього професіоналів. Тоді ніхто не здогадається, що це він все вигадав. Підійшовши до парубків — ведучих, він обговорював робочі моменти та попрохав, щоб в розважальну програму включили його улюблену гру — фанти. Заздалегідь була приготовлена кімната, куди потрапить гравець — депутат й куди прийде до нього Тася. Інші кімнати майже всі були зачинені, щоб той не блукав будинком зайвий час. Кімнату обрали — не аби яку, а комору, де складався всякий посуд, обладнання для прибирання, банки з фарбою та спеціальні засоби для прибирання та ремонту. Тася оглянула її, прибрала зайві речі. Поросила, щоб у кімнату хоча б крісло поставили, буцім то воно зламане й пішла готувати для цієї справи себе.

Олександр зайшов до кімнати, де мала приготувати себе Таїсія та побачив, що Таїсія, як раз одягала робочу сукню прибиральниці. Вона крутилася перед дзеркалом та робила потрібну зачіску. Тася зібрала волосся у хвіст, а потім намагалася скрутити з нього гульку. Олександр підійшов до дівчини позаду та почав застібати ґудзики на спині, промовляючи: «Які в них незручні сукні. Як ти з цим усім впораєшся?». На його слова Тася зітхає. Олександр відійшов від неї та запитав: «Ну ти готова?». Тася не дивлячись на чоловіка, відповіла: «Наче готова. І зачіска що треба, і сукню вдягла. А в душі я ніколи не готова. Піде, як піде.». Чоловік сумно відповідає: «Ігор каже, що впевнений у тобі. Але давай все повторимо. Коли цей товариш зайде у кімнату, ти через кілька хвилин заходиш за ним. Закриваєш двері, наче його не бачиш. А я закрию їх з того боку. Ти робиш вигляд, що з дверима щось не те. Далі ти знаєш, що робити. Але не вимикай світло, бо камера у темряві нічого не побачить. Домовилися?». Тася потупившись у підлогу запитала: «А раптом, він просто розлютиться та поб'є мене. І все?». Саня поклав руку їй на плечі та промовив: «Особисто я думаю, що це теж не погано. Ану, п’яний депутат побив прибиральницю? Це смішно!». Тася дивиться на Олександра та тихо каже: «А мені от зовсім не смішно». Олександр криво посміхнувшись каже: «Вибач». Олександр прибрав руку від жінки та сказав: «Тепер піду до артистів сходжу. Запитаю чи готові. Та домовлюсь про деякі нюанси. А ти будь готова, як казали колись.». Таїсія киває головою. Олександр виходить з кімнати. Тася сідає у крісло та вся наче тремтить, каже сама до себе: «Лишенько яке. У що я влізла з цими багатіями?!». Раптом, вона почула, що дзвонить її мобільний телефон. Таїсія дістала мобільний та почула там голос Ігоря. Ігор привітався з нею та сказав: «Алло, Тася, душа моя, ну ти готова? Не хвилюйся там сильно і все пройде як требо. Пан Шажко чоловік гарячий та не дуже врівноважений. Виведи його з себе й в тебе все вийде. Будь ласка, зроби це для мене, душа моя, моя слухняна дівчинка!». Таїсія видихає та на видиху каже: «Так! Я намагатимусь». Ігор у слухавку знов каже: «Давай, зроби це для мене!». Розмова закінчена. Таїсія знов сумно зітхнула. Потім дістала з сумки пігулки ковтнула їх.

В цей же самий час до будинку починають приїжджати гості. Люди заходять по одному. На вході вони показують свої запрошення. В дверях з'являється й депутат Шажко. Депутат Шажко вдягнений у дорогий діловий костюм, білу сорочку та краватку-метелик. Він заходить у хол. Вітається з вже присутніми. Його зустрічає Олександр. Вони вітаються та тиснуть один одному руки. Люди починають заходити у залу.

«Будь ласка, проходимо! Запрошуємо всіх у першу залу», — лунає голос ведучого.

У актовій залі люди сідають у крісла та дивляться на імпровізовану сцену, на якій вже стоять ведучий та ведуча. Вони святково одягнені. На стіні над сценою висить білий екран для показу кіно.

Депутат Шажко приходить по ряду та сідає на вільне місце. Він дивиться по сторонах, бачить, що поруч з ним сидить якась літня жінка та посміхається йому. Вона впізнала депутата та вітається з ним. Депутат дивиться в інший бік — там сидить літня пара чоловік з дружиною. Депутат заспокоюється та дивиться на сцену. Починається презентація.

Після офіційної церемонії запрошені гості йдуть у велику залу, де вже грає музика.

Вечірка почалася. Подали спиртні напої. Люди танцюють, кажуть тости. В залу заходе й депутат Шажко. Люди вітаються один з одним, спілкуються. Розходяться у гуртки по знайомству. Депутат Шажко ходить по залі та поглядом розшукує знайомих. Іноді він вітається зі знайомими чоловіками. А навкруги його оточують усміхнені, красиво вбрані, у піднесеному настрої підприємці, депутати, художники, лікарі. Присутні насолоджуються музикою. Хтось кладе гроші у скрині добрих вчинків. Депутат бере келих вина з таці, яку у руках мимо нього проносить офіціант. Раптом хтось хлопає його по плечу. Депутат обертається та дивиться, хто це зробив. Він бачить свого знайомого Дениса Палкіна та каже: «Дійсно, захід Богданова та й без друга Палкіна. Такого ж не буває. Тільки чогось не видно пана Бжезовського?». Палкін сміється та протягує депутату руку. Вони тиснуть один одному руки. Палкін запитує: «Яким вітром? Чув, що ти останній час недолюблюєш ні пана Бжезовського, ні його партнера Богданова». Депутат Шажко відповідає: «Нічого подібного. Я ж не винен, що ті двоє просто синонім корупції в нашому суспільстві. А так нічого особистого, лише бізнес». Палкін перекривлює його та сміється: «Лише політика, друже. Чи не так?». Палкін бере з таці чарки коньяку та подає одну депутату Шажку. Палкін каже тост: «Давай, за благодійність!». Депутат Шажко відповідає: «За неї!». Вони разом випивають коньяк. Проходить час депутат Шажко вже напідпитку.

Почали грати у різні ігри. Пана Шажка не могли ні як умовити в них пограти. «Пане Олеже, у вас такий голос. З вами буде грати в фанти цікавіше!» — вмовляли вже його навкруги. «Ну той що, шо в мене голос. Мені тут що співати?!» — не погоджувався він. «А чом ні?» — відповіла якась жіночка з натовпу й додала: «Ну будь ласка!». Палкін знов підходить до депутата та вмовляє взяти участь. Нарешті, депутат дає свою згоду. Два чи три фанта його навмисно прохали чи співати, чи кричати півнем. Навкруги всі реготали та казали, що він артист та не той обрав шлях. А потім ведучий запропонував піти будинком та знайти футбольного м'яча, який десь спеціально був захований у кімнатах. Пан Шажко пішов шукати того м'яча. Він вже добряче випив, тому швидко згодився. Відчиняючи та зачиняючи різні двері, він дістався до кімнати, де мала відбутися зустріч. Він зайшов у кімнату та подивився кругом, побачив, що опинився у коморі. Почав шукати м'яча. «Напевне він тут. Бо тут стільки всього!» — думав депутат. Мацаючи руками по поличках, він не помітив, як до кімнати завітала Тася із щіткою для прибирання. Тася зайшла та зачинила двері, зробивши так, що наче зламала дверну ручку. А зовні у цей момент її закрив у кімнаті Олександр. «Що ви наробили!» — голосно промовив до неї депутат та відірвався від пошуку м'яча. «Я не навмисно!» — відповіла Тася й почала смикати зламану ручку. Олег Шажко затарабанив у двері. «Це ви винні! Хто ви така? Чого вас сюди занесло?» — кричав на неї Олег Шажко. «Це чого вас сюди занесло?» — голосно відповіла Таїсія. Депутат витріщився на дівчину від несподіванки. Він голосно промовив: «Що?!». Чоловік почав кулаком стукати по дверях та кричати: «Допоможіть!». Він розлютився та насварив Таїсію: «Та хто ви така? Та ви знаєте, хто я такий! Завтра, одне моє слово, й ви вилітаєте з будь якої роботи!». Таїсія припинила стукати у двері та гучно відповіла, дивлячись депутату у вічі: «Не знаю я, хто ви такий. Але не требо мене лякати!». Вони почали сваритися. Добре це, чи погано, Тася поки не розуміла, але таки спеціально підливала олію у вогонь. Вона згадала, як колись на її очах сварилася бабуся її подруги зі своїм старим чоловіком та почала її копіювати. «Та стули же ти пельку, бо я сам її тобі заткну!» — кричав та вже не стримував себе у словах депутат. Він схватив її за плечі, Тася зі страху заплющила очі, бо злякалась, що зараз він її вдарить. А він раптом її поцілував. Один раз, другий. Тася прийшла до тями та почала брати ситуацію у свої руки. Вона почала знімати з нього піджак фраку, розстібати ґудзики на сорочці. А депутат почав стягувати Тасину сукню. Сукня не знімалася. Шажко був вже в люті: «Що то за клята сукня! Як її з тебе зняти?» — репетував він. «Ця сукня ні для того, щоб знімати на раз, два, три!» — відповідала йому дівчина та повернулася до нього спиною. Промовила: «Ось на спині ґудзики». Сукня затріщала, ґудзики полетіли на підлогу. Він геть забув, що пришов сюди за м'ячем. «Світло!» — скомандував пан Шажко. «Не треба, бо, раптом, нам щось на голову впаде», — придумала на ходу Тася. «Так», — погодився депутат. Він уявив, як в саму приємну мить на нього летить банка миючого засобу, або тарілки й додав: «Доречно». Усю свою лють він направив тепер на Таїсію. Коли все це закінчилося, ще хекаючи він почав одягатися та допомагати Тасі вдягти її сукню. «А чого ви все ж таки сюди прийшли?» — нагадала йому прибиральниця Тася. «О! Я ж мав розшукати футбольний м'яч», — згадав пан депутат. «Який ще м'яч?» — спитала Тася та подивилася навкруги. У великому синьому цебрі в самому куті лежав м'яч для футболу. Вона подивилася у той кут та показала йому рукою: «Чи ні цей м'яч?». «Він самий», — зрадів депутат. Взяв м'яча він згадав, що двері були зачинені. «Ми ж тут зачинені!» — згадав він та вилаявся. Тася підійшла до дверей та почала смикати ручку. О, диво — ручка повернулася й двері відкрилися. «Дивно!» — промовила Тася. «Дійсно, наче хтось знав, що ми тут робили. Так вчасно відкрилися ці двері», — теж помітив пан Шажко та запитав Тасю: «А ти чого сюди приходила?». «Я то знаю, чого я прийшла!» — відповіла Тася й взяла цеберку та швабру. Так, для прикриття.

Таїсія повернулася в маленьку кімнату, в якій пройшли її приготування. Почала перевдягатися. Раптом, без попередження, в кімнату зайшов Олександр. Таїсія швидко закрилася від нього одягом. Олександр підійшов до дівчини та протягнув руки до її обличчя. Потім обійняв дівчину та спробував її поцілувати. Тася відштовхнула його від себе. Олександр сердито промовив: «Ми ж друзі?!». Таїсія ще більше закуталася у свій одяг та відповіла: «Друзі. Але чоловік для мене один — Ігор». Вона на крок відійшла від Олександра. Той розчаровано пішов з кімнати, але на виході обернувся та подивився на дівчину. Промовив: «Значіть отак?». Таїсія відвернулася від нього та нічого не відповіла. Олександр вийшов та зачинив двері. Тася видихнула, сльози потекли по її обличчю.

«Отакої! Ти дівко — молодець!» — весело кричав та махав флешкою перед очима Тасі Ігор. Ще пританцьовував. «А ти мені казала, навіщо ті компромати!» — не вгамовувався Ігор. Тася сиділа у кріслі та їла тістечко, що замовила з ресторану. Після таких пригод, їй дуже хотілося солодкого.

А потім раптово всі ЗМІ помітили, що нападки депутата Шажка на олігарха Ігоря Бжозовського поменшали, та зовсім вщухли. Й тепер вони мабуть чи не ліпші друзі.

Апетити пана Бжозовського пішли у гору. Він вже склав собі такий список й намічав, хто буде наступним в його грі. А до цього.

Ігор вирішив якось преміювати свою помічницю. Він знав, що вона дійсно сумує за ним та вирішив, що проведе весь цей час із нею. Для Тасі знов почалася казка. Ігор гуляв з нею містом, пригощав у модних ресторанах, знов запрошував до театру та на балет. Навіть подарував їй дуже коштовний подарунок — намисто з справжніх діамантів. Тася знов почувалася принцесою, коханою та потрібною йому. А йому було це зовсім не складно. Він водив її по кращих магазинах, купував дорогий одяг та сам відчував себе поруч із нею начебто молодшим, або таким Пігмаліоном, який творив свою Галатею. Місяць промайнув так швидко, що вони обидва цього не помітили. Ігор збирав речі та наказував Тасі не сумувати, бо він ще повернеться і тоді… «Взагалі, сиди дома й нікуди не ходи. А я, як Ленін у Женеві буду по телефону робити в тобі революцію!» — жартував він із нею, щоб якось розбавити цю сумну мить. «Ти хоч про Леніна чула? Хто він такий?» — схаменувся він, згадуючи, скільки їй років. «Та чула, звісно», — сумно відповіла Таїсія. Ігор знов від неї поїхав.

І Таїсія вирішила, що знов повернеться до Дніпра. Знову порине з головою у роботу благодійного фонду, почне навчати жінок роботі покоївки, як колись її навчали на курсах. Але цим її планам став на заваді сам Сашко, тобто Олександр Богданов. Він запевнив її, що вона там й не дуже і потрібна та вмовив прийняти в гостях у себе його самого та якогось його знайомого. Він спершу зателефонував Таїсії, бо був вже навчений, що приходити без дозволу не добре. А коли впевнився, що Тася їх чекає, то взяв свого приятеля й вони у двох поїхали. Тася не те, щоб готувалася, але вирішила, що спече якийсь торт. (Вона почала опановувати приготування тортів й на цей час дуже цим захопилась.) Також вирішила, що буде розважати чоловіків східними танцями. Маючи тепер яскраву червону сукню, можна й потанцювати для людей.

Таїсія відчинила двері,чоловіки зайшли у хату, привіталися. Сашко почав їх знайомити: «Це Таїсія, а для мене просто Тая, моя помічниця», — представив він дівчину. «А це мій давній знайомий Денис», — представив свого напарника Таїсії. «Дуже приємно!» — відповіли вони майже разом та засміялися. Тася запросила їх у кімнату. Потім занесла у кімнату торт. «Ох, нічого собі!» — сказав, ще й присвиснув Олександр. «Ви самі готували?» — запитав другій чоловік. Олександр не дав Таїсії й рота відкрити, та відповів за неї: «Звісно сама, я ж тобі казав, як вона мене піцею пригощала». «Добре, добре!» — відповів той, та знову звернувся до Таїсії: «А чому на вас таке вбрання?». Тася відповіла: «Тому, що Саня до вашого приїзду вмовляв мене для вас танцювати». «Он як», — відповів Денис. «Чи це та сама сукня?» — запитав Олександр. «Вона сама». — промовила Таїсія. Вона нарізала торт, дістала келихи для вина, та стакани для коньяку. Увімкнула музику, під яку збиралась танцювати. «Зачекай. Випий з нами для початку!» — запросив її Олександр. «За знайомство!» — промовив тост Денис. Вони почаркувалися. Таїсія вийшла. А коли залунала потрібна їй пісня, то красиво зайшла у кімнату, починаючи так свій танок. Станцювала, присіла віддихатися. Чоловіки заплескали в долоні. Денис знов узяв келихи та налив усім вина. Дав келих Таїсії, а потім Олександру. «За вас, таку красиву та незвичну!» — промовив Денис ще один тост. В цей час Олександр трохи образливо подивився на Дениса, йому не сподобалося, що той тільки приїхав, а вже верховодить, та ще Таїсія дивиться на Дениса із захватом. Почаркувалися. Випили. Денис у захваті знов каже: «За наше знайомство та чудово проведений час!». Всі знов п'ють вино. «От павич!» — обурюється в душі Олександр. Раптом в нього задзвонив мобільний телефон. Олександр узяв слухавку. Почув голос свого адвоката: «Олександре Віленовичу, вибачте, що відриваю від справ. Але наші дії у суді трохи змінюються. Винайшли деякі цікаві факти у нашій справі. То вам краще зараз приїхати у суд. Не баритеся. Я на вас чекатиму». Олександр похмуро подивився на присутніх та суворо спитав: «Це не почекає? Чому зараз?». На тому кінці йому відповіли: «Це не телефонна розмова. Повірте, треба, щоб ви були тут присутні. Це для нас найкращий вихід». Олександр суворо відповів у слухавку: «Добре, їду!». Він закінчив розмову та розводячи руками, промовив: «От і посиділи!». Денис запитально подивиться на друга, а потім спитав: «Ну що там?». Олександр відповів: «Маю їхати. Це адвокат. Щось термінове». Олександр встає та виходить з кімнати. На виході він повертається та дивиться на товариша, каже йому: «А ти що, не зі мною? Поїхали!». Денис встав з дивана, але не рушив. Палкін подивився на Олександра та сказав: «Якось не добре. Людина готувалася до нашого приходу. А ми так раптом підемо. Можна я залишусь. Хоч торт спробую?» Денис бере зі своєї тарілки шматок торта та кусає його, щоб це бачив Олександр. Олександр махнув рукою та вийшов. Таїсія вийшла слід за Олександром. Денис сів знов на диван. Він почув, як Таїсія допомагає Олександру зібратися, потім зачиняє за ним двері. Таїсія повернулася в кімнату. Підійшла до столу та взяла свою тарілку з тортом. Подивилася на чоловіка. Той сидить та їсть торт. Таїсія запитала в нього: «Ми ж майже не знайомі. Це нормально, що ви так просто залишилися?». «Денис весело подивився на Таїсію та промовив з повним ротом: «А що тут такого? Це не вірно, як би я пішов. Такий торт проморгав би. Доречи, класний торт! Дуже смачно!». Тася сіла поруч та взяла і собі шматочок торта. Чоловік встав з дивану, долив у келихи вина та знов промовив тост. Таїсія узяла зі столу свій келих, подивилася на Дениса. Денис узявши свій келих, каже: «За те, щоб нам не було сумно!». Вони п'ють і Таїсія відповідає: «Дивний тост. Але ситуація теж дивна. Прийшли гості, пішли гості. Дивина!». Денис весело дивиться на Таїсію та каже: «Таїсія, чого ви? Нічого дивного. Один пішов, інший залишився. Я тут з вами. Нам тут ой, як весело зараз буде». Денис доїв шматок торту та вийшов з кімнати зі словами: «Я руки помию від солодкого». Таїсії дуже не сподобалася така поведінка чоловіка. Їй це дуже нагадало колишню поведінку Ігоря й вона злякалася у душі. «Ні, треба такого гостя якось спроваджувати», — вирішила вона подумки. Таїсія встала та закрила пробкою вино. Узявши в одну руку пляшку, у іншу блюдо з тортом, понесла все на кухню. Повернувшись назад у кімнату, почула, як Денис вийшов з ванної кімнати та йде коридором, як заходить у спальню, голосно промовляючи: «Я квартиру подивлюся, добре?». «Що за нахабство!» — промайнуло в голові. Таїсія вийшла з кімнати та пішла за цим знахабнілим гостем у спальню, щоб сказати, що знайомство завершено.

Таїсія зайшла у спальню та зупинилася у дверному проході. Дивиться, як Денис вже сидить на широкому ліжку, трохи качається на матраці. Денис дивиться на Таїсію та каже: «Яке гарне ліжко. Тут четверо легко помістяться. Щоб я робив на такому ліжку?! Я ще той фантазер!». З цими словами він швидко встав та схопив Таїсію в обійми. Таїсія почала вириватися. Обернувшись, вона побачила у велике дзеркало хижу чоловічу посмішку. Чоловік загрібає її у купу та валить на ліжко. Тася не встигає зорієнтуватись та тільки махає невдало руками. В руках вона тримала мобільний, який полетів на підлогу. Денис подивився на телефон, що тепер лежав на підлозі, та з іронією помітив: «Опа, спроба викликати поліцію, не вдалася!». Сказав та гучно засміявся. Таїсії стало моторошно. Раптом він дістав з кишені мотузку Таїсія закричала, але Денис вдарив її по обличчю та жінка замовкла.

Денис кинув гроші на підлогу та покинув її. Пішов, навіть не зачинивши двері. Таїсія прийшла до тями. Поворухнулася та відчула дикий біль у всьому тілі, так боляче їй ще ніколи не було. Тася насилу узяла слухавку з підлоги, набрала номер Олександра. Коли там узяли трубку ледве прошепотіла: «Спаси мене! Мабуть, я вмираю», — та кинула слухавку. Олександр звісно не мав намірів до неї повертатися, а мав зовсім інші плани, дуже здивувався. Спробував Тасі передзвонити, щоб уточнити, що з нею трапилося. Але дівчина не відповідала. Кинув все, поїхав до неї. Миттю піднявся на третій поверх. Зайшов у квартиру, здивований тим, що двері не зачинені. Заглянув у одну кімнату, потім у іншу та побачив Тасю на ліжку зовсім голу та всю закривавлену. Її червона сукня, якою вона так пишалась, валялася розірвана та зім'ята, немов ганчір'я, під ліжком. «Що з тобою, Таєчко?» — запитав Олександр. Вона не поворухнулася. Її права рука була немов не її, й лежала якось неприродно біля неї. Все тіло було вкрито сінцями та великими подряпинами, з носу й роту йшла кров. Волосся те ж було чомусь у крові. Глянув на її обличчя та злякався. Обличчя не було. Замість обличчя була синя куля, з закривавленим ротиком, очей майже не було видно. Він побоявся її торкатися, раптом в неї всюди переломи.

Прикрив її голе тіло ковдрою. Запитав: «Де в тебе були прикраси?». Лівою рукою вона повільно махнула у бік шафи. Він приніс з кухні пакет, вкинув у нього знайдені прикраси. На підлогу кинув шухлядку. Потім почав викидати речі із шафи. «Це було пограбування, розумієш? Так треба, щоб ніхто не здогадався», — пояснював він їй. Поперекидав деякі меблі, він викликав швидку. Пішов у іншу кімнати робити там гармидер. Зайшов знов до неї, подивився чи дихає вона. Тася стогнала та ледь-ледь дихала. Вона дивилася в нікуди та раптом дуже часто почала рухати пальцями. «Зрозумів!» — відповів чоловік. Він знову побіг до кухні й приніс ганчірку, почав витирати ручки та місця, де б могли бути відбитки його пальців. Як тільки закінчив це всюди робити, приїхала машина швидкої допомоги. «Що тут сталося?» — запитали лікарі, які зайшли до квартири. «Погром, пограбування», — відповів він. «Та мабуть ще й зґвалтування», — тихо додав Олександр. «Ви знаєте, що ми повинні зробити заяву до поліції?» — попередили лікарі та запитали ще: «А чому в неї на руках та ногах відбитки мотузки?». «А звідки мені знати!» — сердито відповів чоловік та трохи злякався. Й додав: «Я щойно приїхав, майже перед вами. Вона змогла подзвонити мені по телефону. Це наша співробітниця». Вони огледіли Таїсію та вкривши ковдрою понесли у машину швидкої допомоги. Олександр же нашвидкуруч зібрав якісь її речі, які знайшов та поїхав своїм ходом за каретою Швидкої. Тасю огледіли ще раз у приймальному відділенні, а потім забрали у операційну. А Олександр почав телефонувати Ігорю. Ігор довго не брав трубку. А потім передзвонив сам та гучно запитав: «Десять пропущених дзвінків — що так нетерпець?». «Сталося жахливе!» — відповів йому Олександр. «Що долар вже по сто?» — пожартував Ігор, незважаючи на переляканий тон Сані. Саня вилаявся та відповів:

— Та не до жартів зараз!

— Так кажи!

— Кажу. Тася у лікарні! Лікарі зараз борються за її життя. Струс мозку, переломи руки, двох ребер — це те що я почув. А може і ще щось?

– Її збила машина?

— Ні. Це я винен. Я впросив її прийняти одного свого давнього приятеля. Ми просто хотіли посидіти, поспілкуватися. А мені раптом зателефонували юристи та я помчав у суд. Приятель залишився. А звідки я знав, що він козел, що він такий!

— Що ще за приятель?

— Та сокурсник мій бувший — Денис Палкін. Звідки я знав, що все так піде?

Ігор не дав йому закінчити та почав на нього кричати не своїм голосом: «Ти здурів?! Чого ти в мене не спитав дозволу? Хто тебе просив цього козла туди вести?! Вона, що, хвойда якась?! Захотілась вам баб, йшли б до повій!».

«Але ж ти сам привів мене до неї?!» — здивовано запитав Саня.

«Я так хотів поділитися з тобою, як із другом, найкращим, що в мене було Вона мені не просто якась там дівка!» — нічого не знайшовши на ходу придумав Ігор, щоб не казати справжню причину. Та ще несподівано додав: «Може я люблю її!». Ці слова він промовив чи ні не першій раз, бо ніколи ні про себе, ні в голос не казав цього навіть сам собі. «Вибач! Вибач!» — Олександр й сам вже перейшов на крик. «Що мені твої вибачення?! — Вона житиме?!» — кричав у трубку Ігор. «Та житиме. Але струс мозку, купа переломів. А в неї ще спина була хвора. Може буде калікою?» — невпевнено відповів Олександр. Далі Ігор запитав:

— А внутрішні є якісь ушкодження?

— Та начебто ні. Я ще не бачив лікарів. Вона на операції, потім буде відомо. Ой, бачив би ти її обличчя! Це жах! Я й гадки не мав, що він таке з нею зробить.

— Добре! Покалічив дівку — поверни мені її хоч живою.

— Так. Звісно. Я залишусь у Києві, буду за всім слідкувати.

— Коли все скінчиться, коли щось стане відомо, подзвони мені.

— Добре.

Ігор хотів вже закінчити розмову, але згадав про квартиру й знов схвильованим голосом продовжив її:

— А як там квартира?

— Я розкидав там все, наче це був наліт. А лікарям сказав, що вона наш працівник з благодійного фонду. Напевне й поліції скажу теж саме, що приїхала до столиці відкривати філію, щось таке. Зняла квартиру, а її пограбували та ще й зґвалтували. Я з ними ще не розмовляв.

— Й без адвокатів цього не роби. А так, історія начебто правдива. Добре, що вона в нашому фонді зареєстрована. Будь ласка, будь обережним! Та придивись там за Таїсією.

— Пригляну.

Поговорили. Коли він вийшов на вулицю, щоб запалити, (йому дуже хотілося палити, хоча він вже кинув) то телефон знову задзвонив. Це знов був Ігор. Він запитав:

— Тасю ще не привозили?

— Та ні. Рано.

— Тоді їдь миттю на квартиру, та дістань із спальні, там у шафі була прихована відеокамера. Миттю, будь ласка, миттю!

— Яка ще камера?

— Вона у шафі за великим дзеркалом. Дістань її, поки поліція не поїхала туди. Давай, не питай, а їдь!

Ігор знову кричав на нього по телефону. «От не встиг навіть запалити!» — голосно проказав чоловік й від злості плюнув на землю. Він швидкими кроками підійшов до машини та сів за кермо. Поїхав. Дорогою він міркував про те, що почув. «Навіщо там камера?» — запитував він, й, раптом, здогадався, що це ж і його знімали на цю камеру. Що десь у Ігоря є й на нього таке відео. «Отакий в мене друг! Дякую тобі, мій друже!» — промовляв він до себе та злився все сильніше.

По приїзді, він влетів у під'їзд, також дуже швидко пробіг по сходах. Відчинив двері. Знов подивився на безлад, що сам вчинив. Зайшов до спальні та поліз у шафу за дзеркалом. Так, дійсно, там була схована дуже маленька відеокамера. «Отакої!» — промовив Олександр, беручи її до рук. Узявши, він побачив, що камера включена. Він з подивом на неї поглянув, та сховав її у пакет, який знайшов поруч на підлозі. Зачинив двері, збіг у низ, сів у машину й поїхав назад у лікарню. По дорозі в машині, він встиг зв'язатися зі своїм адвокатом. Й недаремно. Бо в лікарні вже чекала поліція. Вона чекала, коли Таїсія прийде до тями, але не гаючи часу, підійшли й до нього.

Тасі склали руку й вона тепер нагадувала руку робота, бо була в спеціальному приладі. Дихати досі було важко, але вона відчула, що на ній надіта туга пов'язка з бинту. Голова паморочилась, навкруги все пливло, наче ліжко обертали по колу. «Що зі мною?» Чому мене наче качає? Де я?» — промайнуло в її голові. Й вона щось промичала, наче кликала до себе. Спробувала озирнутись навкруги. Вона була сама, але не в своїй кімнаті. Поворушила рукою — дивна якась рука в мене, спробувала підняти її та дуже здивувалась — рука лежала на грудях та ще й на спеціальній підставці з пластику. «А це що таке? Що з моєю рукою?» — подумала Тася. «Хто-небудь?» — спробувала вона покликати людей. В палату до неї зайшла медична сестра. «Ви вже прокинулися? Це дуже добре. Як себе почуваєте?» — запитала вона. «Все пливе. Чому? Де я?» — запитала Тася. «Де? У лікарні. Вас дуже побили, а зараз ви після наркозу, тому все й пливе», — відповіли їй. «Мене побили?» — здивувалася Тася. «Цього я не знаю. Але привезли вас саме таку — всю у синцях та подряпинах», — відповіла медсестра. «Жах!» — промовила на це Таїсія. «А як вас звати, і звідки ви, пам'ятаєте?» — знов запитала медична сестра, щоб зрозуміти, чи не втратила хвора ще пам'ять. «Пам'ятаю. Я — Таїсія Панасюк, живу у місті Лебедин, приїхала у Київ в пошуках роботи», — розповила Тася, немов її запитували у відділі кадрів. Говорити було важко, її рот, наче неслухняне дитя, видавав ледь зрозумілі слова. Медсестра напружилася, й Таїсія побачила, що та намагається її зрозуміти. «Дуже добре!» — відповіла медсестра й промовила: «А про місто Дніпро ви пам'ятаєте? Нам розповіли, що ви працівник недержавного благодійного фонду «Наша турбота», що в Дніпрі?». «Так я там працюю» — відповіла Тася та додала: «Вже збиралася туди повертатися». Й раптом зойкнула: «Ой, я ж тут через Олександра. Де він?». «Це ваш начальник?» — промовила медсестра. Тася хотіла розказати, що не тільки, а потім схаменулась й тільки сказала: «Так». Медична сестра вийшла, а потім зайшли ще два лікарі й почали Тасю розпитувати з початку: «Як ви себе почуваєте? Ви пам'ятаєте хто ви?». Тася промовила, що пам'ятає, хто вона така та запитала вже в лікарів: «А що зі мною сталося? Що з моєю рукою? Чому вона в мене на грудях. Навіщо мене так сильно забинтували?». «У вас неприємні діагнози, але все буде добре», — спочатку запевнили її лікарі. «У вас струс мозку середньої важкості, переломи двох ребер й осколковий перелом променевої та ліктьової кісток. Кістки на руці ми вам склали. Щоб вони правильно зрослися тепер ваша рука має бути тільки в такому положенні. Ще є забої внутрішніх органів. Приємно, що кровотечі не було, що нічого не відбито», — якось оптимістично розповіли Тасі її діагноз. На додаток сказали: «А ще поломаний ніс. У вас перелам носової кістки та викривлена перегородка, але це не потребує ніякої корекції і це дуже добре!». «Нічого собі!» — відповіла Таїсія та здивовано поглянула на лікарів, наче всі ті діагнози наробили їй вони. Лікарі повиходили, й до палати знов зайшла медична сестра, та сама. «У вас є якісь родичі?» — запитала вона Тасю. «У Лебедині залишився брат. А тут не має», — промовила Тася. «Це далеко!» — сумно відповіла медсестра. «До речі з вами хочуть поспілкуватися поліція та ще чоловік, який каже, що він ваш начальник», — промовила медична сестра. «Де він?» — запитала в неї Тася. «Зараз зайде. Спілкуйтеся, але швидко!» — дозволила медична сестра. До неї зайшов Олександр. Він радів, що перший потрапив до палати, випередив поліцію. З нею він вже поспілкувався. Також поспілкувався з адвокатом, який приїхав у лікарню, тому залишалося поговорити з дівчиною, щоб попередити її про деякі речі. Він зайшов у палату з пакунками. Тася побачила в них великі та не дуже склянки з розчинами, вату, шприци, набори для крапельниць. Все це він поклав на ліжко, де були її ноги. Поклав та привітався: «Привіт Таєчко! Як ся маєш?». Він намагався говорити з нею бадьорим голосом, щоб вона не помітила його справжнього хвилювання. Тася спробувала посміхнутися, але відчула сильний біль у носі, та під очами. Тому тільки скривилася. Він не знав з чого почати, тому, що почував себе винним. Це ж через нього з нею сталася така біда. Тому він дуже хвилювався й преш за все вирішив, що повинен якось перед нею вибачитись. «Таїсію, я дуже винен перед тобою!» — почав він. Тася напружилась. «Зрозумій мене! Я багато чого не знав. Не знав, що він виявиться таким виродком. Прости мене!» — намагався виправитися Олександр. А потім згадав, що часу в нього обмаль, а Ігор просив його оповістити, коли Тася прийде до тями. Він набрав номер друга. Ігор майже миттєво відповів. «Алло! Це Олександр. Тася вже прокинулася від наркозу. От лежить на мене дивиться», — сповістив Олександр. «Це добре. Дай їй слухавку», — відповів Ігор. Олександр протягнув телефон Таїсії. Вона ледве його узяла. Та почула: «Це Ігор! Квіточка моя, що з тобою трапилося?! Не кажи мені нічого, тільки слухай. Хотів тебе вилаяти, а зараз й сил на це не маю. Тобі боляче? Тобі погано?!». Тася прошепотіла: «Привіт! Вибач!». Ігор продовжив: «Навіщо ти послухалася Олександра. Я ж казав бути вдома та нічого не робити», — він почав кричати на Тасю. Тася тихо заплакала. Тоді Ігор почувши її схлипування припинив кричати та говорив вже тихіше: «Тасю, тобі боляче, але і мені боляче. Я як почув, що з тобою, в мене аж серце прихопило. Я не зможу до тебе зараз приїхати. Але пам'ятай, що я про тебе теж пам'ятаю та думаю. Я щось придумаю, коли ти вийдеш з лікарні, я щось придумаю. Слухайся там Олександра, він обіцяв мені про тебе подбати. Ти ж маєш розуміти, що я одружений. А він ні. Розумієш про що я? От і добре. Тримайся та видужуй, квіточка моя!». Тася передала трубку чоловікові. Олександр ще раз прослухав усі накази та попереджання Ігоря, поклав трубку. Потім звернувся до Таїсії: «Зараз до тебе зайде слідчий, будь ласка, не кажи йому, що знаєш Бжезовського. І нічого не кажи про наші стосунки. Тільки про роботу. Ми — колеги, ти допомагала організувати фонд, і в Києві ти те ж з цієї справи. Як він до тебе потрапив — прийшов, як сантехник, сама вигадай». Тася зітхнула, вона дуже не любила брехати. Кожна брехня давила їй на серце, потім мучила її сумління.

Вже в вечорі Олександру вдалося продивитися те відео, що зняла таємна камера. Іноді йому здавалося, що на голові в нього ворушилося волосся. Те, що той казав дівчині, чи робив з нею викликало огиду. «От чому в неї були сліди від мотузки», — зрозумів він, дивлячись це відео. Він спочатку хотів викинути те відео, але Ігор попередив його цього не робити, про всяк випадок, а привезти йому у Лондон.

Поки Тася лежала у лікарні, сумління її не мучило. Мабуть тому, що, коли в тебе все дуже болить, то організм дуже хоче одужати. Й не докоряє собі ще болючими докорами сумління, щоб зовсім себе не добити.

До Тасі приходили тільки дві людини: слідчий та Олександр. Слідчий приходив її допитувати та сповістити, що у квартирі робили обшук. А Олександр приходив її навіщати, приносив ліки та їжу, спілкувався з лікарями. «Мені сумно у палаті самій», — одного разу заявила йому Таїсія. «Але ж Таєчко, це віп-палата. Вона на одну людину», — відповів їй на це Олександр. «Ну що зробиш, я ж не твій батько, щоб веселити тут тебе!» — сердито промовив він. Тася образилась. «Я нікому не потрібна!» — сумно вона зробила собі такий висновок. Одного разу Олександр таки вивіз Таїсію на прогулянку. Він сам допомагав їй вдягатися, взуватися. Посадив на візок та повіз до ліфтів. Тася зраділа, вона покине свою кімнату, нарешті, побачить живий світ, небо, сонечко, дерева. Олександр повіз її на прогулянку до лікарняного парку. «Як твої справи?» — запитав він її. «Краще. Але знаєш, як мені тут за місяць все набридло, й лікарня й палата. Мені сьогодні наснився один сон — снився мій дім та моя мама. Вона кликала мене назад, щоб я поверталася до дому», — розповіла йому Тася. «Навіть не знаю, чи добре це, чи погано, бо твоя мама вже давно померла», — відповів їй на це чоловік. «Не знаю. Але ж приємно побачити її, хоч у вісні», — промовила Тася та продовжила розповідати свій сон: «А потім мені наснився цей твій приятель Денис». «Снилося, як він чіплявся до мене, як казав мені різну гидоту, бив мене по голові», — розповідала Тася. «Він бив мене по голові у вісні, а вранці я прокинулася вже з головним болем», — закінчила дівчина. Олександр ледве не проговорився, що він бачив відео, та знає, що той робив з дівчиною. Відкрив рота, щоб їй відповісти, а потім його закрив. Тася це побачила та запитала: «Чого це ти?». «Та так, досі почуваю себе винним. Мабуть ще до смерті буду це відчувати», — відповів Олександр. Тася раптом почала плакати. «Ну от ти знов. Зупинись Не думай про це!» — намагався зупинити її розповідь чоловік. Бо йому теж було важко, тому, що він все це чув та бачив. «Тоді ти розповідай щось!» — наполягла дівчина. «Добре», — відповів він. Та почав розповідати, з початку, про поліцію, про те як іде слідство. Про те, що в нього допитувався слідчий. Потім про те, що вони вирішили робити та казати з адвокатом та Ігорем. «До речі, Ігор мені щось зовсім не телефонує», — сумно раптом згадала Тася. «Таєчко, ти маєш зрозуміти, Ігор ділова зайнята людина. Поки я тут дбаю про тебе, Ігор там працює за нас обох», — відповів їй Олександр, намагаючись якось вигородити свого друга. А потім придумав, що мабуть Ігор готує тобі якийсь сюрприз. Як Ігорю потім з цієї історії вибиратися, Олександр не подумав. А потім додав: «От видужаєш, я теж зроблю тобі сюрприз». На відміну від придуманого сюрпризу Ігоря він знав, який сюрприз буде готувати. «Приємний?» — іронічно запитала Тася. «Приємний!» — відповів чоловік. Такі розмови, як оця трішки заспокоювали Таїсію. Тому, що у міру одужання до неї поверталися й докори сумління. Майже кожної ночі вони не давали їй спати, нагадуючи, що вона сама у всьому винна. Що її стан — це її вина за те, що вона покинула бога, покинула церкву. Через це вона знов стала боятися майбутнього. Вона лежала у ліжку та міркувала: «Як я тепер буду жити? Чим заробляти? Невже Ігор викине мене із свого життя, як непотріб на смітник». Згадувала, як ходила по лікарях, які тільки руками розводили, та казали, що й гадки не мають, чого її хвороба не зникає. «Була поламана, а стала зовсім непридатна», — казала вона сама собі. І так воно і є. Бо коли до тебе приходять сумніви, по трішки вони руйнують твою віру. А замість віри на її місто приходить страх.

А Ігор тим часом був у розпачі, тому, що його головний робітник компроматів у такому важкому стані. «От що з нею такою тепер робити?» — міркував він, — «Залишити її без нагляду — це злочин. А потім кинути її напризволяще?». Щось гнітило у середині та не давало спокою. Доля Таїсії дуже його турбувала. «Ну що ж, хай тепер працює у цьому фонді Олександра. Куплю їй житло у Дніпрі. Красиво розійдемося, як кажуть», — думав він про її майбутнє. Але щось щемило в його душі, що вона піде з його життя та він більше не побачить її, не почує, не буде із нею. Від цих думок в животі ставало якось холодно. «А може ще все буде добре?» — підбадьорював він сам себе. «Може вона одужає й повернеться до нього», — іноді так думав він. «Ні, треба забирати її тоді з Києва. Краще вона сюди, ніж я туди. Бо мені зараз туди не можна», — вирішив чоловік та ще надумав подарувати Таїсії будиночок, як вона одужає. Де саме? Поки не вирішив.

Ігор десь зник. Тася сумувала у лікарні. Вона бачила, що до всіх навідаються родичі, одну її Олександр відвідував раз на тиждень. Приходив з великими пакунками, спочатку йшов до лікаря. Потім до неї. Вони виходили в парк та ходили там по колу. «Мені все це вже набридло», — нила дівчина. «Тайя, чи ти не розумієш, що рух — то життя. Он скоро все смачне, що я тобі приношу вже буде боком виходити», — скаржився Олександр. «Та не буде. Раз на тиждень принесеш мені всяких сирків та і все», — ображено відповідала дівчина. Тася нила але слухалась та пленталась за чоловіком. «Кажи мені, як ти тут?» — кожного разу однаково запитував чоловік. «Он до всіх приходять частіше, а ти тільки один раз.» — жалілася йому Таїсія. «Хоча я розумію, ти людина зайнята та ще серйозна. Біля тебе всяк час охорона. А от Ігор був без всякої охорони.» — розповідала вона. «Та Ігор він такий один.» — зробив висновок Олександр. «Так!» — погодилася дівчина та раптом згадала: «Коли його нема поруч я така як є. Живу собі. А коли він поруч, я сама не своя. Чи це він на мене так впливає? А можливо я просто ніколи так не закохувалася? В мене були знайомі хлопці, але то все було схоже на дружбу більше. А з Ігорем все зовсім інакше». «Можливо. Все можливо!» — сухо відповів на це Олександр.

Перед останній раз Тася похвалилася: «А мені скоро ще одну операцію робитимуть, прибиратимуть якусь там спицю. Під наркозом». «Та я від лікаря чув». — відповів чоловік та запитав: «А чому це ти так радієш?». «Як чому? Бо скоро піду звідси. Тільки, от повертатися в цю квартиру мені моторошно». «Дійсно, ти права. Я подумаю про це», — діловито промовив Олександр. Ввечері Олександр зателефонував Ігорю. Він завжди так робив після відвідин Таїсії. «Алло» — почув він по телефону. «Це я зі звітом. Тасю скоро будуть виписувати з лікарні. Треба щось думати. Ти як приїдеш сюди?» — розказав він. «Та вже мабуть ні. Буду думати. Можливо заберу її сюди. Зроблю запрошення», — відповів Ігор. «У Лондон?» — здивувався Олександр. «Та ні. Може десь, де тепло щось для неї придбаю. В якомусь такому місці, де мало людей. Де немає цієї всюди сущої преси», — промовив чоловік. «Ну то твоя справа. А я мабуть зніму для неї маленьку квартирку. Повинна ж вона десь жити», — порадився Олександр. «Слушна пропозиція», — відповів на це Ігор. На тому й порішили.

Пройшов ще тиждень і Тасю відправили до дому. Олександр вже подбав і про це. Він орендував нову квартиру, зовсім в іншому районі. Це була маленька квартирка в новобудові на Печерську. Нові будинки, але побудовані в історичному стилі, яскравого кольору приваблювали до себе зір. Дивитися на них було суцільним задоволенням. Коли Тася приїхала у цей район, в неї сам собою піднявся настрій. Отакі веселі будиночки оточували її навкруги — рожевий будинок, ніжно-зелений, блакитний, світло-помаранчевий. «Не будинки, а казка!» — подумала про це вона. «Сподіваюсь, що тут мені буде набагато краще», — промовила вона до Олександра. «Я теж на це сподіваюсь», — відповів він їй та десь у глибині душі зрадів, що вгодив їй з вибором району. Але приємності для Тасі не закінчились. Коли вона вже змогла більш-менш рухатися, він надіслав їй поштою запрошення на кінну прогулянку. Побачив у поштовій скриньці конверт, вона здивувалась. «Хто може мені надсилати листи? Ніхто з колишніх друзів не знає моєї адреси, ні минулої, ні теперішньої», — промайнуло в її голові. Й дійсно, вона перестала з ними спілкуватися, відколи поїхала з свого маленького міста, а нових друзів якось не придбала. Навіть ті, що з'явилися у Дніпрі, коли вона там працювала теж були тимчасові. Єдиний, кого вона хотіла вважати своїм другом — був Ігор. Вона дуже за ним скучила та засмутилася, коли зрозуміла, що лист не від нього.

В назначений день та час, які були вказані у запрошенні, Таїсія замовила таксі та, яке доставило її за місто, у кінний клуб. Вона ніколи не була ще в такому місті. Дуже радісний зустрів її Олександр. «Нарешті!» — промовив він, простягнув до неї руки, щоб допомогти вийти з машини. «Я тут зустрічаю чи не кожну автівку», — сказав він їй. «Пішли, ти переодягнешся для нашої кінної прогулянки», — запросив він її. Одягаючи спеціальний шолом, Тася запитала: «А якщо мені стане погано від катання на коні? Чи спина не витримає, або закачає?». «То нічого! Хай це тебе не турбує!» — відповів чоловік. Я дуже хочу зробити тобі сюрприз. Пам'ятаєш, я тобі про це казав ще у лікарні?» — сказав Олександр. «Он як, мабуть це і є твій сюрприз?» — промовила Тася та посміхнулась. «Так! Таєчко, а тобі хтось вже казав, що в тебе дуже приємна усмішка?» — промовив Олександр. Тоді усмішка Тасі раптом зникла. Вона згадала, що саме так їй колись казав Ігор. Але зараз він, немов в літо канув. Вже більше місяця від нього не було ні слуху, ні духу. Олександр це помітив та повів Таїсію до коней. Дивлячись на цих гарних та благородних тварин, посмішка знов заграла на дівочому обличчі. До них підійшов інструктор, та почав розповідати про коней. «Це чиста арабська порода — арабський кохелайн, а ось це ахалтекінська порода, а це — орловський рисак», — казав він. Тасі вони здавались усі на одне обличчя. Коні тягнули до Тасі свої морди, намагалися понюхати її чи торкнутися до її рук. «Обережно, вони кусаються!» — попередив чоловік. Тася відійшла від загону трохи подалі. «Які вони усі красиві!» — захоплено казала дівчина, — «Немає некрасивих. Усі просто казкові!». Олександр її підвів до останнього коня та вже представив його сам: «А це французький англо-араб. Дуже спортивний кінь. Та з тихим норовом. Звати його Лорд. Це саме на ньому ти сьогодні будеш вчитися кататися. Я сам його обирав, тому, що він тихий та спокійний. Він такий тут один. Хоча спокійних порід не існує взагалі!». «А раптом в мене не вийде?!» — злякалась Тася. «Таєнька, все буває в житті перший раз. Чи не так?» — підбадьорював Олександр Таїсію. Каталася Тася зовсім не довго. Вже на третьому колі у неї заболіла спина, та боки. Важко стало дихати. Від підскакування на коні тіло не витримало й Тася попросилася на землю: «Ой зніміть мене з нього, хто-небудь! Сашко, допоможи мені з нього злізти. Сил моїх вже нема!». Він витяг її з сідла, допоміг злізти. «Вибач! Ти мабуть очікував більшого від нашої прогулянки?» — сказала Тася. Він кивнув, але сказав, що все розуміє та не сердиться. Поки Олександр ще катався на своєму коні по колу, Тася бавилася із Лордом. Їй розповіли, що він любить, показали, як його треба чистити. Бо коней треба чистити й чесати тричі на день.

Й вона то годувала його яблуками, то чесала спеціальною щіткою. Або просто гралася із його смішною конячою мордою. «Ой, в кого це вуха трикутничком? А в кого морда волохата? А чиї це гарні очі?» — промовляла вона до коня. Відчуття суцільного щастя блукало в її голові. «З цим конем я, мабуть, була би щаслива?» — проносилося в думках. Коли Олександр накатався досхочу, він підійшов до дівчини та почув, як вона розмовляє з конем. Він посміхнувся, бо це було дуже кумедно. «Тая, я бачу, ви знайшли спільну мову?» — сказав він, підходячи до Таїсії. «Як чудово! Дякую тобі, Сашко, за цей гарний день! Я майже щаслива.». «Майже?» — сказав Олександр з запитальним тоном. «Так. Бо більше не побачу цього милого коника. Чи буде в мене знов такий приємний день? От якби…», — відповіла Тася та не доказала, сама засоромилася свого бажання. «Чого ж ти?» — відповів чоловік, — «Я напевно знаю, як тобі допомогти. Пішли!». Вони вийшли з конюшні та пішли до стоянки. Підішли до його авто. Він відчинив двері машини, заліз всередину та дістав якусь папку й дав Таїсії зі словами: «Потримай!». Вона узяла ту папку із думкою, що просто допомагає потримати якісь документи. Він знову сказав: «Дивись, що там написано?». Тася відкрила папку, почала читати. Та було видно, що вона нічого не розуміє. «Тепер це твій кінь. Був мій, а став твій. Оце і є мій сюрприз та мій подарунок. Я хотів якось загладити провину й зробити тебе знову живою та щасливою, як до цього випадку», — розповів Олександр про свої наміри. «Мама рідна!» — відповіла Тася та аж присіла. «А він же коштує!» — тільки й промовила вона. «Ну так, майже Феррарі. Але не думай про це. Я й надалі буду дбати про цього коня. Бо його утримання ще більше коштує. А ти будеш приїжджати до нього, коли побажаєш й їздити верхи досхочу», — сказав чоловік їй на її таку репліку. Очі в Тасі зробилися великі й круглі, руки стали спітнілими. Вона й не думала, що колись стане господаркою коня. Цей чудовий день, й чудово закінчився. Олександр повіз її до дому, у місто. По дорозі вони заїхали поїсти у невеличкий заміський ресторан. А ввечері їй зателефонував Ігор. Вона так довго вже не чула його голос. Взяла слухавку та почула:

— Привіт! Як ти там?

— Привіт. Я вже живу на Печерську. Як я давно не чула тебе.

— Та я знаю, Тасю. Я все знаю. Бо Саня, він же мені все розповідає: де ти, що ти.

Усмішка Тасі, яка з'явилась тільки вона почула його голос, зникла. «Він все знає та зовсім не цікавиться її життям», — промайнуло у її голові. Вона знов запитала:

— Знаєш?

— Так.

— Тоді, що мені розповідати. Краще ти розкажи, як твої справи, як здоров'я? Чим займаєшся зараз?

— Дякую. Здоров'я ще є. Не дочекаються! Займаюсь різними справами. Тасю, ти ж новини дивишся, я сподіваюсь? От що в новинах, то в житті — суди, адвокати. Іноді, здається, що я, немов той загнаний кінь.

При цих словах Тася згадала, що сьогодні стала власницею коня. Вона знов почала посміхатися й думками полинула до свого коня, такого красивого й теплого. Відразу поспішила про це повідомити Ігорю:

— Знаєш, а мені сьогодні коня подарували.

— Якого ще коня?

— Справжнього, живого. Він такий великий — один метр п'ятдесят три сантиметри. А ще рудий-рудий та теплий. Порода — французький англо-араб. Звати його Лорд.

— Ти була на кінному заводі?

— Не зовсім. Це кінний клуб. Там тренують коней. Та вершників.

— А ось про це я не знаю. Ану кажи мені, звідси взявся той кінь.

— Чого ти так напружився? То мені Олександр подарував — твій друг Саня Богданов. Ну чого ти? Сказав, що хоче зробити мені такий сюрприз. Бо відчуває досі свою провину.

Тася почула у трубку довгий видих та наступне запитання:

— То він свого коня тобі подарував?

— Так. Сказав, що був мій, а став, Тасю, твій. Та ще документи на нього передав.

— А чого ж він мені нічого про цю свою витівку не сказав?

— А я звідки знаю? А коли ти з ним останнє розмовляв?

— Вранці. Мабуть до вашої зустрічі із ним та з конем.

— А мені він нічого теж не казав.

— А тобі він й не мав нічого казати.

— Значить отак!

— Бачу, що кінь тобі сподобався!

— Сподобався!

– І більше тобі нічого й не треба?

— Ти знаєш, що це не так. Знаєш, що мені потрібно сам.

— Наприклад?

– Ігорю, навіщо ти так зі мною граєшся? Кажи мені вже прямо, приїдеш, чи ні?

— Ти сама добре знаєш, що ні. Але в мене є такі собі наміри, що, скоріше ти до мене приїздиш, чи прилетиш.

— А як же головний фактор «Твоя дружина»?

(Тася з іронією в голосі промовила самі ці слова).

— Ну. Коли я щось бажаю, ти знаєш, то можу усі фактори та обставини трішечки посунути. Але тільки — трішечки!

— Все ж ти не відповів.

— Яка ти?! Скажу, що ми зустрінемось, тільки в іншій країні. Наприклад, в Іспанії. Я вже про все подбав. Я купую зараз маленький будиночок в одному маленькому гарненькому містечку. Ти до мене прилітаєш, й ми будемо разом в певній мірі. Як тобі такі мої плани?

— Ага. А раніше казав мені, що мені нікуди не можна, бо фактор «Твоя дружина» про все дізнається.

(Тася згадала одну давню розмову й в її голосі знов було чутно металевий тон.)

— Ну чого ти там сердишся? Іспанія — це зовсім інша країна. Я зможу тебе там відвідувати. Чесно, я теж за тобою дуже скучив. Скучив за твоїм голосом. Мені, навіть, не вистачає твоїх кулінарних розповідей. Що ти зараз там вчишся готувати?

Тася почула, як його голос потеплішав. З іронічного та жорсткого він, дійсно, став м'якішим та теплим. Можливо так він намагався пробудити в неї ті теплі спогади, коли вони були разом. Тася продовжила розмову. «Іспанія?» — мрійливо промовила вона, — «Я за кордон тільки працювати їздила». «То, ти погодилась? Мені замовляти квітки?» — запитав Ігор. «Так. Але ж я не знаю, чи зможу?» — засумнівалась дівчина. «А ти не сумнівайся. Я попрошу Саню, щоб він доставив тебе у аеропорт. А я тебе вже зустріну у Іспанії. Потім удвох сядемо на потяг та я привезу тебе у це чарівне місце. Сподіваюсь, що воно тобі сподобається», — відповів Ігор. «Чим же воно таке казкове?» — знов запитала Тася. «Всім. От побачиш. Воно все таке біле, всі будинки там білого кольору, бо збудовані з якогось білого каміння. А деякі, навіть, збудовані в скелі. Це дуже цікаво!» — розповідав їй Ігор, немов заманював її туди. «Здорово! Бо я теж за тобою дуже скучила». «Ну то не сумуй. Тому, що скоро побачимось. Бувай!» — закінчував розмову Ігор. «Вже прощаєшся?» — сумно проказала Таїсія. «Так. Вже час. Не сумуй, я ще зателефоную тобі», — відповів він та повісив трубку. Розмова закінчилась, а Тася стояла якась розгублена. «Ну що сьогодні за день?! Божевільний», — подумала вона про себе. Пішла до ванної кімнати, полізла під душ. «Як приємно!» — подумала вона. Гаряча вода текла по її тілу й їй стало легше, бо розмова з Ігорем немов забрала спокій з душі. Потім пішла спати. Лежачи в ліжку знов подумала про Ігоря: «А головне я в нього так і не запитала. І він нічого не сказав. Отак!». Чи має вона знов робити для нього справи з приводу компроматів, вона так й не дізналася. Бо, що він, що вона побоялися озвучити ці свої думки. В голові побігли вже приємні думки, що вона з ним скоро побачиться. Знов запитувала себе, чим же її так притягнув до себе цей набагато старшій від неї чоловік? Й не могла зрозуміти чим. Чим він робив її щасливою? «Люблю його!» — промовила пошепки вона сама собі та й заснула. Дзвінок Ігоря наприкінці дня навіть перекрив радість від отримання такого великого подарунка, як кінь.

Тиждень по тому, як телефонував Ігор, пройшов майже не цікаво. Двічі Таїсія замовляла таксі та їздила у кінний клуб, де відвідувала вже свого коня Лорда. Вона не їздила ним, бо боялася, що може травмуватися, а це їй було зовсім ні до чого. Вона більш бавилася із конем, гралася та розмовляла, та ще дивилася, як його тренують. Це ж краще, ніж сидіти вдома. А от наступний тиждень вже пройшов у загальній метушні. Тася отримала підтвердження, що їй заброньовано квітки на літак. Та почала готуватися, придбала нову валізу, почала думати які речи брати у подорож. Придбала собі багато різних ліків на всяк випадок. Наприкінці відвідала салон краси, де поновила свою зачіску та зробила манікюр. Знов дома майже не була. Олександр не дуже хотів, але все ж погодився відвезти Таїсію в аеропорт та побути там із нею, щоб вона не так хвилювалася. Потім він тестував її в телефонному режимі та вказував, коли з чим йти, та що робити потім. Коли Тася таки сіла у літак Олександр гучно видихнув та зрадів, що, нарешті, вона не сидітиме на його шиї. Тому, що він від цього піклування вже стомився. Ігор зустрів її у Барселоні. Вона вийшла з будівлі аеропорту, а він чекав її поряд, навіть, з квітами. «А квітів я не чекала?! Значить помилялася», — подумала Тася. Потім, узявши таксі, вони доїхали до залізничного вокзалу. Там Ігор купив два квітка до маленького міста Ронда, що в Андалузії. «Тепер пішли, скоро наш потяг», — позвав він її за собою. Коли прибув потяг, Тася побачила, що він був схожий на електричку, вагонів з купе, чи плацкартних не було взагалі. Тася запитала про це у чоловіка. Ігор пояснив це тим, що країна доволі маленька й тому не має такої потреби. «Ми теж будемо їхати довго, але не так, що нас застане ніч у потязі», — пояснив він Тасі. «А скільки?» — запитала його дівчина. «Приблизно чотири години та ще трошки», — відповів він. Сіли у вагон. Тася сіла поруч нього та примастила голову на його плечі. Він повернувся до неї та поцілував у скроню. Потім сів так, щоб їй було затишно. «Куди ж ти мене тепер везеш?» — весело промовила Тася. «Побачиш. Це дуже чарівне місце», — відповів Ігор та почав свою розповідь: «Це місто знаходиться в південній Іспанії. Колись подібні міста засновували бербери, мешканці Північної Африки. Вони були мусульманами. Потім їх потіснили християни. А вони почали будувати свої міста далі, вище та вище, щоб бути недоступними. Побачиш, там такий дивний стиль. Він ні на що не схожий. Там вузькі вулиці, дома зроблені майже в скелі. От ти дивишся угору, а замість неба, бачиш кам'яну скелю. Дома побудовані один над одним. А великих будинків нема зовсім. Це місто — місто районного значення, як і твій Лебедин. Хоч Андалузія вважається бідним регіоном, але це не видно зовсім. А навкруги розташовані виноградники та оливкові сади. О як це красиво! Будемо повз них їхати, зверни увагу!».

Коли він закінчив свою розповідь, то Тася його запитала: «Ігорю, а як ти узнав про це місто? Чому обрав саме його?». «Я мандрував Іспанією з дружиною, то були ми й в цьому містечку. Бо це теж такий туристичний маршрут — Pueblos Blancos, або відомі білі міста. Як я вже казав, вони дійсно білі, бо дома там усі пофарбовані в білий колір. Ми були також в місті Ронда, куди зараз їдемо. Там є чи театр, чи стадіон — місце для бою биків. Ось ми ходили на бій биків. Ця Ронда теж відноситься до білих міст. Можемо якось туди поїхати, погуляти. Якщо буде сезон, побачиш бій биків», — розповів він. Тася уявила собі бідолашних закривавлений биків та пощулилась. «Та ні. Краще не треба», — відповіла вона на цю пропозицію. «Ох, вибач, я забув, що ти в нас не така!» — весело та з іронією сказав Ігор. «Та я як раз вже така, навіть гірше», — сумно промовила дівчина на його жарт. Ігор продовжив жартувати: «Яка така?». «А от така. Я ні такая, я тут чекаю на трамвая!» — пожартувала Тася у відповідь. «Ні. Ти моя Мата Харі!» — раптом відповів Ігор. Він повернувся до Тасі та поцілував її у губи. «Побачать!» — відштовхнула його Тася. Він засміявся. Прихилився до неї та на вушко відповів: «Я дуже скучив за тобою, моя куріпочка», а потів вже вголос промовив: «Це дуже красиві місця. Вони всі знаходяться у природному парку. А назву забув, в якому. Тобі сподобається обов'язково!». Коли вони приїхали у місто Ронда, то Таїсія побачила, що це не зовсім маленьке місто. В ньому було повно туристів, були великі будівлі та супермаркети. Вони тут купили сім-картки та Ігор знайшов таксі. На таксі вони їхали десь ще хвилин двадцять. А коли приїхали, то таксі доїхало до початку маленького містечка, та таксист звелів виходити. «Далі не можна», — сказав таксист. Й дійсно, на маленьких вулицях машиною було майже не проїхати. Потім Тася побачила, що місто, де вона тепер житиме, під назвою Сетениль-де-лас- Бодегос, не одне таке. В такі ж маленькі міста, що були майже поруч машини не заїжджали. Їх треба було залишати на платній стоянці. Коли вони йшли містом, все, дійсно, навкруги було дивним. «Ти правий. Це дуже дивне місто», — промовила Тася до Ігоря. «А я тобі що казав», — відповів він. Навкруги все було маленьким. Будинки містилися один над одним, а деякі були вбудовані у скелях. Але не як у Лебедині, де асфальт бачили у минулому житті. Навкруги все було чистим, охайним. На землі навкруги була або бруківка, або ще не старий асфальт. Будинки майже всі були побіленими. Не дивлячись на те, що місто було в скелі, воно було зелене. Біля чи не кожного кафе росли квіти, або в землі, або у горщиках. «Яке приємне та затишне містечко! Ігор мав смак. А також як він мене зрозумів. Що мені, мешканцю маленького міста, у великому відчувається важко та не затишно. Який він молодець, що обрав таке чудово місце!» — весь час дорогою думала Тася.

Коли вони нарешті прийшли до будинку, який, як казав Ігор, належить Тасі, Ігор сказав, що дуже стомився дорогою Та хоче полежати. А Тася осталася в вітальні та подумала: «А я не стомилася? Я сьогодні не тільки потягом їхала, а ще й літаком летіла». Але почала розкладати валізи. Спочатку свою, далі Ігорову. Відкрив його валізу, вона побачила, що в ній багато одягу, але більш повсякденного стилю, чи не купа джинсів, та сорочок-поло та тільки один костюм та легкі брюки. Вона все занесла у кімнату, яку розпізнала, як спальню та почала складати у шафу. Ігор розплющив очі та подивився на Тасю, промовив: «Ну хто це мені заважає тут спати?!». «Ігор, я теж втомилася. Теж хочу відпочивати!» — сердито промовила дівчина. «Які проблеми, дівчино? То бери та вкладайся біля мене. Я що давав тобі наказ поратися у валізах?» — запитав її Ігор. «Ні», — тихо відповіла Тася. «Ну, то в чому справа?» — промовив він та захопив Тасю в обидві руки, притягнув її до ліжка. Тася сіла на ліжко, опинившись в його руках. «Лягай поруч та спимо!» — сказав та підморгнув Ігор. Вона послухалася й через мить вони обидва поснули. Тася тільки встигла подумати, що ні душ вони не приймали, ні вечеряли. Повставали тільки наступного ранку. «Нічого собі ми поспали?!» — засміялася Тася прокидаючись та побачивши, що за вікнами ранок. Вона встала й очам своїм не вірила, за вікнами Іспанія, а поруч лежить коханий. «Доброго ранку, соню!» — привіталася вона, коли Ігор прокинувся. «Що вже ранок?» — сонним голосом спитав чоловік. «Так. Я пішла на кухню, а там нічого немає», — весело промовила до нього Тася. «Ой, треба брати таксі та їхати у Фронду. Там можна нормально скупитися», — промовив Ігор. Вони одяглися, причепурилися, вийшли на вулицю. Через кілька будинків побачили кафе, зовсім невеличке. «Ось, де нас чекає кава», — відповів Ігор. Обидва пили каву. Тому, що в кафе не подавали чай. Таїсія засмутилася. Таксі повезло їх у Фронду. По дорозі вони милувалися краєвидами. В Фронді Тася побачила, що це старовинне місто — навкруги була старовинна архітектура, яка казала усім: «Вас ще на світі не було, а я вже був важливим місцем, місцем торгівлі та цікавого життя!». Знайшли великий супермаркет, купили в ньому все, що потрібно. Залишили свої пакунки у шафках та прогулялися трохи містом. «Як хороше!» — промовила Тася. Ігор обійняв її за плечі гуляв та насолоджувався життям. «Треба їхати», — нагадав Ігор — «Бо скоро сієста». «Що це сієста?» — спитала Тася. «А от коли потрапиш, побачиш.» — відповів Ігор. Тася тільки чула це слово, а що воно таке не розуміла. Приїхали назад, відпустили таксі. А коли вже йшли містечком, то Тася побачила, як магазинчики зачинялися, на вікнах кафе опускалися ролети. «Чого це вони? Ще ж не вечір?» — спитала дівчина. «Сієста, сеньйоро!» — весело відповів Ігор. «Он воно що!» — подумала Тася. Собі ніяку сієсту Тася не дозволила, прийшовши до дому, вона пішла поратися на кухню — готувати макарони з якимось соусом, що придбали в магазині. Ігор вже сидів у вітальні на дивані та щось робив у своєму ноутбуці. Те ж ніякої сієсти. «Ігор, ти будеш зі мною обідати?» — запитала Тася за годину. «Сі, синьйоро!» — жартома відповів чоловік. Вони обідали та розмовляли. «Дивні ці іспанці! Зробили собі якусь сієсту, щоб не працювати.» — сказала Тася. «В таку спеку працювати? Може вони праві?» — відповів Ігор питанням. «Мені важко про це судити. В Лебедині ми мали город, один маленький, а другий великий. До нього треба було ще йти. Так от, коли ми на ньому робили, ніхто ніякої сієсти собі не дозволяв. А потім були такі загорілі, наче на море їздили. Зате взимку в нас було багато чого смачного. Тому, що моя мама дуже добре вміла консервувати», — розповіла Тася. «Ми так живемо, а вони так. Проте ВВП Іспанії приблизно чотириста три мільйони доларів. Як бачиш, сієста не дуже шкодить їхній економіці», — відповів Ігор. «А що вони роблять, коли сієста?» — знов запитала Тася. «Відпочивають, мабуть. Це в них давня традиція», — відповів Ігор. «Можливо вони й праві. Спека — це зовсім не корисно. Я колись вчила це в університеті. Людина втрачає багато рідини та мінеральних солей. Також стає більш нервовою. Мабуть вони праві», — погодилася Таїсія. «А от після сієсти люди виходили гуляти, сиділи на балконах та насолоджувалися прохолодою та вином», — сказав у відповідь чолові та зробив Тасі пропозицію: «Давай на вечерю замовимо, щось в тому ресторанчику, що ми снідали та спробуємо куплене вино». Тася замотала головою. «Тася, вино — це не для того, щоб напитися. А для отримання задоволення. П'єш його, та думаєш про кожний ковток, про його смак. Це називається задоволення», — сказав Ігор їй у відповідь. Тася погодилася й у вечері вони сиділи на своєму балконі та пробували херес. Для Тасі знов наступили казкові дні. Наступного дня вони увечері пішли гуляти містом. Ігор тримав її за руку, а вона йшла та не вірила своєму щастю. «Як добре гуляти так у двох. В цьому місті нас ніхто не впізнає, й у Ігоря не буде неприємностей. А як він дружині пояснює свою відсутність? Мабуть як і мені — справами», — вона йшла та думала про всяку всячину. Кожен день у вечері вони замовляли таксі та їздили гуляти в ще якесь маленьке біле містечко — Ольвіру або Убрику. А якщо не їздили, то грали у карти, чи у шахи. Ігор намагався навчити Тасю цій грі, а потім зрозумів, що марнує час. «Поздравляю, Шарик — ты балбес!» — цитував він відомий мультик та знущався з Таїсії, коли гра в неї не вдавалася. Тася ображалася, але зрозуміти ці шахи не могла. Найкраще з цього періоду було, коли Ігор повіз Тасю знов у Мадрид. Вони знов їхали на потязі, зняли на кілька днів номер в готелі. Ігор дуже хотів відвідати концерт одного відомого скрипаля. Той як раз подорожував з концертами Європою. «Це не перевершено, Тася! Як він грає! Думаю, що ти почуєш та закохаєшся», — казав їй Ігор. «Я вже закохана. Закохана в тебе», — весело відповіла дівчина. «Як добре, що я все ж узяв з собою ці брюки!» — промовив він більш до себе, ніж до Тасі. «Як добре, що я взяла цю чорну сукню!» — вже голосно промовила Таїсія. Вона вдягла її та бігала від дзеркала до дзеркала. «Ти пам'ятаєш, ти купив її, коли ми ходили на балет? Це був мій перший балет», — нагадала йому Тася. «Я все пам'ятаю. А тепер це буде твій перший концерт», — відповів Ігор. «Це симфонічний концерт?» — запитала Тася та дивно подивилася на Ігоря, бо він був у брюках, але ні краватки, ні красивого костюма в нього не було. «Ні, він не зовсім симфонічний, та дрескоду не буде. Я можу йти, як одягся», — заспокоїв її Ігор, розуміючи чого вона на нього так дивиться. Нарешті замовили таксі та поїхали на виставу. Після концерту Тася не могла заспокоїтися. Все, що відбувалося так вразило її. Й Ігор вже пожалкував, що пішов із нею. Але в душі він намагався її виправдати, що вона проста дівчина та нічого подібного раніше не бачила. Повернулися до готелю пізно, тому відразу пішли у ліжко. Ігор почав приставати до дівчини. «Ігор, не треба зараз! Я так не можу», — прохала його Таїсія. «Ти відвикла від мене», — ображався Ігор. «Та ні. Зрозумій, що після всього, що зі мною сталося я… не можу!» — зробила висновок дівчина. «Я бачив, що скоїв з тобою той покидьок. Але ж я — не він. Коли я тебе образив? Коли зробив боляче?» — ображеним тоном питав чоловік. «Ігорю, ти не робив мені боляче. Але і ти мене зрозумій! — благала Таїсія. «Добре!» — сумно відповів Ігор — «Я чекав тиждень, мабуть це замало». Він пригорнув її та вони поснули. Зранку, поснідавши у готелі, поїхали гуляти містом. Бо, коли Тася прилетіла у Мадрид, вона його майже не бачила. А це ж столиця. Тому Ігор вирішив прогуляти Таїсію у Мадриді, тому, що ті міста, де вони вже були, були просто маленькими містечками. «Сьогодні важко уявити, що місто Мадрид — столиця Іспанії, ще в середині XVI століття була всього лише маленьким селом, під стінами фортеці Маджіріт. Фортецю Маджіріт побудували маври ще в IX столітті. Тільки в 1561 році несподіваним для всіх рішенням король Філіп II призначив нікому не відоме маленьке містечко столицею Іспанії. Потрібно сказати, що таке рішення викликало сильне здивування не тільки у його жителів, але і у всій Іспанії», — розповідав Ігор Таїсії. А вона йшла та міркувала, який же він розумний, як багато знає! Напевно, це те, що приваблює мене в ньому. Вони вийшли на знамениту площу Пуерта-дель-Соль. Тася йшла та милувалась видами площі. Тут знаходилась скульптура герба Іспанії — Ведмідь та суничне дерево, старовинна будівля Пошти з таким же старовинним годинником. А Ігор все розповідав про місто: «Сьогодні це улюблене місце зустрічі городян, а в середні століття це місце було окраїною Мадрида. Тут знаходилися міські ворота. Колись столиця Іспанії славилася своїми численними килимовими фабриками, з яких, до сьогоднішнього дня збереглася лише одна. Це Королівська шпалерна мануфактура, заснована в 1721 році. Вона відкрита для відвідувачів. Тут і сьогодні замовляють килими. Вироби королівських ткачів прикрашають готель Рітц, музей Прадо і навіть Ескоріал. Ескоріал — це чудовий монастир». «Ні, в монастир я не хочу. А от від екскурсії на фабрику килимів не відмовилася», — раптом повідомила йому Тася. «Добре, підемо подивимося. Якщо вони зараз відкриті та зроблять екскурсію, нам пощастить!» — відповів Ігор та почав міркувати, як їм дістатися тієї фабрики килимів. Зробивши екскурсію на фабрику, Ігор нагадав, що добре, десь зупинитися та поїсти, а ще час, їхати на вокзал та до свого маленького містечка. Тому, що їм їхати більше, ніж чотири години. Вони зайшли у ресторан та Ігор замовив паелью. Йому подобалося замовляти щось таке, що Таїсія ніколи не куштувала та дивувати її. Тасі паелья дуже сподобалася, вона їла її з таким апетитом, що навіть, шеф — повар вийшов у залу, та поцікавився, звідки їхня гостя. Вона якось, як змогла відповіла англійською. Повар зрозумів та посміхнувся. А Ігор глузливо додав: «З голодного краю дівка втекла. Навіть шеф — повар здивувався!». «Нічого ні з голодного краю. Це було дуже смачно! Може, це для нього комплемент?!» — намагалася себе виправдати Тася. Замовивши ще на десерт Тарту де Сантьяго, вирішили, що потім підуть на вокзал. «А я ще вдома намагалася спекти цей пиріг», — повідомила Ігорю Тася. «З яким результатом?» — поцікавився Ігор, бо він вже знав, що Тася жити не може без випікання якихось пирогів, тортів та печива. Та це йому у ній подобалося. «Без результату. Я не знайшла мигдалевого борошна та замінила його на мелене з арахісу. Нічого не вийшло», — пожалілася вона та ще промовила: «Зате тепер я бачу, що в мене мало вийти, якби я все робила вірно. Це дуже смачно! Тепер я знаю, який має бути оригінал». «Мені теж сподобалося. Треба буде всяко тебе підтримувати в твоїй кулінарній справі. Мені подобається, коли в тебе горять очі. А горять вони саме тоді, коли ти зацікавлена», — відповів Ігор. А Тася доказала його речення: «А горять в мене очі, саме тоді, коли я щось пеку, або готую». «Вірно кажеш!» — закінчив він цю думку. Вони повставали та поїхали вже на вокзал. Приїхали в Ронду вже увечері. Та по дорозі їм попалася крамничка зі всяким посудом. «Щоб ти тут хотіла?» — запитав Ігор. Тася згадала, що її теперішній будиночок зовсім не затишний. Того нема, сього нема. Вона обрала чайний сервіз, красиву латунну джезву для кави та ще дві каструлі й, як родзинку на торті — круглу форму для тортів. «Без неї не піду!» — зробила коментар. Ігор подивився на все це, та придбав. Куди діватися, коли твоя жінка мліє від кухні. Ігорю довелося нести усі ці коробки, через Тасину травмовану руку. Він ніс та іноді зітхав. Чоловік та жінка знайшли Таксі, та поїхали в своє маленьке містечко. Приїхали, вже стемніло та кафе й крамнички були вже зачинені. «Приготуй нам щось нашвидкоруч!» — попрохав Ігор. Тоді Тася пішла на кухню та зробила яєчню з ковбасками. «Смачно!» — похвалив її чоловік. Вони поснідали та попрямували до спальні. Оскільки минула ніч у готелі Тасю налякала, то вона була вся якась напружена. Тому, що весь цей час Ігор не нагадував їй про секс, якось же жив без нього. Тася почала готовити в голові промову для Ігоря: «Я розумію, що коханки мають бути безпроблемними жінками, щоб радували, а не виймали мозок. Але же і ти мене зрозумій! Я така, сама для себе проблема, тим більше для тебе». В неї ще боліли поламані ребра, та рука майже не слухалася. Й вона міркувала казати йому про це, чи ні. Він вийшов із ванної кімнати, глянув на неї та зрозумів, що вона сидить у кріслі вся якась розгублена. «Чого ти?» — запитав він та подивися їй у вічі. Вона глянула на нього та опустила очі долу. Він все зрозумів. «Розкажи мені, розкажи. Що тебе так бентежить?» — намагався він якось встановити причину її такої поведінки. «Ігорю!» — звернулася вона до нього та почала підбирати слова. «Я знаю, що я для тебе зараз тягар та проблема. Але що я можу зробити?!» — почала вона свою промову. Ігор приблизно зрозумів про що може піти річ та перейшов у такий собі напад. Він вирішив взяти ініціативу до своїх рук та сам почав розмову. «Скажи мені, чого ти зараз боїшся? Бо я бачу, що ти боїшся», — запитав він. Тася відчула себе як на допиті. «Ігорю, я дійсно боюсь, але мені важко сформувати саме чого я боюсь. Можливо, що мені буде боляче. Ти важкий. А в мене поламані ребра», — якось мляво відповідала Таїсія. Ігор голосно засміявся та Тася ще більше зніяковіла. Він це побачив та промовив: «Вибач, будь ласка! Воно саме якось вирвалося». «А ще я боюся, що ти знову будеш змушувати мене допомагати робити ці твої компромати. І мене знов десь поб'ють. Багато-багато чого тепер боюся!» — голосно промовила Тася, можна сказати, навіть, пропищала. Їй на очі навернулися сльози. Він обняв її. Витер рукою краплі з очей. Почав її цілувати. Але нічого на це не відповів. Вони лягли у ліжко й він почав її ніжно торкатися, обнімав, цілував, казав різні приємні речі. Тася знов довірилася йому. А він був занадто ніжним тієї ночі. Вранці, коли у вікно ярко світило сонце, Тася прокинулася й побачила Ігоря поруч з ліжком. Він сидів та дивився на неї. «Зараз щось буде», — сказав він та вийшов. Повернувся та приніс їй чай, а собі каву з скибочками солодких грінок. «Це такий десерт, я встиг його замовити в кафе, що тут з нами поруч», — пояснив він їй. «Очманіти можна!» — промовила Тася — «Сам пан Бжезовський пригощає мене сніданком!». «І тобі доброго ранку, квіточка моя!» — промовив він посміхаючись. Десерт їй сподобався. Весь ранок Ігор був задоволений та про себе міркував: «Може ще справа й піде». «А знаєш, що? Давай ми поїдемо до моря, поки я тут із тобою», — зробив він таку пропозицію. «Приємна пропозиція!» — промовила дівчина. «Але зараз тільки початок літа. Не холодно нам там буде?» — запитала Тася в Ігоря. «Подивимось! Поїхали, коли це ти ще побачиш море Альборан!» — кликав він її. «Яке море? Альборан? Я про таке навіть не чула», — промовила Тася. «А воно є. Та ти маєш можливість його побачити, та навіть купатися. Тут поруч розташована Малага. Це місто-курорт», — підбивав він Тасю. «Добре! Але я їхала, про море не подумала. Та про купальник не подбала», — відповіла Тася. «Тася, купальник — то сама велика проблема. Так?» — посміхаючись відповів він. «Для дівчини, так!» — промовила Тася. Вони знов поїхали у Ронду по купальник. Обрали невеличку крамницю. Там Ігор дістав золоту кредитну картку та дав її дівчині. «Я тут міркував часом, вирішив, що в тому, що з тобою сталося винен і я. Давав би тобі гроші, Саня б нікого більше не приводив би та не зазіхав би на тебе. Тому я хочу подарувати тобі цю картку. Вона моя. Бо це мій рахунок. Але ти можеш розпоряджатися на свій розсуд», — сказав він та протягнув їй картку золотавого кольору. Тася подякувала та поцілувала його у щоку. Пішли обирати Тасі купальник. Тася спочатку обирала собі яскраві, то червоний, то жовтий. А потім вирішила, що не треба привертати до себе багато уваги та обрала чорний купальник, який був пошитий, немов така коротенька сукня. «Дивно, ти могла обрати собі щось веселіше?» — не погодився з її вибором Ігор. «А я хочу такий. Не хочу привертати ні до себе, ні до нас зайву увагу», — відповіла Тася. «Добре. Тоді я погоджуюсь! — відповів він й подумки дійсно схвалив її вибір. Потім, у Малазі, вона купить ще два купальника — зеленого та пісочного кольору, й Ігор буде з нею глузувати, мов вона вирішила злитися з навколишнім середовищем. А поки він схвалив її рішення й вони повернулися у Сетениль — де — лас — Бодегос.

Вони прибули до Малаги на потязі. Це був дуже відомий курорт. Тому було обрано зняти собі будинок, десь неподалік від моря, аніж заселятися у будь-який готель. Хоч літо тільки починалося, в місті вже було багато туристів. Вони були скрізь та розмовляли чи не усіма мовами світу. Звісно були й ті, що розмовляли російською або українською, таких Тася чомусь побоювалася. Можливо не хотіла, щоб в Ігоря через неї були неприємності. Але потім заспокоїлася. «Як що він був з нею та не боявся проводити час в Україні, де його всі могли впізнати, й зараз про це не дуже турбується. То чого я так за це хвилююся?» — міркувала вона якийсь час. Дивлячись на те, що Ігор почувається спокійно, вона теж заспокоїлась.

Вони гуляли Малагою, сиділи у всіляких ресторанчиках у вечері, де пробували різні переважно рибні страви. Тася не їла рибу, але дуже їй сподобалися різні морські делікатеси. Й вона переважно замовляла то креветки з морськими гребінцями, то всякі страви з кальмарів. Навіть, нарешті, спробувала лангуста — такого великого рака. Їсти їй його сподобалося, а от чистити зовсім ні. «Воно того не варто!» — вирішила вона для себе. А Ігор просто насолоджувався життям. Він плавав, доки Тася сиділа не березі, смачно їв, йому подобалася Тасина компанія, її дитяче здивування майже з будь-якого приводу. Куштували вони крабів, або плавали катером дивитися на дельфінів — все це викликало в Таїсії велике захоплення. Потім він пів дня вислуховував розповіді про її відчуття та радів разом із нею. «Ну що ти за дитина!» — іноді казав він їй. Ще йому дуже подобалося, що в неї майже такі самі вподобання, як і в нього. Хоч він був багатою людиною, але вподобання в нього залишилися ще ті, що придбав у юнацтві та молодості. Йому подобалося ходити пішки, гуляти вулицею та роздивлятися все навкруги. У відпочинку він надавав перевагу активному відпочинку, та полюбляв цікаві екскурсії. А Тасі теж подобалося, ще з дитинства ходити пішки. До цього її привчив батько та життя. Коли ти живеш в маленькому місті, то всюди йдеш пішки. Також вона з радістю була з ним на різних екскурсіях. Але через свої хвороби іноді їй було це дуже важко. Ігор не ображався на це, бо розумів, що їй дійсно тяжко. Вона була з ним поручі йому вже тільки від цього було приємно та хороше.

Пробули у Малазі два тижні. Ігор вже почав збиратися назад. Повернулися у Сетениль-де-лас-Бодегас. «Тася я так добре провів з тобою тут час!» — зробив підсумки Ігор й промовив: «Але я маю повертатися у Лондон». «Розумію», — відповіла дівчина. «Але тепер ти у Європі і я зможу частіше до тебе прилітати. Гроші я тебе залишив. Як викликати таксі та поїхати у Ронду, ти вже знаєш. Вчи тут англійську або іспанську. Я сподіваюсь, ти знайдеш собі заняття до душі», — сказав на останок він їй. Тася сама зібрала його валізу, зробила бутерброди у потяг. «Не проводжай мене!» — попрохав він. «А можна хоча би до машини?» — відповіла вона. «Добре», — погодився чоловік. Вони пройшли містом до платної стоянки, де зазвичай мешканці міста залишали свої авто. Там Тася посадила його в таксі. Поцілувалися на прощання. Таїсія намагалася тримати себе в руках та не плакати. Їй це вдалося. Ігор поїхав у Ронду, щоб там сісти на потяг, а потім й на літак. А Тася залишилася, пішла собі до дому. «Тепер тут мій дім», — міркувала вона дорогою. «Як я буду без нього? Що сама тут робитиму? Чи не буде мені тут сумно?» — запитувала вона сама в себе. Дорогою їй зустрівся маленький католицький костел й вона згадала, що так давно не була у церкві — своїй церкві. Їй стало соромно за те, що вона забула чого її навчали батьки, забула за Бога, не молилася вже йому. Ігор став тепер її релігією. Весь час вона думала лише про нього. Догоджати йому, а не Богу стало її сенсом життя. Згадала, що всі її думки були навколо Ігор сказав…, Ігор хотів…, Ігор просив…, Ігорю треба. «Ой мамо моя, що я роблю, як теперечки живу?!» — наприкінці подумала вона. Що добро, а що зло тепер Ігор вирішав це для неї. Прийшла до дому сумна-сумна та розридалася.

Без Ігоря дні потекли схожі один на другий. Вона намагалася вчити іспанську, але користувалася нею лише в лавках та кафе. Місто було маленьке, звісно люди звернули увагу, що з'явився новий житель, намагалися з нею познайомитися. Але Тася навмисно уникала цього. Думка, що треба щось про себе казати, підтримувати розмову лякала її. З рештою люди теж залишили її у спокої. Ввечері вона гуляла містом, милувалася краєвидами та почала потроху їх зарисовувати. Зрозуміла, що не погано малює. Десь так проходило її життя у цьому маленькому місті. У Ронду майже не їздила, лише декілька раз, щоб придбати олівці та папір для малювання. Ігоря не було майже місяць, хоча раз на тиждень, він їй телефонував. Нарешті приїхав. «Мала, як ти тут без мене?» — промовив він. «Сумую та малюю», — відповіла вона. «Та ще пишеш вірші», — додав на останок він. «Які ще вірші?» — не зрозуміла вона. «Як які? А це не вірш — Я тут сумую та малюю… тарам пам-пам, тарам пам-пам…», — весело промовив він. «Я вже забула твій гумор», — відповіла вона на його жарти. «А ти давай згадуй!» — відповів він та ляснув її по сідницях. Він залишився лише на тиждень. А потім знову поїхав, обіцяючи приїхати швидше. Тася нагадала йому, що дев'яносто днів, які вона має бути в Іспанії спливають та їй скоро може знадобитися квіток на літак. На що він дійсно здивувався, та згадав, що вона приїхала в Іспанію як турист. «Добре! Я буду про це пам'ятати», — відповів він та поїхав. Що вони робили цей тиждень? Ввечері гуляли містечком, немов старе подружжя, а в сієсту не вилазили з ліжка, немов наречені.

Приїхав дійсно швидко — через тиждень. Та приїхав не сам, а з Олександром. Таїсія цього ніяк не очікувала. Двері відчинились й Тася почула: «Агов! Як поживає тут без мене відомий шеф — повар Таєчка Чайлд?». Знайомий голос долинув до неї. «Та це ж Саня!» — радісно згадала вона. Вийшла до дверей. «Добре почуває!» — радісно промовила вона. Олександр обійняв її й вони поцілувались як дуже давні друзі. Ігор не зрозумів цього та дуже суворо подивився на Таїсію. А вона у відповідь показала йому язика. «Отримав?!» — відповів на це Олександр. Та гучно засміявся. «А як себе почуває самий гарний кінь нас світі?» — запитала в Олександра Тася ще біля дверей. «Дуже сумує! Останній раз був ну такий сумний», — весело відповів чоловік на її запитання. «Чому?» — здивувалася Тася від такої його відповіді. «Бо ніхто йому більше не каже: «А в кого це вуха трикутничком? А в кого морда волохата?». Тому він сумує», — відповів їй Олександр, перекривлюючи сказане колись нею. «Так ти чув?!» — голосно закричала Тася та замахнулася на чоловіка бавовняною серветкою, бо в руках тримала серветку. «Та чув вже чув.» — промовив сміючись Саня. У відповідь він вирвав з її рук ту серветку й міцно обійняв її. «Все, не сердишся?» — запитав її. Він сам не очікував, що скучив за нею. Хоч тоді в Києві він втомився від її компанії дуже сильно. Але зараз він зрозумів, що ще тоді її біда дуже їх зблизила саме як друзів. «А сам ти як?» — запитала тепер в нього Тася. «Я теж добре!» — відповів він, та вже звертаючись до Ігоря промовив: «Бачиш, Ігорю, спочатку про коня запитала, а вже потім про мене. Отакий вона друг. Корисний! А ти стоїш сердишся. А даремно».

«Ви зголодніли?» — запитала Таїсія. Чоловіки у двох кивнули. «Тоді мийте руки та ласкаво просимо на кухню!» — промовила Тася. «А що Таєчко, ти вже опанувала іспанську кухню?» — запитував Олександр, коли Тася відкрила кришку каструлі та накладала в його тарілку тушковані овочі. «Кухню може й ні, зате розсмакувала місцеві овочі. Які тут в Андалузії томати? Не томати — пісня. Й взагалі всі овочі смачні!» — відповіла Тася та ще поставила на стіл миску з салатом з томатів. «То що ти тут борщі все вариш?» — вже запитав Ігор. «От якраз борщі і не варю», — відповіла дівчина та додала: «Бачиш же рагу приготувала. «А що тут не так з борщем?» — здивувався Саня. «Ну от ви — чоловіки намагалися колись хоча б у вашому Лондоні борщ зварити?» — запитала їх обох Тася. «Ми його і в Києві не намагалися варити», — відповів Ігор. «Тому й не знаєте. А в Іспанії, наприклад, важко купити наш простий буряк. Його тут на ринку взагалі немає. А в Ронді в супермаркеті є, але тільки вже варений по одній штучці продається. От і вигадуй тут іспанський борщ.» — жалілася їм Тася. «Значить от які в тебе тут проблеми. Перевіз тебе до Іспанії, а ти борщ не можеш приготувати», — посміявся з неї Ігор. Взагалі за столом панувала весела атмосфера, чоловіки весь час сміялися чи то просто так, чи з Таїсиних розповідей. «А навіщо ти привіз її у таку даль?» — весело запитав Саня. «А щоб під боком була», — також весело відповів Ігор. Чоловіки гучно разом засміялися. Поїли та Ігор з другом пішли до спальні. Удвох полягали на ліжко та поснули. Тася заглянула у кімнату, коли вони вже поснули. «Чоловіча дружба», — тихо-тихо промовила вона сама собі. Вони лежали на ліжку, як приїхали, у джинсах та футболках.

Коли чоловіки повставали, прийняли рішення, що підуть разом на прогулянку. Ігор хотів показати другові околиці. «Ти не проти, що ми тільки удвох підемо гуляти?» — запитав Ігор в Тасі. «Та ні. Я ж розумію, що по телефону, то одне спілкування, а в житті, то зовсім інше. Спілкуйтеся. Я переживу», — промовила Тася. Ігор посміхнувся, а Олександр зауважив: «Не жінка, а розумниця!» та підморгнув Таїсії.

Вони пішли. Гуляли містом. Потім дорогою зайшли до кав'ярні. Обидва замовили каву. «Друг мій Саня, чого ти все то підморгуєш Тасі, чи жартуєш з нею якось дивно?» — не втримався та запитав Ігор. Всю дорогу вони розмовляли або про справи або ні про що. Але отака радісна поведінка Сані по відношенню до Таїсії точила Ігоря. «А ти хіба ревнуєш?» — відповів Олександр питанням на питання. «А якщо ревную? Тобі що?» — сердито відповів Ігор. «Та просто не можу зрозуміти, на що вона тобі? Це я неодружений, можу й загравати. А в тебе дружина, сім'я. Потім, вона для тебе тільки — компроматороб. Чи як ти там раніше казав? А як можна ревнувати до інструменту? Чи як, хочу сам люблю, а хочу другу подарую?» — теж якось сердито відповів Олександр. Бо він на мить згадав, як сам був із Таїсією та про те, що десь і відео про це в Ігоря є. «Нічого ти не зрозумів. Так вона потрібна для справи. Але закохуватися їй я ні в кого не дозволю. Кохання для неї — це її слабкість. Слабкість все зруйнує!» — сердито промовив Ігор. «А про неї ти подумав?» — щиро спитав Олександр. «Спочатку, Саня я думаю про себе. Про бізнес наш. Бо не требо було зі мною, з нами, так робити. Мій бізнес — мій утвір. А його взяли та отак одним махом… Тепер всі ці депутатики, судді, співвласники, всі у мене ось тут будуть!» — промовив Ігор та показав другові кулак. «Може воно й доречно?» — погодився Саня. «Але ж якось саме Таєчку мені вже шкода. Не та вона людина, щоб з нею так поводитися. Зрозумій, що вона не якась там придорожня дівка», — промовив Саня. «От тому що не придорожня дівка. Саме тому — вона», — відповів на це Ігор. Та Олександр знову не погоджувався з ним: «Ні, не можна з нею так.». «Вона тобі подобається?» — насторожено запитав Ігор. «Подобається! Як друг подобається, як людина подобається. Тому я й завів цю розмову. Коли в Києві я доглядав її таку поламану, побиту. Через мене побиту. То побачив, зрозумів яка вона насправді. Це добра, наївна людина. Не можна з нею так. Не можна з людьми так, Ігорю, кажу це тобі ще раз», — проказав Олександр. «Так, вона десь незграбна та беззахисна й цим досить оригінальна. Саме цим вона мене й обеззброїла. Вона, якимось дивом, поєднує в собі й мудру жінку, турботливу й уважну, та водночас малу дівчинку, яка в рот заглядає та від усього на світи в такому захваті. Але все це відразу не побачити, тільки із часом» — поділився з другом Ігор, — «Знаєш я і сам це розумію, що з нею так не можна. Але якщо ми на неї так реагуємо, то інші теж будуть. Мені не требо, щоб вони бачили в неї повію, розумієш. Навпаки. Ніхто не повинен здогадатися, що вона за птиця. Хто вона така. Хоча і мені її теж шкода. Але де ми знайдемо таку актрису, щоб так зіграла? А їй не треба грати. Вона така в житті». «Та згоден я», — промовив Олександр та запитав: «А раптом вона більш не погодиться грати у твої ігри? Ти ж бачив, що з нею робив той козел? Вона ледь-ледь у себе прийшла. От зараз весела, жартує, мені зраділа. А бачив би ти її тоді, у лікарні. Вона там дуже намучилась. Їй досі сняться жахи?». «Про жахи не знаю. Якось вона казала, що сниться часто сон, як я вчу грати її в шахи та лаю її, що в неї знов не виходить. Це теж, мабуть, жах?» — сказав Ігор, а потім ще й розповів: «Але ж я думаю над цим. Що з нею сталося, та як цього тепер запобігти. Думаєш я хочу повтору? Ні, не хочу. Це дорого мені коштувало й не тільки у грошах. Вважаєш в мене немає серця? Я думав в мене інфаркт трапиться. Ні. Інфаркту не було. Всього лише стенокардія вилізла. Жінка не могла зрозуміти, що зі мною. А я ж їй про це все не розповім. І зараз, коли я про все це думаю. В мене у грудях тут все стискається. Але думки про те, що почали — маємо довести до кінця вертають мене на землю». «Ігорю, що ти задумав?» — запитав з острахом Олександр. «Задумав!» — промовив Ігор. «Задумав та піду до кінця, до самого кінця. Зрозумів?» — сказав він другу та показав очима угору на стелю. «Ти божевільний!» — промовив другий чоловік. «Саню, я не божевільний, я тверезий як ніколи. Не треба в мене забирати мій бізнес, мій утвір. Все, що для мене немов моє творіння!» — суворо промовив чоловік й додав: «А ти сам тепер вирішуй. Зі мною ти, чи ні!».

Глава п'ята

ВЕЛИКА ГРА

Тася відпочила в Іспанії та повернулася до Києва. Спершу почали охоту на пана Кохановича. Як і наказував Ігор Тася тепер зовсім не сиділа вдома. Іноді їй здавалося, що для життя вже немає жодної вільної хвилинки. Вона мала відвідувати усі можливі виставки та благодійні заходи. Ігор або Олександр власноруч дбали, щоб у Тасі було запрошення. Дивлячись на всі ці виступи та звіти різних організацій Тася так втомлювалася, але треба було ще пам'ятати мету її перебування там. «Дивись та слідкуй. Уважно слухай, що про кого кажуть», — тримала у пам'яті вона слова Ігоря. На одному такому заході Тасі пощастило бути поруч з потрібним об'єктом. Тася так про себе назвала потрібного їй чоловіка. Вони були майже поруч фуршетного столу й Тася вирішила скористатися старою але дієвою тактикою знайомства. Вона поклала на стіл свою маленьку сумочку та відійшла на певну відстань від столу. Почала дивитися, що буде далі. Об'єкт не зреагував. Замість нього до неї підійшов зовсім інший чоловік середнього віку з залисинами на голові. Він простягнув їй сумочку та промовив: «Ось. Ви забули це на столі». «Так. Дякую», — відповіла вона та ледь посміхнулася до чоловіка. Але одним оком продовжувала дивитися за потрібною їй людино. «Знаєте, береш келих у руки та забуваєш, що тепер дві руки має бути зайняті. Тому так. Взяла шампанське, а сумочку забула», — Тася спробувала віджартуватися от своєї дії. «Так дівчатам краще мати сумочку на ремінці», — весело промовив до неї незнайомець. «Так. Згодна. Наступного разу візьму з ремінцем», — погодилася Тася. «Наступного разу?» — запитав чоловік. Він ближче придивився до дівчини та побачив, що на шиї Таїсії висів бейджик на довгій жовтій стрічці. Він узяв його до рук на прочитав: «Недержавний благодійний фонд «Наша турбота». Помічник організатора фонду Панасюк Таїсія». «О, так ви тут по роботі?» — здивовано промовив чоловік — «А я вже вирішив…», — й не доказав. «Що?» — запитала Тася, зробивши вигляд немов не дочула. «Та нічого, Таїсія. Мене Володимир звати», — відповів чоловік. «Дуже приємно», — відповіла Тася та подумала: «Як же мені від нього звільнитися?». «А чим ваш фонд займається?» — знов запитав чоловік. «Наш фонд надає допомогу літнім та хворим людям, які вже не можуть самі доглядати себе. Зараз працюємо у напрямку, щоб знайти медичних працівників, щоб доглядали саме тих, хто вже прикутий до ліжка, особливо таких, хто самотній та не може вже дати собі ради», — розповіла Тася. Тепер Олександр звітувався перед нею, які фонд ставить перед собою задачі. Тася мала бути в курсі роботи свого ж фонду. «А тут що робите?» — вже запитав Володимир. «Як? Ми спілкуємося з іншими благодійними структурами. Цікавимося, де інші подібні структури беруть фінансування?» — на ходу придумала Тася. «А що грошей не вистачає?» — запитав Володимир. «Грошей ніколи не буває достатньо», — промовила дівчина. Вона простягнула чоловікові візитку фонду й він побачив, що один з телефонів був Олександра Богданова. «Так це фонд Богданова?» — промовив він. Тася кивнула. «Але знаєте люди жертвують на благодійність більше за все якось одноразово. Дав гроші, щоб щось придбали. Фонд звітував та людина заспокоїлась. А гроші потрібні постійно. Наприклад, треба платити працівницям, таким як і я. Набрати штат медичних сестер теж треба гроші», — розповіла Тася, що пам'ятала, коли робила ще в Дніпрі. Чоловік взяв візитку та посміхнувся. Тася одним оком побачила, що її об'єкт починає кудись рухатися. Вона почала нервувати. «А принесіть мені будь ласка води», — попрохала вона чоловіка. Той пішов до столу. Тася миттю змішалася з натовпом та поспішила за паном Кохановичем. Але він її розчарував, за весь вечір в неї нічого не вдалося. Після закінчення вона викликала таксі та поїхала до дому. Повернувшись з цієї вечірки вона було не в гуморі. Приїхавши, не дивлячись на пізній час вона зателефонувала Олександру. Він узяв трубку:

— Тася то ти?

— Я. Звітую. В мене нічого не вдалося. Весь вечір, як дурна, за ним проходила й нічого.

— Та не переймайся. Він бачив твоє обличчя. Може й не запам'ятав. Але якщо ще побачить, то щось й пригадає. Тепер ти йому не чужа. Можна й так сказати.

— Мабуть вирішив, що за ним якась дурепа ходить.

— Та нічого він не вирішив. Не бійся. Тоді зробимо наступне. Я через тиждень поїду у кінний клуб, у суботу. Запрошу з собою одного мого старого знайомого та попрохаю його, щоб той запросив Кохановича, бо вони теж давні знайомі. Подивимося, що буде. А ти теж приїжджай. Обов'язково. Знов покажешся на очі.

— Добре. А коли це буде?

— У наступну суботу. Й не переймайся так. Якщо у клубі не вийде. То далі будемо думати.

У п'ятницю Олександр зателефонував Таїсії та нагадав про суботу. Тася відповіла, що пам'ятає. Тоді той спитав: «А що то за Володимир, га?». «Який ще Володимир?» — не могла пригадати Тася. А потім згадала. «А він приніс мені сумочку, яку я начебто забула на столі. Потім ми почали розмовляти. Він запитав хто я, що я тут роблю. Побачив мій бедж. Розповідала йому про нагальні проблеми фонду. Таке», — нецікаво розповіла Тася. «Ну ти молодець! Не для Ігоря, то для мене щось робиш. Це приємно. Той Володимир перерахував до фонду грошики. Отак», — розповів чоловік. «Хоч тут є якась користь», — подумала Тася.

В суботу зранку Таїсія приїхала до клубу. Там вже були Олександр, якийсь його знайомий та її об'єкт. Тася попрямувала до стайні. Там їй приготували коня. Вона вивела Лорда на вулицю, дала йому самому трохи пробігтися. Та почала на нього залазити. Сіла. Почала рухатися по колу. З під очей подивилася на чоловіків та на самого Олександра. Чоловіки це помітили. Вони стояли та розмовляли. «Чого це вона так на тебе дивиться?» — запитав його знайомий. «Та то моя колишня», — якось між іншим відповів Олександр. «А чого розійшлись?» — втрутився у розмову Коханович. «А чого люди розходяться? — відповів Богданов — «Трохи бриклива була!». «А чи не твій кінь під нею?» — запитав його знову Коханович. «Мій. Тобто був мій, а став її», — відповів на це Олександр та додав: «Отак пішла та ще мого коня забрала». «Нічого собі! Губа не дурна», — промовив Коханович та присвиснув. «А що, так буває. В мого одного друга колишня жінка пішла від нього та забрала з собою його собаку. Та він казав, що добре, що ще рибок залишила», — розповів знайомий. Чоловіки засміялися. Коханович розмовляв, а сам вже одним оком поглядав на Таїсію, яка вже їхала по колу риссю. «А що в неї з рукою?» — раптом запитав він. «З коня впала. Зламала. Важкий перелом був», — придумав Олександр. «Погано!» — була відповідь. Чоловіки почали розходитися. Богданов та його товариш пішли вже до стайні, завели вже розмову з робітниками. А Коханович стояв та дивився на Таїсію. Вона під'їхала вже ближче до нього та привіталася. «Чи не вип'єте зі мною кави?» — раптом знайшовся чоловік. «Допоможіть мені, будь ласка, злізти з цього коня, та я подумаю.» — відповіла жінка. Тася стала на землю та посміхнулася до нього. «На землі краще. Чи не так?» — промовила до нього. «Мабуть так», — відповів він. Тася взяла коня за вудила то пішла із ним до стайні. Коханович пішов поруч, ще чекаючи на її відповідь. Вона зняла з коня сідло. Почала чесати його спеціальною щіткою, а чолові стояв поруч та дивився на неї. «То як? Ви підете зі мною на каву?» — нагадав він. «А в який ресторан ви мене запрошуєте?» — вже запитала Тася. Він назвав якийсь ресторан, про який Тася ніколи не чула. Це був маленький ресторан, зовсім не в центрі міста, як потім це з'ясувалося. Таксі ледь його знайшло. Тася погодилася.

В ресторані вони спочатку спілкувалися, як кажуть, ні про що. Потів він сказав, що вона нагадує йому про його молодість. Звісно Тасі це лестило. Але як вона згадувала про головне, то в душі становилося гидко. «Ви навчаєтесь?» — запитував він. «Вивчаю міжнародний туризм», — придумала вона, щоб не казати про вищий заклад. Будете працювати в туристичних агенціях?» — питав чоловік. «Можливо, можливо. Можливо в агенціях, а можливо й в міністерствах», — кокетливо та багатозначно відповідала Тася.

«А поїхали до мене», — раптом так зненацька перейшов чоловік у наступ. «Та ні. Вибачайте. Я з малознайомими чоловіками нікуди не їжджу», — промовила на це Таїсія. «Зрозумів», — серйозно відповів той та запропонував Тасю відвезти до дому. Тася погодилася, але у машину сіла на заднє сидіння. «А можна вас запросити на одну виставку?» — запропонував він їй, вже коли вони були біля її під'їзду. «Добре. На виставку піду», — погодилася дівчина та попрохала його: «Зателефонуйте мені ближче до цього дня. Я вам відповім, чи не буду я зайнята?». На цьому й порішили.

Вже після виставки пан Коханович проводив Тасю до самих дверей квартири. «Дивно, що студентка може собі дозволити квартиру в такому домі?» — голосом кішки розпитував він її. «Не може», — твердо відповіла Тася. «Мені тато знімає. Допомагає», — пояснила потім вона. «А хто в нас тато?» — також улесливо знов розпитував чоловік. «Для мене він тільки мій тато», — хитро відповіла дівчина. «Он як!» — зробив репліку пан Коханович. Вони разом увійшли до квартири. «А чи не пригостити мені вас чаєм?» — запитала сміливіше Тася. Гість явно оживився. «Було б дуже добре!» — відповів він радісно. Тася пішла на кухню поставила чайник. Поки він закипав, вона пройшла у кімнату. Там зняла підбори й аж гучно видихнула. «Ненавиджу таке взуття!» — тихо промовила до себе. Вийшла знов на кухню. Чоловік вже сидів на табуретці. Вона повернулася до нього спиною та попрохала: «Будь ласка, розстебніть мені цю кляту змійку». Чоловік здивувався. Це було видно на його обличчі та погодився. Поки він її тягнув у низ, Тася жалілася на сукню: «От придумають сукню, зроблять в ній таку довжелезну змійку. Потім ніяких рук не вистачає, щоб її розстебнути. Угору ще якось можна. А от у низ. Хоч до сусідів йди по допомогу». «Дякую!» — відповіла вона на його допомогу. Пішла знов до кімнати, а потім повернулася назад. «А можна ще це намисто?» — знов попрохала вона. Чоловік знов встав з табуретки та почав крутити у руках намисто, щоб розстібнути малесенький замочок. Вона взяла намисто та віднесла у кімнату. Прийшла знов на кухню. Сукня ще була на ній. Почала робити чай. «А може ну його той чай?» — запитав чоловік. Вона пішла у кімнату мовчки. А він це прийняв як запрошення. Та теж пішов за нею. Там він допоміг зовсім зняти їй сукню. Сукня полетіла на бильце ліжка. Тася стояла перед ним у чорній нижній білизні та панчохах. Чоловік аж весь напружився. «Що буде далі?» — не своїм голосом вже запитала Таїсія. Чоловік почав роздягатися. Він поліз до дівчини, то прохав в неї вибачення, то ставав більш нахабним. Коли все закінчилося, він знов став випитувати в неї, хто її батько. Тася загадково посміхнулась, та нагадала, що завтра понеділок та їй треба в університет. Чоловік пішов. Тася пішла у душ. Їй було так гидко від самої себе. Вона взяла мочалку та терла себе так, немов хотіла здерте з себе свою шкіру. Від болю у шкірі на душі ставало легше. Сиділа у душі та плакала. А зверху текла тепла вода.

Зранку в ніякий університет вона звісно не йшла, а викликала таксі та поїхала у кінний клуб. Взяла коня та вже поїхала ним просто кататися. Навколо неї буяла красива зелень. Ярко-зелені древа та кущі бігли із нею дорогою. Але в неї не вистачало не сил, ні бажання нею милуватися. Зупинивши коня вже далеко від клуба, стайні, людей, вона злізла та обняла шию коня. «Ой мій конику, хто ще мене зрозуміє та вислухає?» — звернулася вона до Лорда. Вона розповідала коню, як їй на душі прикро та важко, немов сповідувалася йому. Кінь стояв мовчки та тільки тикався мордою в її обличчя. «Ти мене так уважно слухаєш?» — сказала вона коню — «Ти мій найдобріший та найкращий друг!». По дорозі з клуба прийняла рішення вилетіти в Іспанію. Замовила квітки на рейс «Київ — Мадрид» та через два дні вона була вже в своєму маленькому містечку. Звідти подзвонила Ігорю та розповіла, що вже в Іспанії. Та якщо він бажає її бачити, вона вже в Європі. Ігор прилетів наступного тижня. Вона зустріла його мотаючи стрічкою з флешкой. Він узяв із рук флешку. «Що? Ще один компромат?» — запитав. «Так!» — холодно відповіла Тася. Він всунув флешку у ноутбук, почав дивитися. «Більше компроматів цікавих та різних!» — промовив він. Тася вже чула цю фразу, але не могла згадати, про що саме вона була. «Фу, яка гидота!» — прокоментувала вона те, що почула у кімнаті. «Гидота!» — погодився з нею чоловік. Тася пішла до кухні по дорозі голосно запитуючи: «А хочеш, я приготую запечену курку з яблуками?». «А приготуй!» — голосно відповів їй Ігор. Тася заходилася біля курки, яку придбала ще вчора у місцевого м'ясника. Її тішило, що та курка два дні назад ще бігала у когось по двору та вела щасливе своє куряче життя. Коли вони вже їли, Ігор помітив на руці в неї браслет з камінчиками. «Ти почала любити прикраси?» -- запитав він. «Не зрозуміла?» — промовила дівчина. «В тебе на руці браслет. Це не мій. Я пам'ятаю все, що дарував тобі», — промовив Ігор. «А, цей. Це подарунок пана Кохановича. Він надіслав його наступного дня кур'єром», — повідомила Тася історію браслета. «Береш подарунки? Бери-бери, але знай міру», — відповів чоловік. «Ти проти цієї дрібнички?» — здивувалася Тася. «Ні. Дрібнички хай будуть. Але, раптом комусь забажається подарувати щось більш коштовне, от як кінь, наприклад. То тримайся подалі від таких подарунків. І я це тобі не з ревнощів кажу. Тому, що такі подарунки приковують, роблять тебе зобов'язаною», — сказав їй чоловік. «Добре!» — погодилася Таїсія. «Я краще сам буду робити тобі такі подарунки. Що ти хочеш отримати за цього товариша?» — запитав Ігор. Тася розвела руками. «Я знаю — маленьку червоненьку машинку. Так, в тебе не має машини. Як тобі така пропозиція?» — запитав чоловік. «Але ж я не вмію водити», — заперечила жінка. «Я буду оплачувати тобі ще водія. Бо я знаю яка ти. Ще вб'єшся сама», — вмовляв він її погодитися на його подарунок та сам дивувався, що ще вмовляє її про це. «Я нічого не розумію у тих машинах. Яку я маю придбати? Я ж навіть марки машин не знаю», — казала вона. «Нічого в салоні тобі все розкажуть.» — заспокоював він її. «Тепер ще про машину голова буде боліти», — подумала Таїсія. Ігор піднявся за-за столу, підняв обидві руки до гори та потягнувся. «Ой, як добре з тобою вечеряти», — промовив він та підійшов до Таїсії позаду. Обняв її за шию та поцілував у потилицю, проказав: «Дякую за смачну вечерю!». «Який ти відразу добрий!» — якось похмуро відізвалася дівчина. «А як в мене все добре, то і я добрий», — відповів Ігор. «Ти приїхала. Плани мої потрошку ідуть. Чого мені сумувати?» — відповів він. Вона теж встала. Взяла брудні тарілки, поклала їх у мийку. Ігор стояв поруч та дивився як Тася миє посуд. «Майже ідилія!» — подумав він. Вечір закінчився переглядом кіно. «А пам'ятаєш, як ми дивилися наш першій фільм? Чим там в нас все закінчилося?» — пригадав чоловік. Тася пильно подивилася на нього, він був налаштований романтично. «І що?» — промовила Тася. «А як ти гадаєш?» — запитав він. Тася повернулася та поцілувала його у губи. «Як я сумував за тобою такою!» — сказав Ігор. Знов фільм шов без них.

Вранці прокинувшись Тася помітила, що Ігор поруч спить на боку, а його нога закинута на неї. «От коли він поруч. Мені так добре. Та не хочеться не про що думати», — подумала вона. Вона скинула з себе його ногу. Чоловік поворушився. Відкрив одне око, подивися на неї та обняв рукою. Закрив око. Тася почала усміхатися сама собі. «Чому так не може бути завжди?» — промайнула в неї думка.

Ігор пробув з нею ще два дні, потім повернувся у Лондон до своїх справ. Потім зателефонував та сказав, що в нього для неї є дуже термінова робота. Але вона тут у Європі. «Знову!» — занила Тася по телефону — «Я не відпочила, може потім, вже дома?». «Ні. Він мешкає у Франції, та в країні не буває. Там тільки його бізнес. Тому збирай валізу. Я прибуду через день або два разом із Сашком. Відкривається виставка найкращих та найдорожчих автівок у світі. Виставка буде у Монако. Тася, ти побачиш Лазурний берег. А чому так терміново? Бо виставка буде працювати тільки тиждень». «І хто це?» — запитала Тася. «Є такий мій бувший партнер — пан Тимощук». «Мені це ім'я нічого не каже», — сказала Тася. «Звісно не каже. Але він буде з дружиною. Буде добре, якщо в тебе щось вийде». «А як не вийде?» — напружено запитала дівчина. «Не вийде, й ну його», — була відповідь. «Тільки Тася, я спочатку привезу туди тебе. А потім поїду назад по сім'ю. Так, я буду з дружиною та синами. Тому, ти мене не знаєш. Добре?» — попередив він Таїсію. Вона погодилася. Як домовилися, через два дні Ігор прибув за Таїсією. Сашка разом не було. «А де Сашко?» — запитала Тася в чоловіка. «Він чекає на нас у Мадриді. Звідти ми поїдемо на потязі у Францію. А звідти, вже у Монако» — відповіли їй. Там вони посилилися разом в одному готелі, крім Олександра. Той зупинився у власному будинку.

Тася прибула на цю виставку автомобілів. Все навкруги сіяло та ревло: красиві та розкішні автомобілі, спортивні боліди, навіть мотоцикли та велосипеди, оснащені моторами. Чого тут тільки не було. Тасі було одночасно цікаво та страшно. «Я ж нічого про це все не розумію. А ціни які?!» — дивувалася дівчина. Тася ледь не роняла щелепу на підлогу. А людей навколо це зовсім не бентежило. Повз неї пройшлись якісь чи принци чи шейхи, вона таких тільки по телебаченню й бачила. Вгадала їх по білому та довгому національному одягу. «Скільки тут всіх. І де ж я тут знайду того, хто мені потрібен?» — міркувала вона. Ігор строго наказав їй, якщо побачить його, не підходить та не розмовляє. Ігор був тут з усією сім'єю — дружиною та двома синами. Вона побачила й пана Кохановича. Злякалась. Але він її не бачив. Той теж був з дружиною. «От і добре!» — подумала Тася — «Значить сам до мене не підійде». Блукаючи поміж виставкових експонатів вона придивлялася до людських облич. «Які всі були веселі та щасливі. Усі були задоволені», — зробила висновки Тася. «Одна я тут сама невпевненість», — подумала вона. Опустивши очі у низ вона вирішила підійти до стіни та просто постояти та подивитися на усіх з боку, та раптом на когось наштовхнулась. Підняла голову. Отак сюрприз! Це був Олександр. Вона подумала, що він теж зробить вигляд, що не знайом із нею. Але ні. Він посміхнувся та запитав: «Ти теж тут?». «Так. А хіба ти не з кимось?» — вже запитала вона. «Ні. На передодні я посварився з Оксаною. Тому я тут сам», — відповів він. «А її зовуть Оксана?» — хитро перепитала Тася. «Звали Оксана. До Оксани була Марія. Тобі це для чого?» — відповів він та хитро на неї подивився. «Та ні до чого», — чесно відповіла дівчина. «Та і я тут сама. Ходжу собі одна», — проказала Тася. «А як же Ігор?» — поцікавився чоловік. «О, Ігор тут з дружиною та синами», — відповіла вона. «Ходи зі мною», — запропонував Олександр. Він узяв Тасю під руку та запропонував підійти та взяти келих Шампанського. Повз них як раз проходив чоловік з тацею у руках. «А ти тут по справах?» — запитала Тася «Ні. Придивляюсь. Насолоджуюсь життям», — відповів Олександр. «А от я по справах», — сумно відповіла дівчина. «І хто він?» — запитав чоловік, зрозумівши, що вона має на меті. «Пан Тимощук», — відповіла Таїсія. «Нічого собі! А хочеш я тебе з ним познайомлю? Якщо ми тут його зустрінемо». «І як ти мене представиш?» — запитала Тася. «Скажу, що ти моя кузина», — відповів чоловік. «Ага. Скажи ще, що небога», — весело запропонувала Тася. Він розсміявся. Такі вони зустріли й чету Тимощуків. Тася не дуже розуміла, що їй тепер з цим робити. Але вони почали розмовляти. В розмові домінував Олександр та все пройшло дуже пристойно та, навіть, весело. Пан Тимощук мило дивився на Таїсію. А той було якось ніяково. Вона сором'язливо опустила очі та тільки тихо піддакувала, коли її запитували. Ігор побачив ту картину з боку та сам оторопів. Тася стояла під руку із другом Санею. Вони весело розмовляли з подружжям Тимощуків. Ігор показав рукою жест, що відріже Тасі голову, коли вона раптом побачила його та подивилася в його бік. «І тут не вгодила!» — подумала дівчина. Поспілкувались та розійшлись. Саня провів Таїсію до самого номера та пішов. Через годину, хтось постукав в її двері. «Мабуть Сашко щось забув та повернувся?» — вирішила дівчина. Тася не спитавши, відчинила двері у номер. За дверима стояв Віктор Тимощук. «Ви?» — здивована промовила дівчина. Вона мовчки впустила його у номер. Він зайшов та роздивився. «Мені Олександр сказав де ти живеш», — промовив чоловік щоб випередити Таїсині запитання. «Я знаю, що ви з Олександром не разом та ніяка не рідня. Тому не видумуй мені нічого», — проказав він. «Так. Я, навіть, не знаю, що на все це відповісти. Я шокована, чесно кажучи», — чесно відповіла дівчина. «Та я і сам це бачу», — відповів Віктор Тимощук. Він підійшов до бару, узяв бутилу віскі та сам собі налив. Потім запропонував Тасі. Вона погодилася та сказала: «Тільки один палець». «Так мало?» — промовив чоловік та простягнув їй склянку. «Що ти тут робиш? Дорогий номер у готелі, проводиш час на респектабельній виставці? Дівко, ти шукачка пригод? Всі ви шукаєте красивого життя — таку собі дільче-віту!» — промовив він їй таким недобрим тоном. Тася навіть не встигла знайти якихось слів для відповіді. Коли випили він навіть не став більше нічого питати. А дуже грубо повалив її на ліжко, закрив рукою рот та зґвалтував її. Після промовив: «Я завжди отримую, чого бажаю! А бажання в мене одне — вчити таких хвойд, як ти!». Швидко вдягся та пішов. Тася лежала на ліжку, навіть не роздягнена, подивилася, що на підлозі лежали порвані панчохи та заплакала. Втомилася від власного плачу і заснула. Ні про що думати сил вже не було.

Наступного дня, Тася вийшла з готелю та наштовхнулась на вулиці на Олександра. Він як раз прямував у готель до Ігоря. «Я маю зустрітися з Ігорем зранку. Чого йому спокійно тут не сидиться?» — повідомив чоловік та запитав: «А чого ти вся така ніяка? Ти не захворіла тут часом з вчорашнього вечора. Ти не отруїлася?». «Мені так не вистачає мого коня. Дуже хочу назад у Київ», — відповіла Таїсія. «Тут теж можна замовити кінну прогулянку. Якщо ти почекаєш, то пізніше я для тебе це зроблю», — відповів Олександр, намагаючись показати їй, що він поспішає. Але жінка показалася йому такою розгубленою і він трохи пригальмував. «Я хочу до Лорда, бо він вислуховує мене. Я можу з ним поділитися найтяжчим», — пояснила Тася своє бажання. «Зрозумів. Кінна прогулянка тебе не врятує. А в мене тут є яхта. Саме на лазурному березі. Хочеш я тебе покатаю на ній. От як на човні, тільки на яхті. Ввечері будемо вже на землі», — запропонував він їй та посміхнувся. «Ні. Не треба», — промовила дівчина та якось відштовхнулася від нього. «Розумію Таєчко. Ти зараз вже жодному чоловікові не віриш. Але я не мав на увазі нічого ганебного. Лише прогулянка морем і все», — теплим голосом сказав він. Тася погодилася й вони пішли до причалів. Ігор не дочекався свого друга. «Почекає той Ігор», — подумав Олександр, вже коли вони підходили до причалу.

Вийшли у море. Тася та Олександр не були на яхті самі. Й Таїсію це якось заспокоювало. «Дивись Тася, як тут красиво! Який простір!» — промовляв до неї чоловік та показував руками як у морі просторо. Він сам управляв яхтою. Очі в нього блищали від всього цього. «Ого. Я бачу тобі все це до вподоби», — сказала Тася. «Так. От як для тебе твоя піца, або взагалі випічка. Я теж люблю людей, які чимось захоплюються, я відразу побачив, що піца для тебе не просто їжа», — розповів він. Вона стояла та дивувалася ним. Він все так легко робив, наче знав де, що та для чого. «Я тут тільки заважаю», — сказала дівчина. «Не кажи так. А краще дивись навкруги. Море — це така неймовірна стихія», — промовив Олександр. Їх обдало свіжим повітрям та бризками з моря. Вони сиділи разом на палубі та розмовляли:

— А от Ігор зараз захоплюється тільки своїми компроматами. Я бачу як в нього блищать очі. Коли ще один компромат лягає на його стіл, він стає якимось дивним.

— Ти маєш його зрозуміти. В нього, та і в мене забрали найдорожче. От якби в тебе була твоя маленька піцерія або кав'ярня. Ти вклала в неї не тільки гроші — душу. А прийшли якісь невігласи та відібрали б все. Що б ти відчувала?

— Та я розумію! Ігорю важко через це. Може тому я й погодилася на всю цю гидоту. Я немов облегшую його життя. Комусь треба допомагати фізично, комусь психологічно. А Ігорю мабуть була потрібна саме така моя допомога. Я навіть не знаю з чим це порівняти. Та як все це сталося. Ігор для мене немов роковий чоловік. Знаєш, є таке слово «рокова жінка»? А от Ігор для мене саме така людина. Я сама не можу зрозуміти, що він для мене.

— Бідолашна! Ти кохаєш його. Чоловіка, який ніколи не буде тобі належати. Робиш для нього всі його забаганки. А він, навіть, не розуміє, що ти це робиш не за гроші. Я ж бачу, що вони тебе зовсім не цікавлять. Що Ігор пообіцяв тобі за цих чоловіків?

— За одного червону машину. Каже, що як приїду у Київ, можу сміливо йти у салон. А за останнього вже сказав, що придбав для мене якусь дуже коштовну шубу. Навіть в його жінки такої не має.

— А тебе щось нічого з цього не збуджує?

— Яке ти слово підібрав. Може саме й так. Що там за шуба така? Мені дійсно однаково.

— В Лондоні, як на мій погляд, вічний листопад. Тому можливо й шуба не потрібна.

— А от в Південній Африканський Республіці одвічний травень, кажуть.

— Можливо. А в Іспанії теж майже літо цілий рік. Може тому тебе Ігор там оселив? Ти в нього асоціюєшся з сонцем, теплом та коханням. Не погано я придумав, так?

— Так. Кохання, літо — приємні речі. Приїжджає в Іспанію за теплом та коханням.

Олександр після таких її слів поклав руку їй на плечі. А Тася дивно подивилася на нього та хитро запитала:

— Що це за залицяння?

— Які ще залицяння?! Я ж як друг. Як друг, я досі пам'ятаю, що в тебе, наприклад, навіть вуха не проколоті. Ти не носиш сережки.

— Треба таке?! Так, не має в мене сережок. Бо це ще з дитинства. В нашій церкві не прийнято було жінці прикрашатись.

— Отак. Я ж про тебе нічого навіть не знаю. Розкажи мені про себе. Я пам’ятаю, як ти казала, що ти хотіла бути лікарем. Чому?

— Хотіла. Бо в мене в останніх класах мама захворіла та потім від рака померла. Це дуже важко. Людина завжди перед такими речами стає безпорадною.

— Згоден.

— Так от коли ти не знаєш, що робити. Як треба діяти. Розводиш руки у своїй безпорадності. Це так страшно. Страшно залишатися з бідою сам на сам.

— Тому ти вирішила стати лікарем?

— Так.

— А саме яким?

— На той час звісно хірургом.

— А змогла би?

— Мені здавалося, що так. Але не так сталося як гадалося. Розкажи тепер ти про себе.

— Добре. Я був звичайним хлопцем. Добре вчився. Жив в нормальній сім'ї. Моя мама була вчителькою. А тато інженером. Тому я теж пішов по стопам тата. Закінчив інститут. Ми з Ігорем один виш закінчили. Та є друзями ще з дитинства.

— Отакої?

— Так. А потім перебудова почалася. Якщо ти ще пам'ятаєш, що це?

— Ні я тоді зовсім мала була. В колисці ще лежала.

— Он як. А Ігор придумав кооператив організувати. Та пішло — поїхало. Як стало виходити, в нас аж кров закипала! Які то були часи!

— Добре, коли люди отак дружать, та підтримують один одного. А я залишила усіх друзів. Та зараз відчуваю себе такою самотньою. Коли Ігор поруч, тоді тільки щаслива. Іноді думаю, як йому не противно, що він відправляє мене до цих своїх конкурентів?

– Ігор ніколи не плутає, де в нього власне життя, а де бізнес. А от ти мабуть вже заплуталась?

— Мабуть.

Розмова вщухла. Таїсія якось сумно подивилася на чоловіка. «Хочеш вина?» — раптом запропонував він. «Ні. Мені й так тут добре. Дякую! Тут у морі мені стало спокійніше», — промовила жінка. «Добре!» — відповів Олександр.

А навкруги була така красота. «Дивись!» — показав він рукою кудись удаль. «Що там?» — не зрозуміла Тася. «То дельфіни плигають. То вони гонять рибу», — промовив він, пояснюючи її. «Малі. А в Дельфінарії я бачила великих», — промовила дівчина. «Порівняла. Тут вони на свободі. Їм треба самим про себе дбати», — сказав чоловік. «Хотіла б я бути дельфіном та не від кого не залежати!» — мрійливо проказала Таїсія. Він подивився на неї але нічого не сказав.

Коли вона відчула, що врешті решт спокійна, тоді запитала про наболіле. «А що ти про мене казав Тимощуку?» — промовила тихо Тася. «Та дивна річ. Він зателефонував мені, тільки я проводив тебе. Я ще з готелю не встиг вийти», — відповів він. «І що ти сказав? — повторила своє запитання вона. «Сказав, що про кузину, то жарт був. А ще, що ми колись зустрічалися. Ти моя колишня співробітниця, проста жінка та усе», — проказав чоловік. «Дійсно це дивно.» — промовила Тася. «А що?» — запитав Олександр та додав: «Я свої помилки враховую.». «Та нічого», — відповіла Тася. Вони гуляли так морем до самого вечора. Коли повернулися, Олександр допоміг Тасі зійти на берег. «А тепер я маю бігти до Ігоря. Він на мене вже зачекався.» — пояснив свою квапливість чоловік. Вони узяли таксі та поїхали до готелю. Тася пішла у свій номер, а Олександр побіг до друга. Він застав Ігоря перед ноутбуком. «Де ти, в біса, був? Я весь день тобі дзвонив. А ти як у воду канув. І Таська теж десь зникла. Чи не разом ви там були?» — образливо він звернувся до чоловіка, коли той зайшов у кімнату. «Разом. Ми були у морі», — спокійно промовив Олександр.

Ігор сидів та дивився в екран ноутбука. Він тепер радів кожному компромату, немов дитина. Передивляючись відео, він казав сам собі: «Більше компроматів цікавих та різних». Треба сказати, що для цієї своєї ідеї він не тільки використовував Тасю, він залучив самих різних людей — економістів, аудиторів, спеціалістів з фінансів та юристів — все для перемоги. «Я гадаю, що війни майбутнього — це будуть війни компроматів. В кого з'явиться найсильніший та найцікавіший компромат, той буде переможцем», — казав він своєму другу Олександру. «А що ти будеш робити з цим відео, де Тася та той покидьок Палкін?» — запитав його Саня. «А що я маю з ним робити? Хай буде. Поки що, цей Палкін — ніхто та звати його ніяк. Але він десь у команді президента під номером сто з гаком та товаришує з людиною, до якої я так мрію підібратися. Тому можливо воно мені ще стане у пригоді. Можливо колись мені цей Палкін допоможе. А як ні? То відео раптово потрапить до рук журналістів або поліції. Подивимось?» — відповів той.

Розглядаючи всі свої компромати Ігор зробив висновок, що якщо опустити людину на рівень тварини, то з неї обов'язково починає лізти всілякий бруд. «Дивна річ?» — розмірковував він — «Коли людям дається хоч яка, хоч малесенька влада, то людина починає себе вести зовсім по-іншому, принижуючи іншого та отримуючи від цього задоволення й насолоду.» Як там колись казав цар Соломон? «Усе це я бачив і роздумував у серці про кожну справу, яка робиться під сонцем. Весь час людина панує над людиною їй на кривду», — зробив такий висновок чоловік.

Зранку Ігорю зателефонувала Тася. «Ти маєш прийти до мене та подивитися на це.» — сказала вона йому по телефону. «Добре. Як тільки матиму вільну годину.» — відповів він та поклав слухавку. «Хто там ще?» — запитала його дружина, що була поруч. «То Саня», — збрехав Ігор. Коли Ігор зрозумів, що є хвилинка, він пішов до номеру Таїсії. Він навмисно поселив її у одному готелі, щоб можна було легко її контролювати. Коли зайшов, дівчина його запитала: «Ти встановлював в моєму номері камеру, чи ні?». «Навіщо це тобі знати?» — почав відпиратися чоловік. «Навіщо?» — Тася обурилася його словами. «Добре. Тоді скажу відверто. Тимощук був тут вчора ближче до ночі та зґвалтував мене у цьому самому ліжку. Я більше до нього не піду. І я хочу знати, чи зафіксувала це твоя камера? Твоя улюблена манюня!» — вона вже майже кричала на нього. «Тихше — тихше!» — Ігор намагався заспокоїти дівчину. Але Таїсія була вже не в собі. «Я більше до нього не піду!» — повторювала вона. «То це ультиматум?» — суворо запитав чоловік. «Обіцяй мені! Обіцяй, що більше не примусиш мене це робити! Обіцяй, що це останній!» — скрізь сльози прохала Ігоря Таїсія та благаючи дивилася йому у вічі. «Подивимось!» — тихо, але твердо відповів чоловік. Поки вони спілкувалися, у номер хтось постукав. «Хто там?» — голосно запитав Ігор. «Це я — Саня», — відповіли за дверима. «Заходь Саня!» — запросив його чоловік. Той зайшов та дивлячись здивовано на Таїсію, запитав: «Що тут знов трапилось?». «Істерика!» — буденно промовив Ігор. «Саню, а допоможи мені її заспокоїти. Може знов її кудись відвезеш. Чи ти зайнятий?» — попрохав друга Ігор. «Та ні. Я саме йшов до Таєчки запросити її на прогулянку», — відповів Саня. Він допоміг Тасі встати з ліжка та почав вмовляти піти з ним на прогулянку. Тася плакала. Потім припинила та погодилася. «Але не одягай підбори, бо будемо багато ходити», — попередив її Олександр. Вони пішли. А Ігор залишився у номері. Він встав з ліжка та підійшов до меблів, відкрив дверцята та дістав свою маленьку відеокамеру зі словами: «Ти моя манюня! Добре, що ти в мене не одна така!». Поклав у пакет та вийшов з номеру, зачинивши двері.

Тася поїхала на екскурсію в старе місто. Гуляючи там майже до вечора, вона домовилася з Олександром, що знов повернеться у Дніпро та буде працювати в його фонді. А Олександр допоможе вмовити Ігоря.

Через Францію Таїсія повернулася з-за кордону вже через три дні після закриття грандіозної виставки автомобілів у Монако. «Відпочила, аж противно!» — думала вона про себе. Перш за все навідалася до жіночого лікаря. Той зробив потрібні обстеження, узяв потрібні аналізи, потім запевнив Таїсію, що з нею все гаразд. Наступного дня вона поїхала до свого улюбленця — Лорда. «Привіт мій коник!» — привіталася вона з твариною. Він простягнув до неї свою волохату морду та потягнув повітря ніздрями. Вона простягнула на долоні шматочок хліба. Кінь обережно узяв той шматочок своїми губами. «Лоскотно!» — засміялася дівчина. Вона узяла щітку та почала чесати коня. Він сам підставляв їй свої боки, які бажав, щоб вона почухала. Дівчина зібрала свого коня на прогулянку. Вийшла з ним зі стайні та сівши верхи попрямувала гуляти лісом. За звичаєм вже знов спішилася з коня та присіла поруч нього на колоду, що валялася на землі. Кінь ходив біля неї та зривав листя з дерев. «Літо вже кінчається», — повідомила вона чи собі, чи коню. Кінь не звертав на її розмову ніякої уваги, а вона незважаючи на це почала йому розказувати, що з нею трапилося та як важко було на душі. Як боліло усе разом й тіло, й душа. Що не можна було відразу зрозуміти фізичний той біль чи душевний. «Ти мій найкращий психолог, ти мене чуєш?» — наприкінці розповіді промовила вона, звертаючись до тварини. Кінь мотав головою. Тася притягнула його морду до свого обличчя та поцілувала. Кінь зафиркав. А потім раптом подумала: «От було би добре дійсно звернутися до психолога. Але мабуть розповідати таке, що зі мною трапилося це дуже соромно». Потім вона подумала, що краще мати психолога у фонді, в якому вона тепер працювала. «Мабуть треба подати цю гарну ідею самому Олександру. Що він на це скаже? Дівчата іноді так важко працюють, а ніякої психологічної допомоги не отримують», — промайнуло в голові. І вона згадала, як працювала в невеличкому недержавному фонді в своєму маленькому містечку. Як важко іноді їй давалася та робота. Пригадалася одна найвередливіша бабуся, яка сварила Тасю з приводу або без. Як Тася не намагалася, ніяк не могла той вгодити. То купе щось не те та треба віддати свої гроші, бо товар їй не такий. То прибере погано. «Умочай ганчірку дужче! Підлога суха», — вередує баба. «От що ти робиш? Підлога уся мокра. Я піду та впаду!» — кричить вона наступного разу, коли Тася миє підлогу за її попередніми наказами. Кожного разу нова історія. Тася посміхнулася, згадуючи усі ці крики своєї вередливої підопічної. Добре, що були інші. Які цінували Тасину працю. Їх дуже шкода! Як фонд розвалився, то її самітні підопічні залишилися зовсім без допомоги. Безкоштовно ж ніхто допомагати не буде. Жінкам, з якими у Тасі склалися добрі стосунки вона ще так-сяк намагалася сама допомагати. То хліба принесе, то сніг взимку повідкидає з ганку чи листя восени прибере. А отой вередливій зась. Тася навіть боялася той вулицею ходити, коли фонду не стало. Жінка уперто не хотіла розуміти, що її працівниці вже немає. Ніхто не прийде більше, бо немає фінансування. Кожного разу, коли Тася йшла повз її будинок, кожен раз на неї нападав страх. Бо, якщо бабця була на вулиці, то невідмінно починала сварити Тасю на усю вулицю, підіймала такий галас, що сусіди вибігали за ворота подивитися, що там сталося. «Шкода моїх приятельок!» — так вона їх назвала для себе. «Поїхала, навіть нічого їм не сказала. А от цю вередливу Маргариту Степанівну зовсім не шкода!» — промовила про себе Таїсія та сумно зітхнула. «Невже я на неї досі серджуся?» — раптом подумалося.

Повернулася з кінної прогулянки та почала збирати речі, щоб їхати у Дніпро.

Наступного дня вона купила квіток на потяг, який повіз її у Дніпро. Знов влилася в новий старий колектив, почала допомагати людям.

Але Ігор не покинув її використовувати. Дуже скоро він надіслав їй фото чоловіка, якого вона мала звабити та все це зафіксувати на камеру. «Страшна людина! Як він не розуміє, що це мене вбиває?» — бідкалася Тася в душі. На фото був дуже відомий олігарх пан Поліщук.

Через три тижні Олександр повідомив, що в Києві буде чи то виставка, чи то просто благодійний захід й вони мають прийняти в ньому участь. Почали думати, що будуть робити. Вирішили підготувати стенди зі звітом про свою працю, потім Олександр знайшов місцеву знімальну групу, яка зняла невеличку стрічку про роботу їхнього фонду. Тасі запропонували зробити промову. «Так треба! Я один не можу тягнути фінансування мого фонду. Сама бачиш, те що маємо — це замало», — пояснював він Тасі, коли вони вже йшли сідати на потяг. «Як домовилися, я вийду представлю нашу благодійну організацію. Потім іде кіно. Потім за ним виходиш ти та робиш свою промову», — казав він жінці. «Я хвилююсь. Можливо треба було взяти більше людей», — схвильовано казала Таїсія. «Справимося!» — заспокоював її чоловік. З ними були ще дві жінки, яких Тася сама обрала собі у допомогу. Їдучи вже у потязі та розмовляючи Тася дивилася на Олександра, а головного, що її бентежило не питала. Чоловік це помітив та промовив: «Ну давай, вже Таїсія питай, що задумала. Я, що не бачу, що ти хочеш мене щось запитати, та вагаєшся». «Добре», — відповіла дівчина та запитала: «Вибач, але ж ти одна з найбагатших людей у країні. Якщо я не помиляюсь то десятий у списку найбагатших людей країни. І кажеш, що грошей замало.». «На восьмому місці», — поправив її чоловік та якось засоромився. А потім сказав: «Давай поясню. Дивись, коли кажуть, що в людини стільки то грошей. То це зовсім не означає, що вони всі лежать в нього в кишені та він може їх витрачати, як сам забажає. Ці цифри — це його рахунки, вартість його нерухомості, акцій та підприємств. І так буває, що грошей, щоб отак витрачати зовсім й не багато. Тому ми їдемо на цю конференцію, де будемо, якщо грубо казати, то вимагати ці гроші». «А як же…», — Тася хотіла запитати про так зване відмивання грошей. Але Олександр наче зрозумів її думки, ще до того, як вони вийдуть з неї словами, та не дав нічого сказати, промовивши: «Не хочеш отримати дивних відповідей. Не став дурних питань!».

Тася поселилася знов у своїй київській квартирці на Печерську та ще з двома жінками. «Яка в тебе в Києві квартирка?! — дивувалися вони. «А навіщо ти тоді працюєш у Дніпрі, Таїсія? Чи не коханка ти нашого начальника?» -- питалися вони. «Була», — відповіла Тася серйозним тоном. Жінки повитріщали очі. «Не хочете отримати дивних відповідей. Не ставте дурних питань!» — суворо промовила вона. «Та дійсно, чи це наша справа?» — погодилися жінки. До вечора Тася приготувала собі діловий костюм. Пішла зробила зачіску та допомогла причепуритися своїм напарницям. У вечорі за ними приїхало таксі та відвезло їх на благодійний захід.

Вже на заході, коли основна частина закінчилася, люди пішли до фуршет них столів. Почали спілкуватися. У VIP зону, де були головні організатори звісно ні Тасю, ні її помічниць ніхто не пускав. «От де зараз мала я бути!» — згадала Тася слова Ігоря, який завжди наказував їй пробиратися до усіх цих ділових шишок та кружляти між ними. Вона ще пам'ятала, що в неї не вирішена справа з новою рибою пана Бжезовського, а саме з його одним з найголовніших конкурентів — олігархом Поліщуком. А треба сказати, що цей благодійний захід організовував саме він. «І де я візьму тобі цього Поліщука?» — міркувала Тася. Поки вона розмірковувала до неї підійшов Олександр. Дівчата я ходжу тут вас шукаю, де ви всі поділися?» — запитав він свою команду. Дівчата, які вже побували біля фуршетного столу задоволено показували йому свої тарілочки, що їм тут зовсім не сумно та дуже добре. «Гаразд їсти. Тася пішли зі мною. А ви тут будьте, та чекайте на неї!» — скомандував чоловік та узявши Тасю під лікоть, увів її за собою. «Куди ми?» — запитала Тася, дивуючись такому звороту подій. «Хтось хоче з тобою познайомитися», — була відповідь. Вони підійшли до купи чоловіків. «Ось та, хто надихнув мене на створення мого благодійного фонду. Керівник. Помічниця. Муза. Самі вирішуйте!» — представив він Таїсію. «Таїсія», — промовила вона. «Раді знайомству!» — відповіли їй та почали знайомитися. Серед чоловіків, хто почав приділяти їй більш уваги виявився і пан Поліщук. «Хто б міг подумати?» — дивувалася Тася такому звороту подій. Він почав розпитувати, яким чином Тася спромоглася вплинути на Олександра та на заснування фонду. Тася хитро відмовчувалася. «Я би хотів подивитися, як ваш фонд працює. Щоб приймати такі рішення, повинен все бачити.» — казав він. «Чому ні. Приїжджайте до нас у Дніпро, я все, що зможу, все покажу вам. Покажу та розповім», — запропонувала Тася. На диво пан Поліщук погодився. А Тася повернулася до дівчат, що вже зачекались. Вони знов узяли таксі та поїхали до дому. Наступного ранку вони вже були на вокзалі та покупали квітки на потяг.

Через тиждень Тасі зателефонував Сашко та сказав: «Ну що, ти — молодець. Він їде до нас». «Хто їде?» — не зрозуміла Таїсія. «Пан Поліщук. Будь із ним ласкава. Та покажи все як требо. Може він зацікавиться?» — відповів чоловік.

«Отакої!» — Тася злякалася, потім заспокоїлася. Почала готувати звіти на роботі, думати яку ж ланку фонду перш за все показувати. А вдома теж кипіла робота. Прибрала квартиру та знайшла ту камеру, яку вона привезла з собою. Про всяк випадок. Почала думати, що вдягне. Потім поцікавилася в дівчат, що можна цікавого показати людині в Дніпрі. Вирішила, що треба бути чимось гостя пригощати. А значіть треба знайти та обрати ресторан. В Інтернеті почала пошук гідних закладів громадського харчування. Розробила програму й на роботі й для відпочинку. Все, можна гостя приймати.

В призначений час Тася зустріла свого поважного гостя, провела його у офіс, що знаходився у скромному приміщенні. Показала графіки праці дівчат, робочі папки людей, яких вони доглядають, познайомила з головним бухгалтером, який в свою чергу зробив свій звіт та познайомив з тим, як та куди витрачаються кошти. Скільки потребує грошей заробітна платня працівників та все інше. Коли вся ця церемонія закінчилася, Тася вирішила запросити чоловіка у ресторан та сама йому це повідомила. «А чи не погодитися ви зі мною пообідати? Як у вас будуть ще якісь питання, я із задоволенням на них відповім. Та взагалі в мене були плани ще показати вам наше місто.» — проказала Тася вже виходячи з приміщення. «З задоволенням приймаю вашу пропозицію та поїду у ресторан. А може й прогуляюсь з вами містом. Бо це місто для мене теж сакральне. Я вчився в ньому, коли був студентом. Так, Дніпро — це місто моєї молодості», — повідомив їй гість. «Дуже добре!» — зраділа Таїсія. Вони вирушили до ресторану. В ресторані Тася вже замовила столик, й коли вони прибули, то на них там вже чекали. Почали обідати та спілкуватися.

— Тася, а що вас спонукало відкрити цей фонд?

— Це не мій фонд. Я тільки допомагала. А господар — це Олександр Віленович Богданов.

— А він казав, що саме ви так подіяли на нього, що…

— Можливо. Я якось розповідала йому, що працювала у подібному фонді. Де допомагали хворим людям. Спочатку я й не думала, що мої розповіді про страждання літніх та хворих людей справлять на нього таке враження. А потім коли він запросив мене допомагати, то я й погодилася.

— А у вас звідки такий досвід?

— Було діло. Я працювала зовсім у іншому місті й це було за довго до знайомства з паном Богдановим.

— А чому пішли?

— Я не пішла. Цей фонд сам припинив існування, саме через брак коштів. Так ніхто й не знайшовся, щоб його фінансувати належним чином, а не одноразово. Ви ж бачили звіти. Велика сума виходить для того, щоб найняти медичний працівників, які би надавали саме медичну допомогу. Ми ледь-ледь справляємося, щоб утримувати покоївок. А в них дуже важка праця. Я сама була раніше покоївкою. Я знаю, що це таке.

— О, ви не гребуєте важкою та брудною роботою?

— Ні. Майже з дитинства я мріяла бути лікарем. Але в мене нічого не вийшло.

— Я вас дуже розумію. Я сам мріяв бути лікарем, та не зміг потрапити до цього вишу.

— Мабуть ми думаємо про одне, бо той хто вважає себе лікарем за покликанням, він це пронесе через усе життя. Я хотіла допомагати людям з болем, з страхом перед смертю. Тому я колись закінчила курси покоївок та сама пішла працювати до такого фонду. Бо лікар — це покликання життя. Це немов стан душі.

Чоловік закивав головою. В нього в очах розширилися зіниці. Він промовив:

— Тася, ви так кажете, немов, заглядаєте у мою душу.

Я теж почав займатися благодійністю саме через таке ставлення до життя. Якщо я можу допомогти, то я повинен допомогти.

— Так. Головне слово — допомогти. Для мене воно, немов, код якийсь. Скажи мені, що потрібна допомога й я не можу заспокоїтися, поки не надам її.

— Таїсія, ви мене дуже дивуєте. Ви дуже нагадуєте мені самого себе.

— Мабуть тому, що ми не стали лікарями. А може саме це було наше головне покликання. Я не знаю.

— Можливо.

Закінчили обід та пішли гуляти містом. Але вже не Тася водила свого гостя, а пан гість на правах господаря водив Тасю зовсім інакшими шляхами. Вони гуляли там, де був інститут, в якому він навчався, гуртожиток, де раніше мешкав. Він показував їй все це та радів, немов опинився в своїй молодості — у тому часі, коли був безтурботним парубком. Догулялися до ночі. Тася проводила пана Поліщука до готелю. А потім поїхала до дому. Він обіцяв подумати з приводу їхнього фонду. Зранку він повернувся до Києва. Тася повернулася з прогулянки додому. Зайшла у квартиру, зачинила за собою двері та промовила: «А нічого й не було. Й не мало бути!». Наступного дня вже було так само, як до приїзду поважного пана. Але через кілька днів їй зателефонував Олександр. «Тася, за які нитки ти там тягнула, чи за які струни зачіпала? Він погодився! Й погодився не на одноразову допомогу. Ми зможемо найняти медичних сестер, принаймні чоловік з десяток.» — весело промовив чоловік. «Ура! Що я можу ще сказати», — відповіла Таїсія.

Через пів місяця Олександр знов відправив її у відрядження до Києва. Вона знов мала побувати на деяких благодійних заходах міста. Наступного дня вже після заходу вона вирішила зайти в один з ресторанів на бізнес-ланч та пообідати. Замовила обід та пішла до свого столику. Проходом її хтось зачепив за руку. «Яка приємна зустріч!» — промовили їй. Тася підняла голову та придивилася «Пан Поліщук?!» — здивувалася вона. «Так це я. Але тільки не пан Поліщук, а Андрій. Ви мене ж не забули?» — сказав чоловік. «Так, Андрій. Я теж рада вас зустріти.» — промовила дівчина. «Ходіть за мій столик», — запросив він її. Вона погодилася. Спілкувалися. Тася розповідала про роботу фонду. Проте, що відвідує у Києві виставку товарів для інвалідів та людей, прикутих до ліжка. Згадали, як раніше всі ці товари були дефіцитом, а зараз можна придбати будь-що. «Тася, а що ви робите в вечорі?» — запитав її вже її знайомий. «Зовсім нічого. Мабуть буду відпочивати», — проказала Таїсія. «А я хочу запросити вас у театр. В мене є два квітка на одну оперу. Але зараз так сталося, що супутниці в мене не має», — запитав він та так подивився на неї, що вона не змогла йому відказати. В вечорі він заїхав по неї сам та вони поїхали в театр. Тасі дуже подобалися опери, від того дня, коли Ігор почав водити її на опери. Тася одяглась дуже красиво. Завдяки тому гидкому випадку, Ігор вже дбав про те, щоб в неї були гроші та не скупився на дорогі наряди. «Ти маєш виглядати дорого. Щоб ніхто не казав, що ти повія. Хай всі думають, що ти жінка або дочка когось з заможних людей. Не одягайся химерно. Але так, щоб було приємно на тебе дивитися», — приказував їй свого часу Ігор. От і зараз Тася була у довгій вечірній сукні кольору морського бризу. Сукня пишно спадала до самої підлоги. На шиї були діаманти. Красива висока зачіска та вечірній макіяж доповнювали її вигляд. «Яка ви?» — промовив та довгим поглядом подивився Андрій. Тася сіла у машину й вони поїхали в оперу. Андрій привіз її назад та піднявся з нею сходами до самої квартири. «Щоб ніхто не вкрав вас по дорозі», — жартував чоловік. Вони разом зайшли у квартиру. Тася не встигла щось збагнути, як Андрій вже цілував її та піднявши на руки заніс у кімнату. Саме цікаве, що й вона не хотіла чинити йому опір. «Що ми робимо?» — голосно промовила вона. Й камера-невидимка почала працювати. Чоловік допоміг зняти з неї сукню. Ніч пройшла дуже жарко. Зранку Тася запитала, що він буде пити. Та чоловік погодився пити з нею чай. «Хоч хтось як і я полюбляє чай», — подумала вона та поставила на вогонь чайник. Зробивши чай вона наробила звичайних бутербродів, пожалкував у душі, що в неї зовсім нема чогось смачного, та що вона вже давно нічого не пекла. «Його я би хотіла пригостити, наприклад, хоч яблучним пирогом», — сумно подумала вона. Вони поснідали та чоловік пішов. Двері зачинилися й Таїсія отямилася. «Що я, в біса, таке роблю?! Я не можу навіть оправдатися, що це зараз було за для Ігоря. Бо я сама всього хотіла», — йшли в голові дивні думки. Бо від самого Сашка до цього гидкого пана Тимощука їй було гидко бути з тими чоловіками. Все що було, вона оправдувала роботою для коханого Ігоря. А тут таке? Вона не очікувала, що Андрій їй сподобається, як чоловік та як людина. Він дивився на неї зовсім інакше, ніж всі хто був до нього. «Він дивився на мене як на жінку, як на людину. Поважав кожне моє бажання. А усі ті дивилися на мене як на ляльку, з якою було добре бавитися, та питати ляльку, чи добре їй не треба», — вона міркувала та сама злякалася своїх думок. «А як же тепер Ігор? Він же зрозуміє! Він же не дурний», — думала вона. «Й кого я тепер люблю?» — сама запитала, сама й відповіла: «Звісно Ігоря. А це якась мана!» «Чи хочеш ти образити Ігоря? Чи хочеш зробити йому боляче? Він же теж робить тобі боляче, коли відправляє тебе на ці його ігри?!» — питав в голові її якійсь жіночій голос. «Ні! Ні!» — закричала вона. Й голос у голові зник. «Ні. Я не хочу робити йому боляче. Нічого йому не розповім. То все мана, все обман. Я люблю тільки його. Тільки мого Ігоря.» — відповідала вона сама собі.

В вечорі Андрій зателефонував Таїсії та сказав. Що хотів вибачитися за свою негативну поведінку. «Я одружений чоловік. Що на мене найшло, я досі не розумію. Я хочу попрохати у вас вибачення» — проказав він у трубку. «Так. Я все розумію. Я теж хочу поросити у вас вибачення», — відповіла Тася. Потім вона в нього запитала: «Значить ви вже не будете співпрацювати з нашім фондом?». «З чого ви це взяли? Звісно буду. Тепер я майже не можу вам відмовити. Не бійтеся, Олександр не буде вас сварити», — сказав Андрій та поклав трубку. Він не зрозумів, чого вона перед ним вибачається. Вирішив, що це, через Олександра та їхній фонд. Бо Олександр розповів йому, що Тася колись була з ним. Олександр не боявся це розповідати іншим чоловікам, які питали у нього за долю жінки. Тому, що вирішив, що хай краще усі думають, що вона його колишня коханка, ніж шукають, чия вона могла бути. Бо Ігор хотів в цій своїй грі залишатися невидимим — таким собі сірим кардиналом, щоб на нього ніхто не мав вийти. Олександр звісно погодився йому в цьому допомагати. А Таїсії було насамперед прикро, що вона має здати його Ігорю.

Тася відпросилася у Олександра та з Києва вже вилетіла до Мадриду в Іспанію до Ігоря. По телефону вона повідомила, що в неї є, що його так цікавить та полетіла до нього. Ігор прибув в Іспанію першим. Він дуже радів у душі. Щоб якось порадувати Таїсію він нарешті привіз подарунок, який обіцяв ще у Монако. Вона підійшла до дверей свого маленького біленького будиночка. В душі якось навіть йому зраділа. Дивно, двері були відчинені. Вона зайшла. Поставила біля дверей валізу. Зняла кросівки та зайшла у кімнату. В кімнаті на дивані сидів щасливий Ігор. На ньому була надягнена красива коштовна шуба коричневого кольору та ще прикрашена коштовними камінчиками. А на голові була ще хутряна шапочка такого же кольору. «Куріпочка моя! Моя квіточка! Моя принцеса!» — звернувся він до неї. Тася аж злякалася. Такого прийому вона не очікувала. «Це та сама шуба?» — запитала вона. «Так. Вдягни її. Я хочу бачити, чи вгадав я з розміром», — запропонував він їй та накинув шубу на її плечі. Тася одягнула шубу. Руками вона чіпала хутро. «Яке воно дивовижне!» — промовила вона. «Це все для тебе!» — сказав чоловік. «Навіть більше. Мої люди вже купляють тобі квартиру на Печерську. Не треба нікуди їхати навіть. Бо це в будинку поряд. Твоя квартирка. У моєї куріпочки тепер є своє житло!» — знов радісно повідомив Ігор. «Он значить як?!» — сказала дівчина. «Ні. Я знаю, моя дівчинка золота, що для тебе все це — попіл. Я знаю, як я тобі віддячу. Ми поїдемо разом знов до Малаги. Я винайму яхту. Я пам'ятаю, що тобі сподобалося кататися. Мені Саня розповів. Ми будемо удвох цілий тиждень у морі. Я буду кохати тебе, як ти тільки забажаєш. Що ти забажаєш, все тобі купуватиму.» — розповів він про свої плани. «От значить, як йому був потрібен саме цей компромат? Пів царства він за нього готов віддати.» — подумала Таїсія. «Ти щаслива?» — запитав він. «Я щаслива, коли ти щасливий», — відповіла йому вона. «Але ти сумно виглядаєш», — помітив чоловік. Вона обняла його та вони поцілувалися. Вона посміхнулася до нього та відповіла: «Вже ні». Тася навіть не розбирала валізу, бо наступного ранку вони поїхали до Малаги. Взяли в оренду велику білу яхту. Звісно на ній був ще капітан та його команда. Тася дуже раділа. Вона знов з ним, страшно становилося, тільки коли вона думала, що він подивиться відео і все. Але вона, як та героїня книги «Звіяні вітром» Скарлет, казала собі: «Я подумаю про це завтра». Так вона намагалася себе заспокоїти. Вони проводили гарно час. Але все ж нарешті Ігор сів подивитися, що привезла Таїсія. Він робив це сам. Але під кінець гучно покликав її у каюту. Вона стояла на палубі та насолоджувалася заходом сонця. В руці вона тримала келих хересу. Коли почула його крик, аж злякалася. Келих впав з її рук та розлетівся на шматочки об підлогу. Вона побачила, що стоїть в калюжі з хересу та битого скла. Спустилася у низ. «Відповідай мені, що в тебе з ним було?». «Та нічого», — невпевнено промовила йому Тася. «Це отак нічого?» — він почав перемотувати відео та показувати їй якісь фрагменти запису. «Я люблю тільки тебе. Я тільки з тобою», — сказала вона вже гучніше та сміливіше. «Слухай мене, якщо я щось взнаю, то ти пожалкуєш, що на світ народилася. Я закатаю тебе у асфальт, зрівняю тебе з землею. Ти зрозуміла мене!» — гримав він на неї. Вона заплакала. Тоді він обняв її та притиснув до себе. «Ти тільки моя, так?!» — промовив вже тихо до неї. Вона кивнула головою. Тоді він поцілував її у лоб, а потім у ніс. Їй це так подобалося. Він піднявся сходами на палубу та подивися, що там була калюжа зі осколками келиха. Крикнув служницю та нагримав на неї. Вона почала збирати скло.

Засмучена Тася роздяглася та лягла спати. Вона дуже швидко заснула, мабуть, через свою втому та легку качку яхти. Коли він повернувся, то побачив, що вона вже спить. Він присів біля ліжка та зазирнув їй у обличчя. Вона тихо та рівно дихала. Він доторкнувся долонею до її волосся та посміхнувся. Тоді він встав, узяв стілець та сів поруч ліжка. Сидів та тихо дивився на неї. Потім сам пішов спати. Вони провели на яхті дуже приємний тиждень. Ігор більше нічого не казав Таїсії про те відео, не сварив її, не погрожував, навпаки, був наче сама ніжність. Тасі здавалося, наче вона закохалася в нього знову та по-новому. «От чому він такий? Хочу від нього бігти та не можу!» — міркувала вона собі.

Повернулися знов до Сетениль-де-лас-Бодегас. Ігор почав підготовлювати Тасю до того, щоб вона зрозуміла, що гра ще триває. «Скоро все зміниться!» — казав він їй. «Що зміниться? Що має змінитися?» — міркувала Тася, але запитати прямо не намагалася, вона пам'ятала того розлюченого Ігоря, який, немов Зевс метав іскорки та блискавки, та баялася вже його такого. Тася розуміла, що Ігор ніколи не покине дружину. Такі дружин не залишають й кохання тут ні до чого. Тому їй важко було зрозуміти, що чоловік мав на увазі. «Я підібрався до нього дуже близько й в мене вдосталь інформації, яка мене дуже допоможе. Але якщо цю справу завершиш ще ти, то буде дуже добре!» — знов натяками розповідав їй Ігор. «Але не будемо поспішати. Ти поїдеш та відпочинеш. Займешся своїми справами. А я ще все маю підготувати», — казав він. Те, що він не поспішає Тасі сподобалось. В цьому маленькому місті вони пробули разом ще пів тижня та роз'їхалися. Він полетів у свій Лондон, а вона до дому.

Першім ділом Тася відвідала свого коня Лорда, знов поїхала на ньому на прогулянку. Від'їхавши подалі від людей, вона знов, як і раніше, злізла з коня та почала з ним розмовляти. Вона гладила коня по морді, тріпала його гриву та виказувала йому, що в неї на серці. «Лорде мій коник, що мені робити? Підкажи мені, як зможеш.» — промовляла вона до нього. «Що ти мені кажеш?» — питала вона в коня, намагаючись придумати, що може їй відповісти кінь. Вона сама це уявляла. «Тікати від нього, га? Таке скажеш!» — казала дівчина. «Не можу я мій Лорде. Не виходить в мене. Все розумію, а сама як прив'язана до нього. Та не бачу вже сенсу», — сама відповідала на свої ж питання Таїсія. «Зрозумій мене, от коли немов після серйозної травми або немов після кризи, коли перший шок відходить та нерви більше не зводить, ти починаєш звикати до нового положення речей. Тому, що вже знаєш, що шансів щось змінити вже не залишилося. Ти бачиш вже усю картину, її повноту, але вже запізно щось змінювати, залишилося тільки звикнути до неї. Ось і все», — розповідала вона тварині та виправдовувала сама себе. «Мені здається, що я вже знаю, для чого або для кого він мене весь цей час готував. І все це він вирішив так давно, що змінити вже не можливо. Тільки діяти за його планом», — казала Тася, розмірковуючи вголос біля коня. Поговоривши з твариною, вона заспокоїлася та немов вже погодилася в душі з певним станом речей, який її очікує. Приїхала назад до стайні, зістрибнула з коня та повела назад, віддала працівникам клубу та повернулася у місто.

Після цього посилено зайнялася новою квартирою. Придбати авто так й не захотіла, замість цього зайнялася ремонтом та почала купувати нові меблі. Її життя наповнилося дією. Вона найняла людей, які б робили ремонт, ще тих, хто б займався дизайном. І тепер майже не думала про слова Ігоря, бо в голові були думки про те, де краще купити душову кабіну або який придбати унітаз, купувати килим у кімнату чи ні. З дизайнером вони навіть посварилися на цій темі. Але потім Тася погодилася та килим вже придбати не хотіла. Кахель на стіни, кахель на підлогу, сантехніка, спеціальні розчини, мішки з цементом, матеріали для підлоги, шпалери — їй це вже снилося у вісні. Квартирка потрошку ставала затишною й Тася вже пишалася своєю працею та її виглядом. Тому, коли в неї випала така можливість, вона похвалилася Ігорю, коли він був на зв'язку в Інтернеті. «Ну то покажи мені, чим ти там зараз займаєшся!» — запропонував чоловік. Таїсія поважно пройшлась по кухні. Потім зайшла у ванну кімнату та під кінець повернулася у кімнату та показала он-лайн, що в неї вже було зроблено. «Молодець!» — похвалив її Ігор, — «Я радий, що ти там не сумуєш. Дійсно добре придумала». Було видно, що Тася уся світилася від щастя. «Яка я була би рада, якщо б ти зміг до мене навідатися.» — мрійливо відповіла вона. «Може якось і навідаюся, коли ми все правильно зробимо», — якось загадково відповів їй Ігор. Настала німа пауза. Ігор знайшовся та запитав: «А що ти плануєш робити в кімнатах?». «Маленька буде за спальню. А велика, звісно, вітальня. Її я бачу рожевою, або бузкового кольору. Який колір краще?» — сказала дівчина. «Та то вже тобі вирішувати. Я люблю холодні кольори — синій або зелений», — відповів Ігор. Дівчина надула губки. «Чого ти скривилася?» — весело запитав чоловік. «Не хочу синю, не хочу зелену», — ледь промовила вона. «То й не роби. Я що наказую?» — промовив Ігор. Розмова якось зайшла в нікуди. Вони попрощалися. Після розмови Тася чогось зажурилася. Потім пішла на кухню готувати. Нова чепурна кухня піднімала їй настрій. Готувати на такій було саме задоволення й Тася швидко забула про розмову. Так пройшло кілька місяців. Вже в середині осені вона почала відчувати, що з нею щось так та не так. Перша її реакція була — страх. Вона злякалась та побігла до жіночого лікаря, де той підтвердив їй, що вона вагітна десь приблизно два місяця, або як кажуть лікарі — дев'ять тижнів. Тася дійсно злякалася. «Що тепер буде? — думала вона. А потім на одній з благодійних вечірок, які Тася досі мала відвідувати, вона натрапила на Олександра, якого вже певний час не бачила. Він побажав відвезти її до дому, щоб подивитися, де вона тепер мешкає, та як обставила квартиру. Коли вечірка закінчилася Олександр та Тася вийшли з будівлі та пішли разом до стоянки. Тася сіла у авто. «Як я давно тебе не бачив? Ти повернулася у Київ, а чому не захотіла знов поїхати у Дніпро?» — питав її чоловік. «Не знаю. Мабуть через цю нову квартиру. Вона мене вся захопила», — відповіла Тася. Приїхали. Вони зашли у під'їзд та Олександр запитав: «Ти навмисно купила квартиру в тому ж районі, де я її тобі колись зняв?». «Так. Мені дуже подобається цей район. Та квартиру мені купували без мене. Дякую, що врахували моє таке бажання», — відповіла Таїсія. Вони зайшли у квартиру. Олександр почав її роздивлятися. Квартира мала дві кімнати та велику кухню. В кухні вже був зроблений ремонт, а от в кімнатах тільки на половину. Тася запросила його саме в кухню. «Цікава задумка!» — похвалив її друг. Кухня була зроблена в національному етнічному стилі. Навіть була зроблена штучна цегляна піч, в якій знаходилася вбудована духовка. Піч була ще й розмальована. «Це ти її розмалювала?» — спитав чоловік. «Ні. Це дизайнер», — відповіла Тася. «Дуже нагадує стару літню бабусину кухню. В неї майже така піч була, тільки справжня», — пригадала Тася. «Сідай зі мною та повечеряємо!» — запропонувала вона та дістала щось з холодильника. «Це запіканка», — пояснила вона другу. Олександр повернувся з ванної кімнати та похвалив ремонт, що там був. «То все дизайнер. Але вони враховували і мої побажання. Я теж задоволена», — сказала Таїсія. «Так значить тобі віддячив Ігор?» — зробив підсумок чоловік. «Та вже ж віддячив», — відповіла Тася та сумно подивилася на Олександра. Він побачив, що ця тема неприємна для неї. Тася розігріла страву та розрізала на шматки. Почали вечеряти. «Ну як твої справи зараз?» — спитав Олександр. «Ти ж вже питав», — промовила Тася. «Та я бачу, що ти якась дивна зараз. От мені й здалося, що ти мені щось не договорюєш», — промовив чоловік. «Тоді скажу тобі, як другу. Я вагітна, вже приблизно два місяці», — відповіла дівчина. «А Ігор знає?» — запитав Олександр. «Ні. Ти перший», — відповіла Тася. «Такі речі спочатку кажуть коханому чоловікові», — промовив Олександр. «Але ж ти казав, що ти мій друг. Друг з яким я ще сплю», — нагадала Тася. «Так. Але ж між нами вже давно нічого нема. Окрім дружби», — нагадав чоловік. «Тому тобі й кажу. Що ти мій найкращий друг. Бо більше нікому. Твоя дружба дуже коштовна для мене», — відповіла Таїсія. «За це дякую», — сказав Олександр та запитав: «А що ж ти будеш робити? Коли Ігорю скажеш?». «Я не знаю. Я боюся. Останній раз ми дуже посварилися. Я бачила який він може бути лютий. Та тепер боюся його такого», — пояснила Тася своє вагання. «Та не бійся. Може він ще зрадіє. Він дуже мріяв мати маленьку донечку. То народиш дівчинку й він зрадіє ще дужче», — якось намагався підбадьорити її Сашко. «Але ж ти знаєш, в нього свої плани», — заперечила йому дівчина. «Та не звір же він?» — сказав Олександр — «Не гайся, кажи йому скоріше». Якось на тому й порішили. Олександр поїхав, а Тася вирішила полетіти знов у Іспанію та вже там все розповісти своєму чоловіку. Вона знов вирушила у дорогу. А Ігор прилетів до Іспанії вже зі своїми планами.

Вона приїхала у свій будиночок перша. Він був якийсь сирий та неприбраний. Хоча вона дуже втомилася, але почала його прибирати. Вона протерла вікна, усю пилюку в домі витерла, а потім зайнялася підлогою. З ніг вже валилася, але потім згадала, що нічого не їла, бо їсти зовсім нічого. Вона одягнулася та поспішила в давно вже знайомий ресторан. Там вона придбала якийсь тістечка, хліб. Зайшла в лавку поруч та купила сир, декілька видів. Ось тепер можна бути спокійною. Прийшла та лягла на ліжко. Їй здалося, що хтось на неї дивиться й вона кинулася. Дійсно над ліжком стояв Ігор та дивився на неї. Він ще був одягнений. «Ти так чудово виглядаєш, коли спиш!» — повідомив він їй. «Я заснула?» — запитала вона. «Так. Я стукав у двері. Потім сам відчинив», — відповів їй чоловік. «О-о-о» — тільки й відповіла вона. Тася сіла на ліжку, роздивилася навкруги. Ігор вийшов, заніс у кімнату валізу. «Як я за тобою скучила!» — промовила Тася та протягнула до нього руки. Він нахилився до неї та обійняв її. «Я тут кругом прибиралася, навіть не одпочила після літака та дороги. Сил не маю зовсім», — намагалася виправдати свій стан Таїсія. Він стягнув її з ліжка. Вона стала на підлогу. Ігор знов почав її обіймати та цілувати. «Я так радий тебе бачити!» — промовив він до неї. Пішли до кухні. Тася показала йому, що має на вечерю та Ігорю було якось однаково. Сіли разом вечеряти. «Завтра поїдемо у Ронду скуплятися. А потім будемо робити, що заманеться», — сказав він Таїсії. Вона посміхнулася. Вона вже знала, що в нього означає те «що заманеться». Втомлені дорогою, а Тася ще й працею, полягали спати. Зранку їх збудив будильник, який грав на Ігоровім телефоні. Вони узяли таксі та, як робили раніше, поїхали скуплятися у великий торговий центр міста Ронда. Тася хотіла погуляти містом та Ігор наполягав їхати як найшвидше назад. Повернулися у своє маленьке біленьке містечко. Тася вже подумала, як вона буде тушкувати овочі та пекти піцу, та у Ігоря були свої плани на неї. Ігор почав до неї приставати та запропонував повернутися у ліжко. «Ігор, ти — хитрун!» — намагалася вибратися з його обіймів дівчина. Але в неї нічого не вийшло й вона здалася на радість переможцю. Все пройшло так феєрично, що й Тася сама от себе такого не очікувала. Вона вся аж горіла та тремтіла в його руках. «Ось він який, секс під час вагітності», — подумала вона. Від одного його дотику в неї пробуджувалася безліч різних бажань. Іноді їй здавалася, що вона зараз вмре від насолоди. Мить та її не стане від щастя. Ігор це теж помітив, але вирішив, що вона за ним так сумувала та скучила й це його дуже тішило. «Ти якась сама не своя», проказав він їй, як вони заспокоїлися. А потім поспішив перед нею вибачитися: «Вибач мене, що я так мало надавав тобі уваги. Займався чим завгодно, тільки не тобою». «Нічого. У тебе дружина, сім'я та ще бізнес» — заспокоїла його вона, намагаючись показати, що вона не сердиться та розуміє його. Він притягнув її до себе та поцілував. А в неї промайнула думка: «Коли сказати про вагітність? Зараз, чи почекати ще?». Вона промовчала. Ближче до вечора Тася таки пішла тушкувати овочі, на піцу вже якось не було часу. Повечеряли та пішли гуляти містечком. Тася йшла та раділа, Ігор тримав її за руку. «Можливо, все ще буде добре? Можливо, він ще зрадіє такій новині?» — думала вона дорогою. «Ти така добра й чуйна» — раптом сказав Ігор та порушив ташу навкруги, — «Я з дружиною останній час сваримося та сваримося. А ти ніколи мені нічого не виказувала, навіть тоді, коли була зі мною не згодна. Я ж бачу». «Не сварюся з тобою, бо який сенс», — відповіла Тася та продовжила: «Мене так навчали. Чоловік — то голова. Виказувати йому свою неповагу — це порушувати біблійні заповіді. Бо жінка перш за все потребує любові, а чоловік — поваги». Пригадала вона слова свого пастора. «Ти кажеш, немов священик», — сказав Ігор та подивився на неї дуже уважно. «Можливо. Але я на цьому зростала та саме це бачила у батьків. Я не вмію перечити чоловікам» — пояснила Тася свої слова. «Ти моя ягідка!» — відповів чоловік та поцілував її у щоку. «Хотів би я бути з тобою одвічно», — мрійливо проказав Ігор. Вони повернулися до дому. Зранку вона збудила його, зваривши йому каву. Ще залишилися два тістечка. «Які в тебе плани?» — запитала вона. «Поки залишаюсь», — відповів їй та притягнув до себе. Вони поцілувались. «Кава чекає!» — нагадала йому Тася. «Почекає!» — тихо відповів він. Він знов поцілував її, повільно доторкнувся до її губ та відчув, як вони відкриваються йому на зустріч. Поцілунок пробуджував в ньому нестерпиму жагу володіти нею. А Тася з задоволенням відповідала йому та жадала йому належати. Кава остигала та вони більше не розмовляли. За них це робили їхні тіла — занадто відверто та дуже ясно.

Тася проснулася знов першою, подивилася на годинник — була одинадцята година. Вона солодко потягнулася. «От чому так не може бути завжди? Настане час та він скаже, що йому треба їхати», — сумно подумала дівчина.

Він прокинувся десь через пів години. Вона не вставала, а була поруч та дивилася на нього. «А де кава?» — запитав він. Тася дуже голосно засміялася. «Кава холодна», — відповіла вона. Він знов поцілував її та промовив немов вередливий хлопчик: «Так зроби іншу!». Тася піднялася з ліжка. Він дивився на неї, поки вона не зникла за дверима ванної кімнати. «Ти, наче стала більше?» — промовив він, коли вона повернулася вже у халаті. Тася нічого не відповіла та в душі напружилася, трошки злякалася. Пішла варити нову каву. Принесла йому каву, а собі чашку чаю. Вони поснідали у ліжку. «Ігор, які ти маєш наміри сьогодні?» — запитала вона в нього. А Ігор ще був у ліжку та під ковдрою. Він напружився та відповів: «Давай поїдемо гуляти у Ронду?». Тася погодилася, а Ігор заспокоївся. Перш ніж знов заговорити з нею про справи та про нове та таке важливе для нього завдання, він хотів ще більш прив'язати її до себе, знов нагадати їй про почуття. Для цього він намагався бути щедрим та добрим другом для неї.

Вже гуляючи вулицями міста, вони заблукали в один маленький ресторанчик. Замовили обід. Там Ігор й почав свою розмову:

— Тасю, я маю тобі дещо сказати.

— Що саме?

— Пам'ятаєш, я колись казав, що скоро все зміниться?

— Пам'ятаю. Але я не дуже розумію, що ти маєш на увазі? Якщо ти мені не поясниш, я так і буду губитися в здогадах.

— Ще одне та останнє завдання.

– Ігорю!

— Слухай! Це для мене дуже важливо! Я хочу тобі сказати, що в мене майже усе готово. Але поки я ще не знаю, як я можу познайомити тебе з цим чоловіком, бо він дуже поважна особа.

– І хто це?

— Він наш президент.

Тася вилупила очі, в неї сам собою відкрився рот. А Ігор продовжив:

— Так. Не треба так дивуватися.

— Але ж, Ігорю, він — президент? Навіщо це тобі?

— Я тобі колись вже казав.

— Ти хочеш йому помститися?

— Я ще не вирішив, як це має називатися. Але не треба було так робити з моїм бізнесом.

— Але ж він жонатий? В нього діти?

— А хіба, ті, хто були раніше не були одружені? Вони не мали дітей?

— Але ж вони не були президентами.

— Яка різниця. Він такий же багатій, як всі інші. Як і я.

— Яким же чином все це має бути?

— Про це я ще думаю. Але треба квапитися, бо можна все зіпсувати. Скажу тобі, що працюю в різних напрямках. Згадав, що ти в нас колишній еколог, та, навіть екологів підключив.

— Щось знайшов?

— Щось знайшов. А спочатку думав, може тебе туди якось впровадити, а ти мені чорну бухгалтерію, тобто екологію принесеш, як сорока на хвості.

— Зараз на завод важко всунутися. Вважаєш, я не пробувала?

— Ти була сама по собі. А тепер ти зі мною. Я різні варіанти продивляюсь. Й такий теж, якщо основним не зможемо скористатися.

– Ігор, ти ж мені обіцяв!

— Обіцяв, що буде останній. От цей останній. І все. Потім ти вільна. Можеш повертатися у країну, можеш оставатися у Києві, а можеш їхати у Дніпро. Це тобі вирішувати.

— А як же ми?

— Це теж тобі вирішувати. Я би хотів, щоб ми залишилася разом. Я ще не думав про це так серйозно.

Тася замовкла та на її обличчі з'явився смуток. Вечір був зіпсований. Назад вони поверталися майже мовчки. Тепер Тася навіть не знала, як їй завести ту розмову про свою вагітність. Але це треба було зробити. Тепер Тася навіть не уявляла Ігорової реакції на свою новину. Вона була налякана, але розуміла, що мовчати не має сенсу.

Вночі, коли Тася вже майже спала, Ігор почав її ворушити. Тася прокинулася та подивилася на нього. «Тасю, ти дуже хочеш спати?» — якось невпевнено запитав чоловік. «Не дуже», — промовила дівчина. Вона почала ластитися до нього, як той любив. «А раптом це наш останній раз?» — промайнуло в її голові. Вони почали цілуватися й Тася була з Ігорем знов сама не своя, немов повірила в свої думки. Все було так, немов в останнє. Ігор сам собі не вірив. Ніч пройшла дуже бурхливо. Коли прокинулася, то вже Ігор готував їй сніданок. Він зайшов у кімнату із тацею в руках. На ній були кава та чай, а ще скибочки сиру та шматки в'яленої свинини. «Отакий в мене ранок!» — посміхнулася Таїсія. «Тася ти тепер сама не своя!» — промовив чоловік на поставив тацю на ліжко. Й добре, що поставив, бо відповідь Таїсії його налякала. Була б таця в долонях, впала би. Вона взяла у руки гарячий чай, відпила трошки та відповіла: «Ти помітив. Ігорю, це все через мою вагітність». Ігор остовпів. Він все ж присів на ліжко, але снідали вони мовчки. «Як це сталося?» — запитав Ігор та перший порушив їхню тишу. «Я думаю, що, коли ми були на яхті в Малазі», — відповіла Тася. «А може це не моя дитина? Хто там був до мене?» — покосився на неї чоловік. «Ігорю, по строкам вона твоя дитина. Твоя та тільки твоя», — заперечила Тася. «Я перевірялася після них усіх», — додала вона знов. «Що ти накоїла!» — казав Ігор. Він вже помітно нервував. Тася напружилася, бо пам'ятала його дуже лютого на яхті. «Ти все мені зіпсувала. Як ти не розумієш?» — злився Ігор. Тася мовчала. Ігор вдягнувся дуже швидко та вийшов з кімнати. Тася залишилася сидіти на ліжку. Почула, як він відчинив двері та вийшов з будинку. «Пішов. Куди він пішов?» — подумала вона.

Ігор злий блукав вулицею. Довгі та вузькі вулиці розлючували його ще більше. Зайшов у маленький ресторанчик та замовив віскі. Думки не давали йому спокій, навіть вже після третьої чарки. «Як вона могла зі мною так вчинити? В мене вже все виходило. Через того дурня Палкіна я зміг дібратися вже навіть до нього. А тут така халепа! Її вагітність. А я навіть не спитав строк. Скільки ж тут пройшло часу? Приблизно два місяці. Це не багато. Але, якщо це робити завтра, або на протязі цього місяця, або наступного. Але ж я поки не все підготував. Ні. Час затягується й вагітність не зупинити. Клята вагітність!» — він сидів та міркував. Потім зі злістю стукнув кулаком об стіл. Люди навколо почали на нього косо дивитися. Ігор вийшов з ресторану, подивився на годинник — вечір. Ігор повернувся до будинку.

Тася весь цей час, поки Ігоря не було, відчувала себе не живою не мертвою. Вона склала ліжко. Пішла у душ. Все робила якось повільно, мов нежива. Пішла на кухню щось приготувала. Сіла на кухні за стіл та заплакала. «Боже, що я накоїла? Боже, я так до тебе давно не зверталася. Це кара? Ну скажи мені, будь ласка, це так ти мене караєш? Що мені робити? Дай мені відповідь. Дай мені сил все перенести, Боже, мій Боже!» — промовляла вона собі таку молитву та плакала. «Ігор може примусити зробити мене аборт!» — раптом подумала вона та злякалася. «Боже, я не хочу аборт. Ти слухаєш мене, Боже святий? Я не хочу вбивати цю дитину, ти чуєш мене, Господи?» — вона знов молилася та билася лобом об стіл. До неї повернувся той жах, що тримав її ще в Лебедині, а потім у лікарні. Її знов почала турбувати її доля. «Знов ця невизначеність! Що тепер зі мною буде?» — запитувала вона сама в себе. «Ігор утримував мене. Через нього в мене знайшлась робота. А раптом Богданов викине мене зі свого фонду. Бо це ж й Ігоря фонд. Вижене мене, як приблуду. Що мені робити?» — страшні думки заполонили мозок. Таїсія не знаходила собі міста. Металася по дому, як впечена. Невідоме лякало її.

Почула, як стукнули двері. Це повернувся Ігор. Тася підійшла до мийки та почала вмиватися. «Не требо, щоб він бачив мене заплаканою», — подумала вона. Обтерла обличчя рушником для кухні. Ігор знайшов її у кухні. «Нам треба серйозно поговорити!» — сказав він та пішов у кімнату. Тася зайшла за ним у кімнату та побачила, що Ігор сидить у кріслі. Вона стала перед ним, немов школярка, що провинилася. Він почав її вичитувати, а вона мовчала. Потім промовив, як вирок:

— Ти повинна зробити аборт. Я все вирішив.

— Чому я повинна робити аборт? Ігорю, це ж вбивство, це ж гріх?

— Ти згадала про гріх? А чому ти не згадувала про гріх, коли спала з цим депутатом Шажко, а з Кохановичем. А з Поліщуком, до якого ти так линула?

— Мовчи! Мовчи!

— Ні, я продовжу. Коли ти була зі всіма цими чоловіками, чому тоді ти не згадувала про гріх?

— Згадувала, Ігорю, згадувала. Ти не знаєш, що я відчувала кожного разу, йдучи до кожного з них. Ти мене все одно не зрозумієш. Бо я перш за все тоді думала про тебе. Як вгодити тобі, мій коханий?! Як ти потім будеш мною задоволений, та щасливий, що все іде за твоїм хитромудрим планом. Невже ж я не бачила, як ти потім радієш наступному твоєму компромату. Все було тільки за ради тебе. А ти цього не зрозумів?

— Тільки мене? А як же всі шубки, автівки, квартирки, будиночки?

— Не кажи мені це. Не за шубки й не за будиночки. А тільки, щоб ти — моє кохання, був щасливий та задоволений. Бачити твої щасливі очі. Але ти був щасливий тільки, коли тобі на стіл лягав наступний компромат.

— Ти перебільшуєш!

— Перебільшую? Я все вмовляла себе тим, що любов прощає тисячі гріхів. А тепер бачу, що помилялася. Й моя любов до тебе нічого не виправдовує, не виправдовує вона не мою вагітність, ні аборт, на який ти мене так вмовляєш. Бо я живу з чудовиськом. Бо ти, Ігор, ти — чудовисько!

Ігор замовк. Йому нічого було казати. Тоді Тася запропонувала, про що так давно хотіла йому сказати, про що мріяла. «Ігорю, нехай я народжу цю дитину, або хай це буде, ще до великих строків вагітності? Невже не можна знайти вихід?» — проказала вона з надією, що він погодиться із нею. Ігор підняв на неї очі та відповів: «Вихід — це аборт. Як ти не розумієш? Я ще не все продумав. Ніхто не знає скільки часу в мене займе підібратися до нього, придумати сценарій цього знайомства. А якщо все це буде, коли ти будеш з величезним животом? А згаємо час, чекаючи народження дитини, і все гра програна. Ситуація вже буде не актуальна. Вибори пройдуть. Ти дуже невчасно завагітніла». «Невже нічого не можна зробити, щоб залишити дитину?» — знов запитала Тася. «Ти ще не така стара. Тобі ж не сорок. Потім народиш», — відповів холодно чоловік. «Ігорю?!» — скрикнула Таїсія та продовжила, наполягаючи на своєму:

– Ігорю, як ти можеш так казати? Це ж і твоя дитина. Невже ти сумніваєшся? Тільки ти був зі мною, як мій чоловік та не дбав про захист.

— Ти ж пила пігулки.

— Пила. Але це дев'яносто відсотків захисту. А ще існує десять. Це теж дуже багато.

— Та вже ж розумію, що багато.

– І для мене ця дитина тільки моя. Я вже її люблю і хочу, щоб вона жила.

— От знов ти за своє!

Таїсія заплакала. Сіла на підлогу та так гучно розридалася й довго не могла заспокоїтися. Чоловік не витримав та вийшов з кімнати. Він весь аж кипів із середини. Після такої роботи все покинути через якусь там вагітність. Крок за кроком він підбирався до цієї людини. Навіть свої минулі поразки він спромігся перетворити на перемогу та знайшов спосіб, як підбереться до свого ворога. А тут така несподіванка. Він корив Таїсію, він корив себе за свою ж необережність. Він повернувся до кімнати, де ще плакала дівчина та промовив: «Я все вирішив. Ти робиш аборт». Тася ще й дужче зайшлася слізьми. А Ігор продовжив: «Богданов знов зараз у Києві. Він подбає про лікаря. Завтра же вилітаєш до Києва. А потім подивимося. Якщо тобі так потрібна дитина, значить потім буде в тебе дитина. Але потім, коли ти все зробиш правильно». «Я не хочу до Києва. Я не хочу вбивати цю дитину. Вона вже є, моя та твоя», — ледь пролепетала Тася. «Тася, це не обговорюється. Це мій наказ!» — суворо промовив Ігор та знов вийшов з кімнати. Від нервового стану та від плачу в Тасі сильно заболіла голова. Вона вийшла на кухню, почала шукати знеболювальне. Випила та пішла прилягти. Лягла та знесилена заснула.

А Ігор пішов телефонувати другові. По телефону він коротко розповів в якій пригоді опинився, та попросив завтра зустріти Тасю в Аеропорту та домовитися, як найшвидше з лікарем у платній лікарні.

Серед ночі Тася, раптом, прокинулася від жахливого сну. Вона поворушила головою та відчула, що вона досі болить. Потім подивилася на пальці на руках. Пальці теж пекли вогнем. Тася стиснула їх у кулаки. «Боляче», — тихо промовила до себе. Біль у пальцях нагадав їй її першу роботу, коли вона працювала у лабораторії та мила лабораторний посуд. «Я вже давно там не працюю. Пальці, що вам треба?». — подумалося їй. Потім Тася згадала свій сон. «Жахи не пускають мене. Яке в мене велике відчуття провини. Навіть у вісні мене сварить Ігор», — подумала вона. Їй наснилося, що на неї кричав Ігор. Потім наснився брат, який сварив її через житло, через брак кошт. У вісні вона намагалася сказати, що вже має житло. А той відповів, що жити вона в ньому не буде. «Ти знов прийдеш на мою шию!» — кричав брат їй у вісні. Таїсія встала з ліжка, подивилася, що Ігоря поруч немає та пішла у кухню на пошуки знеболювального. На кухні вона зігріла трохи води та розчинила в них порошок від болі у суглобах. Випила. Пішла назад. Лягла у ліжко та знов заснула.

Тасі знов наснилася мама, що кликала її до дому. Уві сні вона стояла біля воріт їхнього дому та кликала її з вулиці. Казала, що та вже загулялася, та треба робити уроки. Мама була якась незвична молода та красива. Такою Тася її, навіть, не пам'ятала. Тася знов прокинулася та зрозуміла, що знайшла вихід. Вона вб'є не дитину, вона вб'є себе. Колись, коли вона ще читала Біблію на пам'ять їй сплинули її рядки з листа апостола Павла до Римлян: «Бо заплата за гріх — смерть…». І вона раптом подумала: «А може своєю смертю я заплачу за всі свої гріхи — за ненароджену мою дитину, за стосунки з Ігорем та за все інше, що робила проти божих заповідей?». Вона вирішила, що вийде з аеропорту так, щоб Олександр її не помітив та поїде до найближчого мосту, неважливо якого. А там вже й Дніпро. Подумала ще трохи та вже заспокоєна заснула.

Коли Ігор замовив квіток на літак, то вона погодилася та поїхала до Мадриду спокійна, вже не чинила істерик. Ігор не вірив своїм очам. Знав би він тоді, що вона задумала. Покірно приїхала із ним в аеропорт, покірно сіла в літак. Літак підняв її в небо, а вона була сама не своя, бо в серці вже прийняла рішення. Чоловік спокійно покинув будівлю аеропорту, знаючи, що вона вже летить у Київ. Там її повинен був зустріти Олександр. А от, що він її вже не зустріне, цього Ігор не знав.

Content

Тетяна Кирик
КОХАТИ АБО ПОМСТИТИСЯ

Глава перша У КИЄВІ

Глава друга З'ЯВЛЯЄТЬСЯ ІГОР

Глава третя ТРИМАЙ ДРУЗІВ БЛИЗЬКО

Глава четверта …А ВОРОГІВ ЩЕ БЛИЖЧЕ

Глава п'ята ВЕЛИКА ГРА