Сергій Залевський

Версола

Книга 1. Колоніст

Глава 1

Уранішній мегаполіс. усі поспішають на роботу, кругом суцільні пробки, натовпи людей рвуться кудись, обганяючи один одного і штовхаючись — кому з нас не знайома така картина. Можна навіть у велике місто не їхати, щоб таке побачити — уранішня година пік скрізь однакова, ну, хіба що масштаби транспортного і людського трафіків трохи відрізняються, а так — дуля до дулі, так би мовити. Віктор дивився на людський потік зі своєї «Октавії», краєм вуха слухаючи черговий трек з флешки, яка стирчала в гнізді автомагнітоли, краєм зору в цей час спостерігаючи за світлофором і машиною, що стоїть попереду нього. Початок нового робочого дня нічим не відрізнявся від вчорашнього, але настрій у водія «Шкоди» був хорошим… поки що — зазвичай на роботі цей гарний настрій могли швидко зіпсувати — працював він в одній зі схожих одна на одну контор, які продавали і купували все підряд і всім підряд.

Вітя був типовим зразком успішного менеджера, що пройшов довгий (п'ять років майже) шлях від торгового представника до заступника директора по продажах. Тому точно знав, що шанс повернутися додому сьогодні увечері у поганому настрої рівний 50 % — або шеф зіпсує у черговий раз, як завжди наприкінці дня, наговоривши чогось про низький рівень продажів. Чи, на крайній випадок, менеджери щось намутять або проморгають — хіба мало. Чи доведеться займатися черговим поверненням, що хоч і покривається виробником, але все одно, грошей в кишені не додає. Матеріально робота Віктора повністю влаштовувала: кредит за машину виплатив чотири місяці тому — допоміг один давній клієнт, ще з того часу, коли хлопець був торговим представником — так за ним і закріпився. Клієнт взяв велику партію товару, а знижку вдалося відстояти, так що квартал вийшов дуже приємним в плані премії.

Квартира дісталася йому від батьків, нічого особливого: трикімнатна халупа в панельному будинку на останньому поверсі, де він мешкав на даний момент зі своєю подругою Ніною — поки хлопець до неї придивлявся, хоча дівчина вже неодноразово робила прозорі натяки на обручку, штамп в паспорті і все таке інше з цієї опери. На такі недвозначні пропозиції він відповідав в тому дусі, що потрібно ще трохи пожити разом, придивитися і притертися один до одного — адже разом вони живуть всього рік, а цього мало на його думку. Ранні браки зараз оформляють тільки малолітки «по зальоту», а Віктор в цьому плані був дуже уважний і обережний. До того ж Ніна була занадто жадібною до грошей, що не подобалося чоловікові в принципі — тому він і зволікав з прямою відповіддю. Загалом, на думку самого замдиректора по продажах, життя було налагодженим, розміреним і забезпеченим, і в самих найближчих планах чоловіка стояла поїздка в Туреччину — за вікном його «Октавії» була середина травня. Паркуючи свою машину в двохстах метрах від офісного центру, де розташовувалася їх контора, Вітя відчув біль в районі шлунку, яка повільно наростала, а потім, досягнувши певної міри неприємних больових відчуттів, відпустила також повільно.

— Уф, знову знайшло щось — розігнувшись, прошепотів хлопець — гастрит, чи що заробив? Усе ці бутерброди з чаєм по молодості — все швидко-швидко, клієнт не чекає і так далі… гаразд, відпустило і нормально, пора йти і заробляти бабло!

День пройшов як завжди жваво, і в'яло одночасно: нічого нового і незвичайного. Вже наприкінці дня, догризаючи яблуко і переглядаючи звіт бухгалтерії по виставлених і сплачених рахунках, на нього знову накотило. Цього разу біль протримався довше, і, що особливо не сподобалося людині, був сильніше — Віктор забув про яблуко в руці, про звіти і зігнувся в кріслі, досить голосно при цьому застогнавши. До цього часу в офісі було майже порожньо — залишався тільки він, директор, природно, і хтось з менеджерів — в кімнаті, де вони сиділи, горіло світло і чулася неголосна розмова.

— Вік, ти це чого тут? — це був директор, вони обоє займали один кабінет, розділений на дві частини гіпсокартонною перегородкою — виглядаєш погано, з'їв чого, а?

— Та сам не знаю,… пару днів назад почалося, ось уранці сьогодні в машині прихопило знову, а потім ось тільки що — сам думаю, що таке,… може дійсно отруївся?

— Ти це,… давай завтра сходь до лікаря з ранку, як його… О! Гастроентеролог — ось до нього сходь, він таке якраз і лікує, на роботу не квапся, як-небудь день-другий без тебе протягнемо. Зрозумів, Вік — не квапся, там аналізи всякі і таке інше…? Хіба мало там чого може бути.

— Добре, так і зроблю — відповів здивований такою увагою до себе хлопець — швидко зганяю в поліклініку,… що там такого може бути в мої-то роки?

Але за один день швидко не вийшло — спочатку згаяв час на здачу всяких аналізів: тут його неприємно здивували черги в лабораторію поліклініки. Потім знову черга до лікаря — фахівцем виявилася жінка у віці близько сорока п'яти років, і хлопець подумав, що це хороший знак для нього — він багато чув від батьків про сучасних молодих лікарів, що роблять діагнози по одному зовнішньому вигляду хворого. Ті навіть пальпувати пацієнта не уміли — діагноз ставили із слів людини — і це гастроентерологи! Жінка довго мацала його живіт, а у кінці цих маніпуляцій виписала ще одне скерування.

— Сходіть на фіброгастроскопію завтра з ранку — нічого не їсти і не пити перед цим.

Припало віддзвонитися шефові і порадувати того, що його права рука буде відсутня ще день понад цих два. На подив, той тільки підтримав думку доктора в тому сенсі, що так би мовити, лікуйся давай і не відволікайся — контора ще на плаву. Оскільки до цього моменту він взагалі не був у лікарів, то вирішив пошукати в інтернеті сенс цього самого процесу «фіброгастроскопія». Інформація була не особливо приємною, але порівняно з описом процесу, що промайнув, як «колоноскопія», замдиректор по продажах вирішив, що йому ще повезло і не все так погано. Сама процедура на наступний ранок виявилася не такою страшною і жахливою, як собі її намалював Віктор. Лікар виявився веселий і тямущий і вже через хвилину хлопець витирав лице рушником, згадуючи декілька неприємних митей.

Поки доктор писав свій звіт, пацієнт всівся на кушетку біля вікна і став розглядати вулицю. Тут на нього знову накотила біль — цього разу скрутило так, що у хлопця потемніло в очах, а потім повільно стало відпускати: в секунду він увесь спітнів і відчув, що його одяг промок наскрізь за пару митей. Повернув голову і наштовхнувся на погляд лікаря: зараз від веселого і балакучого ескулапа не залишилося і сліду — доктор дивився на нашого героя якось співчутливо, простягаючи листок з результатом обстеження.

— Давай, рухай до лікаря, я свою роботу зробив — наша Олена Сергіївна хороший фахівець…. мда.

— Може потрібно заплатити щось? — запитав хлопець, трохи спантеличений раптовою зміною настрою ескулапа.

— Побережи, тобі потрібніше… — промовив лікар, намагаючись не дивитися в очі пацієнтові.

Олена Сергіївна довго вивчала результати фіброгастроскопії нашого героя, потім якось дивно подивилася на хлопця і відправила його здавати якийсь аналіз в інший кінець міста. Будівля, вірніше вивіска на вході сильно не сподобалася хлопцю: «Онкологічний диспансер» — так називалося місце, де йому знову робили незрозумілі тести.

— А що там хоч таке у мене? — трохи схвильовано і зацікавлено запитав він у місцевого типа у білому халаті — чого мене сюди пригнали?

— Поки нічого не скажу, результати відправимо вашому лікареві, поки хвилюватися нема про що — відхилився від прямої відповіді медик — лікар вам подзвонить, ви адже залишали йому свої контакти?

Потім пройшло ще пару днів, поки в його аналізах щось посилено шукали — за цей час болі трохи відпустили, але швидше це був ефект від пігулок, які йому виписала гастроентеролог. Назву пігулок знайшов в інтернеті без проблем — якесь сильне знеболююче. На роботі все було нормально — контора продавала і купувала без нього, як не дивно, а шеф з розумінням віднісся до того, що його зама через пару днів знову не буде — потрібно, значить потрібно, ніхто ж не симулюватиме при повному розумі сильні болі. А ось реакція його подруги-кандидатки в дружини, хлопця серйозно спантеличила.

— Ти що, в раковий диспансер їздив? — Ніна дивилася на свого потенційного чоловіка з якимсь розчарованим і розсіяним поглядом — і що тобі там сказали: у тебе рак, так?

— Нічого не сказали, сказали почекати пару днів — у Віктора після усіх цих мандрів по медичних установах десь усередині оселилося неприємне відчуття чогось поганого, але він наполегливо гнав від себе усі думки — все-таки йому всього тридцять один, який може бути в його роки рак?

Але відношення подруги йому відверто не сподобалося — того вечора дівчина навіть відмовила йому у близькості, мотивувавши відмову головним болем, хоча п'ятьма хвилинами раніше була дуже енергійною і жвавою. Наступного дня йому подзвонила дівчина, яка представилася медсестрою Олени Сергіївни і запросила на прийом — знову відпросився з роботи і поїхав в поліклініку — слідувало, нарешті, з'ясувати до кінця ситуацію в нього в животі.

… Віктор сидів у своїй «Октавії» і тупо дивився в лобове скло: десять хвилин тому він вийшов від гастроентеролога в стані найсильнішого шоку — його відправляли на облік і лікування, якщо так можна було сказати, в той самий диспансер, де він здавав останні тести.

— Віктор Петрович, такі хвороби я не лікую — вам потрібні інші фахівці, у вас рак шлунку, а я нічим не можу вам допомогти! Але ви обов'язково з'їздіть туди — сучасна хіміотерапія довго підтримує організм в пристойному стані.

— У пристойному, це як? — трохи загальмовано зреагував хворий — це якийсь новий різновид здоров'я, так? Краще скажіть прямо — скільки мені залишилося?

— Ну що ж ви відразу так, шановний? — спробувала з'їхати з теми лікарка — я в таких питаннях не розбираюся, послухайте моєї поради і зверніться до фахівців диспансеру, вони вам допоможуть.

— Ага, допоможуть… — закриваючи за собою двері кабінету, відреагував хлопець на останню фразу лікаря.

І ось зараз він сидів у своїй машині і байдуже дивився перед собою — життя несподівано зробило крутий поворот вниз… крутіше нікуди. Так він просидів відносно недовго — півгодини, не більше, а потім вирішив все-таки навістити той самий диспансер і прояснити усі неприємні моменти і прогнози. Візит до онкологічної установи ще більше «прибив» хлопця — тут до таких, як він вже звикли і надивилися, хоча узявши до уваги молодий вік Віктора, лікар був більш-менш коректний і постарався, як міг заспокоїти хворого.

— У твоїй стадії, це від трьох до шести місяців, якщо не лягти на сеанс хіміотерапії.

— Не зрозумів, док — від трьох до шести місяців, це що? — перепитав Вітя, відчуваючи, як йому бракує повітря для вдиху.

— Вибач за прямоту, хлопець — не більше півроку життя, при цьому болі посилюватимуться і частішатимуть — доктор дивився співчутливо. Погоджуйся на хімію, тут все індивідуально.

— Випишіть мені нормальні пігулки,… із запасом — відреагував на пропозицію ескулапа наш герой — а я подумаю.

Нові пігулки виявилися трохи краще класом, ще б — удвічі дорожче за попередні аналоги. Потім хлопець абияк дістався до своєї квартири, де повалився на ліжко, не реагуючи на постійні дзвінки телефону — робота і усе інше його тепер абсолютно не цікавила. Ситуацію посилила подружка — стала насідати на нього з різними незрозумілими питаннями і пропозиціями по квартирі і машині. Спочатку Віктор не вникав в суть її питань — мозок знаходився в якомусь загальмованому стані, переварюючи досі цифру від трьох до шести місяців. Потім прислухався і трохи ошаленів від Ніни — дівчина запитувала, коли і кому він збирається віддати свою машину і переписати квартиру через півроку. У голові щось клацнуло, і хлопець здивовано продовжував вислуховувати свою подругу: та сильно переживала, що вони досі не розписані офіційно, і тому вона не зможе переоформити і те і інше на себе, як його наречена,… теоретично.

— Я не зрозумів, Ніна, ти що, мене вже поховала і все розподілила? — обірвав він обридлі вже виливи почуттів останньої — це ти мене вирішила так оригінально підтримати, так… сука!

Раптова зміна інтонації сильно не сподобалася дівчині, і вона спробувала змінити тему, але Віктор зреагував швидше.

— А ну, пішла звідси, наречена недороблена — пригрів на грудях зміюку!

Потім був великий скандал, образи, лайка і такі ж швидкі збори дружини, що не відбулася — незабаром квартира на останньому поверсі панельки занурилася в тишу,… відносну, звичайно ж — той, хто жив в такому будинку, знає, що такого слова стосовно панельних будинків не існує. Віктор занурився в невеселі роздуми: батьки померли, рідних братів і сестер немає…. є, правда, двоюрідний брат Коля, але з ним він спілкувався украй рідко. А тим паче, у того була сім'я і дитина, а сам Коля був на шість років старше за Віктора. Роздумуючи, таким чином, він дійшов висновку, що Ніна давно все прорахувала наперед для себе, і просто сьогоднішній поворот сюжету був для неї несподіваний і неприємний своїм результатом. Думаючи про всяке — різне, непомітно заснув: снилася якась гидота, яка увесь час намагалася укусити або зжерти хлопця. Розбудив його телефон, який він забув поставити на віброрежим з вечора: дзвонив шеф, трубку брати не став, оскільки щось обговорювати, або просто говорити абсолютно не хотілося, тільки згадав вчорашні розмови з лікарями.

Йти на хіміотерапію або ні, він досі не вирішив для себе — щось усередині нього було проти цих процедур — він десь чув, що такі маніпуляції мало допомагають таким, як він. І в основному, на таких хворих випробовуються нові препарати і методики лікування. Зібрався і з'їздив на роботу: розмова з шефом була короткою, оскільки сенсу в подальших поїздках сюди і самій роботі він не бачив — останні місяці вирішив пожити на накоплені раніше заощадження. Шеф здивував, коли видав без питань усі гроші за останній місяць і додав ще хороший шматок готівці.

— Вибач, Вітя, ніж смог — тим і допоміг, на жаль, я не чарівник, а гроші тобі згодяться, я адже тебе довго знаю, так що бери і… - тут шеф затнувся, не знаходячи слів.

Віктор з розумінням кивнув і вийшов, оскільки більше тут знаходитися не міг: нікому нічого не винен,… і нікому тепер не потрібний. Як і планував раніше, з'їздив в Туреччину, але сам — відпочив востаннє, як говорив сам собі, приймаючи чергову пігулку від болю, яких захопив з собою наостанок із запасом. Тих грошей, що йому вручив його колишній шеф, виявилося в два рази більше, ніж вимагалося на цей тур, так що відірвався знатно. Повернувшись з поїздки був неприємно здивований змінами обстановки в квартирі: пропав новенький сорокадюймовий телевізор, мікрохвильова піч, комп'ютер і дещо ще з дрібного, але цінного. Роздумував недовго: ключі від квартири були у нього і його колишньої «нареченої», тому винуватця вичислив відразу.

— Ось стерво, такого я не чекав…. так — доведеться замки поміняти, а то ще і холодильник упре.

При зрілому міркуванні вирішив не робити ніяких дій, оскільки дивитися телевізор не горів бажанням, різна побутова дрібниця на зразок тостера і блендера йому теж не особливо потрібна, якщо розібратися. Трохи шкода було мікрохвильову піч — нею він користувався часто і комп'ютер, але, як мовиться — що є, то є.

— Але яка заповзятлива молодичка виявилася — сумно усміхнувся своїм думкам — знайшла десь вантажників, транспорт найняла…. мда.

Наступний день присвятив зміні замків — залишитися ще без чогось важливого йому не хотілося, та і лохом виглядати в очах бувшої теж бажання не було. Наступний місяць трохи поїздив по країні, в якій прожив тридцять років — знайшов для себе багато цікавих місць, про які навіть не підозрював — неначе відкрив для себе свою країну наново. Напади посилювалися і частішали, а Віктор вирішував для себе важку задачу: з одного боку, він не бажав бути піддослідним кроликом за свої ж гроші — хіміотерапія нагадувала йому пилосос, у якого була відсутня кнопка виключення, і який відключався сам у момент смерті цього самого кролика. З іншого боку, йому, тридцятирічному молодому чоловікові до сліз хотілося жити.

У один з днів, піддавшись раптовому пориву, зв'язався зі своїм двоюрідним братом і запропонував переоформити на нього квартиру. Коля виявився сильно здивований, як власне і його дружина — вони винаймали квартиру в іншому кінці міста в одному з багатьох спальних районів. Правда, взнавши причину такої небаченої щедрості далекого родича, хотіли спочатку відмовитися, відпихаючись якимись абсолютно надуманими і безглуздими фразами.

— Послухай, Коля — у мене немає нікого більше у цьому світі, а я скоро його покину — тут без варіантів, тим більше що у тебе дитина. Чим залишати державі, краще вам буде користь — я вже все вирішив, не сперечайся. Тільки тут бракує деякої техніки — моя колишня подруга вивезла дещо, поки я загорав на пляжах сонячної Туреччини — тут нічим допомогти не можу, доведеться вам самим це питання вирішувати якось. У мене немає бажання шукати її і ці речі — нехай залишить собі, як пам'ять про мене,… чи вдавиться ними, а-ха-ха.

Незабаром в квартирі стало багатолюдно і весело — деякий час це відволікало Віктора від важких думок, але від нападів болю, на жаль не рятувало. Коли з відведених шести місяців пройшло три, хлопець помітив, що компанія родичів стала його обтяжувати — нічого поганого він не думав, просто вид здорових, веселих і життєрадісних людей заганяв його в таку тугу, що хотілося в ці миті померти, настільки сильно йому хотілося знову відчути себе таким же здоровим і веселим. Після одного такого вечора, закрившись у своїй кімнаті, оскільки уся квартира вже була зайнята його родичами, Віктор зрозумів, що йому неприємно залишатися серед людей, чути їх голоси і сміх і так далі — виникла думка кудись поїхати і там усамітнитися, чекаючи кінця. Тут йому згодився його ноутбук, який він колись купив з чергової премії — незабутня Ніна не вкрала корисний девайс, оскільки він в цей час відпочивав разом з його хазяїном на півдні.

Став шукати для себе таке місце, керуючись двома критеріями: не занадто далеко і чимдалі від міста, в якому він зараз жив. Ідеальніше всього підійшло б якесь глухе село, якщо таке ще можна знайти у наш час відносно недалеко від мегаполісу. На очі попалася стаття на одному з інформаційних порталів, де невідомий йому журналіст описував свою поїздку по сучасних селах країни, розташованих в декількох сусідніх регіонах країни, в число яких входив і його власний. Журналіст описував побут і рівень життя місцевого населення, відмітивши побіжно, що особливо йому сподобалася місцева природа. Вирішивши, що вказане село майже ідеально підходить під його вимоги, вирішив більше нічого не ускладнювати і завтра висуватися туди на своїй «Октавії», по дорозі закупивши деякі речі і продукти на пару тижнів. Чомусь в голові оформилася думка, що на більший час сподіватися не варто. Уранці зібрався і вийшов в коридор… де його очікував брат Коля — вид у того був якийсь винуватий і розгублений — створювалося враження, що того щось турбує.

— Тримай, Вітя, згодиться — Микола простягав йому щось тверде, загорнуте в шматок щільної тканини — не запитуй де узяв, все одно не скажу!

Заінтригований такою поведінкою брата, хлопець узяв згорток і став його розгортати — усередині виявився пістолет із запасною обоймою. Деякий час він намагався зрозуміти сенс цього «подарунка», а потім до нього дійшло, і він посміхнувся.

— Спасибі, Коля, ти навіть не уявляєш, як мені цього бракувало — це саме те, що треба, тепер можна не боятися смерті — я сам собі визначу її момент. Спасибі ще раз, брат.

Перед відходом з квартири сховав другу пару ключів від машини у своїй кімнаті — «Шкоду» він теж вирішив віддати братові, оформивши по дорозі в село генеральне доручення — з села, в яке він планував поїхати, від'їжджати вже не доведеться. Як і планував, заїхав у великий гіпермаркет, купив там садову пилу, сокиру, ще деякі дрібниці для села. Потім заїхав вже до продуктового супермаркету і там затарив багажник продуктами: брав в основному, консерви, крупи і макарони, трохи алкоголю — овочі напевно є в селі, немає сенсу тягнути з собою усе це з міста. До села, яке сам собі призначив, як кінцеву точку свого короткого життя, доїхав за три години, де півтори години повільно плентався на другій передачі по ґрунтовій дорозі — тут вплив цивілізації відчувався слабо.

Проблем з орендою житла не було — люди вимирали, а молодь виїжджала в місто з напівмертвого села — все, як скрізь кругом. Будиночок виявився так собі, але на такі дрібниці Віктор вже не звертав уваги — його більше турбували посилюючі напади болів, які ставали частішими, і з якими його запас пігулок справлявся все гірше. Пару наступних днів безцільно крутився навколо села, часто поглиблюючись в ліс, готував собі консерви на вогнищі, запиваючи простою водою з колодязя у дворі будинку. Увечері перед сном (хоча сном це можна було назвати з натяжкою, враховуючи часті напади) трохи пив горілку з привезених запасів — зовсім трохи, тільки щоб злегка підняти настрій — допомагало погано. Одного разу, все так само безцільно шатаючись по навколишніх лісах, забрів на місце, яке сильно відрізнялося від навколишнього лісу: посеред невеликої поляни стояли, а вірніше, намагалися стояти залишки якоїсь споруди — чим це було насправді на початку свого існування, зрозуміти було складно. Та і сама поляна виглядала якось по чужому посеред звичайного лісу.

— Якась вежа, швидше за все — роздумував хлопець, роздивляючись розвалини — є частина стіни, колись колишньої круглої форми, є декілька східців, балки. висота не більше десяти метрів, навіть нижче, вгорі щось подібне до майданчика. Може, якась древня сторожова вишка, форпост, не знаю — тільки ось звідки тут вона посеред лісу? Дивно…. гаразд, пора назад, скоро вечір — не вистачало ще заблукати по дурості і недосвідченості.

Вечір у будинку виявився хворобливим — цього разу він навіть втратив свідомість від нападу болю, який скрутив усі його нутрощі у вузол. Опритомнів за годину — так по крайній мірі йому здавалося — дивитися на годинник давно перестав, хоча годинник-то був лише в смартфоні. Уранці прийшов до думки, що залишилося недовго, а оскільки у нього тепер був пістолет, то чекати чергового нападу не став: сьогодні він піде до тієї зруйнованої вежі в лісі і там закінчить свій шлях, коли забереться на верхній майданчик. Зібрав рюкзак, узяв пару консервів, що залишалися із закуплених запасів, сокиру з пилою — збираючи усе це в рюкзак, відсторонено думав, а для чого власне він усе це тягне з собою — так і не зміг самому собі відповісти або пояснити цей алогізм. Тут мабуть спрацював стереотип — в похід в ліс потрібно йти підготовленим, тому все також на автоматі доробив почате. А може, це якось було пов'язано з його нападами, і біль повільно вбивав в ньому розум — нелогічність своєї поведінки розумів, але йти в ліс без нічого було якось безглузде, на його думку. Так або інакше, але вирішив більше не повертатися до людей, передчуваючи швидкий кінець. Останнім розгорнув згорток з пістолетом і засунув зброю в кишеню безрукавки, додав туди другу обойму і закрив клапан на кишені. Потім дістав телефон і набрав Колю.

— Коля, слухай мене — заїдеш в це село, запитаєш у місцевих будинок, який я зняв — там у дворі стоїть моя «Октавія». На задньому сидінні під пледом знайдеш документи і доручення на неї — кредит по ній виплачений, не переживай за це. Ключі там же, але машину я закрию про всяк випадок — отримаєш від мене смс-ку з назвою села, це недалеко — три години по трасі і ґрунтовці. У моїй кімнаті в шафі знайдеш червону коробочку, обшиту оксамитом — там усередині друга пара ключів — приїдеш і забереш, мені вже не потрібно, я вже майже у мети… Нічого не говори, Коля і прощавай!

Набрав повідомлення з назвою села і місцем, де звертати з траси, потім кинув телефон в машину, закрив усі двері і розгорнувся у бік лісу. Сьогодні дійшов швидше — дорогу запам'ятав учора добре, трохи довелося мучитися з самою вежею — цілих сходинок було дуже мало, а балки, що стирчали з напівзруйнованих стін, загрозливо скрипіли і сипалися трухою, коли він переносив на них вагу тіла. Підйом на майданчик зайняв у нього півтори години із зупинками на відновлення дихання — тут навіть трохи повезло, якщо так можна було сказати — за час підйому нападу болю не сталося.

— Щось якось важко мені далися цих декілька метрів підйому — роздумував наш герой, відновлюючи дихання на верху будови — на здоров'я ніби не скаржився, тьху… що це я, мдя.

Деякий час сидів і дивився навкруги — поляна була невелика, а згори ліс виглядав якось не так, як з рівня землі.

— Красиво, біс візьми, сидів би тут і сидів — з цими словами витягнув з кишені пістолет і узяв його в руку — боже мій, як же мені хочеться жити!!!

Зброя добре лежала в руці, метал приємно холодив шкіру і відтягував своєю вагою — як з ним поводитись, йому показав Коля — нічого складного. Зібратися з духом і вистрілити собі в голову так і не зміг — щось усередині нього протестувало проти самогубства, і побороти це щось він доки не міг — натиснути курок рішучості так і не вистачило. Час тягнувся повільно і неквапом, але зараз його хід зовсім не хвилював хлопця — молода людина намагалася перервати цей потік нападів, які зводили його з розуму своїми болями, але доки це у нього не виходило. А потім знову накотив больовий удар, і Вітя знову втратив свідомість на якийсь час, впавши на холодну підлогу майданчика цієї дивної споруди. Опритомнів вже в темряві — спочатку злякався, подумавши, що втратив зір, але покрутивши трохи головою і придивившись, зрозумів, що вже пізній вечір або ніч — в небі було похмуро, Місяця і зірок не було видно, внизу по поляні літали світляки, а ліс доносив до нього свої нічні звуки.

— Прокляття, який же я боягуз, пора закінчувати цей калейдоскоп болю — прошепотів сам собі, намагаючись відшукати руками пістолет, що випав з руки під час нападу — ну де ж ти…?

Тут його увагу притягнуло якесь стороннє світіння внизу вежі — придивився. Там, біля основи світилося щось фіолетове, причому це щось посилювалося і розширювалося. Забувши про свої болі і пістолет, хлопець зацікавлено звісив голову з майданчика, розглядаючи феномен — фіолетове світіння вже перетворилося на круг, по краях якого час від часу спалахували такі ж фіолетові іскри-вогники. Круг розширився до габаритів основи вежі і став повільно підніматися вгору — неначе на вежу хтось натягував гнучку трубу фіолетового кольору. Чоловік мимохідь помітив, що навкруги стало тихо — усе це дійство відбувалася в повній тиші — звуків лісу він не чув абсолютно.

— З такою швидкістю ця штука дістанеться до мене за пару хвилин — відсторонено подумав Віктор, заворожено спостерігаючи за феєричною картиною — схоже, що природа все вирішила за мене: не хочеш померти сам, помреш по-нашому. Так, в принципі і наплювати — головне, щоб припинилися ці тяжкі напади — я вже майже з'їхав з глузду від цих жахливих болів.

Потім аномалія дійшла до майданчика, і Віктор відчув, як його ноги втратили опору, і він з криком полетів в цю фіолетову трубу услід за вежею і своїми речами. Боляче не було, хоча було відчуття, що він тепер не один, а кожен його внутрішній орган або кінцівка живе своїм життям, самі по собі — свідомість чоловіка спостерігала процес з боку. Спочатку в цій «трубі» було темно, потім з різних сторін стали проноситися світлові спалахи — неначе він в потягу сидить вночі біля вікна, а мимо пролітають ліхтарні стовпи. Кількість і швидкість таких спалахів росла скачками, поки увесь цей імпровізований тунель не перетворився на суцільний виблискуючий промінь світла, усередині якого висів наш герой, його рюкзак, пістолет і та вишка, на якій він був до того моменту. Потім мозок не витримав і перестав сприймати навколишнє оточення і Віктор втратив свідомість. Якби хтось з ранку наступного дня заглянув випадково на ту поляну, то був би здивований змінами на ній: вежа (вірніше її уламки) пропали, а на тому місці, де вона стояла раніше, тепер був голий грунт без трави. Неначе якийсь садівник або городник-любитель акуратно перекопав і розрівняв круг діаметром в шість метрів. У всьому іншому цей маленький шматочок природи більше нічим не відрізнявся від іншого лісу. А після обіду в село приїхав Коля — його підвіз сюди один зі знайомих на позашляховику, оскільки водій приблизно уявляв собі, по якій дорозі доведеться їхати. Будинок знайшовся швидко, машину теж відкрили без питань — друга пара ключів виявилася в описаній Віктором червоній оксамитовій коробочці. І тепер у Миколи були дві машини.

— Свою стару колимагу продам — думав він, заводячи «Октавію» — спасибі і прощай, братик, нехай тобі буде на тому світі легше, ніж на цьому.

А братик тим часом опам'ятовувався. Свідомість повернулася в одну мить — ось її не було, а ось вона є: прийшло відчуття тіла, повернулися звуки і відчуття. Було тепло, набагато тепліше, ніж учора — до того моменту, як побачив це незрозуміле кругове світіння — остання думка подіяла тверезо: ривком сів і оглядівся. Хлопець все так само знаходився на майданчику тієї старої напівзруйнованої вежі, поруч лежав пістолет, упущений при останньому нападі, а ось рюкзака на майданчику не було. Пропажа виявилася на самому низу — рюкзак зачепився за шматок балки, що стирчав, і висів майже над землею. А ось місцевість навкруги разюче відрізнялася від того лісу, де вежа стояла до фіолетової труби — зараз навколо нього тягнулося те, що на Землі назвали б саваною (а може прерією). Море високої трави, місцями з голими лисинами і кущами, невисокі дерева стояли як би купками, хаотично розкиданими по цій місцевості, наскільки вистачало погляду. Колір рослинності нічим особливим не відрізнявся від звичного зеленого, хоча були присутніми і інші, знайомі відтінки жовтого, аж до коричневого.

— Спекотно тут якось — помітив хлопець, знімаючи безрукавку, і ховаючи одночасно з цим пістолет в її кишеню — Африка, або як?

Недалеко помітив стадо тварин, що нагадували йому чи то бізонів, чи то буйволів — в цьому він не розбирався зовсім — далі за корів його пізнання в сільському господарстві не йшли. Велика група копитних неквапливо рухалася у високій траві, попутно зменшуючи її кількість і щільність зростання.

— Точно Африка — переконано сказав чоловік, продовжуючи розглядати пейзаж — а може, і ні…

Трохи замислився про правильність своїх висновків, коли помітив трохи збоку від стада дві гнучкі тіні-силуети, які пересувалися убік стада, що мирно паслося, короткими різкими ривками і зупинками. Звірі найбільше були схожі на великих кішок: тигри, леви або щось близьке до них — забарвлення у них якось пливло, хлопець не міг визначити колір їх шкури. Ось вони начебто як ясно-зелені, а ось раптом вже як суміш зелених, бурих і жовтих плям.

— Якась мімікрія, як у цих,… як їх… хамелеонів — але тут якось дуже швидко кольори міняються залежно від місця, де зараз знаходиться ця кішка,… щось я не чув, щоб на Землі були такі звірі…. хоча, чи багато я знаю про тварин?

Між тим ці два хижаки, а в цьому у людини не було чомусь ніяких сумнівів, повелися дивно з точки зору спостерігача: замість швидкої атаки на крайню особину із стада, ці двоє зупинилися в двадцяти-тридцяти метрах від неї і завмерли, не роблячи ніяких рухів і просто дивлячись у бік стада. Далі стало ще цікавіше і незрозуміліше: одне з копитних підняло голову і подивилося у бік знаходження «кішок», постояло так близько хвилини, нерішуче потоптавшись на місці — а потім повільно потопало в їх сторону. При цьому два хижаки продовжували нерухомо сидіти і дивитися у бік стада, не роблячи спроб зблизитися або атакувати. Коли бізон підійшов зовсім поряд до їх засідки, обоє «кошака» зірвалися з місця і одночасно кинулися на жертву — почулися приглушені відстанню виски, передсмертний рев пораненої тварини і шум боротьби. Довго сутичка не тривала і незабаром два великі різноколірні коти вже обідали, а стадо ще трохи змістилося далі, неначе і не помітило смерть свого родича і продовжувало флегматично косити траву своїми мордами.

— Гм, який цікавий вид полювання у місцевих тигрів — здобич сама до них прийшла в пащу — резюмував побачену картину наш герой — щось у мене це в голові не укладається, так не буває…. це нонсенс!

Між тим в голову полізли нові думки, причому не дуже радісні — він невідомо де, навкруги незрозумілі по своїх звичках хижаки, припасів в рюкзаку на день-два, зброї взагалі ніякого — не вважати ж пістолет зброєю проти ось таких ось «кішечок». Він адже був упевнений, що той фіолетовий вихор — це кінець, а тут таке… І тут організм зажадав себе погодувати — шлунок заклично забурчав і хлопець відчув голод. Оскільки усі припаси були у нього в рюкзаку, то слід було спуститися вниз, тим більше що нічого незвичайного навкруги він не спостерігав: стадо паслося, парочка хижаків, наситившись, очевидно до упору, розвалилася на пригріві і задрімала. Загалом, така собі мирна картина, коли б не скривавлена і обкусана тушка бізона недалеко від їх лежання. Спускався довго і обережно — конструкція стала ще більш нестабільною, ніж була учора, але рюкзак виявився цілий і неушкоджений, що обрадувало самовбивцю, який так і не відбувся.

— До речі — помітив про себе — нападів доки немає, навіть і не знаю, добре це або погано — може хвороба вступила в завершальну фазу і наступний напад буде останнім?

На той час він вже спустився на землю в основі вежі, скинувши рюкзак з балки по дорозі — усередині основи будови було спекотно, похмуро і безвітряно — тут наш герой вирішив спорудити невелике вогнище, розігріти одну консерву і оглянути свої запаси. Знайшов трохи хмизу, якого вистачило на невелике вогнище, щоб нагріти нехитру їжу, яку проковтнув в декілька секунд: скільки там її було-то в тій баночці. Запив з пляшки і тут зрозумів, що тепер його головна проблема — вода, адже навкруги, наскільки вистачало його погляду, була гаряча савана або прерія — різницю він погано собі уявляв, адже далі за комфортабельні готелі Туреччини і Єгипту він ніколи не їздив.

— Потрібно звідси вибиратися, інакше помру тут від спраги…. якщо черговий напад не докінчить — подумалося туристові, і тут на нього накотив «довгоочікуваний» напад болю.

Хриплячи і стогнучи від усеосяжних «відчуттів», зміг, проте, дістатися до пігулок і проковтнути одну, попутно розсипавши інші по землі. Що зрозумів, так це те, що рівень болю був не таким високим, щоб відправити його до несвідомого стану — здавалося, що пройшла вічність, поки муки його відпустили, і він зміг розігнутися і сісти. Мабуть стогнав він досить голосно, тому що, прийшовши в себе, відразу відчув на собі чужий погляд і незрозумілі відчуття в голові: неначе її несильно обволокло щось слизьке — безболісно, але украй неприємно. Найближчою аналогією була медуза, покладена на голову — таке ж слизьке і неприємне гидотне почуття — від порівняння з цим драглистим створенням природи стало ніяково, і хлопець спробував прогнати з голови цей образ, мотаючи головою.

Майже відразу ж відпустило, і він оглядівся: з того боку, де стіни у вежі не було, сиділа одна з тих незрозумілих кішок з шкурою, що переливається, і дивилася на хлопця, а другого екземпляра поруч не було. Віктору стало страшно: зблизька тварина наводила на нього страх своїми габаритами і тремтіння по усьому тілу — на пару секунд тіло як би заціпеніло від тваринного страху, а потім різко відпустило, і до хлопця повернулася здатність рухатися і міркувати. Забувши про пістолет і рюкзак, він кинувся до східців наверх і став гарячково стрибати по вцілілих з однією на іншу, майже зовсім забувши про обережність. Вверх його гнала одна думка: вибратися вгору, чимдалі від цієї тварюки. Усій цій древній конструкції явно не пішла на користь подорож крізь той фіолетовий вир — один з вцілілих східців розсипався під ним, коли він усією вагою встрибнув на нього.

Падаючи, вдалося зачепитися за обламану балку, яка стирчала поруч і не впасти, але сходинка зробила погану послугу усій вежі в цілому: здавалося, що вся древня будова тільки і чекала сигналу, щоб почати розсипатися, а наш герой так і залишився висіти на тому уламку у вцілілій стіні. Доречно зауважити, місцевий хижак у той момент, коли землянин поліз спритно вгору, теж спробував дістати двоногу здобич, встигнувши зробити пару стрибків в його сторону — але тут кошаку не повезло, і він отримав у польоті удар падаючим каменем в голову. Цього вистачило, щоб дезорієнтувати тварину на пару секунд, і воно впало прямо там, де турист розбив собі свій табір і вогнище. Добило кішку ще пару елементів конструкції вишки, що падали, засипавши її наполовину після закінчення каменепаду, а чоловік ще провисів так хвилину, поки руки не розтиснулися і він не зірвався вниз.

Забратися високо не встиг — всього біля трьох метрів, тому, хоч падіння було і болючим, проте нічого собі не поламав. Обмацав себе, пару разів сів, зігнувся і посував руками в різні боки — ніби цілий, і зітхнув з полегшенням. Оглянув те, що залишилося від його колишньої спостережної точки — прийшов до думки, що залишатися усередині цієї аварійної споруди більше не варто. По-перше, вона зараз стала конкретно аварійною, а по-друге, втратила свою цінність, як власне та сама спостережна точка — залізти вгору тепер не представляється можливим, оскільки усі нижні сходинки і опорні балки обрушилися вниз, а стрибати на декілька метрів вверх чоловік не умів.

— Прокляття, мої речі засипало — розгублено дивився на купу каменів і трухлявих крокв в тому місці, де виднівся хвіст і задні лапи того хижака — потрібно дістати, це усе, що у мене є,… а особливо пістолет і вода.

Оскільки допомоги чекати було нізвідки, то довелося розгрібати завал самому — працював повільно, намагаючись дивитися під ноги, вгору і у бік відсутньої стіни — десь був ще один хижак, і це сильно турбувала свіжоспеченого вантажника. Знайшов якийсь уламок від балки — дерев'яний недогризок близько метра завдовжки — поклав поряд з місцем розкопок, щоб у разі появи небезпеки було що узяти в руки, хоч і розумів, що проти такого звіра цього мало. Камені виявилися не занадто важкими, тому робота просувалася досить спритно: все не став розгрібати, оскільки пам'ятав, де приблизно залишив свої речі, коли розпалював вогнище. У відсутності годинника або свого телефону визначити, скільки пройшло часу не зміг, але за внутрішніми відчуттями працював так години чотири з перервами на відпочинок. Жахливо хотілося пити, а єдина пляшка в рюкзаку все ще була десь в заваленому рюкзаку, тому працював як раб на галерах Древнього Риму.

Трохи рятувала тінь від останків будови — якби завалилося все, то можна б було забути про речі — розбирати завал таких розмірів абсолютно марно. Закінчив, коли сонце стало хилитися до лінії горизонту: пістолет і безрукавка залишилися цілими, а ось рюкзак пошарпало — пилу зігнуло, одна банка каші виявилася роздавленою і загидила усе нехитре добро мандрівника. Але просто витрушувати все не став — збирав по крихітках і відправляв собі в рот, поглинаючи холодним — запаси їжі були катастрофічно малі. Оглянувши свої речі, дійшов висновку, що скоро у нього почнеться голод, а полювати він абсолютно не уміє,… та і нічим, за великим рахунком. Тут його погляд уперся в тушку кошака, і в мозку спливла ідіотська ідея — потрібно з'їсти цей несподіваний трофей, яке ні яке, а м'ясо все-таки. Ніж у нього був, топірець теж — тут, правда, незрозуміло, як він взаємодіятиме з цією шкурою, але вибору-то особливого немає, консерви не нескінченні.

Звернув увагу, що навіть у мертвої тварини шерсть продовжувала дивно міняти свій колір — мабуть, деякий час після смерті у неї зберігалися властивості до мімікрії, а може такі якості були властиві шкурі звіра незалежно від його життєвого стану. Спробував якість хутра на дотик — не здивування, «матеріал» був дуже приємний і ніжний при торканні, що якось не в'язалося в голові у Віктора з поняттям хижак. Існуюча думка про те, що у хижаків тверда шерстка, щоб вони мали високий опір зовнішнім ушкодженням, зовсім не поєднувалося з тими відчуттями, які він отримував при погладжуванні цієї мертвої тушки, яка переливається кольорами.

— Цікаво, скільки б за неї дали? Таких в Африці точно немає — про таку рідкісну тварину, швидше за все, зняли б якийсь ролик або сюжет,… гм…. гризе мене смутне почуття, що це жодного разу не Африка, і швидше за все, не Земля. Гаразд, потрібно собі їжу якось спробувати вирізати, жерти хочеться сильно.

Глава 2

Перед тим, як приступити до спроби обробки трупа, вирішив зняти з себе одяг — забризкатися, або забруднити свій єдиний «костюм» можна було легко, а як потім, і головне чим відмитися? Згадав звідкись, що тварини відчувають запах крові дуже далеко, і ходити після цього як приманка для інших хижаків, від якої сердить на кілометр, йому зовсім не хотілося. Перша реакція на нутрощі кошака була цілком прогнозованою: хлопця вирвало, потім він деякий час відходив від блювотних позивів і знову спробував зайнятися новим для себе ремеслом білування — так зробив декілька заходів, поки зміг абияк розкрити черево у тушки. Спроба відрізати м'яса з лап провалилася — його садовий ножик майже не різав тверде мускулисте м'ясо — тут адже були м'язи і сухожилля тварини, тому довелося далі мучити себе в районі черева.

Оскільки у внутрішніх органах він розбирався приблизно, як в лінкорах і ракетах середньої дальності, то просто вивалив по черзі увесь тельбух на траву і став розглядати, після того, як відійшов від нового нападу блювоти, викликаного «букетом ароматів» з черева тварини,… та і зовнішній вигляд якось не розташовував. З усього набору нутрощів більш-менш знайомими виявилися серце і печінка — багато реклами медикаментів по телевізору для цих органів надивився, хоч і повністю схожими на людські аналоги вони не були. Але все ж таки, усе ж таки… Серце виявилося м'якше, ніж на лапах, адже по суті — це один суцільний мускул, а ось печінка його трохи здивувала: надзвичайно м'яка, здавалося, що натисни він трохи сильніше і вона порветься у нього в руках. Тому подумалося, що потрібно її зажарити і з'їсти в першу чергу — по вазі цей орган тягнув на кілограма два, може три, але спочатку вимагалося трохи відмити руки і ноги, який заляпав кров'ю тварини, поки намагався її розкрити.

І тут намітилися перші труднощі: мила немає, та що там — води немає, її всього залишилося «на попити» — використати ті крихітки для прання або умивання можна було навіть не мріяти. Ноги повимазував по коліна — не сильно, але щось з цим слід було робити. Виручила природа самої людини: помочився на ноги, витираючи їх пучками зірваної трави, потім повторив процедуру з руками. Подумав, що деякий час від нього смердітиме, але постійне потовиділення в такій гарячій атмосфері поступово зведе нанівець запах сечі. Ну, принаймні, турист на це сильно сподівався — все одно іншого методу відмивання від крові він не бачив. Патрав тушку декілька годин — шубка цього звіра різалася украй погано, хоча чому тут дивуватися — ножик у нього був звичайний, розкладний для туриста: таким тільки бутерброди нарізувати і овочі чистити на природі. Другий хижак так і не з'явився — може шум падаючих каменів з вежі його злякав, а може, відчув смерть свого напарника (чи напарниці), а може ще чогось — в усякому разі, більше його наш герой не бачив. Віктор навіть вийшов назовні з пістолетом в одній руці і шматком балки в іншій, щоб оглядітися — стадо бізонів (чи буйволів) все також перемелювало траву, змістившись ще далі, а на місці обіду двох хижаків крутилася зграйка якихось дрібних тварин, доїдаючи залишки здобичі — найімовірніше, місцеві падальники.

Після такої нехитрої розвідки, трохи заспокоївши себе думкою, що хижак пішов від гучних звуків падіння вежі, турист повернувся до своїх речей і став готувати собі обід, поєднаний з вечерею, якщо орієнтуватися на положення сонця — воно опустилося вже досить низько. Користуючись наявністю останніх променів світла, швидко назбирав пального для вогнища і підтяг до більш-менш вільного від уламків шматка простору. Пара дерев'яних балок, що вдало впали — на один раз цілком повинно вистачити, потім подумав і підтяг усі деревинки, які зміг виявити, адже наближалася ніч, і виникало питання підтримки вогнища для відлякування місцевих нічних візитерів від свого «табору». Вирішивши, що більше зробити сьогодні він не в змозі, почав нарізувати печінку і серце на скибочки для подальшого обжарювання. З першим проблем ніяких не виявилося — щільний шматок м'яса добре розрізався на шматочки, а ось печінка своїм ніжним видом вганяла хлопця в ступор — як обійтися з таким великим шматком плоті він не знав.

Оскільки нічого путнього в голову не приходило, то вирізав з гілок місцевих кущів декілька «шампурів», нанизав на них шматки серця і став обсмажувати продукт над вогнищем, що щойно розгорілося. Оскільки серце теж виявилося немалим: близько двох кілограм, то спорудив щось схоже на опори, де розташував декілька саморобних шашликів з цим органом мертвого звіра. Сіль у нього була, так що якогось мінімального смаку це блюдо повинне було набути, а смажити над вогнищем вирішив довго — не хотілося б підхопити якусь заразу від неприготованого до кінця продукту. Потім став думати над проблемою звірячої печінки — м'який і ніжний на дотик шматок плоті обіцяв початкуючому кухареві приємні смаки, за умови, що цей самий кухар зможе його приготувати якось. Спробував відрізати шматок, як від серця і зазнав поразки — печінка рвалася услід за лезом ножа і розтікалася киселем навколо нього — така поведінка головного інгредієнта його майбутньої вечері сильно розладнала кухаря, і він знову став роздумувати, неуважно перевертаючи прутики з шматочками серця, час від часу. Якби поруч знайшовся який-небудь лист металу, то він однозначно спробував би зажарити на ньому увесь шматок, а так…

Прийшла цікава думка — відразу зайнявся її здійсненням, поки ще було хоч щось видно. Прикинув розміри опор під шашлик і став знову нарізати прутики — настругав таких близько десятка, витративши ще пару хвилин на ретельну зачистку одного з кінців. Потім став повільно проштовхувати загострені з одного боку палички через шматок печінки з таким розрахунком, щоб паличка вийшла з протилежного боку, і увесь продукт виявився нанизаним на десяток цих імпровізованих шампурів. Таким чином, в результаті філігранної роботи, у нього вийшла одна велика заготівка під відбивну для смаження на вазі — після приготування серця вирішив поставити цей шмат на подовжні опори імпровізованої шашличниці. Десять прутків, що стирчали з двох сторін печінки, повинні були утримати її над вогнищем, на думку кухаря.

Оскільки консистенція продукту була дуже делікатною, то працював повільно і ніжно, провертаючи прутики управо і вліво в пальцях і поступово рухаючи всередину шматка. На один пруток витрачав близько двох хвилин, оскільки боявся, що від занадто швидкого руху печінка лопне і розтечеться рідотою. Закінчивши роботу, став чекати, коли, на його думку, приготується серце — відсутність годинника трохи збивала з пантелику, так що намагався внутрішнім чуттям визначити плин часу — з цим виходило погано. Адже в минулому «житті» годинник був скрізь: на руці, в телефоні, на екрані комп'ютера, на щитку автомобіля — практично завжди поруч і під рукою. Деякий час сидів, не рухаючись, спостерігаючи за вогнищем і прислухаючись до навколишніх звуків: савана жила своїм життям — було досить шумно, що він визнав хорошим знаком. Значить небезпечних мисливців, на кшталт цих дивних кішок-хамелеонів поруч немає, інакше все навколо, швидше за все, затихло. Так реагують дрібні тварини на присутність небезпечного або великого звіра — хоча так було на Землі, а тут могло бути і не так.

Коли від першої порції гарячої смаженої їжі пішов приємний аромат, Віктор відчув жахливий голод і приємні спазми в шлунку. Тут він згадав про свої напади і трохи здивувався: черговість таких наскоків болю скоротилася, адже останній був ще з ранку, коли він з'їв розігріту консерву. Адже до того, ще буквально учора, у нього було по три напади за день, та і вночі теж. Хотілося вірити в диво і для себе вирішив, що незрозуміла подорож через фіолетовий вир світла пішла його організму на користь. Відразу кидатися на гаряче пригощання остерігся: зчепивши зуби, і пускаючи слину, вирішив дати йому ще трохи часу на смаження, про всяк випадок, так би мовити — продукт все-таки новий для його кулінарних навичок.

— Ще двічі переверну шашлички — і все! — твердив він сам собі — більше не варто, ще пересохне, воно і так досить жорстке,… та і довше терпіти немає майже сил, кишки марш грають — зараз би мамонта з'їв!

Нарешті дійшла черга і до делікатесу, як назвав печінку наш кухар: зняв усі шампури із запеченим серцем, склав на чисту ділянку трави, а на опори шашличниці поклав шматок ексклюзиву і додав трохи палива для вогнища — благо балки, що впали, досить непогано розламувалися ударами топірця. Серце кошака виявилося так собі: жорсткувате, але цілком їстівне, тим більше що було посолено перед приготуванням — нашого туриста це не зупинило, поки не зжував один цілий шашличок. Потім пару ковтків води — дорогоцінної рідини залишалося усього півлітра, слід було терпіти, адже доки ніяких варіантів роздобути цінну вологу не було. Між тим шматок печінки шипів над вогнем і поступово зменшувався в розмірах, що не сховалося від уваги кухаря.

В принципі, нічого незвичайного — під впливом високої температури основна частина продуктів стискається в об'ємі, втрачаючи вологу, але конкретно цей інгредієнт втрачав об'єм занадто швидко. Знаючи з досвіду свого життя, що печінка смажиться не більше десяти-п'ятнадцяти хвилин, щоб не затвердіти, новоявлений кулінар уважно стежив за процесом, подумки відлічуючи час. Давши невеликий запас на товщину «заготівки», незабаром перевернув шматок на іншу сторону, почавши новий відлік. До цього моменту шматочок зсохнувся майже на третину, рясно крапаючи своїм соком на вугілля вогнища, чим трохи спантеличив кухаря.

— Такими темпами тут залишиться кілограм всього — на два рази підкріпитися молодому організму — засмучувався турист, безпорадно спостерігаючи за усиханням ніжного продукту. Якась неправильна печінка, неправильна тигруля і неправильна природа!

Чекати приготування довго не довелося — відмірявши собі ще п'ятнадцять хвилин, як крайній термін, зняв вечерю, що значно полегшала за той час з шашличниці і з благоговінням принюхався: пахло просто чарівно.

— Сподіваюся, і смак буде не гірший за запах — став різати порцію делікатесу — тепер різалося нормально.

Вирішив відрізати порційно, по одному прутику. Перший, дегустаційний шматочок проковтнув на одному зітханні:

— О!!! Ось це шик! Яка насолода — це у декілька разів краще за мою улюблену смажену курячу печінку з різаною цибулею, і майонезом… мням-мням.

З'ївши половину від цілого, трохи засмутився — якось замало буде для молодого хлопця в розквіті сил на свіжому повітрі. Довелося з жалем відкласти залишки смаколика на завтра, і добити шлунок до повноти шашликом з серця. Провіант, який залишився після вечері, склав в рюкзак — там була парі кульків — до завтра з ним нічого не станеться. Підкинувши ще одну балку у вогнище, став влаштовуватися на нічліг — тут особливих проблем не було: трава була м'якою і високою, ліг в одязі, під голову уклав рюкзак. На ніч вирішив надіти пошарпану безрукавку, перевірив пістолет — ніби все нормально, улігся і став роздумувати над минулими подіями. Зрозуміло, що його кудись перенесло, але ось куди — місцевість була схожа на Африку, або на будь-яку країну зі схожим кліматом. Бентежили тільки цих двоє хижаків, вірніше їх шкура — дуже незвично. Роздивляючись чисте, безхмарне небо над головою, ловив себе на тому, що чогось бракує: зірок було багато, але малюнки сузір'їв були не знайомі йому,… хоча, якщо признатися, то по виду він пам'ятав тільки ківш Малої ведмедиці…. смутно.

— Якщо я в районі Африки, то малюнок сузір'їв має бути іншим, марно намагатися щось упізнати, тому… — тут його осяяло, і він хлопнув себе по чолі — а де Місяць, Вітя, які сузір'я — де супутник Землі? Його-то адже повинно бути видно у будь-якому випадку, раз небо чисте і безхмарне — хоч у вигляді серпа, хоч у вигляді повного диска,… а це значить, Вітя, що ти попав — хоча про це можна було здогадатися і раніше, якщо подумати про цих кішок-хамелеонів!

Роздумуючи на тему власного попандоса, турист продовжував роздивлятися небо над собою, де трохи пізніше виявив декілька незрозумілостей: спочатку його увагу притягнула яскрава виблискуюча точка, що повільно пливла по темному небу справа наліво. Рухалася вона з однією швидкістю і в одному напрямі, потім виявилася друга така ж, але тьмяніша — та рухалася перпендикулярно першій, але також повільно і прямолінійно.

— Не зрозумів? — здивувався наш герой — мені на думку спадають тільки дві аналогії з життя: або це супутники, якісь занадто великі, відбиваючі світло сонця, і тому такі яскраві, або це літаки на високій траєкторії…. а що тут ще може літати? Але у будь-якому випадку це означає одне: тут є цивілізація, і залишається її тільки якось знайти, Вітя!

Повний шлунок, відсутність нападів, тепле, ароматне повітря планети з легким запахом вогнища поступово схилили попаданця в сон і він задрімав. Спалося погано, снилися всякі кошмари, де ним намагаються поживитись різні нехороші істоти — він від них втікав, кудись стрибав, ховався, потім з'являлися нові страшилки, і все повторювалося знову і знову. Прокинувся посеред ночі, увесь в поту і на нервах — монстри, що приснилися, не дали нормально відпочити. Організм поводився якось дивно: в районі шлунку і печінки Віктор відчував сильний жар, хоча болів або чогось неприємного не чулося. Крім того, в цих місцях неначе щось пульсувало, що трохи злякало хлопця — він зняв з себе безрукавку і потягнув вгору сорочку, бажаючи оглянути своє тіло — побачене вгнало його в паніку. У тих місцях, де відчувалася пульсація і жар, шкіра злегка світилася — майже невиразно, як два слабких світлових темно-червоних плями в районі живота і під правим підребер'ям — там, де розташована печінка у людини. Чоловік з великою часткою страху, перемішаного з цікавістю, доторкнувся до тих місць по черзі — на перший погляд ніякої різниці з іншою шкірою поруч — не гарячіше, не холодніше, не болить, а просто підсвічує як би зсередини.

— Чудеса, що тут ще сказати,… вдень, швидше за все, не побачив би нічого, а ось так в темряві,… і чому в цих двох місцях, а на кистях рук, наприклад, нічого не світиться?

Заснути ще довго не міг — все-таки внутрішні відчуття жару і пульсацій не проходили і не давали зануритися в сон, як він не намагався. Висунув сам собі гіпотезу, що ця смажена печінка і серце кошака якось діють на його хворі органи — з шлунком це на 100 % точно, а ось печінка…. хоча пиво і так далі,… все може бути. Знову погляд зачепився за нову світлу точку, яка летить в високо в небі і виблискує — щось там безперечно літає, 100 %. Не помітив як заснув, і також непомітно для себе прокинувся — починався новий день нового життя у новому світі. Оскільки до вечора зажарені учора печінка і серце гарантовано зіпсуються в такій жаркій атмосфері, то перше, що зробив, це доїв вчорашні залишки бенкету. Природно, холодним їсти не став — знову розвів вогнище, благо, що вугілля ще залишалося гарячим — просто докинув хмизу і трохи попрацював вентилятором, роздуваючи полум'я.

Розпочав з делікатесу: пів кілограму ніжної печінки, що нагадує за смаком вишуканий паштет, ум'яв за п'ять хвилин — продукт танув у роті. Залишок шашлику з серця кошака пішов із зусиллям: друге на сьогодні блюдо за смаковими якостями явно пасло заднього, але доїв все. Запив водою і знову усвідомив картину найближчого майбутнього: без води йому каюк! Оскільки залишатися тут більше не мало сенсу, то вирішив попрямувати умовно у бік руху сонця — в тій стороні учора з вишки встиг розгледіти якусь подібність гаю, а там, де є дерева, може виявитися вода. Дров в костриці було більше, ніж вимагалося, тому вирішив спробувати розігнути ручну пилу — її трохи погнуло, коли рюкзак потрапив під обвал. Розігрів полотно до вишневого кольору і трохи постукав по ньому обухом топірця — на невибагливий погляд туриста вийшло непогано. Тому трохи помахавши в повітрі відремонтованим інструментом в різні боки, дочекався, коли він охолоне і сховав пилку назад в рюкзак.

Щоб читач зрозумів, це була маленька садова пилка по дереву, яка у декілька разів менше звичайної столярної пили з широким полотном — тому так легко і поміщалася в рюкзаку. Подорож до вибраної групи дерев пройшла без подій: стадо за ніч кудись пропало, місце трапези місцевих стерв'ятників виявилося трохи збоку від лінії руху, тому невеликий моціон в три години повільного ходу по густій траві його організм сприйняв добре. По ходу руху знову відчув легке тепло і пульсації в тих же місцях, що і вночі — цього разу рівень і того і іншого був набагато слабкіший — турист сказав би, що це було навіть приємно. По здоровому роздуму затвердився в думці, що це результат поглинання з'їдених частин того кошака — щось там було, що так впливало на його організм. Із задоволенням помітив, що більше не було нападів болю, а відчуття саме в районі живота тільки підтверджували його висновки. Хоча з приводу власної печінки теж були ідеї — алкоголь, солоні сухарі, чіпси і інша хрінь — усе це він любив, і цілком імовірно, що у свої три десятки років встиг порядно насолити своїй печінці.

Невеликий гайок не вразив своєю різноманітністю: налічив всього п'ять дерев, з яких увагу притягнуло тільки одне — воно стояло в центрі цієї групи і відрізнялося від усіх інших. Заввишки не більше десяти метрів, дерево мало густу крону, що було досить дивно для такого жаркого місця, згадуючи рослинність тієї ж Африки, наприклад. Товсті, могутні гілки розпочиналися з висоти двох, десь трьох метрів, кора була майже гладкою з рідкісними пухирцями по усій її поверхні, а колір листя нічим не відрізнявся від звичного земного зеленого. Помітив в кроні плоди — як груша, але трохи більше в розмірах, і крім того, колір плодів був різним по висоті знаходження від землі. Самі нижні мали яскравий зелений колір, такий майже «отруйний», ті, що були вище, вже мали жовтий відтінок, але їх було безперечно менше за зелені — приблизно удвічі. А ще вище висіли соковиті червоні плоди, причому їх кількість була ще менше жовтих зразків. Деякі час наш турист розглядав цю дивність, а потім звернув увагу на невелику групу тварин, які лежали в тіні цього «велетня» — вірніше двоє лежало, а третій учасник бродив навколо дерева з низько опущеною мордою і щось там або шукав або винюхував. Істоти нагадували Віктору маленьких свинок, але волохатих — аналогія була настільки повною і смішною, що він не витримав і зареготав:

— Ха-ха, волохаті п'ятачки, це ж треба — і тут маленькі свинтуси!

Хрюши якось флегматично віднеслися до нового двоногого створіння в їх полі зору — хлопцю прийшла в голову думка, що з людиною вони ще не зустрічалися, або принаймні не відчували від нього загрози. Дві свинки так і залишилися валятися в траві, а третя продовжувала пошуки не зрозумій чого. Проте загадка незрозумілих пошуків швидко вирішилася, коли один з жовтих плодів впав з дерева — сонливість з хрюш, що розслаблено лежати, здуло вітром, вони жваво підскочили на ноги і рвонули до місця падіння фрукта. Так для себе вирішив назвати цю «грушу» наш турист — адже по аналогії із Землею, на деревах росли фрукти, не овочі. З цікавістю спостерігав за метушнею трьох місцевих поросят, що зав'язалася навколо плоду який впав: той порося, що весь цей час бродив навколо дерева, опинився ближчий за усіх біля здобичі і встиг відітнути собі порядний шматок — майже все з'їв за раз. Двоє партнерів по зграї залишилися явно невдоволеними результатом поділу і влаштували шумні розбирання майже в стилі земних свиней з висками, тупцюванням і товчією на одному квадратному сантиметрі.

Проте повне загострення пристрастей землянин зміг спостерігати, коли з дерева впав червоний фрукт: до того моменту чоловік майже впритул наблизився до тварин, оскільки ті були зайняті з'ясуванням стосунків між собою. Червоний плід, очевидно, був завершальною стадією дозрівання груші, оскільки шкірка репнула, і на траву полився такий же червоний сік, а буквально через секунду людина відчула ароматний запах плоду: пахло сумішшю абрикоса і персика. Шлунок зрадницький забурчав, і чоловік глитнув: свідомість затопила одна єдина думка — сік! Пити! Обігнувши хрюшок, що не на жарт буцалися і вищали, Віктор поспішив до дерева — усі думки займало бажання якнайшвидше дістатися до живильної вологи — тут довелося помучитися, оскільки будова кори дерева зовсім не розташовувала до альпінізму, а нижні яруси гілок були надто високо.

Дістатися до самої нижньої гілки вдалося з п'ятої або шостої спроби — рукам не було за що учепитися на гладкій корі, як і ногам, власне. Невеликі виступи на ній виявилися помірно м'якими і податливими, прогинаючись всередину від несильного натиску. Зняв з себе все, залишивши в кишені тільки ніж — зайва вага не сприяє альпінізму у виконанні дилетанта: все склав в рюкзак, ретельно закрив його і прив'язав до лямок невеликий шматок мотузки, який знайшов на дні. Всього там було не більше трьох метрів — як він там виявився хлопець згадати не міг — такі шнурки використовують для розвішування білизни на балконах багатоповерхівок. Другий кінець прив'язав до пояса — подумав, що залишати цінне майно поряд з вічно голодними свинями небезпечно — розірвуть і зіпсують все, а там ще залишалася пара консервів і деякі потрібні речі. Загалом, хвилин через двадцять якась по рахунку спроба забратися на гілку виявилася успішною — до цього моменту турист неабияк спітнів і озвірів від постійних падінь — хоч і не боляче, але образливо.

Вдалося вхопитися обома руками і потім закинути туди ж обидві ноги — довго так висіти не став, оскільки вже порядком умотався і подряпав руки: хоч кора була і гладкою, але намагаючись учепитися на м'які горбки на ній, чоловік ухитрився пошкодити шкіру на пальцях до крові. Ще декілька митей відчайдушної боротьби з тяжінням, і ось, полегшено зітхнувши, він вже лежить на животі на цій гілці, звісивши вниз руки і ноги — тепер можна і відпочити трохи. Далі справа пішла помітно легше, адже гілки росли часто, і підніматися вгору було не особливо важко — рюкзак затягував поетапно, закріпивши його на одній з нижніх гілок все тим же мотузком, оскільки тягнути його на самий верх дерева не бачив сенсу. Відпочити розташувався всього на хвилинку недалеко від нижнього ярусу — якраз на відстані витягнутої руки був жовтий плід. Трохи подумавши, дійшов висновку, що раз місцева живність їсть таке без питань, то і йому ніякої шкоди не буде від плоду.

Хоча явно тягнуло вгору — ароматний запах фруктового соку ще стояв в голові і дурманив свідомість. Врешті-решт, запах переміг спрагу і він поліз вгору — туди, де виднілися рідкісні червоні груші — їх було не так і багато, але Віктор подумав, що йому досить і декілька штук для заспокоєння організму. На дотик фрукт більше був схожий на виноградину або стиглий помідор — приблизно така ж пружність шкірки. Зірвався плід досить легко і турист обережно узяв його двома руками: зблизька той здавався дещо більше, ніж бачилося із землі — величиною з гіпертрофовану грушу з діаметром великого грейпфрута. Запах дурманив мозок — турист вирішив приступити до дегустації прямо тут і негайно: обережно надкусив шкірку згори, притримуючи трофей двома долонями знизу.

У рот потекла ароматна рідина — змучена спрагою людина стала жадібно висмоктувати вміст з пружної м'якої оболонки — здавалося, що він п'є божественний нектар, хоча насправді смак цього нектару нагадував смак соку із звичних персиків і абрикос: злегка підсолоджений, темного кольору, загалом, нічого особливого, якщо подумати. Рідина закінчилася дуже швидко: за відчуттями, грам триста, може триста п'ятдесят, але усередині ще була густа маса, схожа на фруктове пюре, яка погано висмоктувалася через невеликий укус на шкірці. Спробував саму шкірку — не сподобалося, занадто пружна, неначе тонку гуму пожував — виплюнув і став збільшувати дірку — пюре адже теж містило багато рідини, так що вирішив не нехтувати даром природи. Впорався з фруктом за пару хвилин, і зрозумів, що мало — наступні десять хвилин добирався ще до однієї груші, яку з таким же апетитом висушив — шкірки, що залишилися, виплюнув вниз, подумавши, що свинки підберуть цінний подарунок.

— Уф, відмінно попив! — констатував вдалий похід по гілках дерева наш герой — як говорили герої одного дитячого мультфільму: ну ось попили, тепер можна і поспати, ха-ха. До речі, щось внизу якось тихо стало, хрюшок моїх не чутно.

Став спускатися до рюкзака, по дорозі придивляючись жовтих плодів, що висіли тут і там — вирішив познайомитися з ними пізніше, оскільки злегка солодкуватий сік добре угамував спрагу, та і голоду він чомусь не відчував. Всівшись поряд зі своїми пожитками, звернув увагу, що пальці виглядають цілком здоровими, хоча годину тому він їх трохи роздер до крові, коли намагався залізти на дерево.

— Гм, як цікаво, ранки затягнулися, не пече — не пам'ятаю, щоб удома так швидко у мене гоїлося… — спантеличено розглядав свої руки хлопець, не вірячи очам. Та і нападів більше не було — якась магія змішана з фантастикою прямо.

З тієї гілки, де він розташувався, добре було видиме лежання тих свиней — тепер тваринки відпочивали всі троє, і турист вирішив підкинути їм ще дармового пригощання, щоб якось різноманітити їх сумне життя. Оскільки лізти вгору було відверто лінь, то трохи змістився по гілці вправо, де висіло декілька зелених груш. До свого здивування, зірвати не зміг жоден — плодоніжка була дуже міцною, ніж теж дуже неохоче намагався зрізувати її — усе це сильно спантеличило дослідника-ботаніка спочатку, а потім і трохи розсердило. Згадав про те, що у нього в рюкзаку є маленька пила, оскільки рубати сокирою було незручно і небезпечно — можна було легко втратити рівновагу і звалитися вниз з висоти, яка зараз дорівнювала приблизно трьом метрам. Садова пилка швидко розібралася з упертою плодоніжкою, і незабаром наш герой повернувся на свою точку спостереження з парочкою зелених плодів, де детально їх оглянув і обнюхав. Ніякої видимої різниці, окрім кольору шкірки не виявив, а ось запах юному натуралістові-любителеві не сподобався: пахло від груші якось різко і незвично, і цей запах чомусь відбивав всяке бажання пробувати на смак цю зелень.

— Дам свиням на пробу,… їх троє, їм потрібно, а я як-небудь потерплю — роздумував наш герой, погладжуючи пружну шкірку фрукта — як говориться, випробування проводитимемо на найменш цінних членах суспільства, хе-хе.

Змістився ближче до опори — своєму закріпленому рюкзаку і примірився: тріо п'ятачків лежало в трьох метрах від ствола дерева і дрімало — момент здавався ідеальним для експерименту. Зробивши декілька пробних замахів, розтиснув пальці і послав імпровізований снаряд у бік відпочивальників,… перший же досвід виявився вдалим, хоча…. як на це подивитися. Груша впала на голову крайньої до нього свинки і там лопнула, але ефект виявився зовсім не той, на який сподівався експериментатор. Облита соком з фрукта, що лопнув, свинка різко завищала на найвищих тонах і стала кататися по землі, намагаючись стерти з себе сік — у хлопця створилося враження, що хрюшці боляче, і він спантеличено подивився на другий «снаряд» у своїй руці. Між тим, внизу наростала паніка і виски — вже усі три п'ятачки носилися один навколо одного, а найбільше його увагу привертав той зразок, в якого потрапила груша. Частина його шерсті полізла клаптями під галасливий шум, який створювали усі троє — саме в тих місцях, куди потрапив сік. У хлопця виникли нехороші підозри щодо плодів нижнього ярусу цього дерева: свиню неначе облили кислотою або лугом, настільки все виглядало згори. Він переводив погляд з фрукта у своїй руці на панічні виски внизу, потім дивився вгору на червоні плоди і намагався усе це поєднати в якийсь, більш-менш логічний ланцюжок, але виходило погано.

— Хіба таке може бути в природі? — роздумував він, обережно уклавши другу кислотну бомбу на рюкзак — адже жовті плоди ці хрюші пакували за обидві щоки, не говорячи про червоні — а тут такий парадокс.

Очевидно гучні звуки, які видавали безглузді свинки, притягнули когось серйозніше, оскільки шум внизу несподівано вщух, і навіть постраждала свиня майже заткнулася, лише тихо повискуючи і продовжуючи терти пошкодженою стороною голови об траву. Віктор теж напружився, намагаючись щось розгледіти через листя, але дерево закривало огляд по сторонах — він міг бачити лише невелику ділянку внизу під кроною. Потім він зміг спостерігати картину схожу на вчорашню: одна зі свиней встала і обернулася убік, неначе побачила щось для себе цікаве, потопталася декілька митей і повільно пішла туди, куди до цього дивилася. Декілька коротких хвилин і наш герой почув виски, шум боротьби і передсмертні хрипи — неважко було здогадатися, що там сталося — хрюша пішла комусь на корм,… ось тільки кому?

Дві свині, що залишилися, правильно зрозуміли суть того, що відбувається і спробували утекти — вдалося зробити ноги тільки одній, друга, та, що постраждала від зеленої груші, теж трохи потопталася на місці і подріботіла в ту ж сторону, куди і її попередниця. Потім ті ж виски, хрипи, шум короткої сутички і тиша — Віктор занурився в роздуми. Усе це не укладалося у нього в голові, адже якщо подумати, то виходило, що ті бізони, що ці свині, самі добровільно йшли на забій — а такого не може бути в природі, тварина адже відчуває небезпеку і намагається втекти.

— Може, місцева живність здатна якось гіпнотизувати свою жертву: ось наприклад удави в джунглях — ті можуть вводити в ступор дрібних тварин якимсь чином…. хоча, може це тільки в мультфільмі про Мауглі придумали таке для дітей. А з іншого боку, я адже бачив, як ті два кошака підманули до себе бізона — вони просто дивилися в його сторону, а він йшов до них на забій, як кабанчик. І якщо трохи напружити мозки, виходить, що це щось подібне до телепатії, навіювання — іншого пояснення у мене немає.

Роздуми на такі теми перервав якийсь рух внизу — Віктор кинув туди погляд і застиг від страху — під крону в тінь повільно і спокійно зайшла нова пара мешканців савани. На перший погляд йому здалося, що це якийсь вид ведмедя, тільки нестандартного забарвлення: суміш зелених, жовтих і коричневих плям — на тлі місцевих фарб тварина виглядала дуже непогано і добре поєднувалася із загальним фоном навкруги. Місцеві ведмеді виглядали трохи смішно: кошлатості не спостерігалося, неначе їх хтось обстриг — такий собі короткошерстий варіант земних ведмедиків, проте посмішку погасив погляд, кинутий на їх голови. Голова у тварини виявилася витягнутою, причому ґрунтовно: спливла аналогія із земним мурахоїдом — усе це було настільки незвичайно, що турист мимоволі видав здивований вигук, який був почутий тварюками — обоє підняли голови і безпомилково визначили місцезнаходження джерела звуку.

І тут хлопець знову відчув те огидливе почуття, неначе йому на верхівку сіла медуза і стала легко стискати її — цього разу відчуття було осоружніше і сильніше за перший раз. Людина знову замотала головою, намагаючись позбавитися від мерзенності в голові і на ній — навіть потер однією рукою верхівку, оскільки іншою рукою притримувався за гілку.

— Яка гидота, огидно, брр, пішли геть з моєї голови! — чоловік дійшов висновку, що це результат телепатичної дії відразу двох тварин на його мозок — вперше він бачив тільки одного хижака, і почуття було слабкіше. Схоже, що цим двом мурахоїдам виявилося мало двох свинок, і вони вирішили ще і мною закусити — ось значить як,… я був правий у своїх припущеннях — хижаки можуть підпорядковувати собі інших тварин. Добре влаштувалися: полювати не потрібно, бігати не потрібно, ось тільки я не збираюся бути вашою здобиччю, на мене ці фокуси не діють, фіглі вам, а не мого м'ясця!

Почуття медузи на голові повільно проходило — чи було це результатом опору свідомості людини, або хижаки послабляли ментальну хватку — хто знає, але через пару хвилин гидота з голови пропала і хлопець підбадьорився.

— Що стрижені, обламалися? Заряд пропав, хе-хе — це вам не тупих свиней дурити — я просунутий результат природної еволюції і природного відбору з планети Земля, гомо сапіенс, іпать, мене на понт не візьмеш!

Два місцеві ведмеді, здавалося, були спантеличені таким поворотом сюжету — всілися на зад і продовжували дивитися на людину, час від часу видаючи неголосні рикаючі звуки — радилися, напевно. Так тривало хвилин п'ять, а потім один з ведмедів попрямував до дерева і встав біля нього на задні лапи, неначе збирався на нього залазити. Наміри вузькомордого організму сильно не сподобалися Віктору, коли тварюка вхопилася гострими кігтями за гладку кору і встромила їх в неї — хижак явно збирався дістатися до незговірливої їди. Рухалася тваринка упевнено, хоч і повільно — тенденція явно була не на користь людини — хлопець перелякався і став гарячково шукати вихід, якого не було. На дереві його дістане той ведмедик, який лізе знизу, а внизу під деревом чекає ще один скривджений напарник клишоногого. Погляд впав на рюкзак, в якому лежала безрукавка з пістолетом в кишені.

— Не встигаю — приречено подумав наш герой — доки розкрию, поки дістану — цей гад вже буде тут.

Тут він згадав про зелену грушу, яка лежала на рюкзаку згори, і пригадав її дію на свинку — оскільки роздумувати було ніколи, то узяв її в руки і прицілився — хижак був вже в метрі від нього. Тварина прекрасно себе почувала у вертикальному положенні: два яскраво зелених ока з цікавістю кухаря розглядали людину, а лапи продовжували підтягувати тіло до упертої їжі. Було очевидно, що звір часто лазить по деревах і такі маневри для нього не новина. Звір навіть трохи відкрив пащу, з якої стала крапати слина — ймовірно апетит розігрався не на жарт від виду нового делікатесу. Оцінивши момент, як найсприятливіший, Віктор різким поштовхом відправив фрукт прямо в прочинену пащу, яка була всього в півметра від нього — груша влетіла між двома рядами гострих трикутних зубів і там застрягла. Тварина інстинктивно закрила морду, розкусивши подарунок від туриста з іншої планети — хлопець зміг побачити, як частина зеленої рідини, більше схожа на кисіль, хлинула по обидві сторони зімкнутих щелеп.

Потім звір оглушливо заревів і розтиснув лапи: тушка з виттям пролетіла пару метрів вниз і глухо шльопнулася об землю. Все було майже як з хрюшкою, тільки голосніше, емоційніше і лютіше — зрозуміло, що велика частина цієї рідоти потрапила всередину організму звіра, а то, що виплеснулося назовні між зубів, було лише малою частиною від загального об'єму подарунка. Ведмідь крутився, ревів, хрипів і звивався в траві, бив себе лапами по морді, розтинаючи свою плоть своїми ж кігтями — шум внизу піднявся неймовірний — хижак не стримувався від почуттів, що переповнюють його. Поступово рухи ставали уповільненими, хрипи і рики все слабкіші — очевидно, що природна кислота, яка потрапила всередину організму тваринки, робила свою справу, і наближався кінець. Агонія самовпевненого ведмежати-верхолаза тривала пару хвилин, поки він не затих, розірвавши собі морду своїми кігтями до кістки — мабуть від болю тварина абсолютно втратила розум і намагалася дістатися до обпаленого горла.

Другий звір повівся дещо дивно, оскільки не втік, а обійшов тушку свого мертвого побратима по кругу і обнюхав досконально. Потім знову повернув голову у бік хлопця, і Віктор знову відчув мерзенність у себе в голові, або на голові — тут він утруднювався визначити це точно — цього разу ці відчуття були слабкіші і коротші. Оскільки тварина нікуди не збиралася йти, то турист вирішив потурбуватися про додатковий «боєзапас» — спритно розв'язав рюкзак і з пилкою перемістився до інших зелених плодів. Процес спилювання двох «снарядів» зайняв близько трьох хвилин, включаючи час на переміщення туди і назад, на вихідну позицію. Ведмедик знизу спостерігав деякий час за переміщеннями людини, а потім теж підійшов ближче до дерева і встав на задні лапи — наміри читалися однозначно.

— Не зрозумів? — здивувався наш герой — це що, якийсь різновид звіриної тупості або кровна помста і образа двох стрижених клишоногих мурахоїдів? Та і на лице якась дивність у місцевих хижаків — ходять парами, ось ті два тигри теж гуляли удвох. Гей, хлопець, вали звідси — я не смачний і у мене багато тут дуже несмачних фруктів — ось твій дружок вдавився одним, ха-ха.

Між тим другий претендент повторив маневр свого побратима і теж поліз вгору — Віктор взяв в руку перший плід і запустив в звіра. Мабуть поспішив, оскільки груша пролетіла в десяти сантиметрах вище за голову альпініста — той вискалився і видав якийсь смішний звук, неначе його розвеселила витівка зухвалої їжі. Але хлопцю було не до сміху — звірюка виявилася моторніша за свого попередника і швидко дерлася вгору: другий плід теж трохи схибив — потрапив в лапу, хоча знову цілився в голову. Бажання скуштувати заборонений двоногий плід різко пропало у ведмежати, і він скотився вниз, скиглячи і трясучи обпаленою лапою. Хлопець вирішив, що відпускати стриженого гостя не варто — підлікується, затаїть злість, вислідить і повернеться вночі, наприклад, коли він спокійно спатиме — тому відпиляв швидко ще один фрукт і запустив в тушку, яка намагалася допомогти своїй лапі.

Виходило це у неї погано: спроба облизати поранену кінцівку привела до того, що частина кислоти потрапила в рот, і тварина заричала ще більш скривджено і сильніше, ставши крутитися на місці, підвиваючи час від часу. Віктор обережно спустився на саму нижню гілку і прицілився в цю вертку плямисту грудку шерсті: груша описала невелику дугу і лопнула, обдавши цього разу природною кислотою спину стриженого організму — результатом став потужний, і, на думку хлопця, скривджений рев з домішкою виску.

— Потрібно добити його, все-таки це м'ясо, і що-небудь з нього в їжу зійде — подумав турист і знову поліз в рюкзак.

Витягнув топірець і сунув його за ремінь, потім сховав в кишеню пістолет і прикинув, як краще спуститися, щоб потім можна було швидко піднятися, якщо припече. Оскільки окрім тонкого мотузка, на якому він закріпив рюкзак на дереві, у нього нічого не було, то відв'язав рюкзак і кинув кінець мотузка вниз — шнурок повис в метрі від землі — досить, щоб вхопитися і допомогти собі забратися знову на дерево. Пара рухів — і ось він вже на землі, а ведмедик весь цей час намагався позбавитися від наслідків кислотної атаки, але щойно з'явився у його полі зору гуманоїд, він помітив відразу. Віктор повільно пішов вперед до звіра, що тужливо гарчав, але підходити ближче остерігся: зблизька ведмедик справляв на нього лякаюче враження своїми розмірами і мордою, яку тримав відкритою. Щедре слиновиділення пояснив для себе спробою організму тварини позбавитися від опіку, який був отриманий при вилизуванні лапи, але зуби в пащі навівали на людину тугу і ірраціональний страх.

Хоч мордою ця тварюка нагадувала мурахоїда, але зуби чомусь нагадували земних океанських хижаків-акул — такі ж трикутні леза. Оскільки ведмідь подихати явно не збирався, а поліз у бік густої трави, очевидно маючи намір там сховатися від несподіваного кусючої здобичі, то наш турист вирішив на ньому випробувати дію земного пістолета. Слід було потрапити кудись в голову, в око, наприклад, оскільки розташування внутрішніх органів цього зразка місцевої фауни було невідоме, та й у вражаючі характеристики зброї він мало вірив — на Землі на ведмедів полювали з великими гвинтівками. Прицілитися було важко, оскільки звірюка увесь час мотала головою в різні боки і агресивно шкірилася у бік людини — ближче за три метри він підходити побоявся. Взявся двома руками за зброю, як у фільмах роблять просунуті оперативники, і натиснув на спуск — нічого!

— Ідіот! Запобіжник! — облаяв сам себе і зрушив прапорець, а потім знову прицілився — бах-бах!

Тварина заревіла і кинулася на кривдника, забувши про обпалену лапу і глотку — одна куля потрапила в морду і вибила невеликий фонтан крові, другий постріл пройшов мимо.

— Бах! Бах! Бах! — чоловік всадив три кулі в кульгаючого хижака, особливо не цілячись — вид відкритої пащі на якийсь час його паралізував, але звук власного пострілу, коли пальці самі судорожно стиснули спусковий гачок, повернув його в реальність.

— Бах! Бах! Бах! — вже падаючи, звір зміг дотягнутися до ноги людини, коли той, відступаючи назад, зачепився за щось на землі і впав, упустивши пістолет. Удар лапою в район гомілки був страшний — Віктор встиг тільки скрикнути, як свідомість померкнула від сильного болю.

Глава 3

Скільки пройшло часу з тієї миті, як він втратив свідомість від удару хижака він не пам'ятав — першим відчуттям, коли прийшов в себе і розплющив очі, було сильне печіння в районі удару. Спочатку боявся навіть подивитися туди і тільки спробував поворушити пальцями ноги — рух вдався, але відгукнулося тупим болем в районі між ступнею і коліном — там, куди припав удар звіра.

— Раз пальці ворушаться і щось болить, значить шанс є — подумав турист і спробував сісти.

На подив, маневр вдався без побічних явищ у вигляді нових больових відчуттів або запаморочення — оглянув свої ноги, вірніше ту, що постраждала. Видовище було жахливе і спантеличуюче одночасно: навколо пошкодженої ноги була калюжа чогось бурого — так забарвилася земля від крові, яка витекла з нього, поки лежав без свідомості. Зараз кров не йшла, але рвані джинси, що висіли клаптями разом зі шматками його м'яса, зіграли з ним злий жарт — людині стало погано, і закрутилася голова від такого видовища. Услід за цим відчув слабкість по всьому тілу і спазми в шлунку — останні привели його трохи в почуття, дивно, але шлунок хотів їсти — ці відчуття знайомі усім людям, що випробували відчуття голоду. Подальші сорок хвилин (за внутрішніми відчуттями) зі змінним успіхом борючись з нападами блювоти, відділяв від тіла залишки брюк і притискував на місця відірвані шматки плоті.

Процедура щохвилини уривалася нападами болю, після якого лежав на траві, важко дихаючи і роздивляючись небо над головою. Лахміттям, що залишилося від цієї частини брюк зав'язав грубий вузол навколо місця поранення і тільки тепер став оглядатися навкруги — шукав пістолет. Зброя опинилася зовсім поряд в траві — витягнув насилу обойму, оскільки руки були вимазані власною кров'ю — усередині виявилося порожньо. Відтягнув затвор з третьої спроби і потім ще п'ять хвилин рився в траві, намагаючись знайти і засунути назад в ствол патрон, що вилетів звідти — довелося витирати його довго і нудно об іншу штанину джинсів.

— Усю обойму розстріляв на цього ведмедика, ось ідіот,… і навіщо спустився, питається,… вирішив у бувалого мисливця зіграти, так? — лаяв він сам себе — тепер ось ходити не зможу нормально чорт зна скільки.

Від безсилого гніву на самого себе впав на спину і пару разів ударився головою об землю потилицею — трохи стало боляче і зняло напругу, повернувши тверезість думки. Слід було очиститися від крові, наскільки це взагалі було можливо в його положенні без води — поповз до мертвої туші ведмедика — вирішив спробувати відтерти руки об його шкірку. Навіть мертвим цей звір вселяв йому неусвідомлений страх, і він ще раз обматюкав себе за самовпевненість і ідіотизм, що коштували йому однієї ноги на якийсь час. Обтерти руки вдалося дуже непогано, далі вирішив забиратися звідси куди чимдалі, оскільки за усіма канонами незабаром тут буде зграя місцевих падальників, а з цілою зграєю маленьких і злісних тварин йому привалять нові проблеми, які він не хотів вирішувати. Побоюючись спиратися на поранену ногу, поповз назад до дерева — слід було придумати спосіб, як забратися туди — там, в рюкзаку було ще пару банок з кашею і найголовніше — там були червоні плоди, що так добре вгамовують спрагу,… хоч і високо.

Як він туди забереться, чоловік ще не вирішив, але залишатися поряд з двома тушами м'яса однозначно не варто було з міркувань безпеки. Рухаючись до дерева, підповз до першої жертви «грушевого» бомбардування — тут картина була ще жахливіша, ніж його нога — кислота роз'їла частину спини і внутрішніх органів наскрізь: увесь лівий бік був суцільною раною. Віктора знову вирвало, але цього разу несильно — подумав, що тут можна спробувати відрізати, вірніше, відрубати і собі шматочок — живіт наполегливо вимагав їжу. Кров в тушці вже згорнулася і не розліталася сильно від ударів топірця — невелика дірка вийшла швидко, і зміг дістатися до внутрішніх органів. Цього разу вибирати особливо було ні з чого, оскільки кислота багато що зіпсувала — витягнув орган, який йому був незнайомий — потім знову колупання в шерсті убитої тварини в спробі трохи очистити руки від крові. Тепер сорочка і половина брюк, що залишилася, були у бурих плямах — тут він не міг нічого поробити, другого комплекту одягу у нього не було.

Знову вставала проблема вогню: для його розведення вимагалося забратися вгору до рюкзака — вертіти паличку об паличку він не умів. У майні були сірники і маленька лупа, а крім того, був потрібний ніж, щоб порізати цей шматочок здобичі і зажарити на вогнищі згодом. Доповз до дерева і із сумом подивився на звисаючий шматок мотузки в метрі над собою — як не страшно було, але без другої ноги залізти туди нереально. Оперся на пошкоджену ногу після п'яти хвилин самонавіяння — біль був терпимим, все-таки кістка була не зачеплена. Найближча година у героя пішла на підйом, скидання вниз рюкзака і зворотний спуск — мотузок тут здорово допоміг. Звернув увагу, що в тих місцях, де ці ведмедики чіплялися своїми кігтями за кору, подряпини від них майже зникли, залишивши в тих поглибленнях аналог прозорої смоли, яка іноді витікає по корі сосен на Землі — дерево підлікувало себе досить швидко. Здивувавшись такому природному феномену, повернувся до питання розведення вогнища і вечері — знову зловив себе на думці, що знову підходить до цього заходу перед заходом — тенденція намічається, так-так.

Деякий час зайняв збір палива для вогню — дрібних прутиків і сухостою набрав відносно швидко, зважаючи на знижену швидкість пересування з пошкодженою ногою. А ось з товстими гілками возився довго — під цим деревом їх було мало, тому, крекчучи і спираючись на саморобну інвалідну палицю, знайдену в траві, обійшов увесь невеликий гай. Декілька інших дерев не вразили: ніяких плодів на них не помітив, листя було рідкісним, не в приклад його грушевому дереву, та зате сухих палиць набрав швидко. Крім того, звернув увагу, що гілки у них мають безліч розгалужень і ростуть не так рівномірно, як «грушеві», та і нижні яруси починаються майже на рівні голови. Прийшла думка, що в таких переплетеннях буде легший влаштуватися на нічліг, оскільки на фруктовому дереві можна було тільки сидіти — занадто рівна і акуратна будова крони, зачепитися нема за що: заснеш і впадеш, зламавши шию, наприклад.

М'ясо, сіль, ніж і кущі: незабаром вогонь весело пожирав своє паливо, а мандрівник сидів поруч і дивився в ту сторону, де лежали тушки ведмедів місцевого виробництва — поки що він тут був один, але здоровий глузд підказував, що це ненадовго, і скоро завітають вічно голодні мешканці савани. Зграя місцевих стерв'ятників підтягнулася приблизно в той час, коли турист поглинав свою вечерю — невідомий внутрішній орган виявився дуже непоганим на смак, і половина його була дуже затишно упакована в шлунок хлопця, а друга половина також надійно схована у багатостраждальному рюкзаку, щоб завтра деякий час не думати про їжу. На той час Віктор перезарядив свій пістолет, засунувши на місце порожньої обойми нову і не полінувався порахувати свій боєзапас: вісім патронів в обоймі, один в стволі. Негусто, що сказати: ще один такий випадок, і він виявиться з одним топірцем, якого ще невідомо наскільки досить.

До його щастя, зграя їм не цікавилася — дві туші повинно було їй вистачити на пару заходів — ще все свіже, так би мовити, навіщо відволікатися на сторонні речі, якщо і так провізії вистачить на усіх? До заходу сонця ще залишалося години три, або менше — за цей час він планував дістати ще один-два червоних фрукта, якщо дозволить нога, або, принаймні, жовті — хрюшки їх теж цілком охоче споживали, тобто і йому вони підійдуть цілком. Знову танці навколо ствола з гладкою корою і мотузок — і знову сеанс лазіння по дереву: показалося, що біль при натисненні на ногу трохи зменшився, але, все одно на верхній ярус не поліз — організм підказував, що сил забратися туди не вистачить. Все-таки втратив багато крові, ослабів, неповна функціональність тіла — тому зрізав два жовті фрукти і прямо там їх спробував. Вирішив перевірити внутрішній вміст спочатку — хіба мало, може у цих місцевих свиней луджена глотка і шлунок? Злегка надрізав шкірку і прикинув, що робити далі: думка прийшла неординарна — крапнути цього соку на пошкоджену ногу, туди, де рана — все одно їй і так вже дісталося, а травмувати ще якусь частину тіла, було відверто шкода.

— Чи раз, чи два — одна біда — подумав Віктор і видавив трохи рідини на один з порізів, заздалегідь знявши звідти брудну саморобну пов'язку — ох ти ж @бати твою матір, що за нафіг?!

Реакція пролитого на рану соку була схожа на вилитий флакон перекису водню — сік став булькати і пузиритися, але неприємних реакцій, на зразок печіння, експериментатор не відчував — легке пощипування і візуальні ефекти безпосередньо на місці ранок. Поки сік пузирився на нозі, турист вирішив все ж спробувати його на смак — пити хотілося дико, а лізти за червоними він не наважувався.

— Гм, цікаво — відгукнувся наш герой, обережно ковтнувши маленьку порцію вологи — як лимонний сік з додаванням крупинки цукру: такого багато не вип'єш, але треба Вітя, конче треба!

Наступну хвилину його організм боровся між спрагою і досить кислим смаком напою — в деякі моменти йому здавалося, що зараз очі полізуть на лоба від такого кисляку, але спрага примушувала ковтати раз по раз нову порцію, поки не відчув, що в горло пішло таке ж кисле фруктове пюре. Оскільки їсти йому не хотілося, то вирішив, що цю частину фрукта можна покласти на поранену частину ноги — той же сік, який він пролив трохи раніше на ранку, вже не пускав пухирі і стік з ноги, залишивши це місце ідеально чистим від застиглої крові. Тепер він міг спостерігати три глибокі розриви в литковому м'язі, або що там в цьому місці є — у ведмедика на лапі були три кігті, що серйозно порвали йому ногу. Якщо сік так добре очищав бруд і кров, то рідота теж повинна мати непогані асептичні властивості. Але експериментувати прямо зараз він остерігся — слід було стурбуватися нічлігом в новому місці спершу, тому, ще раз, з жалем поглянувши вгору, став спускатися на землю.

Через півгодини він вже зручно влаштувався в розвилці великої гілки на сусідньому дереві — забратися на нього виявилося набагато простіше, ніж на «грушу», де і приготувався до експерименту, від якого нічого поганого не чекав, бачачи своїми очима результат дії соку зеленого плоду. Завчасно приготував нову пов'язку — відрізав другу штанину від джинсів, перетворивши їх на шорти — дивитися тепер на себе з боку було, очевидно смішно: забруднений обідранець у брудних шортах і такій же плямистій смердючій сорочці. Була ще звичайно безрукавка в рюкзаку, але в цій атмосфері вона явно здавалося йому зайвою — нехай доки полежить, можливо тут є сезон дощів або щось таке ще холодне. Став видавлювати жовте пюре на рани: суміш поводилася трохи не так, як сік — шипіла, пузирилася і трохи тверднула в певних межах, як пластилін в руках. Тобто, поки ти його мнеш і тримаєш в руках — він м'який і пластичний, а як перестаєш — застигає і твердне. Пюре вистачало з лишком, щоб покрити усю рану — залишки викинув разом з самим плодом — нічого смачного від перемеленого лимона він не чекав. Клаптиком заготовленої джинсової тканини обмотав імпровізований гіпс і на цьому свої завдання на сьогодні визнав виконаними. Деякий час ще тихо лежав у своєму тимчасовому спальнику, підклавши під голову рюкзак, і дивився крізь рідкісне листя на незнайоме зоряне небо, роздумуючи при цьому про підсумки дня.

— Живіт більше не турбує, поки ще живий, пити теж є що…. хоча звичайно пити лимонний сік це ще та розвага, мдя. Та зате ніяких больових відчуттів на прийом цього напою з боку шлунку — значить для мене нешкідливо. Але з цим ведмедиком вийшло безглуздо — пішла ціла обойма і ногу покалічив — буде ідіотові урок на майбутнє. А ось ця груша дуже цікава штучка — як говорили на Землі, три в одному, або якось так.

Під ці думки він і заснув, змучений своїми пригодами і ранами — ложе виявилося зручним, і вірогідність випасти вночі з нього наближалася до нуля. А крім того, савана продовжувала жити своїм нічним життям, і час від часу якийсь різкий звук будив хлопця на деякий час, а потім він знову засинав. Прокинувшись, довго розминав м'язи тіла, що затекли від одноманітного лежання в одній позі, всівшись біля ствола і опершись рукою на нього: руки, шия, ноги — все затекло, незважаючи на зручне ложе, як не дивно. Все боліло, але турист не скаржився, оскільки почував себе морально добре, а гарний настрій і позитивний погляд на життя — запорука успіху, як він тепер вважав. Оглянув пошкоджену ногу, посував пальцями, трохи напружив м'яз, який вчора так своєрідно лікував — здивувався відсутності хворобливих відчуттів, тому недовго думаючи, вирішив зняти жовтий природний гіпс і оглянути ефект від «грушевого» лікування. Зняти безболісно не вдалося — маса міцно пристала до шкіри і не хотіла відділятися від неї — потягнув сильніше і відчув різкий біль, неначе з нього зривали шкіру живцем. Щось схоже чоловіки відчувають, коли знімають перцевий пластир з волохатих грудей.

— Найімовірніше ще не час,… почекаю, тим більше що нічого там не болить — вирішив він і став збиратися вниз, оскільки власний шлунок знову нахабно давав про себе знати легкими спазмами голоду. В принципі, логічно: учора організм отримав серйозні ушкодження, і хоч місцеві фрукти творять просто дива, але черпати енергію йому звідкись потрібно все одно, а де він її візьме? Тільки, якщо його хазяїн пожере!

Сьогоднішній день він вирішив присвятити підготовці до походу — сидіти тут було безглуздо: по-перше, запас їстівних груш був не безмежний, а по-друге, потрібна все-таки нормальна вода, їжа, та і розумних істот потрібно знайти. Раз літають супутники, або щось там ще, то тут є цивілізація з рівнем розвитку не нижче земного. Ходити було легко — біль в нозі майже не відчувався, тому вже скоро він знову дерся на грушу — поставив собі завдання добути максимальну кількість червоних плодів, щоб потім спробувати перелити з них сік у порожню півтора літрову пляшку від газованої води, яку давно випив. Запаху крові і поту не відчував — швидше за все, принюхався і сприймав його як свій природний аромат тіла — саме тому перестав мучити себе думками про душу і шампунь, шматок ароматного мила і пухнастий рушник. Але спочатку сніданок — на розігрівання залишків вчорашньої вечері багато хмизу не знадобилося, тому через півгодини, сидячи в тіні груші, притулившись до неї спиною, поглинав сніданок і спостерігав за тим напрямом, де учора залишив дві тушки ведмедів — знімати з рахунків зграю падальників було безглуздо.

По спогадах із Землі пам'ятав, що така зграя могла і на самотнього лева напасти, вимотуючи його дрібними укусами і багатоденними переслідуваннями, а вже він проти лева не котирується. Швидше за все, їжі там було ще багато, тому, як тільки доїв свої залишки, відразу взявся за альпінізм — рюкзак теж затягнув вгору від гріха і цікавих місцевих тварин чимдалі, влаштувавши його на нижній широкій гілці, а сам став дертися вгору. Червоні плоди рвалися легко, як стигла вишня, але ось їх кількість і розташування пригнічувала хлопця — на самий верх, де їх кількість була самою багатообіцяючою, він побоявся прориватися. Гілки там були тонші, а шанс зірватися і зламати собі шию був більше, що і гальмувало героя від авантюрного руху прямо вверх. Трохи нижче зміг за чотири години з паузами на відпочинок зібрати всього шість плодів — у відсутності якого-небудь пакетика або сумки йому доводилося лазити вгору-вниз після кожного збору. Загалом, до кінця цієї фруктової епопеї почував себе змученим, а м'язи рук, що гуділи від незвичних навантажень, ніг і спини тільки додавали «приємних» відчуттів.

Спустився і, звичайно ж, випив відразу один приз і висмоктав усе червоне пюре — нагорода знайшла свого героя. Потім став обмірковувати, як перелити сік у вузьку шийку пляшки — півгодини роздумів пройшло даремно — переобтяжений складним математичним завданням, мозок відмовлявся щось винаходити. Тому поступив просто і по-варварськи по відношенню до цього чуда природи: знайшов в рюкзаку дрібний целофановий пакетик, з тих, що в кожному магазині стоять в рулонах біля вагового товару — в ньому був раніше той самий білизняний мотузок. Розгорнув кульок і поставив в нього пляшку, потім ножем зробив маленьку дірочку в груші і став тримати її над шийкою пляшки. Виходило погано — багато соку текло по пластику повз шийку, але так чи інакше все збиралося в кульку. За підсумками півгодинної соковитискальної процедури став щасливим володарем майже повної пляшки червоної рідини — те, що проливалося в пакет повз шийку, турист акуратно переливав з пакету в пляшку.

П'ять порцій фруктового пюре складати було ніде, тому поступив цілком розсудливо — просто зжер все. Став роздумувати про майбутній похід — подумав, що сік, швидше за все, при такій температурі скисне до кінця дня, хоча, що він розуміє в місцевій флорі: може в цій рідині є щось, що зберігатиме її свіжість декілька днів — якийсь природний консервант, наприклад. Не ставши тішити себе рожевими мріями, провів ще один рейд на грушу за жовтими плодами — на його думку, цілий плід може лежати набагато довше, ніж видавлений з нього сік. На дотик вони були міцнішими і пружними, ніж червоні, тому уклав в рюкзак ще шість — більше не влізало, навіть довелося витягнути і одягнути безрукавку, щоб все помістилося усередині, хоч тепер став почувати себе набагато менш комфортно в такій температурі. Свій короткий мотузок порізав на декілька шматків і зробив своєрідні боло: до кожного кінця прикріпив по одній зеленій груші — хороша природна зброя, що вже показала свої плюси проти місцевих хижаків. До того ж, відносно безпечна, оскільки шкірка зеленого плоду була ще міцніша за жовтий, і просто так, бовтаючись на шнурках на плечах туриста, вони мали мало шансів лопнути.

Всього вийшло зробити шість наборів, тобто теоретично, у хлопця було дванадцять кислотних бомб, і, враховуючи, що спочатку його рюкзак був недовантажений, то тепер нести йому потрібно було нормальну вагу — та зате озброєний! Сонце перевалило через зеніт пару годин тому, тому зібравшись, потопав убік, протилежний до того, де прийшов в себе вперше — вишка ще виднілася на межі зору. В принципі, йому було все одно куди йти — досвідченим мандрівником ніколи не був, за компасом орієнтуватися не умів, та і не було його зараз…. а якби і був, то що користі — не факт, що тут таке ж магнітне поле і така ж відповідність по сторонах світу. Вирішив йти від гаю до гаю — можливо, ця груша не єдина тут все ж, і з питвом проблем не буде. До заходу сонця встиг пройти такі дві природні посадки — дерева нічим не порадували в сенсі плодів, як власне і повна відсутність слідів води.

По ходу руху помітив, що тваринний світ явно не знайомий з людиною — на нього не звертали уваги ні ті ж бізони, ні їх аналоги, тільки з антрацитовими чорними рогами і чорними смугами по тулубу. Попалися по дорозі навіть бачені їм раніше волохаті свинки — ті взагалі не звернули уваги на двоногого прямо ходячого звіра, продовжуючи щось рити в густій траві своїми п'ятачками. Влаштувався переночувати на такому ж дереві, як і в минулу ніч — від спеки їсти особливо не хотілося, тому задовольнявся тільки червоним соком, який поки що зберігав свій смак і свіжість. Другий і третій день шляху нічим не відрізнялися від першого, з тією різницею, що сік був ним випитий ще на другий день, а пару консервів, що залишилися, турист з'їв холодними, оскільки визнав зайвим заради цього збирати хмиз і розпалювати вогнище. На четвертий день свого походу помітив, що гаї стали трохи густіше і дерева в них відрізнялися деякою різноманітністю — навіть попалося декілька з якимись плодами, хоча такої «груші» він більше не бачив.

Їстівність плодів став визначати точно також — знаходив в тіні дерев сімейство волохатих хрюш і підкидав їм зрізані плоди. Ті, що вони поїдали, відразу пробував сам — таким нехитрим способом знайшов місцевий варіант банана — продукт виглядав, як довгий зелений огірок, які вирощують в теплицях. Не хотіли пробувати на смак його кошлаті дегустатори деякий плід, що нагадував ананас по виду — шкірка виявилася дуже твердою для їх щелеп. Але наш герой вирішив усі свої досліди доводити до логічного кінця: узяв свій топорець і розрубав плід з третьої спроби, а потім підкинув свиням дві розрубані половинки. Волохаті п'ятачки влаштували справжнісіньку колотнечу за ласощі, а турист тим часом дістав ще один «ананас» і розрубав його, але вже з першого удару — зрозумів, як потрібно укласти фрукт під лезо і куди лупцювати сокирою.

— Мням-ням, непогано — смак інопланетного ананаса нагадав солодку манну кашу, хоча по консистенції продукт виглядав, як сира картопля.

Наївшись ще парочкою таких делікатесів, знову заліз на найближче дерево і знову заснув, стомлений тривалим денним переходом по густій траві і лазінням по деревах. Прокинувся посеред безмісячної ночі від відчуття небезпеки: внизу оглушливо вищали його свинки, доносилося якесь люте шипіння і звуки, неначе там щось тягали туди-сюди по траві — аналогія була майже повною. Метушня і звуки боротьби не затихали ще півгодини, а потім все заспокоїлося і відчуття близької небезпеки схлинуло — ще довго не міг заснути, згадуючи той шелест, що так лякав, і то незрозуміле шипіння. Уранці оглянув околиці гаю — свинок не знайшов, тільки їх фрагменти, в місці їх лежання було багато крові на землі і траві, сама трава за ніч випрямилася, хоч в деяких місцях залишалася прим'ятою.

Віктор трохи засмутився — він хотів одну з них прибити, оскільки запасів їжі більше не було…. але не повезло, тому довелося знову влаштовувати собі вегетаріанський сніданок з фруктів і «манної каші». Запивав лимонним соком жовтої груші — давився і кривився, але організм вимагав рідини — довелося терпіти. Пюре не став навіть пробувати і викинув, а жовта рідота нагадала про саморобний гіпс на нозі — вирішив відразу ж прояснити з ним ситуацію, оскільки під ним починалася чухатися шкіра — вірна ознака того, що гоїться. Гіпс начебто тримався ще міцно, але хлопцю ця наліпка на гомілці починала заважати, тому сів і спробував знову потягнути за край — цього разу болю не було, хоч і ця спроба нічого не дала.

— Може його потрібно трохи покришити, або постукати спочатку злегка — з сумнівом мацав руками тверду жовту масу — по краях вона трохи кришилася, тому витягнув свій топірець і став обережно простукувати обухом. Після пари хвилин таких маніпуляцій по матеріалу пішла мережа тріщинок, турист відклав топірець і почав руками кришити масу.

— Ого, нічого собі! — оглядав колишню рвану рану наш герой, коли відчухрав все від своєї ноги — три глибокі порізи, які ще добу тому виглядали страшнувато, сьогодні радували хлопця акуратними рожевими швами, покриті якоюсь плівкою — неначе рубці обробили тонким шаром лаку.

Поводив по них пальцями — тактильність була в нормі, нога відчувала дотик, значить, зрослося нормально, і у тому числі, первинні нервові закінчення.

— Потрібно тупати далі, нічого тут не висиджу,… ось тільки трохи «манної каші» наберу в дорогу.

Тут багато узяти не вийшло, оскільки в рюкзаку ще було досить жовтих груш, але дві штуки все ж зміг заштовхати — два плоди він випив, так що трохи місця звільнилося. На наступній зупинці чоловік вирішив трохи оглядітися, щоб точніше визначитися з напрямом — можливо, він пропустив десь щось корисне для себе — ту ж воду, наприклад, адже рухався приблизно в один бік, вибираючи наступний гай так, щоб виходила більш-менш пряма лінія з попередніми точками маршруту. Відмітив про себе, що бачить тепер далеко і чітко — тут же подумав про дивності цієї планети, яка повернула йому життя і здоров'я. Огляд проводив з одного з місцевих дерев, природно, які по виду листя були схожі на гіпертрофовані ялини — тонкі, близько восьми, десяти сантиметрів в довжину і два сантиметри завширшки, ці своєрідні голки при подихах вітру смішно крутилися навколо своїх живців. Згадав, що на Землі теж були такі дерева, але точної назви не міг згадати, як не старався.

Забрався дуже високо — повністю функціональна нога надавала упевненості, та і усе тіло дихало здоров'ям і енергією — місцева природа буквально міняла його на очах — чоловік почував себе просто відмінно. Думка забратися вище виявилася правильною і своєчасною: по-перше, визначив новий напрям руху, оскільки помітив щось, схоже на невелике озеро в стороні від звичного маршруту, а крім того, там, у води крутилася велика кількість тварин — водопій. Останній пункт трохи стримував нашого героя спочатку, але бажання помитися і хоч якось попрати одяг, брало гору над обережністю — відвідати місцевий варіант оазису він збирався найближчим часом. Друге спостереження його трохи спантеличувало — на межі зору зміг розрізнити хмари пилу, який піднімався невисоко над горизонтом — тут навіть показалося, що ця дивність повільно наближається в його сторону, а напрям її руху проходить через виявлений оазис.

Вирішив трохи подрімати — сонце було в зеніті, але місцевий різновид ялинки був украй незручний в цьому плані, оскільки усі гілки росли з нахилом вниз і не розташовували до комфортного на них розміщення. Довелося перебратися на сусідню, комфортнішу в цьому плані рослину — тут і задрімав на пару годин. Прокинувся від неясного гулу — джерело шуму визначалося в тій стороні, де був оазис, а крім того було ще відчуття дрібного тремтіння, неначе дерево дрібно тряслося з незрозумілої причини. Коли забрався вище, все знайшло своє пояснення: до озера наближалося на великій швидкості величезне стадо тварин — деталей доки не можна було розгледіти, оскільки туші, що жваво мчали, піднімали над собою клуби пилу, і усе це відбувалося за відсутності яких-небудь тваринних звуків з їх боку. Частково зміг розгледіти саме озеро і прилеглу до нього місцевість — огляд з цього дерева був гірший — тут трохи здивувався повній відсутності біля оазису тварин. Швидше за все, з копитними, що наближаються, місцеві тварини вже мали справу і порахували правильніше для себе ретируватися із зони можливого зіткнення.

Орієнтовно через півгодини авангард загону досяг оазису і на ходу влетів в озерце — тварини жваво опустили голови у воду і стали пити — до хлопця доносилися рев, мукання і гучне пирхання. Чисельність постійно збільшувалася і хлопець зміг розгледіти більш-менш те, що так злякало і розполохало місцевих жителів савани. Це було теж якимсь різновидом бізона або буйвола — шерсть ніде не висіла, боки і спини лисніли від поту на сонці, голова, на погляд хлопця, була трохи збільшеною в порівнянні з баченими їм раніше близькими родичами. У верхній частині черепа стирчали два роги, і вони були красиві: трохи загнуті на початку, біля основи, до свого гострого кінця випрямлялися і вселяли повагу своєю довжиною. На дилетантську оцінку хлопця, ці гострі списи доходили до шістдесяти-сімдесяти сантиметрів, і що характерно, були такі ж темні, як і їх володарі. Правда час від часу в стаді спостерігалися аномально білі туші з такими ж білими рогами — але дуже рідко, так що слово «альбінос» саме вискочило з пам'яті і приклеїлося до цих нестандартних екземплярів.

Точне число тварин він злічити не міг, але те, що їх були не менше двох сотень, він був абсолютно упевнений — так нашвидку він оцінив чисельність стада, коли улігся пил і тварини стали пити воду з озера. До речі, щодо озера: у хлопця виникли нехороші передчуття по запасах води в ньому: бізонів було надто багато, на його думку для такої невеликої водойми, як би його не залишили без цінної рідини. Оскільки уся живність в окрузі розбіглася, то пополювати на смачних (по його припущенню) свинок не виходило, і сьогодні увечері знову доведеться давитися «манною кашею», запиваючи кислим соком, який йому вже став набридати, але оскільки спрагу сік тамував добре, то хлопець особливо не скаржився. Бізони простирчали біля озера цілу добу — навіть здалека наш герой зміг розглянути, що саме озеро різко обміліло, а навколо нього на декілька десятків метрів пропала уся трава, а уся земля почорніла, збита копитами тварин і присмачена доброю порцією гною.

Також він зрозумів, що ці копитні могли чинити опір ментальній дії хижаків, яких абсолютно не боялися, чому послужив один випадок, підглянутий туристом. Спостерігав за парочкою очевидно голодних організмів сімейства котячих, але не таких, як він зустрів в перший день свого перебування тут — парний метод полювання його вже не дивував. Так от ці двоє кошаків теж зробили спробу відірвати від стада одну тварину, на пробу, так би мовити. Тільки ось бізони зреагували зовсім несподівано, як зміг спостерігати чоловік: замість одного, присутність мисливців відчула майже пів стада. Далі Віктор спостерігав епічне видовище гонитви, в якій агресори ледве винесли ноги — масивні і незграбні на вигляд травоїдні, на місцевості розвивали досить високу швидкість. Подивившись на такі кадри, хлопцю різко розхотілося перебиратися ближче до озера, оскільки свої здібності бігуна він оцінював нижче середніх, і явно гірше за котячих.

— Мдя, сумне видовище — констатував побачене, коли наступного дня, після відходу стада перемістився до оазису — це вже оазисом не назвеш, це тепер якась помийна яма!

А вид дійсно доганяв тугу: каламутне озерце, вода в якому тепер більше нагадувала суміш глини і сечі — запах від озера йшов відповідний. Тварини справляли нужду прямо біля оазису, і їх відходи життєдіяльності стікали прямо в нього — бажання помитися або попрати пітний одяг пропало відразу ж, як він підійшов впритул. Про перекопану копитами землю в радіусі ста метрів можна було і не говорити — суцільний бруд і лайно. Трохи підняло настрій, який сильно впав, нове дерево, плоди якого за формою і запахом нагадували знайомі апельсини — тут проводив випробування сам на собі, оскільки цікавих і всеїдних свинок поблизу не було — усіх навкруги розполохало це стадо. Спочатку трохи крапнув на свою багатостраждальну ногу — нічого…. потім довго готувався морально, щоб спробувати крапельку на язик — хіба мало, може це місцевий вид отруйного анчара.

Крапелька не отруїла, не обпалила, а приємно порадувала — сік був майже позбавлений смаку, з легким ароматом м'яти — грубо кажучи, він знайшов тонізуючу природну воду, як охрестив для себе її смак турист. З одного фрукта, розміром з хороший, вгодований апельсин висмоктував увесь вміст за сорок-сорок п'ять секунд, м'якуш був пружним і чинив опір зубам людини. Спроба націдити соку в пляшку провалилася: виявилось, що єдина місткість усередині зацвіла і завонялась, оскільки помити її після зберігання червоного соку було нічим. З жалем і деякою злістю викинув даремний тепер шматок пластика, зрозумівши, що тепер він повністю залежить від дарів місцевої природи, перетворюючись поступово на первісну людину, що займається збиранням. Набравши знову трохи фруктів в рюкзак, пішов в новому напрямі — трохи ліворуч від того вектору, з боку якого прийшло це стадо бізонів — подумав, що якщо там і були такі ж оазиси, то ця орава копитних там все загидила і потоптала: прямо такий місцевий вид сарани, тільки не літає.

Наступна доба пройшла для блукача зі змінним успіхом: спочатку йому повезло на одній із стоянок в черговому гаї з десятка різнотипних дерев, де він набрів на групу волохатих свиней. Оскільки м'яса давно вже не їв, то відразу пішов на полювання: для полювання використав один із зелених кислотних «снарядів» — хрюшки його абсолютно не боялися, тому підійшов впритул і засадив з розмаху «гранату» одній з них в голову. Виски, хрюкання, тупіт родичів свині-невдахи, що зірвалися у втечу — все сплелося в один хор різких звуків, коли груша лопнула на морді волохатої тварини. Свинку, що осліпнула від опіку, добив топірцем — потім витратив ще годину на вирізування їстівних на зовнішній вигляд органів і обробленню тушки. За земними мірками, це був швидше підсвинок кілограм на тридцять живої ваги. Потім пішов конвеєр по заготівлі: спочатку зажарив на прутиках печінку, серце і нирки, хоча останні потім викинув — смерділи сечею так, що нудно було. Оскільки свиня була маленькою, то усю дрібницю швидко приготував і також швидко з'їв, заївши (чи запивши) місцевим апельсином із смаком тоніку — жовті груші, що залишилися, доки тримав в рюкзаку, оскільки кислий сік вже порядком набив оскому в усіх сенсах.

Чоловік взявся за приготування відрізаних від тушки м'яких шматків м'яса — вибирав тільки найсоковитіші і жирніші, адже усю тушку заготовлювати йому не було сенсу — пару кілограм на два дні досить, а потім все зіпсується на жарі. А наприкінці дня, коли він вже збирався влаштовувати собі нічне ложе в переплетеннях одного з дерев, у нього зламався топірець — прямо там, де був насаджений колун. Вирішив собі на вечір приготувати десерт після м'яса — розкрити один з «ананасів» — захотілося на ніч солодкого. Віктор нерозуміюче дивився на те, що залишилося від його єдиного корисного предмета — пилку і ніж він до них особливо не зараховував, а ось топірець… Дрова дрібні порубати, м'ясо розрубати, ех…. чортова манна каша — від усвідомлення втрати корисного предмета хлопцю стало дуже сумно і самотньо на душі — довго не міг заснути від прикрості, навіть повний шлунок не навівав сон. Дивлячись в просвіт листя на нічне небо, подумав, що навіть став почувати себе більш диким, ніж з ранку, коли топірець був ще цілий. Прив'язався душею до предметів з рідної цивілізації, а як тепер собі їжу добувати — на одних фруктах і соках здоровий молодий чоловік довго не протягне.

Хоча згадав, що є такі люди, як вегетаріанці: ті м'ясо взагалі по життю не вживають, і нічого — цілком ним задоволені. Але доля у новому світі була прихильною по відношенню до попаданця: щось брала, а щось давала, і це щось він розгледів на наступний ранок, коли в похмурих почуттях видерся на верхівку дерева для огляду місцевості навкруги. Щось, що ніяк не могло бути творінням природи, стояло приблизно в кілометрі або трохи далі від його теперішнього положення — хлопець вже не дивувався зі свого хорошого зору. Просто щось, схоже на коробку брудно-жовтого кольору стирчало посеред зеленої трави. Снідати вирішив по дорозі, щоб не втрачати часу — однозначно це сліди місцевої цивілізації, і може там знайдуться розумні гуманоїди — так думав наш герой, коли збирав свої нехитрі пожитки, а потім жваво тупав до виявленого об'єкту.

— Гм, я буду не я, якщо це не місцевий вид транспорту, якийсь всюдихід або фургон, чи що? — міркував мандрівник, оглядаючи знахідку — тільки смердить тут жахливо, а що тут може смердіти…?

Знайдена техніка дійсно була по конструкції наближена до земних зразків бронетранспортерів, всюдиходів і інших видів земного транспорту для бездоріжжя. Конкретно цей екземпляр був схожий на гусеницю на колесах, оскільки приблизно в 2/3 довжини мав ділянку, що по виду нагадує складені кільця — як на довгих трамваях, де обидві частини з'єднувалися між собою за допомогою ось такої ось «гармошки». Передню, головну частину візуально оцінив в метрів шість, а задня метра на три продовжувала корпус агрегату після стикувального вузла. Зовні механізм справляв враження цілком робочого пристрою: ніяких пробоїн, вм'ятин або рваних дір не спостерігалося, як і ознак іржі. Подекуди були помітні довгі подряпини, неначе хтось, або щось пробувало метал на міцність. Кабіна, як і в земних машинах, виявилася в передній частині корпусу — темний ковпак з непроникного матеріалу, на вигляд або стекло або пластик — зрозуміти зовні не міг, оскільки висота механізму була, як у самоскидів, тобто низ цього темного покриття починався на висоті не менше двох метрів — вище за його голову.

Помацати зміг — рука вільно діставала на таку висоту — матеріал був прохолодним, попри те, що сонце в даний момент світило прямо в лоб кабіни, а тактильні відчуття схилялися швидше до пластика, ніж до скла. Виразно розрізнялися секції лобового «скла»: темне покриття кабіни складалося з чотирьох сегментів: два бічних і два центральних, а загальну ширину транспортного засобу Віктор оцінював в три метри — все на око, звичайно ж. Ніяких сходів, підніжок, сходинок і поручнів не виявив — очевидно, конструкція не передбачала завантаження всередину через кабіну. Трохи походив навколо носової частини всюдихода — подекуди виднілися дрібні подряпини, аналогічно тим, що виявив на корпусі — очевидно матеріал місцевого «скла» мав високі характеристики міцності. Хоча на дилетантську думку хлопця, слід було б захистити кабіну чимось на зразок грат, як це роблять в Африці, наприклад, закриваючи вікна на джипах навареними захисними пристосуваннями від левів і інших небезпечних тварин.

Особливу увагу приділив колесам: конструкція трималася на шести осях — передня, довша частина покоїлася на чотирьох парах коліс, розташованих умовно попереду і ззаду по дві, а задня, коротша, відповідно на двох парах. Діаметр вселяв повагу: близько метра, швидше за все, матеріал зовсім був не схожий на звичну гуму — все-таки у Віктора була машина і відрізнити шину від камери він міг. Несучий диск на дотик здавався хлопцю ближче до металу, ніж до чогось ще і був забарвлений в тон усьому корпусу — жовті з коричневим розлучення. Хоча контактна поверхня колеса також на дотик була схожа на звичну автомобільну гуму — дивний матеріал не піддавався на зусилля пальців рук туриста, а малюнок протектора нагадував пральну дошку з нахилом всередину корпусу машини. Заглянув під низ агрегату — на його любительський погляд кліренс у цього монстра був не менше сорока сантиметрів: трохи здивувався такому рішенню, адже за той час, що він бродив по савані, йому жодного разу не попадалися яри, струмки або річки, і для чого тут потрібний такий підйом, він не представляв.

— Можливо малюнок рельєфу не скрізь такий, і я багато чого не знаю, хоча і у земних джипів кліренси стартують з двадцяти сантиметрів і вище…. але що ж тут так смердить, що мій шлунок проситься назад?

Продовжуючи огляд, помітив не даху конструкції зброю — ні з чим іншим цей пристрій у нього не асоціювався: довгий ствол, станина, декілька гофрованих кабелів (чи шлангів), що йдуть від пристрою кудись всередину корпусу — знизу не міг розгледіти точніше.

— Потрібно шукати вхід, судячи з хорошого стану, там усередині може…. ні — повинно знайтися щось цінне для самотнього подорожнього в савані — класичний рояль в кущах, хе-хе — вирішив наш герой і став шукати вхід в агрегат, або двері, як в земних машинах.

Можливих входів, як він це собі уявляв, знайшов два: один в головній частині, інший в короткій, задній, причому саме із задньої частини йшов цей осоружний, огидний запах гниття. Саме задні двері були прочиненими, злегка реагуючи на пориви жаркого вітру. При уважнішому її огляді дійшов висновку, що дверей було дві, вірніше, це був вхід, що прикривається двостулковими стулками. Поки вирішив не влізати, оскільки сморід зсередини спазмами стискав горло і вміст невеликого сніданку намагався повернутися назовні, адже були ще і інші стулки на довгій частині механізму, які слід було спробувати відкрити. Спроба не вдалася: широка, більше метра дверка, хоч і мала ручку, але зрушуватися або якось інакше реагувати на потуги людини не збиралася — неначе її зсередини намертво заварили.

— Що ж, доведеться пробувати через зад, хе-хе — як не хочеться, але іншого виходу не бачу.

— Буе-е — перше, що зробив організм людини, після того, як він смикнув стулку назовні, це все-таки повернув назовні свій сніданок — звідти ударив такий «аромат», що чоловік ледве встиг відскочити убік від хвилі гниючого смороду, щоб відразу за цим зігнутися в нападі блювоти.

— Твою матір, мій сніданок, продуктів і так мало, твою матір! — вилаявся він через пару хвилин, коли відсапався — навіть розглянути нічого не встиг, так сильно шибнуло…. ох ти ж… Думаю, що там напівгнилі трупи місцевих розумних, хоча є вірогідність, що туди заповзло якась тварина, застрягло і здохла там. Але тоді все одно спливає питання про хазяїв цього агрегату, як не крути: де вони — усередині і зараз смердять, або десь зовні і давно вже не смердять?

Глава 4

Потім насилу затримавши дихання, відкрив другу стулку і відсахнувся, стримавши цього разу новий позив. Видовище відкривалося неприємне: нутрощі транспорту, наскільки дозволяло природне освітлення, оскільки сонце світило доки з боку кабіни, були заляпані давно усохлою кров'ю, а на підлозі валялися рештки людини — те, що від нього залишилося, звичайно. Залишилася покусана голова, обгризені до кісток руки і пів обгризена грудна клітка — на останках плоті зараз копошилися огидливі різноколірні черв'яки і інша мерзотність, а ось ніг не було, чомусь. Саме ці останки і створювали сморід, оскільки нічого більшого в межах декількох метрів всередину машини при природному освітленні не спостерігалося. В глибині Віктор зміг розглянути пів прикриті двостулкові двері — приблизно там мав бути і гнучкий вузол зчленування передньої і задньої частин апарату — далі було темно, і що там є, він не розрізняв. Звернув увагу на внутрішню конструкцію цього «причепа»: чомусь прийшла в голову саме така аналогія — бічні стіни були обладнані стелажами, причому деякі з них були закриті, а деякі були просто відкритими полицями. Ширина стелажів оцінювалася, приблизно в півметра, відповідно посередині залишався широкий прохід, де зараз лежали напівгнилі шматки тіла невідомої людини. По стелі спостерігалися поперечні балки, на яких була безліч блискучих крюків, а на підлозі була невелика воронка з отвором.

— Значить, все-таки мені повезло і тут люди, і, судячи з першого враження від трупа — такі ж, як і я — роздумував наш герой, не наважуючись підходити ближче і щось чіпати. Це радує, але можуть бути і дрібні відмінності: колір шкіри, кількість пальців, внутрішні органи, хоча, за великим рахунком, це для мене доки другорядне. Головне те, що вони теж дихають киснем, оскільки ніяких шоломів і масок я не бачу, та і машинка не виглядає герметичною — в процесі огляду виявилася безліч різних дрібних отворів і щілин, не говорячи про закриті люки і схожу нісенітницю.

Трохи постояв на місці, думаючи, що йому робити далі — думки-то були, звичайно, але чіпати цю масу, що смердить і гниє, по якій повзали і копошилися огидливі слизняки і черв'яки, бажання не було ніякого. Під руками теж нічого не було, щоб витягнути останки тіла назовні, а голими руками — ні за що! Оглядівся — метрах в двохстах був новий гай, тому залишивши фургон відкритим, щоб хоч трохи провітрити усередині, пошльопав до дерев: по-перше, хотілося поїсти, оскільки сніданок вилетів погуляти назавжди пару хвилин тому, а по-друге, м'ясо могло і зіпсуватися, і продукти тепер у нього будуть, швидше за все, вегетаріанські, з дерев. Хоча багато надій хлопець покладав на знайдену машину: у мандрівників напевно повинно щось бути просте і корисне, не говорячи про зброю і воду — при спогаді про воду у людини піднявся настрій, і він жвавіше попрямував у напрямі гаю. Поряд з деревами виявився ще один оазис, правда, в такому ж загидженому стані, як і виявлений раніше: хоч вода і була трохи чистіша, а навколишня земля вже не походила на поле після роботи трактора з плугом, але бажання підходити ближче не виникало у Віктора.

— Прокляті бізони, або як вас там, щоб ви усі здохли! — в серцях плювався і штовхав грудки збитої землі турист — це адже точно сарана: усе випили, а що не випили, то загидили. Боже, як я хочу в душ!

Трохи заспокоївшись, повернувся в тінь дерев і став гризти свої запаси — з'їв половину, решту залишив на вечір — більше в такій атмосфері м'ясо не витримає. Запив кислим соком з груші, оскільки маленькі місцеві апельсини із смаком тоніку вже закінчилися, а схожого дерева не зустрічав по дорозі. Невеликий мозковий штурм дав певні результати: побродив деякий час по гаю і знайшов декілька сухих гілок, підпилявши які своїм єдиним інструментом, що залишився, спорудив щось схоже на природний багор — довга палиця із закругленням на кінці. Прийшла думка таким інструментом виколупати усі рештки людини з причепа, а потім очистити підлогу від дрібниць, що залишаться, використовуючи місцеву траву — навіть можна спробувати наробити одноразових віників.

— Потрібно це зробити сьогодні — думав турист, відпочиваючи в тіні гаю — якщо сьогодні все викинути і почистити підлогу, то до ранку там все провітриться і можна буде забратися всередину і подивитися що там далі, в основній частині машини.

Накрутивши себе таким чином на вирішення проблеми, рушив назад до знахідки — судячи з сонця, до заходу залишалося години чотири, так що слід було поквапитися. На просту, загалом, роботу у людини пішло більше двох годин: спочатку довго виловлював частини тіла незнайомця саморобним багром і витягав їх назовні, щохвилини стримуючи блювотні позиви. Хоч причіп і провітрився трохи, але палиці були не занадто довгі, щоб зробити все з безпечної зони, тому доводилося працювати дуже близько до останків, що не покращувало для нього якість навколишнього повітря. Викинув все назовні, а потім витратив ще частину свого часу на те, щоб відкинути усе це чимдалі від транспорту — природа швидко все прибере до ладу. Потім пішла не менш неприємна робота по очищенню підлоги від усього того, що не міг зачепити і вигребти гілками: різав ножем траву, потім робив щось на кшталт віника, обв'язуючи тією ж травою пучок упоперек. Виходило кострубато, але свою просту роботу цей інструмент помалу робив, правда, вистчало його ненадовго — процес підмітання перетворився на конвеєр по косовиці трави.

В результаті, прямокутник підлоги розмірами три на два метри підмітався годину, де більше часу пішло на створення саморобних віників, чим на сам процес прибирання. Оцінив свою роботу на «добре», і якби поруч була вода, то прибрав би на «відмінно», але та вода, яка була в сусідньому оазисі, його відлякувала кольором і запахом, тому вологе прибирання відмінив до кращих часів. Користуючись випадком, заглянув в прочинені двері тамбура в головну частину машини — нічого толком не розгледів, оскільки вже почало темніти, але радувало те, що усередині нічим не смерділо. Повітря там було, швидше, сперте, з якимсь незнайомим запахом — вирішив зайнятися обстеженням головної частини агрегату завтра, тому виліз з причепа і залишив дверям відкритими: як зовнішні в причіп, так і дверці тамбура — нехай трохи провітриться за ніч. Потоптавшись ще трохи і оглядаючи результати своєї роботи, прийшов до думки, що на сьогодні досить — пора вечеряти і починати готуватися до сну — знаходитися на землі в нічний час було безрозсудно, а всередину машини залазити в темряві не вирішився.

Загалом, черговий день закінчився, як і черга попередніх: невелике вогнище для розігрівання залишків смаженого свинячого м'яса, вечеря, запита кислим соком, що осточортів, і потім облаштування лежака в розгалуженні крони одного з дерев. Ніч пройшла неспокійно, пару разів прокидався — було відчуття, що внизу щось повзає або лазить, важко сказати — деякий час провів на животі, вдивляючись вниз — ночі тут були ясні і безхмарні, хоч і нічного світила не було, так що варто було спробувати розгледіти те, що копошилося під деревом. Оскільки це щось не припиняло своїх незрозумілих пошуків, то розбуджений і злий тому турист вирішив почастувати несподіваного нічного напарника парочкою зелених кислотних бомб, благо крона і будова гілок нижнього ярусу дозволяла їх зручно розвішувати на ніч на гілках. Кидав, природно навмання, оскільки освітлення відверто бажало кращого і кудись прицілитися не представлялося можливим — результат і порадував і злякав.

Порадував, тому що потрапив — звуки лютого шипіння і якогось свисту явно говорили про те, що контакт відбувся. А злякав, тому що ці самі звуки були аж надто сильними, і до них додавалися удари чогось важкого об землю і ствол дерева, на якому він розташувався — явно істота там внизу була немалою. Неначе хтось абсолютно безсистемно лупцював чимось важким час від часу: іноді декілька ударів підряд, а іноді тільки звуки шипіння і свисту, а потім знову усе це в довільному порядку. Слухав цю какофонію більше за півгодини, роздумуючи, кинути туди ще парочку подарунків, або притримати на майбутнє — перемогла ощадливість і запасливість. А крім того, інтенсивність шуму стала помалу зменшуватися, та і удари стали слабкіше і рідше. Врешті-решт, це щось внизу завмерло, а услід і наш турист заснув з відчуттям добре виконаної роботи. Ранок не порадував: звісивши голову вниз в надії побачити результати нічного бомбометання, трохи не випав зі свого «кокона» вниз від побаченого. Під деревом лежало тіло величезної змії: довжину він визначити не міг, оскільки видна була тільки її частина, але і того, що було, йому вистачило для того, щоб на секунду перестати дихати від страху.

Довге тіло ще іноді сіпалося — чи були це конвульсії, або змія спала — цього він не знав, хоч і сподівався на перше, тому ще години дві простирчав на дереві, не наважуючись рушити вниз — габарити нічного гостя вражали. Зліз лише за годину після того, як перестав помічати ці найдрібніші сіпання — повезло, що змія не обплелася навколо дерева, а просто лежала поруч. Оцінив масштабність несподіваного сюрпризу: діаметр тулуба різнився від півметра в районі хвоста, доходячи до шістдесяти сантиметрів в центральній його частині. По неправильному потовщенню зміркував, що це, швидше за все нічна здобич хижака, яку він встиг упіймати і проковтнути перш ніж дістався до дерева, на якому спав турист. А значить це місцевий варіант удава або анаконди — найбільш вірне порівняння — перевіряти, що воно там проковтнуло, бажання не було, та і нічим, якщо тверезо подумати. У довжину плазун був більше десяти метрів, напевно — голова втрачалася десь в траві, куди бажання лізти у нашого героя не було абсолютно. Хвіст закінчувався гострою шпилькою близько двадцяти п'яти сантиметрів завдовжки, і саме жало блищало дуже підозріло, неначе його тільки що намочили.

— Щось мені підказує, що це отрута — роздумував турист, роздивляючись хвіст цього гада — мабуть, піду я звідси, якось мені поряд з цією тварюкою ніяково, нехай її місцеві організми пробують на смак, хе-хе…. якщо зможуть!

Назад до транспорту крокував весело і жваво: по-перше, сподівався на те, що знайде там масу корисних для себе речей, у тому числі в обов'язковому порядку продукти і воду. А по-друге, знову відчув поряд з собою цивілізацію — за цих два тижні він перетворився на аборигена, який не миється, не чистить зуби, не міняє білизну і лазить по деревах за їжею. Хоча справедливості заради потрібно відмітити, що один раз він використав жовте пюре не за призначенням: спробував обмазати їм своє чоловіче господарство в надії, що воно трохи очистить там шкіру від багатоденного бруду і зменшить неприємний запах. Добре, що спробував спочатку на пальцях ніг — там теж бруду було досить. Так от: фруктова маса почала реагувати на тепло організму, застигаючи там впродовж пари десятків секунд — з ніг вдалося здерти невеликий шматочок того жовтого «гіпсу», що почав тверднути — тоді ще подумав, що правильно зробив, що почав експерименти на ногах, а не на безпосередньо важливих чоловічих причандалах. Ходив би зараз з кам'яним членом і кам'яними яйцями у прямому розумінні цього слова.

З такими позитивними думками дістався до всюдихода — вхід в задню частину був все також гостинно відкритий, тому зайшов сходу і обережно принюхався до повітря — ніби все нормально, можна рухатися всередину. На забризкані стелажі і стелю не звертав уваги — доки мити нічим, головне — можна спокійно дихати, а усе інше потім,… хоча. Як помітив ще учора, деяка частина стелажів виглядала як закриті шафки, або сейфи, швидше — на усіх були спереду ручки і темні блискучі панельки, що нагадують йому контрольні екрани побутової техніки на Землі, на холодильниках і пральних машинах, наприклад. Така аналогія прийшла йому в голову після того, як він пальцями повозив по одному такому «екрану»: не метал, але і не пластик — поверхня холодила руку, з чого зробив висновок, що це аналог скла, навіть легенько постукав нігтем — звук підтвердив перші думки дослідника. Поклав руку на ручку найближчої закритої шафки і потягнув на себе — принцип відкриття був знайомим.

Дверці клацнули, і Віктор зробив крок убік, відкриваючи її навстіж: трохи потягнуло затхлістю, яка відразу ж пропала — заглянув обережно всередину. Усередині виявилося порожньо, якщо не вважати декількох також порожніх пластикових контейнерів круглого і звичного прямокутного дизайну напівпрозорого кольору. Метод закривання виявився інтуїтивно зрозумілий: бічні клямки, кришки на різьбі, і так далі. Всього таких шаф в закритому виді налічив вісім штук — по чотири з кожного боку, з яких шість виявилися такими ж порожніми з наборами порожніх контейнерів, а два знайшов заповненими наполовину. У одному виявив прозорі циліндричні місткості, закручені або закриті зовнішніми кришками, заповнені рідинами різних кольорів, хоча переважали червоні тони — тут в мозку дослідника промайнуло декілька нехороших припущень, але робити висновки доки не став. У другій заповненій наполовину шафці нехороші думки підтвердилися: тут в таких же прозорих контейнерах плавали різні внутрішні органи невідомих тварин в червоних рідинах. У деяких «банках» було щось, схоже на мозки, а у більшості своїй все було невідоме і незнайоме нашому фахівцеві. В цілому картина починала складатися, але вимагалося ще обстежити центральну частину апарату.

— Мені здається, що це якісь холодильники, швидше за все, враховуючи їх вміст і зовнішній вигляд, а ці пластинки на лицьових дверцях змахують на звичайні сенсорні панелі контролю і управління. А колишні хазяї, швидше за все з мисливців або дослідників — їздили, ловили місцеву живність, консервували якісь органи, ймовірно цінні, а може ще і досліди тут проводили секретні…. хто знає? Сподіваюся, що розберуся з місцевою технікою, адже виглядає на перший погляд досить зрозуміло — колеса, кузов і таке інше. Коротше, Вітя, йдемо далі — закрив усі шафи назад і пішов до розкритого тамбура.

Передня частина машини виявилася добре освітлена через лобову панорамну сферу кабіни — зараз була перша половина дня, і сонце вільно проникало всередину корпусу, незважаючи на зовнішню непрозорість ковпака. Хоча кабіною це можна було назвати приблизно — просто побутовий, як зрозумів відразу Віктор сектор простору кузова, відразу переходив в рульовий, де були два великі комфортні крісла, приблизно такі, як стоять у водіїв автобусів або великих фур — солідні і зручні. Хлопець зрадів, коли виявив у одного з них звичне рульове колесо з декількома важелями на рульовій колонці і набором кнопок по краях самого керма симетрично з двох сторін. Друге крісло було позбавлене такого пристрою і розташовувалося з іншого боку кабіни, тобто між кріслами було приблизно близько двох метрів, враховуючи загальну ширину корпусу агрегату, оцінену їм учора в неповних три метри. До того ж це крісло дещо відрізнялося від водійського побратима: зручні підлокітники були забезпечені набором незрозумілих кнопочок і важелем, що дуже нагадує джойстик до комп'ютера. Звернув увагу на загальний стан внутрішнього приміщення машини: загалом, був порядок, але у багатьох місцях спостерігалися подряпини різної глибини і довжини, які в м'яких матеріалах, таких, як м'яка тканина оббивки, наприклад, перетворилися на рвані діри, звідки клаптями стирчала оббивка і тканини ущільнювачів.

Перевернуті дрібні меблі і відірвані подекуди дверці у шафок — неначе якась тварина проникла сюди у пошуках їжі і завдала оформленню салону і механізмам ось такого випадкового або цілеспрямованого збитку своїми кігтями. Характер ушкоджень говорив швидше саме за роботу кігтів, ніж за відвідування машини випадковими мародерами. Оцінив зсередини лобове скло — панорамна конструкція давала огляд на 180^0 по горизонталі і майже в 120^0 по вертикалі. Тобто, сидячи за кермом, або в сусідньому кріслі, пілот цього монстра бачив над собою небо і поверхню, по якій їхав — майже під самою машиною — ймовірно, майже також, як і в кабінах великовантажних фур, що заполонили дороги Землі. Прозорий ковпак, або швидше, блістер, починався майже біля самих ніг і закінчувався трохи за головою людини, що сидить в кріслі — хлопець не утримався і відразу спробував себе в ролі водія такої вантажівки. Сидіння було цілком анатомічно людським, чому у черговий раз порадів — місцеві на 100 % такі ж люди, як і він!

Як і припускав раніше наш герой, лобове «скло» виявилося односторонньої прозорості — зсередини відкривався вид на савану в її природних кольорах: втрата колірності не відчувалося, а сонце просто сліпило очі, заливаючи простір салону і далі всередину приємним яскраво-жовтим кольором. Панелі приладів не виявив — торпедо було ідеально гладким з довгими прорізами уздовж блістера і невеликими похилими площинами біля кожного крісла. Якби це був земний автомобіль, то людина б припустила, що це екран бортового комп'ютера, хоча навіщо їх тут дві штуки, якщо водійське крісло з кермом одне, йому було незрозуміло. Оскільки більше в передній частині агрегату очі нічого не виявляли, то став займатися оглядом іншої частини салону — швидше це нагадувало житловий сектор. Відразу до водійської зони примикала, судячи з усього кухонна зона — визначив по відкидному столику і парі перевернутих стільців, а також по розкиданих по підлозі і перевернутим меблям, тарілкам і склянкам із залишками якихось продуктів.

Тут інтерес до подальшого обстеження у героя пропав, і він почав ритися в ящиках і шафках у пошуках їстівного — час наближався до обіду, і шлунок отримав упевнену перемогу над розумом і дослідницьким інтересом, які хотіли шукати щось далі. Ретельне обстеження нутрощів декількох полиць принесло туристові масу знахідок: квадратні і прямокутні пакети з твердим і одночасно крихким вмістом усередині — на обгортках пакетів був тексти на незрозумілій мові і малюнки цих продуктів, які вражаюче нагадували земні макаронні вироби різної довжини і форми. Частина пакетів не містила малюнків, а тільки незрозумілі тексти, але на дотик там визначалося щось м'яке або сипке: можливо крупи, а можливо місцеві сіль, цукор або приправи. Що характерно, то усередині шафок все було акуратно складено по типах продукту і закріплено — Віктор оглядав все нашвидку — його, передусім, цікавила вода. У нижніх ящиках знайшов декілька упаковок пляшок, що нагадують земні пластикові 6-літрові бутлі — на них теж були якісь написи, але хлопець не сумнівався, що це вода. Розкрив одну і обережно занурив в неї палець.

— Боже мій, нарешті я знайшов воду! Я врятований, слава цивілізації, у-ха-ха! Буль-буль-буль — звуки радості заглушили квапливі глотки — людина не відривалася від шийки двадцять секунд, поки не угамувала спрагу — уф, як добре, тепер потрібно поїсти, а потім займемося подальшим розгадуванням цього «квеста».

Подальші пошуки принесли багато незрозумілих місткостей, пакетиків і упаковок — однозначно, це була їжа — тут належало провести не один досвід на собі, а ось м'яса, звичайно, не виявилося: було б безглуздо возити з собою такі запаси, якщо навкруги бігає багато свіжого продукту. Після двох годин досліджень наш герой дійшов висновку, що колишні хазяї фургона поступали цілком розумно, возивши з собою запаси каш, борошняних виробів, спецій і води, добуваючи основне блюдо природним для мисливців способом. Потім довго і нудно пробував все підряд на смак — найчастіше наривався на незнайомі йому за смаком продукти, які, найімовірніше, вимагали приготування, оскільки були абсолютно не їстівні в знайденому виді. Такими виявилися усі ті ж макаронні вироби,… щось, що нагадує рис, а спробувавши на смак маленьку циліндричну штучку з порошком жовтого кольору, потім довго мучився від печіння в горлі — це виявився якийсь різновид пекучої приправи. Але тривалі пошуки дали і позитивний результат: циліндричні палички діаметру три-чотири сантиметри виявилися місцевим видом шоколадних батончиків — усередині була якась густа, солодка маса, на кшталт нуги — відразу з'їв три штуки, запивши водою.

Продукт виявився висококалорійним, оскільки голод відразу пройшов. Після кожної проби, оцінивши їстівність, укладав все назад, також акуратно закріплюючи пачку спеціальними затисками — порядок, є порядок. Виявив бортовий кухонний комбайн з плитою і холодильник: в останньому все протухнуло і дуже активно гнило і смерділо — встиг вискочити назовні, коли відкрив агрегат, і звідти шибнуло гниллям і розкладанням. Витратив півгодини на очищення даремного зараз приладу — як запустити двигун або що тут стоїть замість нього не мав поняття, а енергію для усього устаткування давав, очевидно, він. Точно також не зміг зрозуміти, як працює кухонний комбайн — відсутність енергії робила з нього такий же даремний шматок інтер'єру.

— Нічого, головне — це вода! Можна і на вогні зварити ті ж макарони, наприклад — виглядають цілком звично…. потрібно тільки посуд знайти відповідний.

Подальше пошуки корисного і потрібного принесли туристові тільки позитивні емоції: кількість ништяків стала перевищувати його найсміливіші прогнози, і він відчув себе справжнісіньким попаданцем з численних фантастичних романів про таких як він. Знайшов комплект кухонного посуду: казанок з ручкою для перенесення і підвіски, тринога до нього, декілька каструль, сковорідок і іншого кухонного начиння, не рахуючи тарілок, кухлів і іншого приладдя для поглинання їжі і напоїв — настрій мандрівника ріс не по днях або годинах, а по хвилинах, з кожним знайденим предметом. Ручний інструмент у вигляді сокир, пилок, різних ножів, молотків і так далі не особливо радував різноманітністю, але головне, що сподобалося початкуючому дослідникові-мародерові — все було звичним на вигляд, і руків'я інструменту зручно лягало в долоню, що ще раз зміцнювало його в упевненості, що місцева цивілізація — люди!

Трохи здивувала думка, що досі не знайшов зброї — це адже мисливський транспорт, хай і трохи дивний, враховуючи вміст ємностей з непізнаними органами когось або чогось. Мисливець без зброї — це і не мисливець зовсім, а дичина для хижака, тому подальші пошуки зосередив на розшуку основного спорядження цих людей. Необхідне спорядження знайшов через півгодини — колишні хазяї агрегату тримали стволи в окремому сейфі: називати шафкою цю масивну коробку з важкими дверцями не піднімався язик. На одній з них теж знайшлася «мертва» панелька, які були тут на багатьох ящиках і шафках.

— Немає енергії, немає блокування — подумав хлопець і відкрив збройовий сейф — що тут у нас? Гм, якщо наслідувати земні аналогії, то ось ці дві штуки, це снайперські рушниці, а ось ці дві фіговини більше підходять під поняття дробовика, а ось це ось…

Далі почалися складнощі з підбором звичних аналогій, оскільки інші зразки були якимись роздутими, чи що, і в той же час отвори в дулах вимірювалися всього двома-трьома міліметрами. Під поняття «обойма-магазин» тут нічого не підходило, хоча ергономіка виробів йому сподобалася — незрозумілі вироби приємно лягали в руки, надаючи упевненість, незрозуміло правда, чому. Знайшов аналог бінокля, тільки якість наближення привела хлопця в здивування — ніби і наближає, але в той самий час все було в якомусь серпанку, а декілька кнопочок на корпусі пристрою нічого не міняли в якості зображення. На лівій частині виробу, поряд з биркою, яку, знову ж таки не розумів, виявив тонку смужку з прозорого пластика або чогось, схожого на нього — призначення цієї деталі конструкції залишилося для нього загадкою. До речі, як виявилося трохи пізніше, такі смужки були на багатьох виробах мисливського напряму, так би мовити: десь ширше і довше, але в цілому, однакові по виконанню і розташуванню на корпусах — поряд з фабричними бирками. Потім спробував постріляти з чогось, але перепробувавши усі стволи, не добився успіху — у тих зразків, де були звичні спускові гачки, все відбувалося однотипно — палець витискав спуск, він провалювався, але зброя нічого не робила, неначе була не заряджена або зламана.

— Не може бути такого — спантеличено чесав потилицю наш герой — щоб все було не заряджене і зламане…. нонсенс, тим більше що тут все так акуратно складено, починаючи з продуктів…

Особливо його спантеличили ті зразки, які не зміг зіставити із земними аналогами — у тих не було спускових гачків, зате було декілька кнопок біля пальців, коли брав зброю в руки. Принцип роботи і застосування вислизав з голови дослідника…. якщо він там був, звичайно. Успішною виявилася тільки спроба застосування однієї зі снайперських рушниць — друга теж виявилася якоюсь хитро зробленою з кнопочками і невеликим мертвим дисплеєм, але без спускового гачка. Снайперку зміг навіть абияк розібрати частково,… ну, в тому сенсі, що знайшов магазин на десяток патронів, які теж відрізнялися від звичних земних аналогів: боєприпас складався з головної частини — кульки звичного виду і хвостової частини, яка зовсім не походила на гільзу. Швидше це було своєрідним продовженням кулі, але матеріал був іншого кольору, дряпався трохи нігтем і більше змахував на якийсь спресований продукт. Туристові прийшло в голову порівняння з сипким наповнювачем для котячих туалетів — приблизно такі ж циліндрики за формою і тактильним відчуттям.

— Може це так званий і описуваний у фантастиці безгільзовий боєприпас, і задня частина повністю згорає в стволі — потрібно випробувати по любому…. нічого понад загадкового тут не бачу: є спуск, є магазин з патронами, навіть приціл інтуїтивно зрозумілий. Правда на ньому два кільця, що обертаються, з мітками і незрозумілими позначеннями — зуб даю, що це місцеві цифри. Затвора або якихось важелів не бачу…. ось хіба що ось цей незрозумілий виступ. Коротше, потрібно впалити куди-небудь, а там розберемося, і потрібно знайти собі позицію зручніше, звідки багато чого буде видно — гадаю, краще всього підійде дах агрегату — я тут бачив сходи вгору і люк. Хоча ні — спочатку потрібно пошукати одяг, а може тут і душ є — апарат величезний, виглядає просунутим, а судячи з набору стволів, колишні хазяї були людьми забезпеченими.

Подальший огляд трохи затягнувся — спочатку прийшла думка якось провітрити машину, все-таки повітря в головній частині було спертим і з деякою долею кислинки. Зрозуміло, що в робочому стані, коли усі системи агрегату працюють, то має бути хороша система вентиляції з охолодженням повітря — це все-таки савана і тут жарко. Але оскільки ніяких можливостей активувати механізм у нього не було — нічого схожого на замок запалення або щось ще він не знайшов, а усі кнопочки і важелі на рульовій колонці не реагували на їх натиснення, то для цієї затії краще всього підходив люк на стелі. З оглядом останнього трохи сповільнився — світло падало тут тільки розсіяне, тому велику частину дослідження проводив на дотик, благо висота дозволяла робити це, не встаючи на сходинки сходів. Замок виявився зрозумілим — важіль посеред люка, який рухався на 90^0 в одну або іншу сторону, тому смикнув туди, потім назад: механізм виразно клацнув, і кришка люка трохи підвелася, утворивши невелику щілину, крізь яку світило сонце і відчувався потім свіжого повітря.

Віктор підійнявся по сходинках і штовхнув кришку вгору — люк слухняно відкинувся і він відчув, як знизу пішов потік спертого повітря — природна тяга.

— Так, з вентиляцією трохи розібралися, якщо так можна сказати — резюмував наш герой — тепер потрібно пошукати санблок, не на вулицю ж вони увесь час виходили, щоб нужду справити, особливо вночі,… тут геть які хробаки повзають — згадав він мертву змію в найближчому гаї.

Поряд зі сходами на дах виявився і вхід в головну частину всюдихода — той, який зовні здавався наглухо завареним. Все виявилося досить зрозуміло: метрові з гаком двері були забезпечені поворотним штурвалом, що замикають її в чотирьох точках — такий принцип широко застосовувався і на Землі при виробництві броньованих дверей. Декілька рухів штурвалом і знову почувся звук клацання розблокування, звільняючи хід заслінці — відкрилася вона легко, мабуть в конструкції дверей був механізм противаги, оскільки за відчуттями, приклав до відкриття сил трохи більше, чим до своїх дверей в квартирі на Землі. Постояв в отворі на легкому протязі, оглядівся і закрив назад, оскільки збирався повернутися до більше насущних зараз проблем — гігієни.

Місцевий мобільний санблок не вразив, але і не розчарував: більш-менш звичний унітаз без бачка — очевидно, ця деталь була схована десь за стінкою або в обшивці. Пробувати спустити воду не став: по-перше, невідомо, скільки води є в машині взагалі, щоб просто так злити декілька літрів дорогоцінної рідини. По-друге, за цей час він вже звик справляти нужду на природі, правда, трохи напружувала відсутність туалетного паперу, але питання і тут вирішувалося. Окрім унітазу виявився невеликий металевий умивальник, над яким стирчав, очевидно, місцевий варіант крану або змішувача. Пристрій мав вигляд гнутої трубки з двома важелями з боків — тут не зміг утриматися і посмикав по черзі — при натисненні на один з них нічого не потекло: очевидно, це був кран гарячої води, а оскільки в цілому, фургон був без енергії, то це було природно. З другим повезло більше: з крану потекла тонка цівка досить чистої і прозорої води без запаху, і досить теплою. Температура визначалася, як у води, нагрітої у відрі, поставленому на сонці — багато хто так робить на дачах, нагріваючи таким нехитрим способом рідину, щоб у кінці дня помитися більш-менш теплою водою.

Радості нашого героя не було меж, але він вчасно похопився і віджав важіль назад: поруч був повноцінний душ — дірчастий квадрат в стелі не міг бути нічим іншим, як душовою сіткою, а додавав упевненості в цьому невеликий отвір в підлозі — злив, що ж ще? Був там ще один шматок пластика в стелі, але швидше за все, це було якесь освітлення, яке зараз не працювало із зрозумілих причин. У санблоці було відверто похмуро, хоч на вулиці було яскраво, свіжо і спекотно — світло сюди майже не доходило. Два важелі на рівні грудей — нічим, окрім пристрою для подання води це не могло бути. Оскільки бажання помитися несподівано затопило розум, то став гарячково зривати з себе брудний, пітний і смердючий одяг, поки не залишився голим, а ганчірки відкинув ногою всередину машини,… і почав повільно віджимати один з важелів.

— Боже, спасибі тобі, що послав мені цей всюдихід…. який я щасливий — бурмотав наш герой під слабеньким струменем трохи підігрітої води — який кайф, о-о-о…

Тиск води був так собі — текло, очевидно, самопливом звідкись згори, але і так було непогано після стількох днів спекоти — у цей момент Віктор зовсім не думав про те, скільки він зіллє дорогоцінної рідини, усі його думки займала божественна музика води, що ллється на голову. Людина пливла по хвилях блаженства і комфорту, які йому доставляло відчуття біжучої по тілу рідини.

— Ех, зараз би мило, хоч яке, або шампунь — якщо вже нахабніти, то до кінця — я б, напевно, оргазм отримав від піни — базікав сам з собою веселий турист, запекло намагаючись змити з себе усохлу кров, бруд і усе інше, що причепилося до його тіла за ці два тижні поневірянь по савані.

Насправді думка виявилася цікавою, хлопець прикрив потік води і вийшов з душу в передбанник, де стояв унітаз з умивальником — де ще шукати миючі засоби, як не тут — не серед продуктів же, або зброї! Тут давало про себе знати погане освітлення — при першому збіглому огляді пропустив маленькі дверцята, відкривши які виявив, очевидно, те, що шукав: невелика вбудована шафка на три полиці, де лежали різноколірні кульки, кубики і циліндри, упаковані в плівку. Узяв навмання по парі штук кожного виду і вийшов всередину салону, щоб розгледіти на світло, що ж узяв, власне. Написи на незнайомій мові починали злити, оскільки не вносили ніякої ясності — відчув себе, як європеєць у Китаї — скрізь вивіски, але ні хріна незрозуміло! Покрутивши це добро трохи в руках, повернувся назад в душ і став розкривати все по черзі — вирішено було випробовувати прямо на собі…. а куди діватися?

Розпочав з найменшого: кульки червоного і білого кольорів — тут варіантів в голові майже не було, тому спробував просто стиснути кульку в руці. Червона міні-сфера лопнула в кулаку, трохи окропивши йому усю руку до ліктя, а основна частина густої рідини розтеклася між пальців — спробував розтерти на собі двома руками — вийшло. Одночасно з мильними відчуттями на руках по санблоку поширився приємний запах, що нагадував йому суницю.

— Мило, а може шампунь… — думав хлопець, розмазуючи по мокрому тілу густий гель — той пінився під руками, а обличчя у блукача розпливалася в задоволеній посмішці.

Однієї кульки виявилося для нього мало, і швидше за все, це одноразова доза — подумав Віктор і видавив на голову тепер білу кульку — в повітрі додався аромат лісу. Тонкі упаковки від обох кинув на вході, щоб звільнити руки для процесу намилювання і розтирання засобу по тілу. Потім вирішив випробувати кубики — усередині виявилися шматки звичайного мила з різними запахами…. бракувало тільки мочалки, але нічого такого не виявив, коли рився в тій шафці. Цілком можливо, що тут милися якось інакше, адже всюдихід зараз був без енергії — хіба мало як місцева цивілізація вирішує питання гігієни…. хоча усе інше було цілком звичним, якщо подумати. Процес приведення себе в натуральний вид розтягнувся ще на десять хвилин: волосся на голові відмилося тільки з третього заходу, а тіло милив рази чотири, поки не задовольнився результатом. Але усе хороше рано чи пізно закінчується, ось і він з жалем віджав назад важіль і вийшов в салон всюдихода — тут знову відчув апетит, який нещодавно перебив парочкою шоколадних батончиків з водою.

Після банних процедур вирішив з'ясувати все до кінця — а що там в невеликих циліндрах? Теж щось із засобів гігієни, адже лежало разом з милом і шампунем в одній шафці. Досить легко вдалося зняти упаковку з одного з таких предметів — усередині виявилося щось, що нагадувало прозорий шприц з товстим поршнем з одного боку, і загнутою тонкою трубкою з іншою, а трубка у свою чергу також була опечатана шматочком пакувальної плівки. Усередині цього тюбика-шприца була напівпрозора зелена маса — думки про її призначення розбіглися в різні боки.

— І що це таке? — оглядав шприц наш герой — жіноча приблуда для жіночих проблем, зубна паста, або гель для укладки волосся, наприклад — хто підкаже?

Оскільки бажаючих допомогти зрозуміти призначення предмета поруч не виявилось, то знову пішов по важкому шляху — випробувати все на собі. Те, що це повинно бути абсолютно безпечно для організму, було зрозуміло і так — декілька схожих запечатаних циліндрів ще залишалося лежати там, де і лежали шампунь і шматки місцевого мила. Але ось пробувати на смак той же гель для укладки волосся щось не особливо хотілося, мдя.

— Гм, цікаво, вибух свіжості — так оцінив ефект від порції зеленої субстанції, яку видавив на язик, дивлячись на шкалу, яка була нанесена на тюбику шприца — речовина шипіла і пузирилася, поступово заповнюючи рот експериментаторові.

Хлопець прислухався до відчуттів у роті — трохи незвично, але нічого неприємного — після збільшення в об'ємі все пішло у зворотний бік: тут чоловік подумав, що потрібно це усе сплюнути, що і виконав тут же, услід за правильною думкою.

— Непогано-непогано, якийсь вид очищаючого засобу для порожнини рота — у роті свіжо, це похідний варіант дуету «Зубна щітка+зубна паста» в місцевому виконанні — так би мовити, два в одному!

Час якось непомітно наблизився до вечора, оскільки сонце тепер світило з кінця машини і взагалі ставало все темніше і темніше. Наш турист вирішив усі інші пошуки відкласти на завтра, оскільки водні процедури його трохи розморили, і прийшов час думати про нічліг на цю ніч. Лізти знову кудись на дерево категорично не хотілося, та і там залишалося тіло величезної змії — хлопець не сумнівався, що там зараз щосили розважаються місцеві стерв'ятники і йому там будуть не раді. Тому ночувати вирішив тут — спальне місце було відразу за санітарним блоком, вірніше їх було два — одне над іншим, як в купе потягу. Збирався влаштовуватися вже у сутінках — нижнє місце трохи засмутило — та тварина, що тут трохи попорядкувала, порвала кігтями м'яку основу ложа, та і наритися там було нічим, а старий одяг покидав на підлогу біля дверей перехідного тамбура. На ознайомлення з механізмом опускання верхнього лежака пішли дві хвилини — нічого складного, просто два пружинні фіксатори по краях, два клацання і підвісне ліжко готове до прийому нового постояльця.

Тут все виявилося в порядку: лежак був цілим, було в наявності щось подібне до ковдри, нормального виду подушка, хоча наволочок і простирадла не виявилося. Можливо, вони і є десь в якійсь непомітній скриньці, але в умовах майже повної темряви знайти їх було нереальне. Вже майже збираючись в ліжечко, згадав про те, що залишив два відкриті входи в машину — один в причепі і люк в стелі, а враховуючи останні знайомства з місцевими хижаками, залишати їх на ніч відкритими було безглуздо і небезпечно. Засинав в повному захваті — матеріал ліжка був приємний тілу, а місцева ковдра ласкаво лоскотала шкіру і ніжно зігрівала. Ймовірно, це був його перший нічліг у цьому світі, коли він засинав з почуттям повної захищеності і спокою — сон після водних процедур навалився на мандрівника одним ривком і поніс в країну мрій. Спав, як мовиться, одним шматком — ось він заснув, а ось він вже і прокинувся. Відпочиле, чисте і здорове тіло зажадало відразу до себе уваги: природні потреби і невдоволене бурчання шлунку.

Оскільки голод був цілком терпимим, то вирішив сьогодні поєднати приємне з корисним: випробувати снайперську рушницю і спробувати з її допомогою щось собі підстрілити на запас, адже тепер у нього є посуд для приготування їжі — можна і супчик якійсь зміркувати або печеня. Але спочатку потрібно вирішити питання одягу: прати своє старе, заношене ганчір'я абсолютно не хотілося, та і взуття у нього теж було на останньому видиху — місцеві бомжі, якщо вони тут і є, і то одягнені краще ніж він, швидше за все. Одяг знайшов швидко, і до свого здивування зрозумів, що тут він ділиться на два типи — в шафах була чоловіча і жіноча. Очевидно, колишніх хазяїв всюдихода було всього двоє і, швидше за все, вони були подружньою парою, хоча могли бути просто напарниками і коханцями одночасно. Спочатку трохи замислився, адже при першому огляді машини він виявив останки тільки одного тіла, доля другого члена екіпажа була незрозуміла. Відігнавши від себе даремні зараз думки, став приміряти знайдене барахло, природно, чоловіче — в наявності були труси, шкарпетки, футболки з короткими рукавами — все звичного земного виду, декілька пар брюк з накладними кишенями і парочка комбінезонів на усе тіло плямистого зеленого забарвлення.

У жіночому ритися не став, але і викидати доки не наважився — нехай поки що полежить, може з'явитися хазяйка, хоча, судячи з того, що тут сталося і «мертвому» всюдиходу, і так зрозуміло, що просунутих мисливців зжерли якісь ще більш просунуті тварюки. Одного, швидше за все, дістали десь в савані, а другого тут, прямо на порозі їх всюдихода — навіть такий крутий набір стволів не допоміг — хлопець навіть зіщулився, відганяючи від себе картини того, що могло убити досвідчених професіоналів. Одяг підійшов…. більш-менш…. рятувало те, що брюки мали декілька місць для фіксації на тілі — ремінь, гумки, шнурки на зав'язку, а з білизною і шкарпетками все вийшло відмінно. Трохи більш широкі футболки говорили про те, що їх колишній хазяїн був більший за Віктора, але все прекрасно заправлялося у брюки, а головне — все було чистим! Черевики виявилися теж трохи вільними — всього на пів розміру, та зате були явно кращі за ті, що він збирався викинути, та і на нозі відчувалися легше.

Подякувавши усім невідомим благодійникам ще раз за те, що підкинули йому такий бонус, залишивши усе це багатство йому одному, узяв снайперську рушницю і поліз на дах, причепивши заразом на шию бінокль — хотів спробувати ще раз використати цю штуковину — річ, однозначно потрібну йому, такому самотньому мандрівникові по савані. Природа зустріла його приємним уранішнім вітерцем і звуками місцевої живності — усі вже давно прокинулися і займалися своїми справами.

Глава 5

Відразу звернув увагу на покриття і конструкцію даху всюдихода: по-перше, по краях йшли відкидні щитки, зараз зафіксовані в горизонтальному положенні. Встановивши пару штук у вертикальне положення, зрозумів, що це свого роду розкладний захисний борт, зібравши який повністю, на даху виходив своєрідний обгороджений майданчик, де можна було лежати під час руху або сидіти, не боячись впасти при цьому вниз.

— Свого роду велика снайперська або мисливська позиція — подумав Віктор, оцінюючи габарити даху — досить зручно і страховка хороша. Борт піднімається на сорок сантиметрів, ось тільки поверхня даху якась дивна для таких цілей — уся в пластинках, що відбивають світло сонця.

І дійсно, при близькому знайомстві виявилось, що увесь дах викладений плитками з габаритами двадцять на двадцять сантиметрів з невеликими проміжками біля відкидних бортів і посередині — такі своєрідні проходи, очевидно за задумом конструкторів техніки. Усе це наводило хлопця на думку, що це аналог сонячних батарей — адже безглуздо не використати дармову енергію з неба, враховуючи інтенсивність місцевої зірки і майже постійно чисте небо. Заради експерименту постукав по пластинках кулаком, потім, переконавшись, що матеріал досить міцний, трохи походив по даху — під ногами нічого не скрипіло і не тріскалося — очевидно, пластинки були розраховані і на достатньо великі навантаження.

— Значить агрегат має бути максимально автономним за задумом — думав Віктор над проблемою енергії — майже невичерпне джерело на світловий день, я навіть упевнений в тому, що акумулятори, або, що у них тут стоїть, мають бути повними, але як змусити цю штуку запрацювати, не знаю. Який жаль, був би такий бонус переселенцеві, який жаль…

Поклавши рушницю біля люка, зацікавився тим, що стирчало спереду: відразу за блістером кабіни на даху всюдихода знаходилася конструкція, прийнята їм знизу учора за кулемет, але зблизька вона тільки віддалено нагадувала цей агрегат. По-перше, був відсутній магазин: ні барабана, ні коробки, ні диска — нічого схожого не спостерігалося. По-друге, ствол був одночасно товстим і коротким для кулемета — усього не більше півметра по довжині, тоді як діаметр він оцінив в шість-вісім сантиметрів, з невеликим дулом діаметру не більше двох міліметрів. Цей своєрідний довгий циліндр кріпився на даху за допомогою системи шарнірів на стійці заввишки тих же півметра від поверхні даху. Збоку товстої труби, як виглядав циліндр з боку, було приліплено декілька маленьких циліндриків, які по виду і наявності з одного боку скла наводили на думки про те, що це міні-камери або оптичні датчики. З іншого ж боку цих маляток-трубочок з них виходили кабелі в металевому обплетенні і втрачалися десь в корпусі всюдихода, що ще сильніше переконало хлопця в думці, що це деталі прицільного пристрою. У сам товстий циліндр теж входили три кабелі: один точно в торець, де не було дірки — цей кабель був теж в металевому обплетенні, але набагато товще за тих, що виходили з маленьких камер. Ще два однотипні шланги встромлялися в циліндр симетрично з різних сторін — ці трубки були навіть не в обплетенні, а повністю гофровані металеві — один був чорного кольору, а інший білого.

— Нічого схожого на земну зброю, хоча з іншого боку — а багато я знаю про зброю-то? Але явно не кулемет і не ракета — може, якась просунута енергетична зброя, а може, це якийсь паралізатор для тварин, тільки далекої дії, хто знає?

Біля цієї штукенції просидів хвилин двадцять — якість виконання вселяла повагу: ніяких подряпин, задирок — все красиво, і в той же час, убивчо. Чомусь здавалося, що ця штука дуже серйозна зброя, і нею можна не лише на звірів полювати — труба виглядала хижо і високо-технологічно. Під руками матеріал здавався абсолютно гладким і холодним, незважаючи на тепле повітря навкруги, тоді як усі кабелі мали деякий люфт і рухалися в малих межах зусиллями людини. Сама ж головна «труба» не рухалася, попри те, що сиділа на шарнірних кріпленнях — очевидно, що в них був і якийсь механізм стопора, що не дозволяє вільне переміщення. Найімовірніше, пристрій наводився в дію механізмом, але визначити це напевно наш дослідник не мав можливості — всюдихід був «мертвий».

Далі став готуватися до випробувань снайперської рушниці — спроба щось настроїти у біноклі знову провалилася — прилад давав, як і учора, розмите зображення, чому наш випробувач не міг дати пояснення. Зате оптичний приціл в рушниці працював відмінно — тут була проста чиста оптика без всяких наворотів — став оглядати округу через приціл. Гай, де учора ще лежала тушка мертвого змія ривком наблизилася, коли навів туди рушницю — для зручності ліг не теплий дах, який місцеве сонце вже встигло нагріти злегка.

— Гм, черв'ячок припав до смаку місцевим голодуючим організмам, такими темпами до вечора залишиться тільки шкура і скелет, якщо він там є — сам з собою розмовляв наш герой, спостерігаючи, як навколо туші нічного повзуна кидалося десятка два стерв'ятників і ще десяток якихось незрозумілих істот, які більше змахували на мурашок-переростків.

Постеживши деякий час за бенкетом, дійшов висновку, що змійка була для цієї дрібниці якимсь видом делікатесу, оскільки там час від часу спалахували невеликі конфлікти, за найсмачніші ділянки черв'ячка, швидше за все. Потім трохи покрутився навколо своєї осі, оглядаючи решту простору біля машини — цікавила здобич, а якщо бути точнішим, то шукав волохатих свинок — продукт запам'ятався своєю соковитістю і калорійністю. В межах оптичної видимості без використання прицілу були всього три гаї: попередня його точка нічлігу, де зараз бенкетували стерв'ятники — там нічого хорошого, в сенсі їжі, для нього не було. Дві інших були на відстані триста і шістсот метрів, відповідно — на око, звичайно, адже лазерного далекоміра у нього не було, так що визначити точніше не представлялося можливим. Свинок вичислив на найдальшій точці — для снайперки це була навіть і не відстань, але пристрілятися вирішив все ж в інший бік — в тому гаї, де зараз бенкетували дрібні організми, декілька свіжих шматків м'яса не змінять загального настрою у учасників обжировиська.

— Бах! — зброя пирхнула і несильно штовхнула стрільця в плече — промах. Бах! — промах — стріляв і балувався з налаштуваннями на оптиці, рухаючи по черзі, то одне, то інше кільце на прицілі рушниці. Патрони закінчилися дуже швидко — стріляти несподівано сподобалося, враховуючи слабку віддачу і терпимий звук пострілу. Залишивши зброю вгорі, спустився вниз з порожнім магазином — слід було вивчити наявний боєзапас — той виявився переконливим. До речі думка про безгільзовий боєприпас виявилася правильною — задня частина була спресованою вибуховою речовиною, яка запалювалася усередині ствола і виштовхувала кулю назовні — дуже зручно, нічого не падало під ноги, нічого не вилітало з рушниці, та і сам боєприпас був значно легший за земний аналог. Так от, окрім власне гвинтівочних, виявив багато ящиків з «дивовижними» на перший погляд патронами: тонкі, не більше двох-трьох міліметрів в діаметрі голки — це слово найточніше описувало їх зовнішній вигляд. Серед них були різні по маркуванню види: темні, без яких-небудь насічок або маркерів, з рифленою задньою частиною, із смужками по діаметру.

Сенс і необхідність в таких боєприпасах йому була невідома, хоча по діаметру вони добре підходили до деяких видів зброї, які не реагували на його спроби маніпуляцій з ними. Вирішивши, що немає необхідності забивати собі голову тим, що все одно сам не зрозумієш, прихопив з собою ще жменю патронів і поліз назад на дах — азарт мисливця захопив його не на жарт. Пристреляв зброю, витративши ще півтора десятки патронів, вірніше зміг зрозуміти, куди слід вертіти кільця на прицілі — тепер можна було і на хрюшок пополювати. Свинки знаходилися трохи далі, ніж попередня ціль, тому витратив ще десяток пострілів, перш ніж вирішив бити здобич. На той час у нього залишалися всього три патрони в магазині, але Віктор був упевнений, що йому їх вистачить, щоб підстрілити здобич перед тим, як інші розбіжаться.

— Мені потрібно усього лише потрапити в одну, в такій температурі немає сенсу заготовлювати про запас, а холодильник не працює, так що усього пару попадань — от і все, що мені потрібно. Бах! Бах!

З другого пострілу вдалося потрапити в голову однієї з кошлатих хрюш — свиня впала каменем на траву, а її стривожені товарки відразу вирішили змінити дислокацію для подальшого відпочинку, швидко пропавши із виду в густій рослинності. Оскільки дорога туди була неблизькою, то жваво спустився вниз, закривши за собою люк — вирішив притягнути здобич сюди, адже тепер у нього є посуд, є нормальні ножі, сокири — все, для того, щоб якісно розпатрати тушку і приготувати собі їжі на пару днів. Зброї було все так само не густо — пістолет із Землі з однією обоймою патронів. і все — тягнути з собою рушницю було безглуздо, все-таки це зайва вага, втрата рухливості, та і зброя далекої дії, яка тільки заважатиме тягнути тушку назад. Тому узяв з собою парочку своїх фірмових кислотних бомб, повісивши їх на шию, хороший ніж, який прилаштував на стегні. Тут його увагу притягнула парочка злегка сплюснутих з боків циліндрів з рифленою поверхнею, що добре лягають в руку.

Дрібничка мала довжину не більше п'ятнадцяти сантиметрів, і виглядала як ніж, тільки без гарди і леза, а також він намацав невеликий горбок-виступ в тому місці, де лягав великий палець руки. Крім усього іншого була в наявності маленька бирка виробника на одному торці, а поряд з нею світився вогник — точнісінько світлодіод із земних девайсів. На одному циліндрі вогник був зеленим, а на іншому жовтим — в мозку відразу спливла аналогія з рівнем заряду, наприклад, в телефоні. Покоряючись раптовому неусвідомленому пориву, узяв той циліндр, де світився зелений вогник і обережно натиснув на виступ.

— Ох ти ж… — вирвалося у хлопця — лазерний меч…. хоча ні — для меча він явно замалий, кволий якийсь, мдя… а ось для ножа або кинджала якраз за розміром підійде.

Віктор роздивлявся короткий, не більше п'ятнадцяти сантиметрів фіолетовий промінь світла, що виривався з торця циліндра, і згадував Люка Скайвокера, Дарта Вейдера, Йоду і усіх інших героїв космічної саги. По всьому виходило, що місцева цивілізація пішла набагато далі за земну, якщо скласти усе те, що він вже встиг побачити і усвідомити в цьому всюдиході,… а може вона просто розвивалася іншим шляхом. Потім вимкнув лазер, знову натиснувши на горбок, і повторив свої дії з іншим циліндром — той же результат, той же колір променя і така ж довжина. Якщо подумати і узяти за основу здогадку про те, що різний колір діода означає різний рівень заряду, то один з «ножів» просто відключиться раніше іншого — як його зарядити хлопець був без поняття. Щоб більше не затримуватися, прибудував один з ножів собі на пояс, де знайшлося спеціальне кріплення для нього у вигляді шкіряного утримувача круглої форми — очевидно, що усі ці дрібниці були передбачені його колишнім хазяїном. Пошукав якусь подібність великого пакету, але не знайшов, тому узяв з собою тільки крюк з причепа — на таких там, швидше за все підвішували частини тушок тварин, та і на Землі такими користувалися на м'ясокомбінатах.

Дистанцію в шістсот метрів здолав за півгодини — довго звичайно, але, по-перше, це густа висока трава, з якої могло вистрибнути щось нехороше і жваве, а по-друге, увесь час озирався з тієї ж причини. Куля розвернула свинці голову начисто — тепер там був лише осколок черепа, а навкруги на метр все було забризкано кров'ю і мозками тварини. Здобич виявилася важкуватою — трохи зменшив її вагу, відрізавши лазером три ноги — четвертую залишив для переміщення: встромив в неї крюк і потягнув. До речі робота лазерного ножа відверто порадувала: зріз виходив акуратним, а крім того сам розріз трохи припікався, що зменшувало кількість крові навколо місця оброблення. Трохи подумавши відрізав залишки голови — їсти там все одно нічого, а зайву вагу тягнути за собою йому не посміхалося — тут знову пошкодував, що не знайшов у всюдиході пакетів, а то можна було б звалити тушку на плече. Але в даному випадку нести здобич на плечах було б недалекоглядно: знову б вимазався з голови до ніг, а бруднити одяг не хотілося — запас у всюдиході не відрізнявся великою кількістю, а питання прання також висіло відкритим. Назад ті ж шістсот метрів добирався вже майже годину: по-перше, та ж трава по коліно, по-друге, озирався частіше, адже тягнув свіже м'ясо, а звірі добре відчувають кров, і по-третє, доводилося рухатися в напівзігнутому положенні, волочучи за собою труп місцевого п'ятачка.

— Так! Приходьте всі, тут свіже м'ясо! — так оцінив свій слід, що тягнувся далеко в траву наш герой, коли дістався до всюдихода.

Щоб ще більше не притягати і не дратувати місцевих хижаків, повісив тушку на крюк в причепі — нехай стече кров, для цього в підлозі був невеликий отвір, та і був в наявності обробний столик для невеликих шматків. Закрив фургон і відправився до ближнього гаю за паливом для вогнища — для цієї мети використав свій багатостраждальний рюкзак — речей там було мало, в основному зелені і жовті груші. Вивантаживши їх всі, розв'язав проблему вільного місця — потрібно було сходити один раз і забити рюкзак до упору, а заразом подивитися, що там за дерева — трохи фруктів не зашкодить молодому здоровому організму. Похід за паливом розтягнувся на три години — до цього часу сонце перевалило за максимум своєї орбіти і справу стало рухатися до обіду. Голод в тілі Віктора вже розгулявся не на жарт, і назад він пер з одним бажанням добре пожерти — більше ніяких думок не приходило в голову. Потім ще дві години вдумливих обробки, готування, жаріння і варіння — загалом, терпів ще довго, перш ніж приготував собі обід, який плавно міг перерости у вечерю, враховуючи, що сонце вже встигло трохи схилитися до горизонту.

Та зате очікування себе виправдали: доки обсмажував шматки м'яса, встиг спробувати приготувати собі гарнір — узяв те, що безперечно нагадувало йому звичайні макарони, хоча ці місцеві аналоги швидше нагадували китайську локшину типу «Мівіни». Наївся досхочу, та так, що навіть лінь було вставати — але наближався час темряви, тому ще трохи попрацював, прибираючи посуд і заготовлене м'ясо всередину всюдихода — завтра як знайде. Оскільки до відбою ще часу було біля парочки годин, то вирішив посидіти на даху — там приємно віяло вітерцем, та і у разі небезпеки завжди можна пірнути назад в люк. Посиденьки не затягнулися надовго — коли трохи збоку від фургона почулася гучна метушня з висками, з хрипами і риком якоїсь тварини, рішення переміститися всередину надійного притулку прийшло само собою. Потім ще година лежання в ліжку, оцінюючи своє теперішнє положення і найближчі перспективи — останні йому бачилися туманно.

— Потрібно рухатися далі — роздумував він — що тут толку залишатися: запустити агрегат не можу, боєзапас не нескінченний, хоч для мене одного його і цілком достатньо. Але все упирається у воду, а її запасів не так і багато — потрібно шукати людей, тим паче, що тепер є деяке спорядження, не з порожніми руками піду. Зі зброєю, звичайно погано, адже тягнути з собою снайперку безглуздо — громіздка, масштабна штука, з нею особливо не побігаєш,… ні, однозначно, як не шкода, але потрібно рухатися далі — тут для мене безвихідь. Якщо ці мисливці заїхали сюди, то з великою часткою вірогідності я незабаром наштовхнуся і на інших. Все, вирішено — завтра збираюся, а післязавтра з ранку в дорогу!

Наступний день присвятив зборам, але з ранку вирішив сходити туди, де залишив убиту мега-змію — хлопець сам собі не міг дати відповідь, навіщо йому цей дохлий черв'як, але бажання сходити і подивитися було дуже сильним — напевно, допитливість перемогла. Вже майже зібравшись в невеликий похід, зупинився і спробував зрозуміти: що все-таки йому там потрібно, що він там забув, власне? Чомусь згадалася та незрозуміла шпилька-жало на кінці хвоста змії і неусвідомлене «хом'ячне» бажання забрати звідти цей трофей. Пішов шукати контейнер, який би вмістив такий небезпечний предмет, а те, що він смертельно небезпечний, у нього не викликало сумнівів. Потрібна коробочка знайшлася в одному із закритих холодильників в причепі — трохи більше, чим потрібно, але менше не було, та і час підтискав. Провів спочатку візуальну перевірку того гаю через оптику снайперської рушниці — змію вже доїли, і біля її останків не спостерігалося місцевих організмів, а то, що залишилося було або несмачним або небезпечним для здоров'я.

Від туші черв'яка-переростка залишилася тільки шкірка, якісь частини скелета, більше схожі на хрящики, голова, яка лежала десь в траві — її він так і не побачив, оскільки наближатися до неї особливо не хотів — ще присниться вночі таке, і не прокинешся потім. Те, що його цікавило, залишилося незайманою місцевою звіриною — шпилька двадцяти п'яти сантиметрів довжини все ще блищала, як мокра, хоч і втратила трохи блиску. Окрім самої шпильки розгледів ще два мішечки, що нагадують гіпертрофовані плоди інжиру — швидше за все, це були отруйні залози монстра. Порадів, що контейнер виявився трохи довший за жало, оскільки вирішив забрати з собою і ці два предмети. Роздумував таким чином, що трофей з такої, безумовно рідкісної тварини, повинен дорого коштувати, а для первинного облаштування потрібні будуть місцеві гроші — у благодійників і добрих інопланетян Віктор не вірив. Відрізати усі три частини допоміг лазерний ніж — безпечно, адже леза як такого і немає, тобто воно не вимажеться в отруті, а звичайне лезо ще невідомо як відреагує на взаємодію з отрутою, а так чік — і нема!

Потім довго возився, намагаючись заштовхати двома паличками трофей в коробочку — не руками ж його туди класти…. але, врешті-решт, робота була зроблена, і небезпечна знахідка була надійно захована у своєму новому сховищі. Залишок дня витратив на сортування того, що засуне в рюкзак. Із засобів гігієни узяв тільки шприц-очисник для рота, і шматок мила — шампунь був визнаний зайвим. Зі зброї тільки пістолет із Землі, ніж на стегно і лазерний ніж на пояс — усе інше не працювало в його руках…. сумно подивився на рушницю і теж відклав її убік, але оптичний приціл зняв — буде йому замість бінокля. Сокира, замість його побратима, що передчасно пішла із життя, набір поживних батончиків, маленьку каструлю і воду — узяв стільки, скільки зміг навантажити в рюкзак. Ну і, звичайно ж, його груші — ось і усе його добро. Наступного на ранок дня доїв останки свинки, закрив усі дверці і люки свого проміжного житла і, сумно зітхнувши, знову потопав у бік наступного гаю — вирішив дотримуватися старого порядку пересування і ночувати на деревах.

Надії на швидкий контакт з представниками місцевого людства розтанули у мандрівника на восьмий день свого походу — на той час запаси поживних батончиків і води істотно зменшилися, але турист знайшов замінник води — випивав частину води з пляшки, а потім туди вичавлював сік з жовтого фрукта. В результаті, виходив кислуватий, несмачний напій, що добре угамовує спрагу. Зі свіжим м'ясом питань теж не виникало — поголів'я місцевих волохатих п'ятачків дозволяло цілком комфортно на них полювати, та і фруктові дерева попадалися, час від часу, вносячи в раціон трохи вітамінів і свіжості. Хоча смак фруктів невловимо мінявся — ставав якимсь пріснішим, чи що — за такими непрямими ознаками, Віктор вирішив, що зайшов на територію нової кліматичної зони, а може, тут вже був інший грунт — хто знає, просто гаї стали рости частіше, ближче один до одного і кількість дерев в них стала збільшуватися. На десятий день своєї подорожі він вийшов до нормального оазису, де було повноцінне озеро в поперечнику до сотні метрів — ця картина його неабияк обрадувала і надихнула, адже він знову став повільно перетворюватися на немитого, смердючого аборигена. Чищення гелем ротової порожнини кожен ранок після сніданку приносило, звичайно, деяку свіжість, але повноцінного умивання замінити не могло — тому таку цінну знахідку, як повноцінне озеро розцінив як хороший знак. А при найближчому розгляді гаю з радістю для себе виявив сліди декількох вогнищ — чорні плями випаленої трави виділялися на тлі зеленого килима рослинності.

— Відмінно, люди тут бувають, значить, я на правильному шляху — радів хлопець, обмацуючи місце вогнища — на жаль, земля була за відчуттями така ж, як і в метрі від вогнища. Люди тут були давно, але ж головне, були!

Частину дня, яка залишалася, витратив на водні процедури — тварини виходили на водопій трохи далі, не особливо звертаючи уваги на самотнього двоногого небаченого звіра. Хлопець не соромився і шумно виражав свою радість від купання — вода була цілком комфортною, а звірам на нього було схоже начхати. Спочатку помився з милом, у тому числі і ним же намилив голову — трохи нарік на себе, що не узяв з собою хоч пару кульок шампуню, але і так вийшло добре. Мабуть запах мила відлякав від нього тих небагато тварин, що пили воду відносно близько від нього, тому що коли приступив до прання свого одягу, навкруги було порожньо. Швидше за все, змінився запах і смак води, і тваринки перемістилися чимдалі від шумного організму, що псує воду. З деяким побоюванням помітив на відстані п'ятдесяти-шістдесяти метрів від себе парочку таких же ведмедиків, які хотіли його зжерти на зорі його існування у цьому світі. Але поряд з ними спокійно пили воду і дрібні тварини, з чого хлопець зробив висновок, що зона водопою більш-менш безпечна для нього.

Проте, ночувати знову забрався на дерево, де і розвісив сохнути свої ганчірки — до ранку все буде чистим, сухим і свіжим. Уранці став знову збиратися в дорогу, задумливо розглядаючи водну гладінь — прийшла думка набрати трохи води в спорожнілі пляшки, проте разом з цим прийшла і думка про якість цієї води: те, що ідеально підходить тваринам, може зовсім не підійти людині з іншої планети. Проте здоровий глузд підказував, що запас води життєво потрібний, і, врешті-решт, можна адже залишити ці пляшки на самий крайній випадок, коли закінчаться запаси жовтих груш і води зі всюдихода. Незабаром знову добре навантажений рюкзак зайняв своє місце за спиною мандрівника, і турист продовжив свій нескінченний похід у пошуках цивілізації. Наштовхнувся він на людей через чотири дні шляху — трохи не так він собі уявляв перший контакт, але, проте, до місцевої цивілізації він все-таки добрався.

… Мад Круссо і Нед Грош їздили в савану на полювання разом вже майже три роки — одинаками тут полювали тільки ідіоти, і, до речі, недовго — місцева живність одному мисливцеві не давала шансів на тривалу кар'єру. Оскільки майже усі хижаки вважалися телепатами, а вивчені були не так вже і багато таких тварюк, то люди виїжджали в савану тільки групами, тобто дві людини були тим мінімумом, який вважався нормою для виїзду на полювання. Якщо один з людей потрапляв під дію тварини і втрачав над собою контроль, то напарник мав можливість затягнути свого колегу всередину транспорту, де був шанс перечекати ментальну атаку. Правда досвідчені мисливці з великим стажем стверджували, що в далеких частинах прерій, де люди з'являються рідко, а використати флайери не виходить, оскільки літаюча техніка з якихось причин падає, так от там навіть двом авантюристам робити нічого, оскільки найбільш сильні тварюки полюють парами. Але таких людей було мало на планеті — вони рідко попадалися в поселеннях, місяцями пропадаючи в савані, а багато там і губилися навіки — рано чи пізно їх знаходили місцеві хижаки.

Але оскільки хлопці не зараховували себе до фахівців з рідкісних тварин і полювали на доступніші і безпечніші види, то не вважали, що їм щось загрожує, намагаючись не сильно віддалятися від поселення, де були зареєстровані. Попри те, що планета колонізувалася вже більше тридцяти років, люди змогли дослідити і скласти карти тільки не більше 25 % від загальної площі материків. Тому, варто було віддалитися на чотири-шість днів ходу від поселення, як можна було бити м'ясо, і заготовлювати його не сходячи з місця, грубо кажучи. Самі хлопці потрапили на планету через непорозуміння, як вони вважали, причому у кожного з них було своє непорозуміння. Круссо працював в одному з банків на своїй рідній планеті і видавав кредити: ось так одного разу до нього прийшов клієнт в стані алкогольного сп'яніння — легкого, але все ж таки… Користуючись випадком, Мад оформив два кредити на одне ім'я, але клієнт нічого не помітив, все-таки наш герой був фахівцем у своїй області і уміло заговорював тому зуби і відволікав увагу. Коротше Мад отримав деяку суму грошей у свої руки, а віддавати її повинен був той неадекватний на той момент клієнт.

Все йшло добре, як вважав банківський клерк, до того моменту, коли прийшов термін і позичальник став виплачувати «тіло» кредиту і відсотки. Ось тут цьому типу і здалася дивною сума виплат, і він став копати умови кредитного договору. Загалом, декілька розумних розійшлися в думках: Круссо вважав, що півмільйона бон (єдина валюта для планет, що входять в об'єднання вільних світів) не та сума, із-за якої слід роздувати такий скандал. А ось інші учасники дискусії в особі того позичальника, керівництва банку і суду, чомусь вважали, що сума якраз досить велика і ввічливо попросили Мада покрити збитки, які на той час значно збільшили стартовий збиток. А оскільки майна у хлопця не вистачило для покриття збитків, то справедливий суд відправив клерка добувати цінні інгредієнти на колонізовану планету — робота за профілем тут не передбачалася. Тут він і познайомився з таким же несправедливо засудженим Недом — цей трохи підправив платіжні відомості, працюючи на посаді головного бухгалтера великого концерну. Майбутній партнер тоді теж порахував, що декілька сотень тисяч бон не притягнуть уваги керівництва, враховуючи об'єми грошового обігу компанії.

Результатом їх зустрічі і став такий своєрідний фінансовий тандем: зірок з неба не хапали, але повільно і упевнено збирали кошти для погашення своїх боргових і штрафних зобов'язань. Всюдихід був один на двох, нічого особливого, звичайний «Корт — 1600/П» — на таких їздили абсолютна більшість мисливців, оскільки співвідношення ціна/якість була одним з кращих в цьому класі транспорту, а наявність повноцінного причепа на двадцять кубометрів сировини ідеально підходила для їх стилю полювання. Як і було сказано раніше, працювали по м'ясу в основному, оскільки у мирних, травоїдних звірів цінувалися тільки роги і м'ясо, а у деяких великих видів ще йшли в залік шкури. Серйозніше цінувалися нутрощі хижаків, але для цієї парочки таке полювання було недосяжне з вказаних вище причин. Зараз двоє партнерів сиділи на даху свого фургона і обідали: чи багато потрібно — один влучний постріл і м'яса на пару днів, а усе інше, як і всі, вони возили з собою. Час від часу то один, то інший оглядав околиці через бінокль — звичка завжди чекати небезпеку вже в'їдалася їм в натуру, і хоч в цій місцевості було начебто безпечно, але бували випадки нападу хижаків і так близько від поселення.

— Що ти там видивляєшся так, Нед? — звернувся напарник до свого колеги, помітивши, що той вже півхвилини дивиться в одному напрямі, не опускаючи бінокль — бабу голу побачив, чи що, а-ха-ха-ха?

— Так це…. я чогось не зрозумів…. там людина йде — відірвався від бінокля супутник і спантеличено подивився на партнера — один шльопає прямо сюди,… далеко, правда,… але один!

Деякий час чоловіки дивилися через свої прилади в один бік, не приховуючи свого здивування від побаченого — прямо в їх сторону йшла самотня фігура людини — незнайомець був без зброї і час від часу озирався, неначе його щось турбувало, і він шукав причину свого занепокоєння. Хоча, якщо подумати — нормальна поведінка для людини в савані. Їх всюдихід він доки не бачив — за оцінками далекоміра, вбудованого у бінокль, до їх стоянки було ще кілометра два, і якщо він нікуди не зверне, то через годинку буде тут. Але у мисливців із цього приводу була своя думка.

— Давай, заводь, Нед — потрібно його підібрати, можливо це один з тих, що вижив з якоїсь групи, які займаються хижаками,… заберемо, поки він цілий — якось він підозріло часто озирається…. давай, газуй.

Сказати по правді, напарники переслідували не лише мету врятувати самотнього подорожнього, але і заробити: на планеті будь-яка допомога була платною, будь-яка послуга оплачувалася, а тут був просто ідеальний випадок загребти бонів лопатою. По-перше, загубленець сам, а значить діватися йому нікуди — сплатить доставку до населеного пункту. По-друге, як здавалося двом типам, раз йде здалека, значить член групи професіоналів з тих, що їздять в савану на дорогу і небезпечну дичину, тобто гроші у нього точно є…. так що будь-що, але заплатить. Ну, а крім того, по звичаях планети, за порятунок людини їм, як тим, хто відпрацьовує борг, за таку акцію трохи скостять його суму. Загалом, допомогти людині тут було безперечно вигідно, тому усвідомивши ситуацію, двоє чоловіків швидко скотилися всередину салону, і, спритно розгорнувшись, стали рулювати у бік незнайомця. Доїхали швидко — що таке трава, хай і висока і густа для широких і високих коліс всюдихода — подорожній мабуть побачив їх здалека, оскільки став махати руками, привертаючи увагу. Зблизька кинулася в очі якась неправильність в його вигляді: з одного боку він був без зброї, а по савані так не ходять,… вірніше ходять, але недовго. Одяг нічим особливим не відрізнявся від звичайного, та і ножі на стегнах і поясі теж були цілком звичайними для мисливців, а ось сумка за плечима, і якісь зелені плоди, які бовталися на його шиї на вірьовках були дуже незвичайними для партнерів — таке вони бачили уперше. Крім того, сам подорожній не виглядав єдиним з живих групи — одяг був цілком чистим, нічим не заляпаним, та і зовні людина не виглядала стурбованою, швидше на його обличчі читалася радість і інтерес. Так або інакше, але слід було дізнатися хто він, звідки і так далі.

— Хлопець, ти з якої групи, де усі твої, як звати? — першим запитав Нед, поки його супутник озирався навкруги — звичка, що сказати.

Незнайомець уважно вислухав питання, а потім відповів, але мова, на якій він говорив, була незнайома мисливцям, хоча в принципі, це ні про що не говорило, адже тут були колоністи з десятка цивілізованих світів, і багато хто намагався мешкати компактно. Але з іншого боку, спільна мова — лінго, тут знали начебто всі, адже його впроваджували усім підряд ще в медцентрі при прибутті на планету — тому ситуація трохи спантеличила партнерів.

— Ти взагалі хто? Ти мене розумієш? — не здавався Нед, а у відповідь отримав ще декілька незрозумілих фраз, невпевнений потиск плечима і жест рукою собі за спину.

— Ми так довго ще спілкуватимемося, Нед, у нас є навчальний обруч — там мова залита, давай спробуємо цьому типу пояснити, що його потрібно надіти на голову і тоді ми один одного зрозуміємо. Не бачу сенсу втрачати час на даремні розмови — адже видно, що він нічого не розуміє!

Поки Нед продовжував вислуховувати незнайомця, що базікав про щось, його напарник встиг зганяти у всюдихід і повернутися назад, простягаючи обруч цьому мандрівникові. Той якось посерйознішав і трохи відсунувся, коли йому спробували всучити незрозумілий предмет, але два приятелі постаралися, як могли за допомогою жестів показати тому, що цю штуку потрібно надіти на голову і лягти, оскільки процес вливання інформація найбільш успішний і ефективний в стані спокою. Хвилин двадцять Нед і Мад на жестах намагалися втлумачити цьому подорожньому, що це корисна річ, і вони зможуть говорити: показували на рот, на вуха, потім точно також показували на свої рот і вуха — тип весь цей час посміхався і спостерігав за їх пантомімою. Врешті-решт, до аборигена мабуть дійшов сенс цього міні-спектаклю, і він щось сказав, кивнув головою і став влаштовуватися прямо на траві — свій нестандартний мішок поклав собі під голову і збирався вже надіти обруч, як тут опам'яталися мисливці.

— Ні-ні, хлопець, давай всередину — тут на землі спати ідея погана — замахали вони рукам на нього і стали піднімати із землі, запрошуючи всередину свого транспорту.

Незнайомець спочатку спохмурнів, але потім все ж пішов услід за ними і знову щось сказав на своєму аборигенському прислів'ї, озираючись усередині, потім упевнено попрямував до спальних місць і там вже виконав все спочатку, поставивши свій незвичайний рюкзак і дивні зелені плоди поряд з ліжком.

— Натисни ось тут — Мад показував пальцями лежачій людині на центр обруча, де знаходилася кнопка запуску пристрою — подорожній деякий час дивився на Мада нерозуміюче, потім щось знову сказав, а потім, коли йому показали пару разів що потрібно зробити, все-таки намацав кнопку і втиснув її. Обруч почав свою роботу — спочатку він усипляв клієнта, а потім брався за роботу з мозком, знаходячи асоціації з рідною мовою пацієнта і переводячи їх в слова і поняття спільної мови лінго.

Транспорт, який наближався до нього, Віктор побачив здалека — штучна річ відрізнялася від навколишніх забарвлень природи, а крім того піднімала за собою пил, але їздило більш-менш тихо, оскільки шум двигуна він почув тільки з п'ятдесяти метрів. Агрегат був в чомусь схожий на той, що він так і не зміг зрозуміти далеко позаду в савані, тільки якийсь трохи простіший, чи що, на перший погляд — але судити про машину нічого не став, оскільки знань про місцеву техніку було всього нічого. Звідти вилізло два абсолютно нормальних гуманоїда людського типу, які намагалися з ним затіяти бесіду — природно, безрезультатно — він не розумів їх питань, а вони не розуміли його відповідей. Помітив, що з ним розмовляв один, в той час, як друга людина увесь час оглядалася навкруги у бінокль. Обмінялися парою фраз — кожен про своє, так би мовити, Віктор спробував пояснити звідки він прийшов, але врешті-решт знизав плечима і махнув рукою у бік савани, так що ситуація склалася тупикова, як під час контакту Колумба з індіанцями.

Потім один з них пропав в надрах своєї машини на пару хвилин, щоб повернутися назад з пристроєм, який був схожий на півмісяць з декількома круглими металевими пластинками з внутрішньої сторони вигину. Йому протягнули річ, і хлопець інстинктивно позадкував: дрібниця була хромованою, блищала і навівала думки про медицину, а медицину він ще із Землі не любив, із зрозумілих причин. Далі прослідувала майже півгодинна сценка, яка потішила нашого героя: ці двоє намагалися йому пояснити, що пристрій слід надіти на голову і лягти — це він зрозумів відразу. Але продовжував зображувати веселого ідіота, спостерігаючи за потугами місцевих, які лізли з шкіри геть в спробі пояснити тупому аборигенові те, що було і так зрозуміло. Стояв і посміхався, а двоє типів розігрували відмінну пантоміму з серії «тупий і ще два тупих поруч». Нарешті, помітивши сліди відчаю на їх обличчях, вирішив що на сьогодні досить.

— Гаразд, я зрозумів — потрібно лягти і одягнути на голову — з цими словами став влаштовуватися прямо на землі, проте місцеві його здивували, ставши смикати за одяг, махаючи руками і показуючи на машину. Очевидно процес навчання, або що у них там в цьому пристрої є — процес не швидкий і, лежачи на землі можна простудитися…. хоча земля-то тепла при такій погоді. Гм, а може, бояться залишати мене одного на відкритій місцевості — якісь підозріло доброзичливі. Хоча, що я знаю про місцеві звичаї.

Незабаром вже був усередині всюдихода цієї парочки і роздивлявся внутрішнє убрання:

— Апарат гірший за той, що я зустрів в савані, але зараз у нас, Вітя, інші проблеми — потрібно мову вивчити.

Після декількох жестів одного з типів хлопець намацав кнопку на обручі рівно по центру конструкції і відчув, як засинає після її натиснення.

— Так, пора вчитися — встиг сказати він вголос і заснув, а прокинувся не скоро і відразу почув чужу розмову.

На межі чутності розібрав два голоси: говорили тихо, мова була йому незнайома, але, проте, сенс бесіди йому був зрозумілий.

…- Ти бачив цю дивну довгу штуку у нього в мішку? Це адже якийсь орган від хижака, коштує, швидше за все, тисяч сорок, якщо не більше — де він її узяв, а?

— Яка різниця де? Головне узяв, хоч виглядає жахливо — я теж не представляю, що це таке і від кого відпиляне — я не знайшов у базах нічого схожого!

— Які до диявола бази, Нед — ти що, закачував собі хижий світ? Ми з тобою у інших справах працюємо, не говори дурниць,… до того ж такий раритет потягне на усі сто шматків, якщо знати до кого підійти, а ми ж то знаємо, так?

— Можна спробувати підкотити до Ленца в «М-Тех» — чув, що він нормальну ціну дає за уніки, а можна і до «Новомеду» під'їхати, у тих теж хороша репутація, мені один знайомий говорив про них.

— А може статися так, що тварина ще не класифікована, і тоді ціну на трофей можна встановити самому — скостимо собі пів терміну, як мінімум — адміністрація заохочує таких мисливців, які розширюють базу по тваринному світу.

— Ха! І що ти їм скажеш — з кого ти це зняв? Тебе відразу розкусять — ми адже звичайні «м'ясники», ми «уніками» не промишляємо — як би ще терміну не додали. Повісять вбивство мисливця-одинака, забрали хабар і так далі.

— Мдя… потрібно подумати… слухай, а може, цього типу розпитаємо, де, коли і з кого зняв?

— Він на дурня не схожий, незнання лінго не означає, що людина ідіот — так тобі і скаже, ага.

— Ну…. можна переконливо попросити поділитися інформацією — куди тут від нас подітися, кругом савана, хижаки всякі бігають і таке інше…

— А нумо, партнер, давай вийдемо на природу — є одна ідея, потрібно поговорити наодинці, раптом цей тип вже мову вивчив…. пішли-пішли, поспілкуємося на свіжому повітрі.

— Та ні, йому ще рано — звичайно не менше восьми годин мова заливається, а пройшло тільки чотири з половиною — рано!

— Все одно, підемо, вийдемо, мені так спокійніше буде.

Голоси стали вщухати і віддалятися, а наш герой став переварювати почуте: перший контакт може для нього виявитися останнім, судячи з того, що з ним хочуть поговорити з примусом. Став гарячково озиратися у пошуках свого рюкзака — там лежала безрукавка з пістолетом — обмацав себе: ніби все на місці. ніж, лазерник,… а ось рюкзак був відсутній. Віктор похолоднішав: судячи з усього, у нього зараз почнуть випитувати інформацію, а потім уб'ють і тіло викинуть в савані — звірі швидко знайдуть подачку, особливо враховуючи те, що ці двоє в засобах не збираються соромитися. Тут думки сплуталися, оскільки хлопець знову відчув те неприємне відчуття медузи на голові і легке стискання, але зараз це почуття було сильнішим і неприємнішим до огиди. Підскочив з ліжка, зриваючи з голови обруч — свою роботу він зробив відмінно. Мимохідь подумав про те, що місцева цивілізація зробила дуже серйозний крок вперед, в порівнянні із Землею — за такий спосіб навчання його б там зробили мільярдером…. напевно — приголомшливе відкриття місцевих. Спробував потрясти головою і подумки уявити, що з голови падає ця медуза — вийшло після пари спроб. Слід сказати, що якогось впровадження у свою свідомість він не відчував, просто саме почуття чогось слизького і мерзенного йому було украй неприємно.

— Швидше за все, до нас завітав хазяїн савани, а ці двоє зовні всюдихода — Віктор не знав, радіти йому або плакати такому збігу.

Роздуми перервали судорожні крики людей звідкись зовні, що швидко обірвалися, рев невідомого звіра — хлопець кинувся до шлюзу, куди вийшли двоє хазяїв всюдихода. Система закриття була простою, і він закрив люк головного входу. Другий вхід в причепі виявився закритим — всюдихід теж був задуманий, як зв'язка «тягач-причіп», тільки простіше, що він оцінив ще пару годин тому. Закрив ще верхній люк і всівся на ліжко, подивившись на свої руки — вони трохи тремтіли, цей гучний рев з нотками урочистості його налякав не на жарт, і виходити рятувати тих мисливців йому зовсім не хотілося, та і рятувати там, швидше за все, вже нікого. А крім того, згадавши їх плани поговорити з ним «по душах» це бажання затихло десь там… далеко усередині свідомості. Заспокоївся через хвилин п'ятнадцять, і весь цей час просидів в повній тиші, не рухаючись — агрегат добре глушив усі зовнішні звуки, тільки потріскування корпусу від перегрівання на прямому сонячному світлу і дивні булькаючі звуки десь над головою справа якось розгонили цю тишу.

Потім наважився пройтися по машині, оцінити планування,…оцінив як набагато простіше за ту, де прожив пару днів. Знайшов свій рюкзак і витягнув воду — від переживань пересохло в горлі, відсьорбнув і відчув, як на дах щось важко впало, або приземлилося — машина злегка гойднулася. Згори ходила невідома тварюка, звуки дряпання її кігтів були виразно чутні в повній тиші салону машини — тварина повільно рухалася з кінця в голову фургона — до блістера кабіни.

— Дивно — подумав Віктор, завмерши з пляшкою в руці і піднявши голову вгору — воно прямо наді мною…. відчуває мене, чи що?

Глава 6

Хлопець подивився в скло кабіни — на вулиці був вечір, сонце вже майже не давало світла, тому висока трава, яка коливалась від вітру попереду здавалася безкрайнім морем, по якому хаотично прокатувалися хвилі. Деякий час звір над його головою пробував на міцність метал даху — дряпаючі звуки відгукувалися в душі нашого героя незрозумілим ознобом і слабким почуттям страху — в душі панувала повна упевненість, що матеріал корпусу цьому звірові не по зубах, і усередині майже безпечно. Потім тварюка швидко здолала декілька метрів даху і зіскочила вниз — силует, що промайнув, асоціювався в мозку, як щось котяче, але велике — явно не з побаченого їм раніше в савані. По-перше, розміри: якщо ті два тигра-хамелеони були співрозмірні із земними аналогами, то цей зразок був удвічі більший, а по-друге, тут він помітив другий схожий силует таких же габаритів — другий хижак рухався повільно і граціозно, відчувалося, що йому повезло побачити справжнього хазяїна савани.

У якийсь момент тварюка зупинилася і подивилася у бік кабіни: хлопцю навіть здалося, що тварина точно знає, що він усередині, незважаючи на режим тиші, якого він дотримувався і непрозорість ззовні матеріалу ковпака кабіни. Знову відчув мерзенне відчуття гидоти на голові і нову спробу тиску в скронях і потилиці — хижак дивився на кабіну точно в те місце, де стояв чоловік.

— Мерзота, пішла геть з моєї голови, я тобі не по зубах — закричав Віктор, масажуючи скроні — так виходило дещо зменшити неприємні ефекти, хоча загальне почуття гидливого дотику до свідомості поки не проходило.

Ситуація почала злити людину — його намагалася узяти під контроль якась тварина, хай і велика — і це його, людину! Від цієї думки піднялася хвиля ненависті до цих тварюк, які такими методами почувають себе повними хазяями ситуації, а можливо і планети. Подивився на звіра і подумки спробував послати йому усю свою злість, злякати його.

— Зараз вийду і уб'ю тебе, кошак-переросток! — результат навіювання виявився нульовим, хижак продовжував намагатися узяти під контроль і виманити назовні незговірливу їжу, яка закрилася усередині твердої коробки і не піддається.

Потім гігант зробив стрибок і спробував ударити потужними лапами блістер кабіни — матеріал витримав удар, хоча виникли підозри в тому, чи зможе він так довго утримувати потужні удари тварюки. Розчарований рев двох глоток цих монстрів проник крізь звукоізоляцію машини — неслухняна їжа виявилася недосяжною — деякий час дві тварини ще крутилися біля всюдихода, пробуючи матеріал корпусу на міцність, а потім пропали в густій траві як дві примари.

— Як в тому фільмі «Примара і тінь» — теж двоє — задумливо дивився в океан коливаючої трави чоловік і усвідомлював, як йому повезло, що він був усередині і зміг закрити кузов, адже доля тих двох типів йому була абсолютно зрозуміла.

— Дивна у місцевих тварин тактика — живуть і полюють парами — не сумніваюся, що це були самиця і самець. Зовсім не як на Землі — ніяких зграй, хоча стерв'ятники, наприклад, або ті ж бізони збиваються в стада, ну, або зграї — мабуть ця практика торкається тільки хижаків.

Зі всюдихода не вилазив майже дві доби, настільки злякався, коли самець стрибнув на кабіну. Згадав уроки географії і школу: в давнину, коли люди тільки починали усвідомлювати себе розумними і збивалися в племена. На Землі був такий хижак, який називався шаблезубим тигром (чи левом) — ось щось дуже близьке до цього образу і запам'яталося хлопцю після того вечора. На його щастя, запаси усередині були цілком пристойними, так що не голодував і не страждав від спраги, та і помився навіть в теплій воді цілком нормально. Але завести і цей всюдихід теж не зміг — сенс активації вислизав від розуміння мандрівника, а наявність в душі гарячої води пояснював просто: залишкова кількість нагрітої води з того моменту, коли силова установка агрегату ще працювала. Огляд кабіни нічого не дав, як і у минулому, більш навороченому фургоні: ніяких замків запалень, тумблерів, кнопок, якщо не рахувати наявність таких на кермі і рульовій колонці — натискав усе підряд в різних комбінаціях — все марно. Таких плоских екранів на торпедо, які були в минулому всюдиході, тут не виявив — була лише жалюгідна їх подібність біля водійського крісла у вигляді шматочка мертвого пластика розмірів три на три сантиметри, і таке ж біля пасажирського крісла.

— Ну що за невезіння таке? — засмучувався наш герой, штовхаючи все підряд, що попадалося під ноги — як це лайно заводиться? Може це якісь сенсори, які реагують на тепло, або на відбиток пальця, наприклад — я ж вийти звідси боюся, ці тварюки мене злякали до смерті. Заводься, сволота інопланетна! — кричав в серцях Віктор, тикаючи в цей квадратик навмання усіма пальцями.

Змучившись і остаточно засмутившись від такого облому, наївся солодкого і улігся в ліжко — слід було знову будувати плани на життя і визначити пріоритети — так непомітно для себе заснув і пройшов черговий день,… даремний і довгий. З ранку знову упіймав нову думку і спробував завести чужу техніку — не став знову безладно тикати усіма пальцями в квадратик, а просто притиснув подушечку великого пальця і став чекати.

— Ага, хе-хе — зрадів експериментатор, коли панелька спалахнула на пару секунд, підсвічуючи подушечку пальця — це якийсь просунутий тепловий дактилоскопічний сенсор, потрібно було просто його нагріти,… зараз поїдемо, Вітя!

Але дійсність швидко обламала юного зломщика всюдиходів: панелька блимнула востаннє і згасла, а звідкись згори донісся сухий, неживий голос:

— Користувач непізнаний, ще дві спроби до блокування кристала!

Розсудливо прикинувши, що це саме блокування річ не дуже корисна для нього, тому більше експериментувати не став. Думку, що прийшла в голову пошукати в савані останки двох бідолаг, які його врятували, відмів з трьох причин: по-перше, все також боявся тих двох кошаків-переростків, по-друге, він жодного разу не слідопит, щоб знайти сліди, хоча, швидше за все його рятівників зжерли не так і далеко. Ну і по-третє, судячи з усього, фотодатчик реагував відразу на два чинники — малюнок шкіри на пальці і тепло, і мертвий, холодний палець йому тут не допоможе. Тому іншого варіанту, окрім подальшої подорожі пішки він не бачив для себе — як ні крути, але потрібно вибиратися звідси до людей знову. А ось зі зброєю, яка тут була, йому повезло цього разу більше: окрім двох снайперських рушниць, які він зміг випробувати і залишитися задоволеним результатами випробувань, вийшло заволодіти і тими стволами, які були схожі на земні дробовики.

Гарматка з роздутим стволом стріляла тонкими, але міцними голками — спрощений вид патрона по ширині, але майже звичної довжини — близько шести сантиметрів. Зброя стріляла майже безшумно, видаючи легкий «хлоп» і подальше шипіння: можливо, так відбувалася перезарядка, а може, накопичувалася енергія для наступного пострілу — хто знає? Боєзапас до «дробовика», або швидше до іглострілу, якщо судити за формою цього самого боєзапасу, подавався у формі прямокутного бруска близько п'ятнадцяти сантиметрів, який частково втоплювався в корпусі зброї при перезарядці. Зброя стріляла потужно, але недалеко — приблизно як його пістолет — після п'ятдесяти метрів починався розкид, а загалом, потужний девайс для ближнього бою. Якраз така зброя дуже корисна в густій траві, звідки несподівано може вискочити щось агресивне і спритне. Дійшов висновку, що іглостріл працює за рахунок вбудованих джерел енергії, знайшовши вже знайому смужку пластика біля фабричної бирки, яка слабо світилася зеленим світлом.

Таких «рушниць», на яких світилися індикатори, знайшов чотири штуки: два іглостріла і два довших агрегата, такі, що більше підходять під поняття «карабін» — щось середнє між дробовиком і снайперською рушницею. Деякий час займався випробуваннями знайдених стволів з даху всюдихода — стріляти сподобалося зі всього, але для тривалого пішого переходу більше підходив все-таки іглостріл. Зброя була скорострільна і легша за «карабіни», а це були два важливі чинники при далеких походах, коли відчуваєш кожен зайвий грам у себе на шиї або за спиною. Ретельно зібравши все в довгу дорогу, упакувався — вже був досвід, скільки і чого брати в таку дорогу, поміняв одяг, оскільки знайшов свій розмір в шафці, замкнув машину і знову побрів убік, звідки приїхав всюдихід. До населеного пункту добирався ще тиждень, все так само ночуючи на деревах і час від часу підстрілюючи собі свіжого м'яса на харчування.

Слід сказати, що вибір на користь іглострілу виявився вірним: зброя працювала тихо, влучно і, що саме головне, ефективно — одного попадання голки вистачало для того, щоб укласти ту ж хрюшу. Темп стрільби теж радував, на відміну від тієї ж снайперської рушниці або карабіна. Те що він поряд з селищем, хлопець зрозумів за станом савани: декілька накатаних колій, що сходяться в недалекій перспективі десь недалеко попереду, неясні звуки, що долітали до його слуху, і, що його здивувало — пара обвуглених остовів якихось машин, усі скорчені до невпізнання.

— Ого! Та тут прямо військові дії пройшли — дивувався Віктор, обходячи навколо однієї такої купи металу — схоже, що тут стріляють не лише в тварин… потрібно бути обережніше!

Поселення людей зовні виглядало переконливо: як фортеці в древньому середньовіччі на Землі, тільки матеріал і форма стіни були йому незнайомі — швидше якийсь пластик зі вставками металу, на верхніх гранях стіни були помітні якісь стволи. Так люди захищаються від нічних монстрів — подумав хлопець, оцінюючи озброєння веж — більше ніяких думок йому не спадало на думку, адже місцевих нічних мисливців вже встиг оцінити. Його помітили здалека — швидше за все, охорона мала у своєму розпорядженні системи спостереження і виявлення на далеких дистанціях — всякі сканери, тепловізори, інфравізори. Та хіба мало тут може бути чого, зважаючи на енергетичну зброю, яку бачив в залишених в савані всюдиходах. До нього вийшла трійця бійців у вражаючих обладунках — іншого слова він не міг підібрати: усе тіло, кінцівки людей були упаковані в сегментований одяг, який блищав на сонці, хоч і був темним. Окрім голови — там був справжнісінький шолом, як у пілотів: згори і ззаду матеріал повторював фактуру костюма, а обличчя ховалося за темним забралом. Коли бійці наблизилися впритул і заговорили з ним, ці забрала прояснилися зсередини, і Віктор зміг розгледіти обличчя цілком звичайних людей років тридцяти — його розглядали зацікавлено і без побоювання, хоча зброя в руках у всіх трьох дивилася на хлопця.

— Хлопець, ти звідки такий взявся? Як звати? — донісся до нього трохи спотворений шоломом голос одного з них — де інші?

— Мене звати Віктор, прийшов звідти — невизначений жест убік за свою спину — щодо інших не скажу, але швидше за все їх зжерли. перевіряти не став, якщо у вас є бажання, то можете зганяти, подивитися — тут недалеко, я за десять днів дійшов пішки, на всюдиході швидше буде.

Тут слід сказати, що Віктор спробував видати себе за члена команди тих двох, що його знайшли — як він зрозумів з питань цих патрульних, тут їздили на полювання невеликими групами — шанс був невеликий, але міг прокатати,… проте не прокатало.

— Ти дивися, у нього навіть кома немає! — здивовано сказав один з бійців, уважно розглядаючи землянина — а як твоїх напарників звали то?

— Не пам'ятаю, щось з пам'яттю стало — чоловік зрозумів, що блеф не вдався, адже нормальної розмови з тими мисливцями у нього не було, познайомитися не встиг, та і зжерли їх раніше запланованої ознайомлювальної бесіди — уточнювати, що це таке цей самий ком не став, щоб не посилювати непотрібну підозру.

— Не схожий на відморозка, та і без транспорту — помітив інший боєць — сенс йому так підставлятися, якщо навіть трофей не узяв. Потрібно його відправити в адміністрацію до Кайла, нехай перевірить його у себе на апаратурі, але особисто я думаю, що він чистий.

— Добре, викликаю транспорт,… а ти, як тебе… Віктор — стій і не роби різких рухів, у нас робота нервова, а-ха-ха-ха — і все троє голосно заіржали над власним жартом.

Кай Трол вважав себе один із засновників і старожилів цього поселення — він сюди прибув з першою партією добровольців-колоністів декілька десятків років назад простим переселенцем, а зараз займав пост глави місцевого відділення корпорації «Новомед». Одночасно він входив до складу керівництва селища «Версола-2» на ім'я планети, яку почали колонізувати майже сорок років тому декілька незалежних систем спільно. Правда, колонізація йшла важко — всьому провиною були два несподівані чинники, з якими переселенці зіткнулися в перші дні після спуску на планету. Перший, як ви вже здогадалися — місцеві хижаки з розвиненим даром телепатії, від якого майже не було захисту — в перший місяць загинуло багато людей, які не чекали таких здібностей від звичайних тварин. Погана слава нової колонії не лише швидко рознеслася по усіх поселеннях, але і досягла цивілізованих світів, звідки летіли колоністи. З тієї миті, кількість тих, що бажали приєднатися до освоєння нового світу різко зменшилася — ніхто не хотів ставати кормом для місцевих тварюк. Відносно безпечно було поряд з поселеннями — сюди хижаки майже не заходили — автоматичні стаціонарні вогневі точки з просунутими системами виявлення і ведення вогню відстрілювали усе незрозуміле.

Але особливо небезпечно було вночі, з тієї миті, як сонце пропадало за лінією горизонту — нічні мешканці могли і вночі напасти у безпечній зоні, а автоматичні вежі не завжди були такими ефективними вночі, як хотілося б людям — тут Кайл не все розумів, але не вникав в подробиці. Другим несподіваним чинником стала неможливість використати літаючу техніку: по-перше, все, що піднімалося вище за десять метрів над поверхнею, через пару хвилин падало вниз. Відмовляли двигуни, антиграви, бортова електроніка — абияк можна було пересуватися на малих висотах до тих же десяти метрів, а таких апаратів робилося мало, в основному одно— І двомісні флайера, які вважалися в цивілізованих світах прогулянковим транспортом з низькою автономністю і ресурсом польоту. Такі машинки були дуже дорогими іграшками, а користі від них для мисливців було мало — дичина добре бачила швидкохідні цілі і пускалася в перегони. Навантажити щось на такій «байк» було нереально, що вкупі з високою ціною і малою автономністю робило їх непопулярними серед мисливців, які складали основну масу населення планети.

Тому найбільший попит мали великі пересувні «будинки» — всюдиходи, як називали їх на планеті. Залежно від ціни і комплектації на таких агрегатах можна було місяцями кататися по савані, не думаючи про паливо, воду і нічліг. Сам же Кай був все ж ближчий до скупки сировини у мисливців, оскільки корпорація «Новомед» закуповувала у місцевих траперів все: від простого м'яса травоїдних тварин до унікальних трофеїв з ментальних хижаків планети. Саме інгредієнти з останніх цікавили компанію найбільше, втім, як і декілька інших схожих корпорацій з інших планет — частина з них йшла на виготовлення унікальних ліків, за які в цивілізованих світах населення платило серйозні суми. Спектр засобів, що виготовляються з такої сировини, тягнувся від простих витягів, що підвищують регенераційні процеси в організмі людини до астрономічно дорогих препаратів для ментально обдарованих людей, або псіоніків, як їх ще називали.

Сам ділок був не в курсі всього, що виготовлялося — деякі препарати не афішувалися серед населення, поступаючи тільки в спеціальні структури — що вони міняли в організмах тих, хто їх приймав, знали тільки ті, хто їх приймав. Ціни на закуповувану сировину були приблизно однаковими по планеті — корпоранти давно домовилися, таким чином, ринок був стабільним і постійним, що позитивно сприймалося мисливцями. Окрім його філії, в селищі був ще один корпорант — «М-Тех», де завідував усім його давній знайомий Ленц — тип з поселенців десятирічної давності з каламутним минулим, яке він не афішував. Клієнтів вистачало обом, правда обоє часто скаржилися один іншому на те, що мало справжніх траперів, які добували уніки і ексклюзив — люди часто пропадали в савані цілими групами. Сам же Кайл, за сумісництвом ще курував питання нових переселенців, що час від часу прибувають на планету ззовні — ставив на облік, допомагав в пошуку роботи, зводив претендентів на посаду мисливця з керівниками загонів, навіть міг видати людині нові документи, якщо той хотів поміняти старе ім'я або прізвище, наприклад.

Правда, в останньому випадку це діяло тільки в межах планети, а для того, щоб полетіти до цивілізованих світів, новенькому поселенцеві слід було звертатися до посольства тієї планети, куди він хотів відлетіти — такі служби були на орбіті, де висіло декілька орбітальних станцій. Але усе це було можливо тільки за однієї умови: відсутність боргів і судимості — контингент на Версолі був дуже строкатим і колоритним. Роздуми про життя перервав телефонний дзвінок із зовнішньої охорони периметра.

— Кайл, привіт! — ми тут до тебе клієнта відправили, він якийсь дивний.

— А в чому полягає дивність? Три руки у нього, так? А-ха-ха-ха — час від часу йому, як представникові адміністрації доводилося розбиратися в незрозумілостях місцевого населення.

— Як тобі сказати, вийшов на периметр з савани сам, пішки, по виду нормальний, іглостріл, ніж, лазерник на поясі, мішок за спиною якийсь дивний — на зразок рюкзака, але якийсь… допотопний, чи що. Кома немає, групу не пам'ятає по іменах — говорить, що усіх зжерла тварюка якась велика, але на ідіота або беззаконника не схожий. Відправили тобі, як адміністрації, хе-хе — спілкуйся — і патруль відключився.

Хвилин десять, поки до нього привели звичайного на вигляд хлопця років тридцяти, ділок роздумував над ввідною, яку йому позначили бійці охорони: дійсно дивно,… розберемося — подумав Кайл і тут в дверях постукали.

— Значить ти Віктор? — роздивлявся хлопця фахівець із скупки сировини — я тебе не знаю, у базі даних нічого на тебе немає…. а що ти там говорив про групу — кого там хто з'їв?

— Та я особливо і не розглянув, темно вже було — почув два крики, потім сильний звіриний рик, потім стало тихо. На вигляд, як два великі леви, тільки рази в три більше, передні ікла виступають з щелепи, як два кинджали,… самець, швидше за все, виявився агресивним, кинувся на кабіну — ось так і дещо розгледів.

— А як звали твоїх партнерів? — корпорант різко підібрався, цей незнайомець описував йому дуже рідкісного хижака, який попадався на очі парочці мисливців всього пару разів за останні двадцять років, унікальну рідкість — а сам як уцілів?

— Тут у мене проблема,…е…. не знаю, як звертатися… — зам'явся з відповіддю хлопець.

— Називай мене Кайл, Кайл Трол — я представник місцевої адміністрації і одночасно директор місцевої філії «Новомеда» — знаєш таку фірму?

— Чув — кивнув наш герой і продовжив — ті двоє вишли назовні, а я залишався усередині, тому і уцілів, хоча ці кошаки серйозно по мозках дали, я потім три доби зі всюдихода не вилазив — так перелякався в той момент.

— А як їх звали, пам'ятаєш? — чиновник зацікавився історією, хоча не розумів, як цей тип залишився живим — адже якщо він отримав по мозках, то повинен був сам вийти зі всюдихода до звірів і загинути разом з усіма.

— Я ж говорю, тут у мене проблема — не пам'ятаю,… а може, і не знаю, пару днів всього, як познайомилися в савані.

— Гм, тобто ти хочеш сказати, що наштовхнувся на групу мисливців в савані і тут уперше?

— Та ніби так і виходить — або я на них наштовхнувся, або вони на мене,… до речі, а такого Ленца з «М-Тех» ти знаєш, а? Мені його рекомендували ті двоє, царство їм небесне…

— Навіщо тобі Ленц? — відразу насторожився Кайл, почувши ім'я конкурента — у мене теж хороші ціни на сировину, але ти ж пішки прийшов ніби — чому не привіз товар, де всюдихід із здобиччю?

— Стоп-стоп мужик, не так швидко — всюдихід не зміг завести, тому кинув там, де він і стояв тоді, коли напала та парочка монстрів — та залізяка не захотіла прийняти мене в коло своїх знайомих, ха-ха.

— А ком свій де втратив? — корпорант дивувався все більше і більше, але особливо його цікавив нічийний тепер товар і фургон, хоча, якщо подумати, то тепер він належатиме тому, хто першим знайде його.

— А що це таке? — питанням на питання відповів незнайомець — як воно виглядає хоч, може і втратив десь…

Кайл мовчки підняв ліву руку і показав співрозмовникові браслет з невеликим екраном на зап'ястку — універсальний комунікатор, необхідний місцевому населенню як документ, що підтверджує особу, гаманець, сховище важливих документів, органайзер і багато інших функцій. І зараз, поки цей Віктор з цікавістю розглядав його браслет, чиновник вирішував для себе питання, як поступити з прибулим гостем — занадто багатьох речей він не знав для колоніста, як людини з цивілізованої планети. І надто багато було тут незрозумілих моментів: наприклад, відсутність кома — майже неймовірна подія в житті сучасної людини, цей прилад усі отримували в день повноліття, красти його не було сенсу — прив'язка на генному рівні, а втратити такий теж було з розряду фантастики. І перевірити цього хлопця по базі він не міг з тієї причини, що кома у нього не було — тут ділкові прийшла в голову здорова думка.

— Слухай, Віктор, я тебе зараз відправлю до медичного центру — такий тут порядок для усіх новеньких, там тобі складуть медкарту, подивляться, може потрібно підлікувати — вартість потім віднімемо з твого заробітку,… ти адже мисливець?

— Початківець — кивнув головою землянин — досвіду мало, але стріляти мені подобається, не проти такої роботи в принципі.

— Ось і відмінно, зараз прийде наш медик — ступай за ним, а потім назад до мене, вирішуватимемо питання твого працевлаштування.

Коли за Віктором закрилися двері, в голові у Кайла став складатися певний набір думок стосовно цього відвідувача, але остаточні висновки він доки не робив, чекаючи побачити медкарту — слід було трохи почекати…

А Віктор бадьоро тупав за своїм поводирем, роздивляючись обстановку селища — медичний центр виявився в іншій будівлі, які, до речі, усі були одного виду — двоповерхові непоказні коробки, а на усіх вікнах солідні грати. Цікавитися наявністю таких прикрас у медика, який йшов попереду не став, оскільки і так було зрозуміло, що це один із запобіжних заходів проти диких тварин. Сам медцентр трохи розчарував: він чекав побачити описані у фантастиці просунуті капсули, які лікують, реанімують, загоюють і так далі, але дійсність виявилася простіша. Спочатку узяли кров на аналізи — засунув руку в якийсь невеликий ящик, де його трохи кольнули, потім наділи на голову шлема, який закрив йому увесь огляд — штуковина виявилася з масою присосків і провідків. Сидів в повній темряві хвилин десять, відповідаючи час від часу на питання медика про самопочуття і різні відчуття. У якийсь момент відчув слабку подібність ментальної атаки, як в савані і здивувався — почуття було дуже віддаленим і слабким, в порівнянні з тим, як його пресували місцеві хижаки. Потім поклали на якийсь столик, а згори над ним стали рухати довгу лампу, яка нагадувала люмінесцентний світильник, тільки зовсім слабкий — так пролежав ще п'ятнадцять хвилин. Потім ще пару приладів з присосками — все стерпів, благо ніяких зондів і шлангів в нього не намагалися засунути. У кінці усіх тестів помітив, що місцевий доктор якось дивно дивиться на нього і на екран плоского монітора, де, очевидно були виведені підсумкові результати його тестів.

— Коли останній раз звертався до лікарів? — запитав у нього док, продовжуючи щось роздивлятися на моніторі, тикаючи туди пальцем.

— Гм…. десь місяця чотири-п'ять назад — сказав як є, сенсу брехати не бачив.

— Дивно. гм, гм,… цікава реакція — місцевий ескулап забув про пацієнта, продовжуючи вивчення матеріалів обстеження.

— І що там дивного, док? Поділіться зі мною, мені теж цікаво — Віктору дійсно було цікаво, адже п'ять місяців тому йому поставили рак шлунку на останній стадії, а зараз почував себе просто відмінно.

— Судячи з аналізу твого стану, нещодавно у тебе була серйозна хвороба, а зараз все просто ідеально, але це не головне,… тут мене зацікавили деякі моменти твоєї медкарти.

— Доктор, не тягніть — говоріть як є, я все зрозумію — зітхнув наш герой, сумно подивившись на ескулапа.

— Кхе, кхе… ступінь регенеративних функцій організму оцінюється на рівні «1» — дуже вражає, чи знаєш.

— Доктор, не потрібно робити з себе розумного, а з мене ідіота — це погано або добре?

— Та я, …. загалом, дивися: є п'ять категорій для такого показника. П'ятий — найслабкіша ступінь, відповідно перша найвища,… як у тебе зараз. Доречно зауважити, такий показник характерний для місцевих хижаків, але ти адже не хижак, хе-хе? — тут доктор знову дивно подивився на пацієнта, а той у свою чергу оглянув себе.

— Не потрібно так на мене дивитися, шановний, я починаю нервувати від такої уваги з боку чоловічої статі.

— Кахи-кахи — фахівець знову закашлявся, витріщивши очі, а Віктор подумав, що цьому лікареві терміново потрібний інший лікар — з тих, що уміють лікувати кашель. А той продовжував, між тим.

— Але це не головне, що мене дивує — у тебе повний ментальний імунітет в обох напрямах. Ти прийшов з савани, як мені сказав Кайл — як ти звідти вибрався сам, без транспорту, без групи?

— Ніжками, ніжками, док — йшов-йшов і прийшов — Віктору здалося, що у ескулапа прокинувся якийсь нездоровий дослідницький інтерес до його персони, і він став завершувати таке плідне спілкування. Ви мені карту дайте,… і ось ще що: цей Кайл говорив, що вартість лікування буде вирахувана з моїх майбутніх виплат — скільки я винен за усе це?

— Та тут і лікувати нічого, а профілактичний огляд і складання медкарти для нових колоністів безкоштовно.

— Чудесно — сказав наш герой, забираючи цю саму карту у вигляді напівпрозорого пластика 2х6 сантиметрів, яка з короткого боку мала контактну смужку, як на картах пам'яті до земних телефонів.

Збуджений доктор не все сказав пацієнтові, хоча на карті все був відмічено: але одна справа бачити, а зовсім інша розуміти те, що бачиш. А в даному конкретному випадку ще спостерігалася украй рідкісна група крові, яка у відомих цивілізованих системах траплялася у однієї людини на мільйон розумних. Цей момент доктор теж підкреслив особливо, відправляючи копію звіту адміністраторові Кайлу — люди з такою кров'ю могли розвинути в собі рідкісний дар — який саме ніхто не знав, все було випадково і спонтанно, але така можливість у таких людей була з народження. Поки Віктор неспішно повертався до чиновника з адміністрації, сам чиновник встиг подивитися медкарту на нового поселенця і помітити усі особливості, підкреслені доктором окремо. І якщо гіпотетичний дар і висока ступінь регенерації організму його і зацікавили, то особисто для нього і селища вони нічого не значили, а ось нульова сприйнятливість до навіювання на коротку мить зупинила хід його думок.

— Повністю індиферентний до зовнішньої ментальної дії, і аналогічна відсутність власних здібностей до навіювання — третій раз перечитував Кайл суху медичну інформацію і гарячково міркував, як йому використати цього Віктора для себе і корпорації. За такого унікума битимуться усі групи мисливців — це ж який козир! Навіть якщо і стріляти не уміє, за нього це зроблять інші — наявність в групі людини, якій фіолетово на усіх хижаків, і яка витягне тебе із ступора, дорого коштує. Йому навіть нічого робити не потрібно, просто дивитися за напарниками і затягувати їх у всюдихід, поки вони під дією. Хоча, якщо подумати, то він і сам може полювати — геть адже сам прийшов з савани, цілий і неушкоджений. Але все разом досить дивно: кома немає, напарників на пам'ятає, всюдихід не завів…. хоча, якщо він не був членом групи, то так — не завів би ніяк. Хіба що знає технічні бази по всюдиходах і їх ремонту…. потрібно його схилити до думки, що я йому потрібний, а може налякати спершу.?

Додумати розумні думки Кайлу не дав наш герой, що повернувся з обстеження — сходу сів навпроти чиновника і протягнув йому свою медкарту. Місцевий вирішив спробувати натиснути на хлопця, користуючись його непоінформованістю. Встав, закрив двері на замок і присунув стілець до землянина ближче.

— Слухай Віктор…. ти хто взагалі? Звідки ти з'явився — тебе тут бути не повинно взагалі!

— А на кого я взагалі-то схожий, Кайл? — парирував хлопець — на бізона, чи що? І що тебе не влаштовує — до тебе прийшов новий поселенець, ти адміністрація — пропонуй роботу, я ж не ухиляюся, увесь в твоєму розпорядженні! Тільки мені б не завадила інформація про все, що стосується заробітків, проживання, знання по місцевій фауні і флорі, місцеві закони, зброя, техніка. Та і я б на перших порах хотів би потрапити до досвідчених мисливців, згідних узяти мене в учні — я ж говорив, що досвіду мало…. але є бажання заробляти — пропонуйте, шеф!

— Гм, гаразд хлопець, мені в принципі потрібні люди, особливо, такі як ти.

— Які це як я, поясни, Кайл? Я ось дивлюся на себе, на тебе і не бачу особливих відмінностей.

— Ось тут написано — чиновник постукав пальцем по пластинці медкарти — що у тебе феноменальна для людини регенерація тканин і повна імунність до навіювання, ти адже розумієш, про що я говорю?

— Розумію, а що тут такого особливого — тут що, я один такий унікальний?

— У тому то і справа, що один — я про такі екземпляри не чув на Версолі, і якщо грамотно віднестися до справи, то ми з тобою можемо дуже непогано заробити!

— Ми? — питально підняв брови хлопець — ти натякаєш на якесь партнерство, Кайл?

— Дивися сюди, Віктор: ти взявся нізвідки, нічого не знаєш про планету, про звичайні речі, про полювання — це раз. Кома у тебе немає, і ти не знаєш, для чого він потрібний, та і імпланта у тебе, швидше за все теж немає — це два. В наявності унікальна здатність організму, яка ставить тебе на порядок вище за усіх інших, разом узятих на цій планеті — це три. Але є нехороші підозри, звідки ти узяв свою зброю — тут живе різний контингент, багато злочинців тут відпрацьовує свій борг, а багато тут довічно — може ти один з них? Метикуєш, до чого я веду?

— Ти продовжуй шеф, продовжуй — доки дуже цікаво, доступно викладаєш, упевнений, що далі буде ще цікавіше, так?

— У мене до тебе ділова пропозиція: я тебе легалізую на Версолі, поставлю імплант і бази по траперству, дещо ще по мінімуму, щоб ти орієнтувався в темі. Забезпечу транспортом, на перших порах прилаштую до досвідчених мисливців — навчишся їздити в савану, наберешся досвіду. Потім почнеш сам працювати, ну, або знайдеш собі напарника або напарницю до душі, хе-хе — працюватимеш по ексклюзиву — з твоєю ментальною стійкістю зможеш віддалятися настільки далеко від селища, що там навіть ніколи не ступала нога людини, а саме там шанс роздобути щось унікальне найбільший.

— А ти тут де в цьому плані, Кайл? Хоча стоп, я зрозумів — працювати потрібно буде безпосередньо з тобою, таким як цей Ленц, наприклад, здавати сировину не можна буде, так?

— Природно, не дарма ж я вкладатиму в твоє спорядження і устаткування свої бони — але ти не турбуйся, обманювати на Версолі не прийнято — можна запросто голку в скроню отримати за нечесне ведення бізнесу. Ти просто зрозумій: справжніх траперів, які добувають уніки з хижаків, дуже мало і корпорації таких намагаються тримати при собі, і моя «Новомед» в цьому сенсі не виключення. Все оформимо офіційно, але за все, що я тобі дам і закачаю, будеш винен — у міру роботи списуватиму з тебе борг, за пару років вийдеш в плюс і почнеш заробляти на себе вже. Як тобі така пропозиція?

— І скільки я тобі буду винен, хотілося б цифру зрозуміти,… і крім того, я не все зрозумів з того, що ти мені сказав: імплант, бази якісь будеш мені кудись закачувати… по зброї і техніці ніби зрозуміло.

— Тому я у тебе і запитував спочатку: звідки ти, Віктор? Якщо ти не знаєш, що це таке, то я навіть не уявляю собі, хто ти — ці поняття нам усім знайомі з дитинства. Але ти не переживай — я вже сказав, що у мене ділова пропозиція, тому порпатися в твоєму минулому мені не цікаво, ти тільки скажи мені чесно, щоб я не мучився потім розкаяннями совісті, коли робитиму тобі документи — ти не збіглий злочинець?

— Можеш бути спокійний, за мною немає темних справ — я перед законом чистий…. і не відволікайся, давай, просвіти мене за цінами твоєї допомоги, може мені легше зганяти назад в савану і пригнати той всюдихід?

— Може і так — задумливо роздивлявся співрозмовника чиновник — але не забувай, що я пропоную тобі легалізацію.

— Гаразд, умовив, що там за цінами у результаті?

— Ну, легалізація піде бонусом, я все-таки тут не остання людина, а ось усе інше. Імплант стандартний — дві тисячі бон, або спеціалізований імплант зі збільшеним сховищем — вісім шматків, бази по флорі і фауні планети — три пакети по три тисячі бон. Ручна зброя — три пакети по чотири з половиною шматки, тепер легкі флайери…. гм, взагалі непотрібна база, але деякі користуються такою технікою — дві тисячі бон, всюдиходи — два пакети по чотири тисячі, медицина — два пакети по дві з половиною штуки. Ну і по зняттю шкур, здобичі інгредієнтів — пакет «трапер-універсал» — три з половиною косарі, і найпотрібніше на закуску — пакет законів для колоніста — дві з половиною тисячі бон.

— А в чому різниця ось між цими імплантами: стандарт і цей… просунутий — в чотири рази дорожче?

— Ну, стандарт — це симбіонт «Колоніст» — ставлять усім підряд, оскільки дешевий, а спеціалізований «Мисливець» — там вбудоване сховище для вивчених і невивчених знань, в мозок інформація не пишеться, на відміну від стандарту, тому забути вивчене вже не можна. Крім того прискорене вивчення профільних пакетів: з того переліку, що я тобі називав, там усе профільне, окрім медицини, законів і флайерів. І дивлячись на твоє обличчя, відразу скажу по термінах вивчення: в середньому один пакет вивчається людиною від восьми до двадцяти восьми годин — все індивідуально, але це краще обговорювати з медиками, я не сильно в цьому розбираюся. Так, зі знаннями розібралися.

— Ні, постій, це що означає, я не зрозумів: якщо я вивчу, наприклад, базу ручна зброя і стану фахівцем із стрільби — навіщо мені тоді йти з кимось в савану знову вчитися стріляти, якщо я вже це умію з бази…. чи я чогось не розумію, Кайл?

— Ха-ха-ха, ти точно не наш,… пояснюю: у базах тільки описи, характеристики, схеми і так далі, а якщо по фауні, то там тільки вивчені людьми тварини — їх види, звички, ступінь небезпеки. Усі практичні навички потрібно напрацьовувати полюванням — з бази ти дізнаєшся, як зарядити, або змінити обойму, але не навчишся вибирати позицію, враховувати погодні умови, розбирати і обслуговувати — все дослідним шляхом,… зрозумів суть?

— Так…. зрозумів, хоча скажу, що система навчання мені дуже подобається, я дуже вражений,… у нас такого і близько немає,… хоча я ось читав про такого Макса Шнітке, так от, він теж потрапив в інший світ, і там все було по-іншому. Наприклад, вивчив базу ручна зброя — і все…. мега фахівець зі зброї, по зорельотах — і ось він вже фахівець з космосу по усіх кораблях, і так далі,… виходить брехня — автор розвів усіх, ха-ха.

— Віктор, а між нами — у вас, це де? Все, що скажеш, залишиться тут — Кайл доторкнувся до голови.

— Знаєш, все, що я тобі скажу, так це те, що там — невизначений жест рукою — звідки я родом, я вже мертвий.

— Гм,… гаразд, не лізтиму в душу, продовжимо по фінансах. Отже — бази і імплант на сорок п'ять тисяч бон максимум…. бон — це місцеві гроші, якщо ти не зрозумів ще.

— А не забагато буде, Кайл? — засумнівався Віктор — майже пів тисячі шматків хочеш на мене повісити на порожньому місці.

— Ні-ні, нормально — зате відразу отримаєш все в пам'ять — вважай, це разове вкладення капіталу у своє майбутнє…. по спорядженню говоритимемо, або як? — і, дочекавшись ствердного кивка співрозмовника, продовжив.

— Тепер так: найдорожча частина спорядження, це звичайно всюдихід — тут я тобі пропоную найпоширеніший серед мисливців варіант — «Корт — 1600/п». Сорок штук…. є, звичайно, і краще, але вони дорогі, сам розумієш, а цього агрегату тобі цілком вистачить на перших порах, навіть потім його зможеш продати приблизно за ту ж ціну. Усе інше не таке витратне: припаси, зброя, одяг, ком і так далі — всі разом з «Кортом» на шістдесят три шматка всього.

— Слухай, Кайл, мені це якось не дуже подобається. Ось прикинь, як я на це усе дивлюся: ось він я, красивий і незалежний, нікому нічого не винний — а тут ти такий увесь правильний підкочуєш…. раз, і я вже винен тобі сто шматків на порожньому місці. Хоча стоп, як щодо трофеїв, Кайл, у мене тут дещо є,… тобі повинно сподобатися…. зараз-зараз.

— Ти ж говорив, що все залишилося у всюдиході, який не зміг завести? — спантеличено дивився чиновник на людину, яка витягала зі свого допотопного рюкзака якісь незнайомі плоди — це що таке?

— Ось подивися, шеф — ось ці жовті добре угамовують спрагу, хоч і кислі, острах, а ось залишки усередині — там така гуща залишається, коли сік випиваєш. Так от ця гуща діє як своєрідний природний гіпс, що лікує також — але не це головне. Головне, що рани на тілі гояться під цим гіпсом в рази швидше: ось мене, наприклад, якось один хижак зачепив по нозі — з такою раною шкутильгав би ще тиждень, не менше, якби не заліпив рану ось цією самою гущею. За дві доби все і затягнулося, хоча у мене ж, як я зрозумів, регенерація підвищена до межі, мдя. Але все одно, швидко і чисто — з цими словами хлопець підтягнув штанину і продемонстрував чиновникові ідеальну поверхню гомілки — дивися сам.

— Скільки їх у тебе? — Кайл відразу зрозумів, що це новий тип і потрібно брати, оскільки у базі «флора» нічого такого не було — візьму по п'ять сотень за кожного!

— Давай по штуці за кожного, у мене залишилося чотири всього — потім трохи поторговувалися і зійшлися на семи сотнях за штуку.

— Що ще є? — поцікавився чиновник, внутрішньо тріумфуючи, що йому попався такий перспективний поселенець: перший раз, і відразу уніки!

- Є ще зелені, але вони не їстівні — посміхнувся хлопець, дістаючи зі свого мішка ще чотири аналогічні плоди, але яскраво-зеленого кольору. Попереджаю відразу, що це смерть в чистому природному вигляді, росте на нижніх ярусах. Я ці штуки використав як кислотні гранати — проїдає шкуру до нутрощів за пару хвилин, склад такий же, як і у жовтих плодів — сік плюс фруктове пюре, якщо так можна виразитися. Наприклад, попадання в голову волохатій свині вбиває її менше ніж за хвилину, а ту змію, що повзала під деревом, палило декілька годин — шкірка у неї виявилася міцніша.

— Постій-постій, я не зрозумів — це з однієї рослини, чи що? — ділок приголомшено оглядав нові подарунки, проте не торкався до них, зляканий таким описом — як таке можливе,… де це таке росте? А що ти там про якусь змію говорив…?

— Можеш узяти в руки, тільки не стискай фрукт — оболонка хоч і щільна, але сильного тиску не любить — тріскається від удару об будь-яку більш-менш тверду поверхню. Перевірено особисто — ці віддам по штуці за кожного, без торгу, товар супер! До речі, там ще ростуть червоні плоди на самих верхніх ярусах, складно добратися і дістати — я всього пару штук зібрав, але тут нічим тебе порадувати не можу — все з'їв, або випив — якось так. Дуже смачні і поживні…. а що ти так на мене дивишся, Кайл?

— Візьму все за твоєю ціною — такого немає у базі по флорі, а де така рослина росте?

— Якщо я тобі це скажу, то це вже перестане бути секретом, ха-ха,… а крім того, як ти собі це представляєш — я дорогу туди не дуже добре пам'ятаю. Йшов від гаю до гаю, спав на деревах, і, до речі, таке дерево мені більше ніде не попадалося.

— А що там про якусь змію говорив? У базі є згадки тільки по декількох видах.

— Слухай, Кайл, давай так зробимо: складаємо договір, я тут подумав, що я закрию борг за рік…. а може і ще швидше — так от, складаємо партнерський договір, а потім і про ту зміюку поговоримо. Так, і ось ще що — я подумав, що всюдихід мені доки не потрібний, краще порадь якого-небудь фахівця з техніки…. чи може, є бази по ремонту техніки: спробую повернутися на те місце, де залишив всюдихід, все одно хазяїв більше немає. Та і порядки місцеві потрібно учити — як на такі ситуації дивиться місцевий закон, хе-хе.

Глава 7

— Можу тебе заспокоїти: якщо немає спадкоємців або партнерів, які можуть підтвердити свої права на майно, то все переходить новому хазяїну — тут на Версолі все просто і прозоро. Але ти правий — тобі спочатку потрібно поставити імплант і синхронізувати його з комом — пару баз вивчиш за декілька днів, тоді і продовжимо, та і договір зберігається в імпланті, так що чекаю тебе через пару днів у себе знову. Після медцентру йди в готель, він тут один, селище у нас не найбільше, хоча якщо чесно, то великих на планеті немає — чим більше периметр, тим дорожче його обслуговування. Так от — я домовлюся, поживеш там пару днів за мій рахунок, не безкоштовно звичайно: потім отримаєш список витрат і коштів на свій ком — все по-чесному, перевіриш, якщо виникнуть підозри — я веду справи прозоро. Ось, тримай свій ком — надіваєш на зап'ясток, фіксуєш і чекаєш, коли він включиться — апарат працює від тепла тіла — там якась термопара ніби. Потім несильно кольне — це прив'язка, а потім просто читай все на екрані, там все просто… все, йди.

Через десять хвилин наш герой вже спілкувався з тим же медиком, який складав для нього медичну карту, а потім улігся на дивного вигляду кушетку, і йому на голову начепили складний пристрій. Від пристрою йшли дроти до якогось незрозумілого ящика з невеликим екраном в лівому кутку і панелькою сенсорних кнопок поряд з ним.

— Зараз я тебе присплю ненадовго — процедура введення імпланта трохи болюча і тривала — прокинешся через дві години, список баз я отримав від Кайла, гроші теж, так що все — засинаємо.

— … Док, а що ще цей імплант робить, крім того, що заливає мені знання в голову? — запитав Віктор через дві години, коли прийшов в себе і намацав на голові пов'язку — а цю штуку довго потрібно буде носити?

— З твоєю регенерацією через годину-другу зможеш зняти, а щодо імпланта — тільки збільшена швидкість навчання, хоча говорять, що десь в цивілізованих світах проходять обкатку нові прототипи. Так от там ніби імплант планують зробити багатофункціональним: заміна телефону, органайзер і ще дещо,… але нам це не світить у будь-якому випадку, ця планета на особливому рахунку.

— Та я вже зрозумів, мені цей чиновник дав зрозуміти, що тут контингент частково відморожений, можуть і прикопати в савані десь під деревом. Гаразд, док, а як цим користуватися, як ці бази хоч виглядають?

— У твоєму випадку ніяк: я закачав тобі все за списком в імплант, місця там ще на сотню таких пакетів, так що стеж за комом — як тільки імплант приживеться, а це приблизно годину-дві…. хоча в твоїй голові може бути і раніше, гм. Так от, схема така: симбіонт виходить на режим і сам з'єднується з комом — на той момент ти повинен настроїти і перевірити свій браслет — там нічого складного, будь-який продавець покаже, як це зробити. Потім на екрані кома вивчаєш список його функцій, і якщо все нормально, то буде вкладка «бази» — а далі ще простіше. Те, що потрібно вивчити, йде зеленим кольором — працюєш пальцем, хе-хе, натискаєш кнопку «вивчити». Те, що вже вивчив, стає трохи блідіше, і пропадає ця сама кнопка «вивчити». Час вивчення індивідуальний, але не менше восьми годин і так до декількох днів — це за профілем, а у тебе профіль «Мисливець». Все, що стосується інших інтересів, ті ж медичні або технічні бази по ремонту — там час вивчення може тривати тижнями…. розберешся, там все просто. О! Трохи не забув: можуть бути неприємні відчуття… головні болі, слабкість, запаморочення — це нормально, але, знову ж таки, суто індивідуально, так що доведеться тобі потерпіти. В крайньому випадку, багато їж і споживай рідини — це трохи допомагає, але ніяких алкогольних напоїв при таких симптомах — буде ще гірше. Все, вільний, колоніст, ха-ха-ха.

Побродив трохи по селищу — на нього поглядали з різним виразом обличчя: скептично, зневажливо, хоча більшість дивилася на нового поселенця байдуже, оцінюючи. Вид худого хлопця з пов'язкою на голові і потертим рюкзаком за спиною деяких веселив, а деякі відкрито не приховували свого презирства, забувши, ймовірно про те, що самі виглядали також, коли прибули сюди пару років назад. А хлопцю все було по барабану — він добрався, нарешті, до цивілізованого місця, живий, здоровий, і плани у нього на найближче життя були райдужні — загалом, ходив і знайомився з місцем свого майбутнього мешкання. Потім зголоднів і поплентався у вказаний адміністратором готель, де і провів залишок дня, розбираючись з комом. У номері виявив щось, що нагадує планшет — як пояснив йому черговий в цьому «готелі», скоса поглядаючи на хлопця, планшет призначений для роботи з комом. Можна працювати на ньому з документами, також для пошуку потрібної інформації в місцевій невеликій інфомережі і всього такого іншого. Віктор кивнув своїм думкам, адже переглядати багато інформації на маленькому екрані кома було украй незручно. Співробітник також додав, що існують і інші пристрої, які можуть синхронізуватися і працювати в парі з браслетом, а у всюдиходах для цього були свої пристрої, оскільки мисливці багато часу проводили в диких місцях, де підключитися до мережі селищ було нереально.

— Загалом, як я зрозумів, тут щось подібне до блютуза або вайфая, тільки туди ще можна підключити мозковий імплант… мдя, круто! О! Якраз він і активувався.

Віктор чекав побачити щось в стилі земної фантастики: сигнал на зоровий нерв, і бачиш перед собою напівпрозорий інтерфейс — обламався. Просто на секунду потемніло в очах і відпустило, і у цей момент пискнув ком на руці — не став псувати собі зір, хоч і не скаржився на нього ніколи, а особливо після часу, проведеного тут. Навіщо, якщо є планшет (пристрій входив в стандартну комплектацію номера) — за оцінкою, стандартний типорозмір вісім-дев'ять дюймів. Розібрався з синхронізацією і став переглядати те, що за що винен вже сорок п'ять штук місцевих грошей — поки що грошей за фрукти було замало, щоб перекрити суму, тому умовно він їх не рахував. Спочатку ознайомився з тим, що йому втюхали, назвавши спеціалізованим пристроєм: імплант «Трапер-у» — четверте покоління, розробка світу Ринтоло, що йому ні про що не говорило. Бонус до вивчення пакетів інформації за профілем, усе інше йде з штрафом від 25 % і вище за часом, ну і збільшене сховище для завантажених навичок — і все! У голові промайнула думка, що його натягнули, як лоха.

— Якось не вражає — роздумував наш герой, прикидаючи, коштує ця приблуда вісім шматків або ні — функціонал біднуватий, ось я читав про Макса Шнітке…. тьху, знову занесло мене — причому тут саенс фікшн і реальність? Так, а що мені там по базах залили — таке точно читав у фантастиці, тільки там якісь ранги були. Список не вражав:

1. Пакет «Флора Версоли».

2. Пакет «Фауна Версоли. Загальний».

3. Пакет «Фауна Версоли. Хижаки».

4. Ручна зброя, пакет «Іглостріли».

5. Ручна зброя, пакет «Снайперські рушниці».

6. Ручна зброя, пакет «Енергетична зброя».

7. Флайери, пакет «Легкий».

8. Всюдиходи, пакет «Стандарт».

9. Всюдиходи, пакет «Універсал».

10. Медицина, пакет «Перша допомога».

11. Медицина, пакет «Автоматичні медичні пристрої».

12. Трапер, пакет «Універсал».

13. Правовий пакет «Закони Версоли».

Все було приємного зеленого кольору і скрізь можна було натиснути кнопочку «Вивчити». Оскільки квапитися йому було нікуди, то вирішив спочатку ознайомитися із законами суспільства, в яке потрапив — віджав кнопочку і став дивитися на екран, де нічого не відбувалося.

— Е…. е, я не зрозумів, що за лохотрон, а де таймер зворотного відліку, хоч якийсь — як зрозуміти, коли вивчиться база, а?

Навіть намагався проглянути інформацію на маленькому екрані браслета — безрезультатно, очевидно місцеві інженери і учені, що придумали цю техніку, не читали земної фантастичної літератури. Трохи засмутився такій підставі, поїв, благо їжа була дуже хороша на смак і не викликала відторгнення ні зовнішнім виглядом, ні кольором, ні запахом. День закінчився під легкою ковдрою, або швидше простирадлом — ситий, задоволений і повний нових вражень наш герой заснув з радісним виразом обличчя. Уранці, про всяк випадок перевірив ком — результат порадував: за ніч база вивчилася, про що говорив не лише екран, де вказаний пакет зблід, але залишався зеленим, але і його власна голова — нові знання спливали в мозку, порадувавши туриста.

— Процес мені подобається…. щоб тепер запустити такого, гм… думаю, потрібно вивчити флору і фауну планети, враховуючи, що в майбутньому це буде моєю основною базою знань. Хоча ось мені цікаво як її поповнювати, якщо зустрінеться невідомий вид — потрібно буде прояснити це питання з Кайлом, а ще мені здається, що за таку інформацію повинні платити — по любому!

Першою пішла база «флора», а Віктор тим часом взявся за осмислення місцевих законів — він хотів зрозуміти основні моменти до вирішальної розмови з чиновником. Як виявилося, устої тут були простими, навіть дикими в деякому розумінні — тут були широко поширені різні типи дуелей і інших силових варіантів рішення розбіжностей, і в той же час обмовлявся певний перелік обмежень, по яких такі крайні заходи заборонялися. Питання чужого майна вирішувалися приблизно так, як йому і говорив Кайл: втратив, значить, втратив — а якщо хтось знайшов твоє майно, викупляй у нього, адже людина згаяла час і кошти для того, щоб повернути майно — ніхто нічого безкоштовно не робив тут. І конкретно в цьому випадку, наприклад, не можна було викликати нового власника твого майна на дуель, з тим, щоб повернути собі своє безкоштовно — або плати, або відвали.

Хоча це усе дотримувалося тільки в населених пунктах, а в самій савані ти міг робити все, що тобі захочеться — охорона селищ вирішувала питання тільки в селищах і прилеглій місцевості — всього пару кілометрів від периметра. Окремою главою розглядалися питання двосторонніх договорів між фізичними особами і між ними і представниками сировинних корпорацій. Тут хлопця зацікавив пункт про унікальні трофеї з дичини: на м'ясо, шкури, нутрощі і роги травоїдних тварин в селищах були встановлені тверді закупівельні ціни, які мало чим відрізнялися по селищах планети. На усю ж решту сировини закон встановлював договірні стосунки між трапером і сировинною корпорацією — скільки виб'єш у скупника, стільки і заробиш. При укладенні річного і більше контракту на постачання сировини, сторона, що закуповує сировину, зобов'язана була прикласти до договору цінник на увесь асортимент інгредієнтів, які вони прийматимуть від мисливця. І ця ціна не могла бути змінена в односторонньому порядку — мабуть таким чином корпорації стимулювали населення займатися полюванням, адже якщо почати знижувати закупівельну ціну, це, швидше за все, понизить об'єми поставок.

Вивчивши увесь пакет до кінця, хлопець зрозумів, що тут існує справжнісіньке беззаконня за межами селищ — якщо не можеш захистити свою здобич, то сам собі доктор. Саме це було другою причиною, чому тут самостійно ніхто не їздив на полювання: практикувалися групи людей зі своїми всюдиходами, здатних постояти за себе і свою здобич силою зброї. Щільно поїв і привів себе в порядок, зірвав з голови пов'язку — потім довго розглядав поголену ділянку потилиці у ванній кімнаті і нічого не помітив там: ні шраму — регенерація за ніч прибрала усі ознаки втручання. Потопав до чиновника — слід було розібратися зі своїми трофеями, договором і грошима, тим більше що з'явилося декілька питань до типу з адміністрації.

— Проходь Віктор, сподіваюся, ти переконався, що все, що я тобі говорив, виконано: імплант, бази… є претензії?

— Ні, претензій немає, але є декілька питань: ось наприклад гроші — як вони виглядають, як ними розплачуються, банківська система…?

— Тут все просто: банків немає, гроші існують тільки віртуально в твоєму комі, а в імплант уся інформація з нього дублюється щодня, і після кожної операції по переказу грошей на рахунок або з рахунку. Це зроблено для того, щоб при поломці або втраті кома, адже нічого вічного немає — все відновити на новий браслет, не втративши жодного документу. Хочеш щось купити або продати — все йде через нього, такі пристрої є у всіх людей, так що ніяких питань з рухом грошей не виникне у тебе. Ось по майну — там так, складніше і простіше одночасно, хоча ти і сам це повинен вже знати, якщо вивчив правову базу. Банків, в тому розумінні, як вони існують в цивілізованих світах, на Версолі немає — усі платежі і взаєморозрахунки мають характер двосторонніх операцій — навіщо притягати третю сторону в стосунки двох? Але це тільки тут, а ось там — жест в стелю — там так, там працює повноцінна банківська система з усіма звичними атрибутами. А у нас тут все просто: є мережа, є взаєморозрахунки, немає мережі — немає взаєморозрахунків, тому усі операції такого плану доступні тільки на території селищ, як наш, у тому числі…. питання?

— Слухай, Кайл, а що за супутники літають над планетою — я доки подорожував по савані, щоночі їх бачив — навіть якось незвично. яскраві, видно неозброєним оком. У чому їх користь, якщо зв'язок тільки в селищах працює — навіть на моїй планеті все було набагато краще в цьому сенсі?

— Ну, тут все просто і складно. Знову ж таки: є наші супутники — тобто ті, що запустили на орбіту світи, які займаються розробкою і колонізацією Версоли, у тому числі і моя рідна планета Ринтоло. У їх завдання входить контроль поверхні планети, картографія, хоча відразу скажу, що за весь час колонізації планети спільними зусиллями декількох світів більш-менш вивчено не більше чверті доступної території материків — океани взагалі ніхто не вивчав — що там плаває, нікому не відомо.

— А в чому проблема-то не зрозумію: є купа супутників, зняти усю поверхню на камеру, зробити карти і вивчати? Адже супутники для того і потрібні, щоб знаходити згори те, що не видно знизу…. ну і зв'язок, звичайно — або я чогось не знаю?

— Ось тут і загадка Версоли: основна частина материків не піддається зйомці — пролітаючи над такою територією, супутник як би сліпне — нічого з фіксуючої апаратури не працює, а як тільки пролетить цю місцевість, то відразу все нормально знову. Ніхто не може пояснити цей парадокс, тому карт мало, а те, що поповнюється в них час від часу — це результат роботи наших мисливців — люди продають цю інформацію корпораціям. Не все, тільки ті, що займаються полюванням на хижаків — вони віддаляються максимально від селищ. Ця інформація добре оплачується, так що ось такий парадокс у нас тут — з орбіти все видно, але сфотографувати не виходить, а проїхати на всюдиході і потім зняти з кристала інформацію — будь ласка,… за бони, звичайно!

— О! До речі питання в тему — а за доповнення баз по тваринному або рослинному світу теж платять, і як це взагалі робиться?

— Звичайно, така інформація теж оплачується, а робиться це так само, як і з картою місцевості — знімається інформація з кристала всюдихода. Чи у разі, якщо запис є тільки на імпланті мисливця, то через ком запис копіюється на кристал і далі все просто. Ти ж вивчав функції імпланта — пропустив, чи що?

— Гм — зам'явся Віктор — пропустив напевно, гаразд, почитаю потім…. а до речі, що за контрольний кристал? І що там по супутниках — я не зрозумів до кінця, що, є і чужі?

— По кристалу все просто: електронний пристрій, на який зав'язані усі системи транспорту — вивчиш бази по всюдиходах, сам все зрозумієш, а ось по супутниках складніше. Окрім тих, що запустили ми, люди, над планетою літає ще близько десятка, або трохи менше чужих — походження невідоме, доступу до них не вдалося отримати з двох причин. По-перше, чужі протоколи і стандарти зв'язку, а по-друге, до них не можна підлетіти і висадитися — якісь бойові станції невідомої цивілізації, а не супутники спостереження — ось вони-то якраз і видимі вночі неозброєним оком. Перший час намагалися їх зламати, але втратили купу людей і техніки, потім кинули — вони нічого ніби і не роблять, поки до них не наближаєшся,… літають і літають — так і залишили цю затію, від них нам ні холодно, ні спекотно. Ще питання?

— Так…. решта зрозуміла, давай перейдемо до наших стосунків… двосторонніх, хе-хе, і цим віртуальним бонам — у мене тут є ще дещо з трофеїв, може, вдасться покрити трохи борг?

— Добре, отже, тримай планшет — його я включив у вартість спорядження, синхронізуй з комом і читай контракт. Я поставив термін два роки, або на момент дострокового погашення боргу — що буде швидше. Якщо все влаштовує, то зайдеш в розділ «Документи» свого кома — там і знайдеш договір, пристрій згенерує твій ключ-код і підчепить його до договору. Підтверджуєш і отримуєш від мене на рахунок усю бракуючу суму…. як ти і хотів, всюдихід я прибрав з переліку спорядження — є у мене один знайомий мисливець, він нещодавно втратив напарника — напоролися на пару топтишів. Загалом, я з ним поговорив щодо тебе — він не проти узяти собі помічника в напарники, тільки усі питання по розділу здобичі сам з ним вирішуватимеш — тут звичайні двосторонні зобов'язання.

Віктор витратив деякий час на вивчення документу, переглядаючи його на планшеті: договір ділився на дві частини — боргові зобов'язання Віктора на суму шістдесят дев'ять тисяч бон — це перша частина. Другу частину землянин описав би як добровільно-примусову обіцянку його самого поставляти інгредієнти тваринного і рослинного походження виключно корпорації «Новомед», чиїм повноважним представником був Кай Трол. Оскільки нікого він тут не знав, то кому продавати в майбутньому сировину, було без різниці, тому незабаром підписаний договір зайняв своє місце в сховищі кома і імпланта, а третя копія пішла на ком чиновника. Декілька хвилин, поки той щось перевіряв в пакеті, що повернувся до нього — і незабаром ком землянина знову пілікнув, повідомляючи хазяїна, що його віртуальний рахунок поповнився на двадцять три тисячі, причому загальний борг громадянина Версоли Віктора перед корпорацією «Новомед» був все так само рівний шістдесяти дев'яти шматкам.

— Тепер вирішимо моє питання про трофеї — ти мені винен за фрукти: за зелені — чотири штуки, за жовті дві вісімсот, а крім того, дивися, що у мене є — хлопець вивудив зі свого пошарпаного життям рюкзака довгий контейнер з жалом і отруйними залозами змії. Як думаєш, скільки це може коштувати?

Представник «Новомеда» навіть із стільця підскочив, коли побачив те, що йому поклали на стіл — декілька секунд йому було потрібно, щоб звіритися з базами по фауні — загальною і хижою частиною, але нічого схожого там не було. Кайл зрозумів, що йому пропонують нестандартний унік — ця довга штука в контейнері виглядала моторошно: чорне, вологе від незрозуміло чого щось, воно більше змахувало на довгий прямий кіготь, але чиновник згадав слова хлопця про якусь велику змію. Поруч лежало два таких же мокрих на вигляд мішечка, і з самим контейнером теж було не все зрозуміло — на стінках була волога і безліч дрібних крапельок.

— Щоб ти не мучився питаннями, відразу скажу — це залишилося від великої змії, яку я закидав зеленими плодами, і я думаю, що це її жало і дві отруйні залози. Саму змію місцеві звірятка зжерли за добу, залишилося ось тільки це — мабуть там усі в курсі, що воно не їстівне, голову не бачив — не запитуй. Там ще залишалася її шкура — усе виїли практично з середини,… ну і так, по дрібницях — якісь хрящики від скелета — напевно дуже смачна змійка. Так що, Кайл, скільки даєш? Я в принципі визначився з ціною, але хотілося б від тебе почути зустрічну пропозицію.

— А що це з контейнером, Віктор, що це за вода усередині? — чиновник гарячково думав і намагався оцінити трофей, розглядаючи контейнер, не торкаючись до нього руками.

— Дивно… коли засовував всередину, ніби було сухо… — спантеличено роздивлявся свій товар хлопець — можливо, це пари отрути, так що відкривати не будемо.

— Ти брав це руками? — вразився ділок — не може бути, це ж 100 % смерть!

— Я схожий на ідіота? — обурився Віктор — знайшов пару паличок, схопив і заштовхав, закрив і забув… нічого складного. У мене на рідній планеті частина населення примудряється навіть їсти двома маленькими паличками в руці, ось так! Не відхилятимемося від питання, шеф — береш, або мені до Ленца змотатися по-швидкому?

Згадка про конкурента повернула типа в реальний світ, і він знову став діловою людиною.

— П'ятдесят п'ять тисяч, а за кожну таку в майбутньому даватиму по шістдесят — знову виник невеликий торг, в результаті якого сторони прийшли до угоди, що перша частина двостороннього договору вважається успішно погашеною, а друга залишається без змін, про що підтвердив новий писк кома — прийшло доповнення до вже діючого договору.

— Хороший початок кар'єри, Віктор — посміхнувся хазяїн кабінету, прибираючи контейнер у вбудований в стіну сейф-холодильник з кодовим замком — пропоную випити за першу угоду і початок співпраці.

Потім трохи поговорили, хлопець отримав контакти мисливця, який брав його на стажування, а також йому скинули контакти декількох майстрів, що займаються технікою для мисливців. Тут наш герой переслідував мету отримати специфічні знання по активації контрольних кристалів всюдиходів: перший приз був відносно недалеко, всього в десяти днях пішого шляху, але повторювати такий трюк він більше не збирався, тому слід було придумати спосіб дістатися туди швидше і безпечніше. Але спочатку — навчання і напрацювання досвіду!

Волш міг з повною упевненістю називати себе професіоналом своєї справи, адже на Версолі він живе і заробляє вже більше восьми років — дуже показовий термін для тих мисливців, хто ризикує і полює на хижаків планети, а не тільки на місцевих м'ясних свиней і бізонів. Сюди прилетів із власної волі, а не за рішенням суду — керувався різними причинами, одна з яких була банальною — тут можна було добре заробити, а враховуючи, що нормальна освіта йому не світила унаслідок бідності батьків, то вибір ліг на Версолу однозначно. Ну, а крім того, він думав про своє майбутнє, а саме про довге життя — операція по омолоджуванню коштувала дорого, але саме тут, на цій планеті можна було набрати необхідну суму, і ще трохи згори, щоб наступну частину життя провести десь у своєму будиночку на березі ріки з вудкою в руках. Але потім, якось непомітно Волш зрозумів, що нікуди звідси він не полетить — йому подобалася савана, її свіже, дике повітря свободи, а азарт полювання вводив його просто в якийсь раж. Колись давно він познайомився з місцевою «шишкою» — тоді нинішній адміністратор Кайл ще не був такою важливою персоною в «Новомеді», але відтоді вважав за краще вести справи тільки з ним.

Справи той тип вів чесно, а постійним постачальникам, таким, як сам Волш, на деякі інгредієнти завжди давав процентний бонус. Навіть трохи подружилися — час від часу, коли Волш ненадовго приїжджав в селище на здачу товару, вони пропускали по парі скляночок, обговорюючи планету, її фауну і місцевих жінок — про що тут ще говорити? У савану їздив у складі групи — декілька всюдиходів заїжджали набагато далі за самотні пари мисливців, адже справжні дорогі трофеї водилися на порядному видаленні від селищ. За вісім років активного життя на Версолі мисливець поміняв декілька напарників — з жінками ніколи не працював, хоч це вважалося оптимальним варіантом для чоловіка, що багато часу проводить далеко від людей. Мисливець вважав, що жінка реально слабкіше фізично, і з нею більше шансів у важкий момент залишитися наодинці із звіром або пораненим в траві, а напарник просто побоїться прийти йому на допомогу.

Чоловік є чоловік, хоч і тут можуть бути нюанси — передостаннього зі своїх партнерів він прогнав півроку тому, коли повернувся з чергового рейсу — цей організм перестрашився і трохи не підставив його, Волш тоді лише дивом уникнув загибелі. А останні два місяці він займався простим полюванням на м'ясо — гроші, звичайно, не ті, що платять за органи хижаків, та зате можна працювати самому — у відомих межах, звичайно. Учора йому подзвонив його старий знайомий — шишка з адміністрації «Версоли-2» і запропонував пропустити по скляночці хорошого пійла за старою звичкою, була у того як би тема для розмови.

— Волш, не набридло м'ясником працювати, а? — запитав у знайомого чиновник після другої склянки — з твоїм послужним списком сидіти серед цих м’ясовозів якось несерйозно.

— Може воно і так, Кайл, тільки сам знаєш — одному далеко віддалятися не можна — потрапиш під ментальний удар якогось звіра і все, тю-тю. А чого раптом тебе мої заробітки зацікавили, хоча ні — не говори, і так зрозуміло — у тебе з м'яса заробітки маленькі, не порівняти з тим, що отримуєш з уніків.

— Все так і є, тому і хочу тобі запропонувати повернутися у бізнес, тим паче, що у мене є один тип на прикметі тобі в напарники.

— О, ні! — замахав Волш руками — знову все з початку, ти ж знаєш, що мені не таланить на партнерів: один банально здрейфив, добре хоч не втік з моїм всюдиходом, а то б я там і залишився навіки. Інший хотів кинути на гроші, третій взагалі виявився відморозком — пропав десь там.

— Ага-ага, пропав — посміхнувся Кайл і провів з розумінням пальцем по шиї — свинки з'їли, усі знають, які вони агресивні, коли голодні, а-ха-ха-ха, особливо коли трава закінчується, хе-хе.

— Ти на що натякаєш, приятель? — посміхнувся мисливець, потягуючи охолоджене вино — я перед законом чистий, але я так і не зрозумів, що ти там про новий екземпляр на посаду мого помічника говорив?

— Аааа! — погрозив пальчиком чиновник — значить, тема тобі цікава? Дивися, є у мене один новенький.

Тут мисливець поморщився і поставив склянку на стіл, збираючись щось сказати своєму співрозмовникові.

— Не кривися: хлопець, хоч і новий в селищі, але дуже перспективний — я у нього викупив трофеїв більше, ніж на шістдесят шматків, і це тільки те, що у нього лежало в рюкзаку. Відразу скажу, бачачи твою зацікавлену пику, що все, що я у нього узяв не підлягає обговоренню — у нас з ним договір про постачання, як і з тобою. Якщо буде так цікаво, спробуй у нього розпитати — хлопець виглядає просто, тримається теж так само, на відморозка не тягне.

— Гм, зацікавив — продовжуй, я тебе слухаю — хто, що, звідки?

— Ось тут найцікавіше: вийшов на пост периметра дві доби тому один, пішки — розумієш, Волш, пішки! При собі нічого, окрім іглостріла і старого мішка за спиною не мав…. ну там по дрібниці — ножі і всяке таке. Я з ним поговорив — в собі не замикається, товариський, усім цікавиться, намагається торгуватися, хоча до мене йому ще, як до…

— Гаразд-гаразд, я зрозумів, що ти найрозумніший і пронирливий торгаш в нашому селищі, давай далі по фігурантові.

— Гм, так от: сказав, що був в групі ще з двома мисливцями, але імен не пам'ятає — списує на наслідки ментальної атаки пари примарних левів — це я так зрозумів по опису, що почув від нього. Представляєш, Волш — вижив після контакту з такими монстрами — у нього удача в крові по самі гланди!

— А ті двоє, що були з ним в групі, що з ними? — поцікавився Волш, хоча і так було все зрозуміло — за всю історію колонізації цих хижаків бачили всього пару разів.

Перший раз дивом залишився в живих один з групи в шість чоловік — просидів три доби в холодильнику, де його не відчули звірі, правда потім довго лікувався від переохолодження і якихось наслідків. Другий раз ці тварюки були помічені також групою мисливців, правда в той раз ніхто не вижив — інформацію вдалося зняти з кристала одного зі всюдиходів, який залишився включеним кимось з людей і так простояв, поки його не знайшли випадкові подорожні. Саме тоді цих милих звіряток внесли у бази по фауні — короткий епізод, зафіксований камерою всюдихода, послужив основою для класифікації цих хазяїв савани.

— Хлопець сказав, що ті двоє були у цей момент зовні і потрапили під навіювання, а він сам просидів в машині дві або три доби.

— Кайл, це нереально, ти ж знаєш — якщо пара таких кішок убила і з'їла групу в п'ять чоловік, причому деякі теж були усередині транспорту, то ці троє повинні були загинути всі. Твій хлопець вийшов би зі всюдихода, як маріонетка і прийшов би прямо в пащу цих звірів. Такого бути не може, що ти мені казки розповідаєш, я ж не новачок, що учора тільки прилетів.

— Я тобі не сказав найголовнішого: відразу відправив його на обстеження, як і належить по протоколу для тих, що поступають на поселення. Так от: повна байдужість до зовнішнього навіювання — ось так він і вижив. Тому я хочу, щоб ти узяв його до себе і навчив полюванню, обробці і усьому іншому — бази базами, а практику йому потрібно напрацьовувати, і я не сумніваюся, що ти з ним порозумієшся. Тільки ось ще що, друг — інформація про його ментальну стійкість не підлягає поширенню, зрозуміло?

Волш деякий час усвідомлював сенс сказаного: якщо все так, як говорить Кайл, а сенсу брехати тому немає ніякого, то можна і треба брати новачка в команду — з такою корисною властивістю він може стати дуже цінним партнером. Напарник, який може відтягати тебе всередину, коли ти втрачаєш над собою контроль — це просто подарунок долі. Волш довго не думав.

— Візьму твого хлопчака в частку, якщо не збрехав щодо його імунітету, наш контракт на постачання ще в силі?

— Звичайно, сам знаєш, мало хто хоче їздити за хижаками — дрібніє мисливська братія, дрібніє. Загалом, натренуй його — я хочу, щоб за рік він став справжнім профі своєї справи, у мене на нього великі плани.

— А на мене у тебе які плани, якщо не секрет? — посміхнувся мисливець — теж великі, або не дуже?

— Не чіпляйся до слів, бери хлопця до себе — великі плани на вас двох. До речі, я йому грошей під договір дав за його трофеї, допоможи підібрати спорядження, якщо він раптом засумнівається в асортименті. Так,… ніби все сказав, що хотів — все, чекай, я дав йому твій контакт, він не особливо хоче сидіти в селищі, говорить, що охота йому подобається — ви безперечно порозумієтеся!

Віктор зустрівся зі своїм майбутнім наставником через день — на той час у нього уляглася база по фауні і по флорі планети — порився там, знайшов тих же свинок, наприклад, знайшов ще багато знайомих «облич», так би мовити, яких бачив за час свого блукання по савані. Не знайшов тільки того дерева-груші з плодами трьох типів, тих чорних бізонів або буйволів, які загидили оазис і взагалі поводилися досить агресивно і кішок. До речі, подивився ціни на закуповувану сировину — пакет з цінами додавався до договору, отриманого від чиновника. В середньому виходило, що м'ясо на вагу приймали усі по 1–2 бона за кілограм, залежно від поширеності породи. Можна було працювати м'ясником — бити нешкідливих звіряток і возити повні причепи м'яса — таким бізнесом тут займалися поголовна більшість мисливців.

М'ясо хижаків йшло по інших тарифах і засіло у нього в голові, але найприємніші ціни йшли на внутрішні органи тварюк. Найдорожче цінувалися: печінка — від ста бон за кілограм охолодженої сировини і вище, серце хижаків — від двохсот бон і вище аналогічно за кілограм. Але особливо цінувалися мозки ментальних звірів — тут ціна йшла від тисячі бон за сто грам ексклюзиву, причому, якщо мозок вдавалося витягнути і доставити до скупника неушкодженим, то мисливець міг розраховувати на бонус в 50 % до ціни. Якщо ж усе вищеописане привозилося в замороженому виді, ціна падала на 10–15 % — вважалося, що для витягання цінних речовин з сировини потрібно тільки свіже «м'ясо».

— Гм, цікаво — за договором ціна обговорюється, а тут якийсь цінник незрозумілий,… швидше за все, це якийсь мінімум, деяка планка ціни, яку слід торгувати індивідуально кожного разу при здачі сировини. По некласифікованих тваринах вартість визначається шляхом переговорів — це нормально…. а ось по мозках мені не все ясно. Як його доставити неушкодженим, якщо найчастіше стріляють в голову…. чи ні, гм, напевно, це я такий унікум, який стріляв в голову хрюшкам, хоча вони тут зовсім не котируються — маленькі, але смачні, а ось мозки їх зовсім нікому не потрібні. Гаразд, сподіваюся, спілкування з місцевим знавцем полювання дасть мені багато цінної інформації по способах заробляння грошей на тваринах. Ех, Вітя, як життя твоє обернулося — був фахівцем з продажів, а тут будеш мисливцем на левів, ха-ха,… головне, що живий залишився — якби не примітив ту вишку, то вже б давно мертвим був.

— Здрастуй Віктор, я Волш, тебе рекомендував мені мій старий знайомий, так що не затягуватимемо час і відразу перейдемо до справи: йдеш до мене напарником на умовах розподілу прибутку 70 % моїх і 30 % твоїх — це стандартний тут договір з новачками на рік, потім умови переглянемо. На мені навчання, харчування, ліжко у всюдиході, спорядження або купуєш для себе сам, або я здаю тобі в оренду, хоча відразу дам пораду: кожен мисливець користується тільки своєю зброєю, тому краще відразу купи — я пораджу яке узяти. Боєприпаси теж за свої…. ну що, згоден?

— А стріляти і ризикувати життям теж можна в два рази менше тебе, так? — пропоновані умови здавалися Віктору нереальними, і він відразу вирішив з'ясувати усі питання на початковому етапі знайомства.

Мисливець, очевидно, не чекав такого нахабства від новачка, тому що тут же захотів натиснути авторитетом, але вчасно себе зупинив, оскільки згадав слова Кайла — хлопець вийшов з савани самостійно, без транспорту і з трофеями на шістдесят шматків. Та і його здібності були швидше потрібні Волшу, ніж сам Волш цьому хлопцю.

— Гм, а ти зухвалий — оцінююче розглядав співрозмовника мисливець, а співрозмовник також просто розглядав мисливця — 60 на 40, більше не дам, ти ще зелений, невідомо як поведешся в савані, і чи буде з тебе толк.

Деякий час цей тип мовчав, і Волш вже встиг пошкодувати про свою жадність — потрібно було відразу пропонувати 50 на 50, але незабаром хлопець кивнув і протягнув руку — мисливець потиснув її у відповідь і зітхнув з полегшенням.

— Так, тепер із спорядженням: дивлюся, іглостріл у тебе є — на перших порах зійде і такий — не дуже, звичайно, але зайвих грошей у тебе зараз все одно немає. Так що я тобі спершу раджу узяти кінетичну снайперку, енергетика доки не потрібна,… та і не завжди вона підходить краще за звичайну зброю. Підемо вибирати, тут є один тип, у нього можна узяти користовані стволи, але в нормальній якості, хоча, якщо багатий, то бери усе нове.

У магазині у землянина розбіглися очі — на батьківщині він цим не цікавився, та і вогнестріл був заборонений до особистого використання. Але наставник не дав даремно витратити бони — у результаті узяв таку ж рушницю, яку знайшов раніше в першому кинутому всюдиході — знайома річ стріляла безгільзовими патронами, вірніше голками. Модель називалася «Ситра-24», була злегка зношена, але коштувала всього півтори тисячі бон, тоді як нова тягнула вже на три шматки. Боєзапас рушниці і іглостріла потягнув ще на дві з невеликим штуки: виявилось, що боєприпаси тут були декількох типів — звичайні, найдешевші — їх брали на полювання м'ясники. Експансивні — аналоги бронебійних — проти деяких видів звірів з броньовими кістяними щитками на тілі, звичайний постріл не пробивав такий природний захист. І третій тип — розривні голки, які завдавали максимального збитку внутрішнім органам — використовувався рідко, оскільки псував «матеріал» на здачу, але і його брали час від часу проти хижаків.

— А це що за модель? — очі зачепилися за щось знайоме на вітрині — Віктор побачив рушницю, яку не зміг використати в кинутому всюдиході. Річ виглядала однозначно переконливо і могутньо, зрізу впадала у вічі її деяка елітність.

Продавець зміряв поглядом покупця з облізлим рюкзаком за спиною і через силу видавив з себе:

— Це еліта, тобі не по кишені: «Берт-С500» — дванадцять з половиною штук.

— Скільки-скільки? — не повірив своїм вухам землянин — вона що, сама цілиться і стріляє, так? Як би за такі гроші вона повинна ще і літати — перевіряти, потрапила в ціль або ні, ха-ха!

Торгаш тільки поперхнувся від слів цього замірка, який пару хвилин тому люто торгувався за уживаний ствол.

— Що ти розумієш, хлопець, в таких речах — он, запитай у свого досвідченішого колеги. Волш, забирай звідси свого приятеля, не зліть мене даремно!

Потім Віктор деякий час вислуховував авторитетну думку колеги про те, що в цій «Берті», як називали серед себе цю рушницю мисливці, багато встромили всякого корисного, що полегшує стрільбу, і що з неї навіть такий дилетант, як він — Віктор, зможе завалити буйвола з відстані в півтора-два кілометри.

— А два кілометри для снайперки це багато або мало? — вирішив про всяк випадок поцікавитися наш герой, але співрозмовник тільки важко зітхнув і повів свого учня в іншу торгову точку за одягом, нормальним рюкзаком і усім іншим.

По підсумку декількох годин їх спільного блукання по селищу, юний мисливець обзавівся купою потрібного і не дуже барахла, витративши ще майже шість тисяч бон. Допер все на собі за пару заходів — особливо важкими виявилися вода і упаковки з боєзапасом — як і було вказано в двосторонньому договорі з Волшем, купував все за свої гроші. База «Фауна, хижаки» дала знати про своє успішне завантаження тоді, коли хлопець розсовував своє добро по ящиках і шафах всюдихода Волша — машина виявилася більш просунутою версією популярного «Корта»: «Корт — 2800/п». Наш герой поцікавився вартістю і деякими відмінностями в зовнішньому вигляді агрегату.

— А що ось це таке, а? — показував він рукою на складену удвічі конструкцію по лівому борту машини — виглядала вона, як маленький розкладний кран.

— Гідравлічний підйомник для здобичі — знизав плечима мисливець — багатофункціональна річ.

— І в чому полягає багатофункціональність? — засумнівався хлопець — вона ж тільки піднімати уміє, або я не правий?

— Не лише, ось тут в нижній частині лебідка — можна щось волочити або витягувати, а крім того, на кінці є камера — можна розгорнути стрілу на повне «зріст» і оглядати місцевість навкруги, ти адже в курсі, що тут нічого вище за десять метрів не літає — ось тому і камеру туди прилаштували. Максимальна висота розгортання стріли — вісім метрів, камера з сервоприводом, зображення подається на кристал в кабіні, а звідти вже на планшет або проектор, без різниці. Так мисливці шукають стада — де стадо, там і рано чи пізно з'являються хижаки,… хоча можуть і на нас полювати — за три десятки років розсмакували, сволоти.

— Зрозуміло, а чим твій апарат відрізняється від інших всюдиходів, ось наприклад, я був в «Корт — 1600/п»? — хлопець згадав маркування, яке помітив у водійській кабіні того апарату, де просидів три доби від страху.

— В принципі, майже нічим: збільшена автономність, економічний двигун — от і всі відмінності, та і коштує майже також: всього сорок п'ять тисяч,… а що, хочеш купити собі — засміявся мисливець — назбираєш, я тобі свій зі знижкою продам, ха-ха-ха.

— Дуже потрібно — поморщився наш герой, думаючи про те, що днів через вісім у нього розучаться бази по всюдиходах.

Тоді прийде розуміння, що у нього є в розпорядженні теоретично — малися на увазі ті механізми, які він доглянув в савані і які вже вважав своїми. Швидше за все, ще доведеться поспілкуватися з місцевим технічним персоналом на предмет злому заглушених машин — не сумнівався, що знайдуться і бази такого профілю і ті, що бажають допомогти оволодіти безхазяйним майном за винагороду. Але всьому свій термін: зараз у нього вчилася база «трапер-універсал», Віктор подумав, що сьогодні вони покинуть селище, а завтра почнуть займатися полюванням, і, як і скрізь, спочатку навчання піде на найпростіших цілях — хрюшки, бізони і інша угодована, але безпечна живність. Як виявилося, він був правий — старший партнер не став довго ялозити, і вже за годину після того, як Віктор запакував своє майно у всюдихід, вони виїхали з селища. Землянин не став сидіти усередині житлового сектора машини, а влаштувався в кріслі пасажира, де відчув зручність місцевої техніки — підвіска, або що там було замість неї, добре гасила дрібні нерівності і перешкоди на шляху фургона. Чутний був слабкий гул двигуна звідкись ззаду і знизу, а також він із здивуванням чув зовнішні звуки савани, про що не забув запитати у свого учителя.

— Послухай, Волш, а ось я їздив в іншому схожому агрегаті (про найперший він вирішив взагалі мовчати — щось йому підказувало, що машинка рідкісна і дорога), так там така тиша була усередині — а у тебе навіть вітер зовні чутно, чому так?

— Це усе суб'єктивно і строго індивідуально, Вік — одним подобається тиша, інші слухають музику під час руху, а я слухаю савану — мені подобається дика місцева природа, мені тут краще, ніж в селищі. Просто настроюєш звукоізоляцію через термінал кристала і все!

Глава 8

Віктор звернув увагу, що переднє скління або «пухир кабіни» зараз трохи видозмінилося — в нижній частині виднівся аналог земної панелі приладів. Поки це усе було йому незрозуміло, але ненадовго — відмітив тільки, що інформація була виведена трохи нестандартно, як для колишнього автолюбителя із Землі. Даних було багато, усі вони проектувалися на нижню частину ковпака, але сам водій туди не дивився, з чого хлопець зробив висновок, що для поїздок по савані вона не особливо і потрібна — правил тут немає, інспекторів теж, штрафи ніхто не виписує. У всьому іншому водіння нічим на перший погляд не відрізнялося від водіння його колишньої «Октавії», роблячи деякі знижки на розміри фургона — крути кермо, і натискай дві педалі — подумав, що зможе управляти такою технікою відразу після осмислення бази. Тут з жалем згадав, що не поспілкувався з техніками по всюдиходах — часу на вивчення буде багато, маловірогідно, що вони повернуться в селище швидко.

— Гаразд, все попереду, нехай життя йде так, як йде — вирішив хлопець і пішов спати, оскільки наставник не заперечував, та і користі зараз від молодого партнера ніякої.

Наступного дня у нього почалася «практика» — стрільба по травоїдних тваринах, але це було не головне, як виявилося: наставник збирався розпочинати навчання з потрошіння і оброблення тушок, а відповідно, це були свинки, різні бізони і інші копитні.

— Візьми ось це — протягнув Волш хлопцю баночку з червоними капсулами — приймай раз на день з ранку перед сніданком, це стимулятор зростання м'язової маси. Робота по обробленню туш і сепарація нутрощів важка і неприємна, а від міцності твоїх мускул і загального стану тіла залежить швидкість, з якою ти обробиш тварину. Підстрілити звіра це тільки пів справи, навіть швидше третина, і найлегша частина роботи, а ось розібрати, зняти шкуру, відокремити копита і так далі — ось тут ти і відчуєш свій організм. Хоча, це звичайно порівняно з цими нешкідливими «м'ясними породами» — з хижаками все простіше і складніше, але це пізніше — спочатку напрацювання м'язової маси, освоєння траперства. Все, за справу, учень!

Різницю між собою, замірком з офісного планктону і мисливцем з багаторічним стажем він утямив в перший же день: доки він матюкався і бруднився в крові і кишках одного бізона, його наставник професійно обробив трьох. Після першого дня махання секатором і ножем, Віктор ледве доплівся до свого ліжка — тут йому виділили верхнє, і впав він там без відчуттів, прийнявши душ спочатку — навіть їсти не захотілося. Доречно зауважити, обробляв туші в спеціальному комбінезоні, чоботях і рукавицях — зброя стояла неподалік, опершись на колеса всюдихода, тому хлопець вирішив поцікавитися у старшого такою безпечністю.

— Дивися, Вік — тут вважається безпечна зона, тут часто полюють, і хижаки це знають — якщо уважно прислухаєшся, то зможеш почути відгомони чужої роботи — ми тут не одні. Хоча. всяке буває, але поки що тут безпечно.

До речі, заснути просто так наставник йому не дав — підняв напівживого і напівсонного і погнав в побутовий сектор всюдихода.

— Хлопець, ти навіть не думай просто так валитися в ліжко — твоєму організму потрібен будівельний матеріал для зростання мускулатури, тому запам'ятай порядок — харчуватися рясно і систематично.

Уранці ледве зміг розігнутися: боліли руки, ноги, спина — коротше, боліло все, куди не ткни…. окрім голови — вона не брала безпосередньої участі в обробці, нічого не різала і не рубала. Душ прийняти йому не дали — економія води — тільки увечері, щоб відмитися від запаху і крові. Учора він зміг обробити всього дві туші бізонів і дві свинки, хоча бізончики були зовсім маленькими, на повноцінного звіра не тягнули. Сьогодні вдалося розправитися тільки з половиною — тіло жахливо боліло і відмовлялося підкорятися хазяїну, при цьому Волш тільки усміхався, спостерігаючи за повільними рухам і стогонами учня, але не підганяв — все ж тут була не армія, на швидкість нічого робити не вимагалося. Пара хвилин своєрідної віддушини, коли він стріляв у свої майбутні купи м'яса на розбір, і знову стомлива робота за м'ясницьким профілем — на третій день, коли стало трохи легше, і він втягнувся в конвеєр, вирішив поцікавитися проблемою у наставника.

— Волш, ось скажи мені, а то я чогось не зрозумію — ми збираємося полювати на хижаків, добувати і продавати ексклюзив і уніки різні там…. так якого біса ми мастимося по вуха в крові щодня і тягаємо м'ясо в холодильник?

— Ну, крім того, що ми доводимо до пуття твоє тіло і щось заробляємо по мінімуму, я виконую свої зобов'язання по відношенню до Кайла: він просив підготувати тебе для роботи в савані на усі 100 % — від м'яса до уніків. А крім того, в житті кожного мисливця бувають періоди, коли йому потрібно просто постріляти і відчути м'ясо під руками… багато м'яса, розумієш? Хижака адже ще потрібно знайти — ти ж не думаєш, що вони теж стадами бігають по савані,… чи думаєш?

Больові відчуття у Віктора пройшли до кінця четвертого дня бійні, хоча цьому факту Волш здивувався — зазвичай по його досвіду організм людини входив в норму на шостий-сьомий день. Тут хлопець зробив для себе висновок, що це, швидше за все, результат його підвищеної регенерації, про яку йому сказав доктор з селища — теж хороша новина, яка, поза сумнівом, обрадувала його. Десь приблизно на десятий день, коли він вже почував себе цілком стерпно, а руки і ноги зміцнилися, що дозволяло йому обробляти вже чотири тушки нормальних бізонів, виявилося, що причіп майже заповнений, і пора повертатися з сировиною назад.

— І що там у нас виходить по грошах? — землянинові було цікаво, скільки може заробити трапер на такій сировині.

— Вважай сам: у нас десять тонн м'яса — це десять тисяч бон — товар самий звичайний, по одиничці за кілограм. Крім того, шкури — ще три тисячі, і ще субпродукти і роги — всього на п'ятнадцять тисяч на двох. Твоя доля тут одна третина — сподіваюся, сперечатися і тикати мене в договір не будеш — там наші умови по роботі з уніками, тобто тут твоїх п'ять штук. Звідси відніми витрати на: перше — боєприпаси — простий постріл один бон, а ти зробив більше двох сотень — мінус двісті з долі. Потім вода і їжа — м'ясо не рахуємо, це зрозуміло…. ще мінус сімсот бон, вода в савані жахливо дорога. Ну і паливо — тут трохи, ще на сотню-дві. Заразом тобі належить всього чотири штуки — гроші отримаєш відразу ж, як здамо товар. Все, збираємося і рухаємо назад — поведеш сам, або я знову за кермо?

Першим назад зміну за кермом ніс Віктор — за десять днів вивчив все, окрім флайерів і медицини. Їхати було просто і зручно — бортовий комп, як про себе називав він кристал, записував усі пересування і зараз в лівому кутку, вище за графік енергоспоживання бортових систем на лобове скло проектувалася карта пройденого маршруту — крути бублик, тисни на газ і зрідка поглядай на вісь маршруту — просунутий аналог земного навігатора. Їхали недовго — швидко спустилися сутінки і Волш сказав вставати на ночівлю.

— А ось я не зрозумів, шеф — далі-то чого не їдемо, фари є, карта є — в чому проблема, тут ще на добу шляху, за ніч би проїхали третину або трохи більше,… чого зупинилися?

— Вночі тут ніхто не їздить, вночі інші правила життя в савані — наші фари будуть як два приводні маячки для місцевих тварюк. Хоч техніка і надійна, але наводити на себе їх немає ніякого бажання, до того ж є деякі види звірів, які можуть і не бачачи тебе вселити бажання вийти назовні. Хоча так, на тебе це адже не діє, гм… принадно, звичайно, але ні — не ризикуватимемо, і не мінятимемо правила гри на ходу… глуши і лягаємо спати.

— Постій, ти ж говорив, що тут безпечна зона, хижаки тут не з'являються — я поведу, а уранці ти сядеш за кермо, а, Волш?

— Ти мене погано слухав: я сказав, що вночі тут інші правила, і не хочу ризикувати по дурості. глуши, говорю і спати!

Хлопець не став сперечатися, хоча рішення наставника було спірним на його думку — теж улігся, але довго не спав, хоч на ніч поставили режим тиші на кристалі — нічні звуки могли стати причиною нервового стресу для мирно сплячої людини. Деякий час землянин займався розрахунками прибутковості такої роботи: виходило, що заповнити причіп можна було за десять днів силами двох чоловік, або трохи швидше. У результаті, за декаду мисливець на м'ясних породах звірів міг заробити близько восьми тисяч — десять днів виснажливої фізичної роботи з перервами на їду і відстріл. Плюс четверо-п'ятеро діб на проїзд туди і назад, разом, максимум два рейси в місяць в такому режимі — шістнадцять тисяч, але це в ідеалі. А якщо дивитися реально, то потрібно відпочивати, розважатися, спілкуватися з іншими людьми,… ті ж жінки, знову ж таки, тобто виходило не дуже-то багато в сенсі грошей.

— Думаю, можна говорити про один десятиденний рейс в місяць, ну, може півтора — десь так, а це всього дванадцять тисяч чистого заробітку. Непогано для того, щоб купити собі за півроку свій всюдихід і просунуту зброю, але мало для того, щоб заробити собі на операцію омолоджування — так можна горбатитися усе життя, швидше за все — навряд чи така послуга коштує сто або двісті тисяч. Он навіть на Землі прості пластичні операції коштували зовсім не кисло — а там адже простенькі питання вирішувалися: підтягнути шкіру, цицькі зробити пружними, ботекс вколоти і так далі. А тут ось одне жало продав і заробіток за півроку вперед…. хоча, звичайно, набагато небезпечніше, гм….я ось навіть на голову тієї змії не подивився, не вирішився, настільки страшно тоді було — що вже тут говорити, самого себе не обдуриш. Хм-хм, де б ще такого черв'яка завалити…? — на цій думці заснув.

Віктор вирішив не квапитися з походом до кинутого недалеко всюдихода двох загиблих мужиків — слід було ввібрати, по можливості, мисливську науку — Волш виявився цілком адекватною людиною і охоче наставляв молодого учня (якщо тридцять років, це молода людина?). Робота на м'ясному напрямі доки залишалася основною, але пару разів їм вдавалося підстрілити і дещо серйозніше — так що за півроку такого життя на рахунку хлопця вже була цифра, що наближалася до сотні косарів. Два короткошерстних місцевих топтиша, що переоцінили свої сили, стали хорошим приробітком для двох партнерів. Волш весь цей час старанно уникав їхати з недосвідченим, як він вважав напарником углиб савани, і виявився зовсім не готовий, коли вони патрали чергове «м'ясо» — варто було трохи від'їхати від звичних маршрутів заготівельників, як вони зловили сюрприз.

Віктор вже закінчував з тушею буйвола, коли знову відчув на голові «медузу» і різко обернувся у бік напарника — мисливець стояв біля своєї тушки, підвішеної на стрілі, і безглуздо посміхався, дивлячись в густу траву під ногами. Хлопець зреагував швидко, але жорстко — довелося присунути Волшу руків'ям важкого м'ясницького ножа в потилицю, оскільки нічого іншого у цей момент у нього не було під руками. Не обухом же сокири бити людину в голову — можна і не розрахувати удар. На той час постійна фізична робота, щедре харчування і капсули стимулятора м'язового зростання, які хлопець приймав перші півроку з ранку, зробили свою справу і він більше не був схожий на той офісний замірок, яким потрапив сюди. А напарник став завалюватися на траву, і Віктор встиг підхопити тіло партнера, що обм'якнуло — до рятівного люка було пару метрів, коли він відчув, що тиск «медузи» на голову посилився. Швидше за все, невідомий і невидимий йому хижак посилив атаку і звав смачну їжу до себе: всього пару секунд і він зрозуміє, що їжа чомусь не йде до обіднього столу, і піде особисто перевірити, в чому там проблема.

До цього моменту слід було затягнути мисливця всередину і дістатися до зброї — з другим якраз проблем не було — за звичкою вже, іглостріли ставили поряд із стрілою підйомника, упираючи стволами вгору на диски всюдихода. А ось з першим було важче — крім того, що слід було затягнути несвідоме тіло всередину, його потрібно було зв'язати — прийшовши в себе, мисливець знову може потрапити під ментальний удар, і Віктор може не встигнути удруге. Ситуація ускладнювалася тим, що у всюдиході на даний момент були відкриті усі три входи: верхній люк на дах, основний вхід в головну частину і задні широкі двері в причіп із заготовленим там м'ясом. Швидше за все, саме звідти пара голодних звірів учула запах крові і двох самотніх жертв — в понятті хижаків ці двоє відбилися від стада — легка здобич. Наш герой встиг тільки затягнути напарника по пандусу в машину, як побачив двох «телепатів» — з ними він вже зустрічався, але повторювати досвід близького знайомства не дуже хотілося, коли за спиною лежав бездушний і вразливий напарник.

Тому поступив простіше — закрив за собою основний люк і кинувся до збройової шафи — там був один ствол, який Волш ніколи не давав йому в руки. Як він тоді пояснив молодому напарникові, той ще не доріс до такого агрегату. По вивчених базах «ручної зброї» землянин знав, що таке так ретельно зберігається і оберігається наставником: як називав сам Волш цей ствол, це була зброя останнього шансу в критичній ситуації, хоча, що він під цим терміном розумів, було неясно — під навіюванням ніякий ствол не допоможе. Проте, «Шутах-44», як називалося це диво збройової промисловості, був карабін з укороченим стволом — перехідний тип між карабіном і дробовиком, на думку хлопця. Всього чотири патрони з хімічним детонатором, які більше були схожі на порізану маленькими шматочками загострену водопровідну трубу у ванні. Запасна обойма була відсутня, хоча патрони були в наявності у збройовому ящику — ось тільки часу перезарядитися у нього не буде.

На той час два скривджених на незговірливу їжу звіра трохи поголосили і подряпали двері головного входу, куди ця їжа залізла, а потім зайнялися пошуком другого входу. За люк на даху Віктор не хвилювався — звірі були не такими спритними, щоб встрибнути туди, та і навіщо їм це, якщо зовсім поряд так смачно пахне ціла гора свіжого охолодженого м'яса. Вхід в задній частині фургона топтиші виявили швидко — землянин відчув слабке колисання корпусу машини під вагою двох голодних організмів савани — задоволений рик тварюк, що знайшли халявну пайку підтвердив його сумніви.

— Це моє м'ясо! — обурився землянин — і мої бони, я не наймався годувати голодних клишоногих переростків своїми запасами!

Тут його увагу притягнув легкий рух на підлозі машини: напарник опам'ятовувався і здивовано озирався навколо себе, намагаючись сфокусувати погляд.

— Вибач приятель, нічого особистого, але хіба мало, що тобі в голову прийде — без образ, як говорили у мене не батьківщині «нічого особистого, джаст бізнес» — цього разу приклав легенько партнера прикладом цього «слонобоя», як хотілося вірити, несильно.

Бази по ручній зброї давно були вивчені, і хлопець втиснув два горбки на боковині гармати, приводячи її у бойове положення — для виходу на робочий режим агрегату було потрібно близько тридцяти секунд, і цей час наш герой збирався просидіти тихо, не привертаючи до себе уваги двох зголоднілих звірів з причепа. Хвилиною пізніше він вже був біля дверей тамбура між причепом і салоном всюдихода — зброя ледве чутно гуділа в руках, неначе тримав в руках вібруючий смартфон. Очевидно, тварюки вирішили тут влаштуватися капітально — по-іншому картину двох волохато-стрижених чудовиськ, що розляглися на підлозі причепа, і що жадібно рвуть його запаси, не можна було назвати. Тварини відразу відчули живий організм поряд з собою і повернули голови в його сторону: витягнуті зубасті морди перестали жувати м'ясо, і землянин знову відчув спробу узяти його під контроль.

— Посмішку! — вигукнув він і навів ствол на найближчого до нього звіра.

— Бумм! — сказала ручна міні-гармата, і хлопця винесло назад в тамбур віддачею — впав на якийсь шматок м'яса, оглухнувши на секунду від звуку пострілу і лютого реву хижаків.

— Фигасе, твою матір, я трохи собі плече не вибив — охреневал він від ефекту роботи цього «дробовика» — ця зброя останнього шансу для кого, я не зрозумів: для мисливця або для дичини?

Між тим події стали помітно прискорюватися: перший постріл «Шутаха» був вдалим, а ось другий волохатий організм виявився дуже цим невдоволений і став пробиратися крізь туші, що висять і лежать, до стрільця. У голові у молодого мисливця ще дзвеніли відгомони першого пострілу, коли він зміг підняти ствол у бік звіра, що наближається, і знову вижати спуск.

— Бумм! — знову повторила ручна міні-гармата, знову ударило віддачею і заклало вуха від гуркоту — в маленькому причепі ефект роботи агрегату був приголомшливим. Промах! Бумм! — гармата ударила в плече, штовхаючи хлопця назад, і він незручно посковзнувся на крові, ледве утримавши рівновагу. Руки міцно вчепилися у зброю, яка, як дикий звір намагалася вирватися на свободу.

— Аррр! — заревів поранений звір і ударив лапою, намагаючись дістати незговірливу і кусючу їжу. Бумм! — постріл прогримів майже одночасно з кидком тварюки, і Віктор відчув різкий кинджальний біль в коліні багатостраждальної лівої ноги, а потім хлопець втратив свідомість від больового шоку.

Волш прийшов в себе з тупим головним болем, помацав голову і скривився від різкої реакції на зіткнення руки з великою шишкою, оглядівся — лежав на підлозі всюдихода біля замкнутого головного входу і нічого не пам'ятав. Трохи крутилася голова, і він спробував сісти — спроба віддалася новим залпом больових відчуттів в потилиці…. спробував згадати останні події.

— Прокляття, нічого не пам'ятаю! — засмучено потряс головою, намагаючись відігнати запаморочення — потрібно випити води,… до речі, де мій учень?

До кухонної зони докарабкався швидко — вода всередину, вода на голову — і трохи полегшало. Став озиратися у пошуках молодшого партнера — навкруги було підозріло тихо, але увагу притягнув стійкий запах свіжої крові і якоїсь хімії, яку він колись вже зустрічав… смутно. Потім пам'ять частково відновилася, і він зміг дещо згадати: ось вони з Віктором знімають шкури, ось у нього в голові щось… що… порожньо? Рачки дістався до тамбура: вид побоїща в невеликому просторі причепа його спочатку жахнув, а потім протверезив. Поряд з входом лежав в крові його молодий напарник, а ноги його були придавлені головою і передніми лапами темного топтиша — так по базах офіційно називався цей звір з гіпертрофованою витягнутою мордою. Пів черепу у звірюки було відсутні — висячі поряд туші усі були в осколках кісток і мозках тварюки. Другий топтиш лежав біля зовнішніх дверей в причіп, вірніше, дверей там вже не було — просто півтораметрова діра, через яку було видно савану. Голова у цього звіра була ціла, а у боці зяяла величезна, сантиметрів двадцять діра, з якої повільно сочилася кров і ще щось темно-вишневе, неприємне на вигляд. У стелі причепа теж була діра, але скромніше — не більше десяти сантиметрів в поперечнику, а поряд з його лежачим напарником, валялась зброя, що наробила дірки — його «Шутах-44».

— Я, напевно, сплю! — прошепотів мисливець, оцінюючи масштабність картини — Віктор завалив двох топтишів з мого «Шутаху»! Стоп, ідіот, не про те думаєш — напарник…

Наступні півгодини або годину мисливець пам'ятав погано, навіть головний біль і запаморочення відсунулися на задній план, поки він займався наданням першої допомоги своєму учневі. Спочатку боровся з тушею звіра, яка придавила ноги Віктора до підлоги — тут йому нікому було допомогти і довелося вигадувати спосіб, як зрушити цю масу убік… пристосував під важіль одну з снайперських рушниць. Ідея спрацювала, хоча саму рушницю тепер можна було викинути: наплювати — подумав Волш, витягаючи Віктора в тамбур — він вже зрозумів, що сталося і чому у нього болить голова і шишка на потилиці. Потім довго відмивав напарника від крові — той прийшов в себе від водних процедур і каламутним поглядом дивився за діями партнера. Потім мисливець деякий час займався його розпоротим коліном і верхньою частиною ноги. Тут багато зробити він не міг — мисливці знали тільки «першу допомогу» і «автоматичні медичні пристрої» — тому на свіжу рану став чіпляти аптечки-аналізатори.

Ці пристрої майже не лікували, а тільки зупиняли кровотечу, знімали болі у пораненого і тримали рану в стерильності до моменту передання пацієнта в руки повноцінної медичної установи. Найпоширеніша і сама універсальна для таких випадків «Рейд-М60» виглядала, як товста марлева пов'язка синього кольору, з фіксаторами по краях і невеликою коробочкою з набором медикаментів майже на усі випадки життя. Зафіксувавши на нозі дві такі приблуди, Волш почекав, коли на них засвітяться контрольні світлодіоди і тільки тоді заспокоївся. Пристрої пару разів клацнули і щось укололи пацієнтові — погляд у Віктора прояснився, і він питально подивився на напарника.

— Е… цей,… слухай, Волш — дай пити… і щось ще поїсти калорійне — якось мені голодно усередині, кахи-кахи. А цю штуку забери — кивнув на лежачий поруч «Шутах-44» — він мене трохи не убив, сволота…. це на мамонта придумали, так?

— Якого ще мамонта? — не зрозумів той — посидь, зараз все принесу, я моментом.

Через дві хвилини наш герой вже сидів закутаним в ковдру, оскільки з нього здерли увесь мокрий і скривавлений одяг і старанно вгамовував голод і спрагу. А його напарник повернувся з іглострілом і косився по сторонах — причіп був без дверей, оскільки голодні звірі знесли їх з петель, добираючись до великої купи м'яса.

— Цей… Волш, я тут подумав… потрібно зав'язувати з цим м'ясним промислом, а то наступного разу я можу виявитися трохи далі і не встигну до тебе — як ти дивишся на таку перспективу?

— Гм, напевно, ти правий, ми занадто розслабилися…. хочеш відійти від справ? Я не буду проти,… про договір забудь.

— Ні-ні, ти мене не так зрозумів — ми повинні тепер працювати цілеспрямовано по таких ось звірах, випадкові зустрічі погано впливають на здоров'я, хе-хе — хихикнув хлопець і трохи смикнув ногою, скривившись від болю: аптечка не змогла до кінця погасити увесь біль. Дивися до чого ведуть експромти: причіп розбили нам, м'яса зжерли на сотню бон, дірка в стелі…. стоп, це я зробив, стріляв в поспіху. Вже ти вибач — два такі мастодонти зблизька злякали мене до остраху, не стримався — палив, не дивлячись!

— Та плювати, напарник, ти мені життя врятував, я у боргу. Про це потім поговоримо, потрібно їхати — тобі з цією штукою на нозі можна бути не більше трьох діб, так що потрібно рухатись. Ось тільки без зовнішніх дверей в причіп,… та і ці туші — шкода залишати, там сировини на сорок штук косих — Волш питально подивився на партнера.

— Скільки потрібно, стільки і працюй — кивнув Віктор на непоставлене питання — зніми з них все, що вийде, потім закриємо тамбур і так поїдемо. Найцінніше в пакети і в холодильник, і ось цю довбешку теж оброби — вона ціла, там незайманий мозок — відіб'ємо усі ремонти і втрати, а ще принеси мій іглостріл, я тебе тут постережу…. хіба мало…

Волш витратив на оброблення і сортування двох топтишів близько трьох годин — час підтискав, потрібно було везти Віктора в селище до лікарів — коліно, це серйозно. Коли все було готово, встала нова проблема: відсутність захисту у вигляді задніх завантажувальних дверей робила їх всюдихід рухливою мішенню для м'ясоїдних тварин савани, адже у нормальному стані причіп закривався майже герметично, і холодильна установка дозволяла підтримувати там свіжий смак і якість сировини. До того ж справа ще ускладнювалася тим, що через пару годин стане темно і тоді буде взагалі кисло — вночі з'являються куди небезпечніші тварюки.

— У нас два виходи, партнер: перший, найпростіший — я демонтую один холодильник і поставлю його в основний корпус всюдихода — там є парочка запасних гнізд підключення. Заб'ємо його трофеями з топтишів — це найцінніше, що у нас є, а причіп від'єднаю і кину. Я прикинув: сировини там тринадцять-п'ятнадцять шматків, а ремонт корпусу, дверей і стелажів обійдеться в три-чотири тисячі — разом, при самих хороших розкладах по п'ять з половиною косарів на кожного. А новий причіп коштує вісім штук…. дев'ять максимум — овчинка обробки не вартує, якщо далі їхати з ним до селища. Є другий варіант, але він небезпечніший: я все також переношу один холодильник у фургон, а далі їдемо з відкритим причепом. Є велика вірогідність, що на нас нападуть — за сам всюдихід я не боюся, а ось причіп у такому разі все одно доведеться кинути. Але в другому випадку потрібно їхати не лише вдень, але і вночі — а ось тут я відчуваю цілком усвідомлений страх, хоч мені в цьому і соромно признаватися.

— Партнер, я теж думаю, що заради такої примарної суми немає сенсу ризикувати, тим паче, що в мене є зустрічна пропозиція, яка тобі сподобається. Але на цьому етапі я підтримаю твій перший план — займися найціннішим, що у нас є і кидай це м'ясо до біса разом з причепом — краще спокійно доїхати до селища, чим все втратити.

На розвантаження, демонтаж і переміщення холодильної шафи у Волша пішли ще три години — встиг якраз до того моменту, коли сонце вже хилилося до горизонту і по траві повзли довгі тіні, які хижо коливалися. Ще півгодини витратив на зворотне завантаження цінними інгредієнтами і від'єднання причепа: блокування тамбура і внутрішніх дверей, а потім ще півгодини пішло на рух у бік селища доки розрізнялася дорога, щоб від'їхати чимдалі від повного м'ясом причепа. Зупинилися і заглушили двигун на ніч, повечеряли, потім мисливець допоміг Віктору розміститися на нижньому ліжку — сьогодні той спатиме внизу: з його ногою забиратися вгору дуже проблематично. Ніч пройшла спокійно — м'ясну точку вони залишили далеко позаду, так що у місцевих хижаків було місце, де можна було повечеряти без напруги і абсолютно безкоштовно.

— Так що в тебе за пропозиція така, що повинна мені сподобатися? — запитав Волш у хлопця наступним ранком, коли мисливець захоплено рулював всюдиходом, а його партнер сидів навпроти і дивився вперед на океан зеленої трави.

— Пам'ятаєш, я тобі говорив, що був деякий час у складі невеликої групи, яку з'їли, гм. Так от — там, де ці леви загризли тих хлопців, я залишив закритий всюдихід, на вигляд, як твій — я тоді ще не знав баз по техніці. До числа водіїв не входив, тому не зміг запустити силову установку — це не так і далеко, якщо розібратися — трохи не в ту сторону, куди ми з тобою їздимо останнім часом. Але тепер я знаю, як зламати захист кристала — вивчив дві бази по ремонту такої техніки, так що пропозиція проста: довозиш мене до лікарів, я лікуюся — не знаю, скільки на це піде часу, правда. Потім рухаємось з тобою до місця стоянки кинутої техніки — забираєш собі причіп з нього, а сам всюдихід приганяємо сюди і продаємо — гроші ділимо порівну,… не сперечайся, все за договором — 50/50, як партнери. Але! Просто так звідти не поїдемо — пошукаємо там що-небудь таке, що принесе нам купу бон, а то мені ця м'ясопереробна фабрика в особі нас двох вже порядно набридла,… а тобі?

Трохи ще поговорили про плани на майбутнє, а потім Волш залишився в кабіні сам — напарник пішов кудись всередину салону, оскільки з однією ногою не міг довго управляти агрегатом. Водій запасся тонізуючими напоями і парою спеціальних препаратів-стимуляторів, що пригнічує сонливість — їхати їм ще майже цілий день — за оцінкою кристала всюдихода, доїхати до селища вони можуть і сьогодні, якщо завершальний відрізок шляху пройде при світлі фар. Всього біля півтора годин після настання темряви — тут Волш подумав, що варто ризикнути і не зупинятися на ще одну ночівлю, адже поряд з селищем мінімальні шанси притягнути увагу великих нічних звірів. А ще мисливець думав про те, що він, мабуть, знайшов собі справжнього партнера, якого шукав усі ці роки: мало того, що той врятував його від безумовної смерті, так ще і вирішив поділити все навпіл, включаючи безхазяйну техніку десь в савані. Правда, до неї ще потрібно дістатися, але тут мисливець особливих проблем не бачив — зараз головним питанням був поранений напарник, а усе інше другорядне.

Волш до останнього моменту не вірив в здатність Віктора протистояти ментальним тварюкам, поки не опритомнів учора з шишкою на потилиці — навіть не став нічого запитувати у хлопця — адже зрозуміло, що йому дали по голові, щоб відключити: несвідому людину під контроль не візьмеш. А ще він думав, що тепер у нього борг життя перед його учнем…. вже бувшим учнем — невідомо ще, один, або в майбутньому їх буде вже декілька…. у будь-якому випадку він постарається погасити його. Темрява настала трохи раніше, ніж розрахував бортовий кристал — мисливець тільки глибоко зітхнув і включив фари: два нижніх і два верхніх прожектори розрізали темряву широким променем світла — савана знову набула кольорів під штучним сонцем в особі всюдихода. Волш навіть додав швидкості і ковтнув стимулятор — починалася найризикованіша частина шляху.

Тим, хто служив в армії відомо, що час на посту може тягнутися по-різному: довго, якщо ти там один, і швидко, якщо ти там, відповідно, не один. Якраз так швидко воно тягнулося для двох операторів захисної вежі периметра селища «Версола-2» — все йшло тихо і спокійно, і через пару годин їх змінять, коли раптом спрацювала система далекого виявлення і постові здивовано і насторожено втупилися в монітор.

— Я бачу теж, що і ти? — запитував старший у молодшого — сюди хтось їде з мисливців… у когось зовсім мозки відмовили, якщо він вирішив ночами подорожувати по савані.

Засвічення на моніторі було вже пізнане системою: звичайний «Корт — 2800/п», але не це насторожило бійців — разом із зеленою відміткою сканер малював поруч червону — хтось, або щось переслідувало транспорт, оскільки відмітки то трохи розділялися, то знову зливалися в одну точку на екрані.

— Що там у них? — подав голос один з бійців — сканер не визначає об'єкт.

— Яка нахрін різниця? — відрізав інший — воно не відстає і скоро буде тут…. давай за турель, потрібно їм допомогти, потім, якщо ці ідіоти виживуть, поспілкуємося, їх повинно бути вже видно візуально.

Чоловік старше швидко перемістився в крісло оператора стаціонарного бойового лазера, а друга людина узяла в руки наворочену штурмову рушницю і стала перевіряти її готовність до стрільби. Вежа стала видавати тихий свист, який швидко перейшов в ледве чутний гул у верхній частині ковпака — там знаходився генератор променя: чоловік швидко подивився покази декількох індикаторів і натягнув на голову глухий шолом навідника. Поклав руки на ручки управління лазером і відрапортував:

— Лазер готовий!

— Стрілець готовий! — повторив за ним другий боєць, активувавши нічний приціл на своїй рушниці — я їх бачу.

Спочатку обоє помітили світлу пляму на лінії горизонту, яке незабаром трансформувалося в потік світла, який трохи стрибав вгору-вниз, але поступово наближався, збільшуючись в розмірах і світінні. Час від часу в цьому потоці мелькала фігура якоїсь істоти з довгими лапами — контур не вдавалося розглянути поки що, але скоро відстань до всюдихода скоротиться, і можна буде робити якісь висновки.

— Ці два дебіли їдуть, як на параді — гмикнув молодший — ось кретини.

— Значить потрібно, раз так їдуть: серед мисливців ідіоти довго не живуть — розсудливо відповів старший — швидше за все, це вимушений крок…. ще трохи, і я зможу стріляти.

— Дивися не схиб, а то ще підсмажиш їх, замість того, щоб допомогти, хе-хе — підколов молодий боєць.

— Не учи ученого, не вперше по швидких тварюках стріляти — ось тільки я таких не бачив ще, та і у базах немає їх, раз сканер не визначає ціль.

Хвилин через десять обоє здивовано вигукнули:

— Ого! Це якийсь коник-стрибунець, чи що… як віджерся… вогонь!

Молодий стрілець відкрив безупинний вогонь по стрибучій тварюці, яка пересувалася довгими стрибками, злітаючи вгору і пропадаючи на якусь мить з видимості. Потім істота з шумом падала на всюдихід, намагаючись, очевидно, пробити своїми жвалами броню, але машина доки тримала удари, розгойдуючись трохи в сторони у момент приземлення тварюки на її корпус. У той же час вежа наповнилася звуками працюючого лазерного агрегату: свист і гул змінювали один одного із скаженою швидкістю — стрілець видавав серії імпульсів без зупинки, намагаючись прогризти шкуру, або що там було у цього монстра замість неї.

— Бери бронебійні, від звичайних йому ні холодно, ні спекотно — порадив оператор лазера, не припиняючи вогонь.

На підході до периметра тварюку вдалося підстрілити — не смертельно, але, видавши неприємний звук, щось на зразок скрекотіння, цей коник-переросток стрибнув убік і через хвилину пропав з екрану радарної системи спостереження. А незабаром і всюдихід підкотив до воріт, де опинився в променях прожекторів, а на моніторі поста охорони показалося обличчя водія.

— Гей у вежі, відкривай хвіртку, в мене напарник поранений — водій виявився знайомий бійцям.

— Волш, ти чого це ночами став їздити — мозки зрушилися зовсім — бачив, яку тварюку притягнув за собою до селища? Що це таке взагалі було — якийсь хрінів коник під три метри?

— Не знаю, він нам не представився чомусь, а відразу захотів м'яса, а у нас немає м'яса — огризнувся водій — ти відкривати будеш, глухий, чи що — у мене поранений!

Через п'ять хвилин партнери вже вилазили з дверей машини — Віктор спирався на Волша, обхопивши його за плечі лівою рукою, а напарник, у свою чергу, підтримував його правою — так і прочовгали до медцентру «Новомеда».

— Залазь на стіл, мисливець — нічним черговим лікарем виявився той тип, що обстежував землянина після прибуття сюди.

Хлопець дошкандибав до підвищення по центру приміщення і із зітханням забрався на нього.

— Так, подивимося, що у нас тут — пробурмотів ескулап, включаючи верхнє світло над столом — гм, так-так… аптечку поставили правильно,… знімаю, а тут що у нас?

Потім медик деякий час щось бурмотав собі під ніс, звільняючи коліно від накладених Волшем засобів першої допомоги і щось там проробляючи: Віктор лежав на спині і нічого не бачив, а нога ще була під дією ліків і нічого не відчувала.

— Значить так, є хороші новини і не дуже, і я почну з хорошої: коліно я тобі полагоджу, це без питань.

— А погана тоді яка, не зрозумів? — здивувався хлопець, скосивши голову набік, щоб краще бачити лікаря.

— Погана в тому, що це коліно, а там все дуже тонко влаштовано, багато хрящів — суглоби в таких місцях погано переносять ушкодження. Загалом, трохи шкандибатимеш, або шкутильгатимеш, якщо по-простому на ліву ногу — я не чарівник, на жаль. Але особливо не переживай — буде майже непомітно…. але буде. І якщо питань або пропозицій немає, то я приступаю.

Не ставши чекати відповіді від пацієнта, лікар дістав з шафки щось, що нагадувало хлопцю роздутий дитячий водяний пістолет, і став стріляти з нього в район пошкодженого коліна.

— Якийсь наркоз, чи що? — подумав наш герой, відчуваючи, як нога заніміла остаточно, не реагуючи на сигнали з мозку, коли захотілося трохи поворушити нею — швидше щось паралізуюче, судячи з реакції на ці уколи.

Потім доктор підігнав до столу невеликий ящик на коліщатках, з якого стирчала штанга з шарнірною опорою на два метри вгору. На штанзі бовталося декілька довгих, гофрованих блискучих шлангів з неприємними на вигляд набалдашниками, один з яких нагадував маленьку циркулярну пилу.

— Ти це… боєць… — обернувся до нього ескулап, натягуючи на обличчя прозору маску — думай про дівчат, дивися куди хочеш, тільки не в мою сторону, зрозумів?

Віктор глитнув і кивнув, відводячи погляд на стелю, а пристрій біля лікаря став видавати звук, як сервомотора, який швидко набирає оберти.

— Зараз мене будуть різати! — приречено встиг подумати землянин і агрегат різко змінив тональність.

Операція продовжилася недовго — хвилин п'ять, потім доктор відкотив установку убік і зайнявся ще там чимось захоплюючим на його коліні, корисним для його здоров'я, але неприємним на вигляд.

— Так… готово — давай, вставай повільно, пробуй опертися на ногу — повинно бути незручно з цією штукою, та зате гарантія найкращого відновлення суглоба 99 %.

Віктор сів на столі і подивився на коліно: нижче його на десять сантиметрів і вище на ті ж десять, нога була схована в деякий пристрій, фіксувальну шину, що поєднує в собі, щось у вигляді набору стержнів, по яких усередині рухався кільцеподібний механізм, видаючи час від часу слабке потріскування. Коліно і частина ноги ховалася під цією конструкцією — збоку побачив чотири індикатори, з яких один був розташований трохи окремо від трьох інших. Він світився червоним, а усі інші зеленим.

— Слухай уважно, мисливець: поживеш з цією штукою пару тижнів, думаю, що з твоєю регенерацією більше часу не знадобиться. Стеж за цими трьома вогниками — як тільки який-небудь з них стане жовтим, відразу до мене, зрозумів? Не доводь до червоного — більше доведеться шкандибати з нею на нозі!

— Так от же один червоний — показав пальцем на той, що світився червоним спочатку.

— Це інше, це загальний результат лікування, він поступово мінятиме колір у бік зеленого. Як позеленіє — ця штука перестане рухатися і тріщати — відразу до мене, зніму приблуду, ясно?

— Спасибі, док — хлопець зацікавлено розглядав пристрій на своїй нозі.

— Спасибі в рот не покладеш, а-ха-ха-ха — засміявся від свого жарту лікар — з тебе тисяча сто двадцять бон.

Ком на зап'ястку пискнув, повідомляючи про отримання нової інформації — через хвилину Віктор підтвердив переказ коштів на рахунок медика.

— І ось ще що, хлопець — як опинишся з дівчиною в ліжку, скажи їй, що згори ти не можеш — у тебе ніжка бо-бо, а-ха-ха-ха — заіржав ескулап, випроваджуючи пацієнта з кабінету.

Наступних пару тижнів парочка нікуди не виїжджала, природно: Віктор більше часу проводив в інфомережі селища, вивчаючи історію колонізації Версоли, також завантажив собі базу по населених світах людства — натяків на Землю там не було і близько. Багато часу приділяв своєму морально-психологічному стану — часто зустрічався з протилежною статтю — тут йому навіть якось таланило перший час, і він намагався зрозуміти, чого це його так полюбили місцеві жінки, оскільки проблем з тим, щоб познайомитися і затягнути подругу в ліжко, не було ніяких. Як виявилося, все було прозаїчніше: лікар і його напарник розповіли своїм знайомим про дивовижне повернення пари мисливців з багатими трофеями і вдало відбитій ментальній атаці звірів. Додали до цього ще і бійці зовнішньої охорони периметра, барвисто розписавши усі тонкощі прибуття їх всюдихода в селище — усе це створило хлопцю деякий ореол героя, що врятував свого напарника від неминучої загибелі. Тому усі мисливці і (мисливки?) прагнули ближче познайомитися з ним, виразити свою повагу, ну а дівчата хотіли познайомитися ще ближче. Землянин був зовсім не проти, навіть зовсім навпаки, всіляко розширюючи круг своїх знайомств серед жіночого населення селища. За два тижні помітив, що дивний агрегат на коліні перестав виявляти яку-небудь активність, а головний світлодіод горів рівним зеленим кольором — відправився до доктора.

— Так, подивимося, як все пройшло, молодий чоловіче — бурмотав медик, знімаючи складний пристрій з ноги, а Віктор трохи здивувався такому зверненню — на вигляд докторові було трохи більше, ніж йому.

Результат лікування задовольнив ескулапа, та і сам пацієнт це бачив — на шкірі були ще видні рожеві шрами, але в цілому, коліно і нога виглядали, як нові. Єдиним наслідком виявилася спрогнозована медиком легка кульгавість — людина відчувала деяку незручність при ходьбі, правда, ніяких неприємних або больових відчуттів не відчував. Того ж дня партнери стояли біля свого всюдихода і розглядали ушкодження, які він отримав при атаці незрозумілої істоти біля селища.

— Що сказали в майстерні, Волш, скільки коштуватиме ремонт? — Віктор розглядав лобове скло, покрите дрібними тріщинами.

— Ну що сказали — сказали, читай і скинули перелік ремонтних робіт і ціни, лови — передаю копію.

Ком на руці хлопця пискнув, і він узяв планшет, щоб прочитати інформацію від фахівців з ремонту.

— Так: заміна пухиря — три з половиною тисячі, верхній люк — вісімсот, заміна стріли — ось сволочна тварюка, погнула підйомник — дві тисячі з чвертю, камера на стрілі — п'ятсот, ремонт корпусу — вісімсот, разом майже вісім штук на круг.

— Ще вважай, причіп потрібно купити — вісім шматків — потрапили ми на бабло, партнер.

— Фігня, у нас в савані стоїть цілий всюдихід, пропоную дотримуватися плану — висуваємося на точку, там деякий час полюємо на уніки, потім повертаємося і відновлюємо твою пташку. Я подумав, що у тебе все-таки автономність вища, та і движок економніший. Тому пропоную такий план: міняємо тільки лобове скло, усе інше не чіпаємо — приганятимемо трофей, причіп там такий же, як і у тебе був. Усе цінне знімемо і продамо — тоді і полагодимо фургон, може, зможемо навіть щось модернізувати.

Глава 9

— Тоді я займуся припасами і боєзапасом, на тебе теж брати, або ти сам собі купиш? — дочекавшись кивка партнера, продовжував — все, я переганяю машину в майстерню, до ранку обіцяли поміняти, а потім відразу стартуємо.

… Поки їхали, Волш встиг прочитати невелику лекцію про енергетичні рушниці — одна така була у нього в зброярні, також наш герой пам'ятав, що в кинутій техніці були схожі зразки.

— Головна перевага, ні, не так: головних переваг дві. По-перше: безшумність, а у разі, якщо ти працюєш по «м'ясу», то встигаєш завалити декілька звірів, поки ватажок не зрозуміє, що місце для стада небезпечне. По-друге: лазерний промінь наносить мінімальні ушкодження здобичі — це і ціла шкура, це і неушкоджені внутрішні органи, хоча за великим рахунком, і із звичайної рушниці можна вдало потрапити з першого разу в голову — мозки травоїдних ніхто не купує. Тепер про недоліки: все та ж мала поверхня зіткнення з тілом тварини — на відміну від кулі або голки, які розривають органи при попаданні, промінь лазера тільки пропалює дірку, а цього дуже часто буває мало, щоб повалити велику тварину.

— А проти хижаків застосовував колись енергетику, або тільки звичайні кінетичні рушниці? — поцікавився хлопець у бувалого мисливця.

— Всього пару разів: ми їздили в савану групою — три всюдиходи, шість бійців — на видноті завжди був один з нас, другий страхує біля люка. Зазвичай хижаки повинні бачити свою жертву, щоб брати її під контроль, але є, звичайно, і небезпечніші тварюки — ті працюють по площі, коли приблизно відчувають здобич. Ось так мене і піймали — природне забарвлення дозволяє їм добре маскуватися, ховаються і підбираються максимально близько і все — ти телепень, гм, це я про себе. Щоб ти знав, Вик — я у тебе у боргу!

— Та досить вже, заколивав — краще давай обдумаємо тактику, як тваринок добуватимемо — у мене ідея тільки одна. Добираємося до оазису чимдалі від селища, там стоїмо і чекаємо гостей…. хижак не хижак, а пити все одно хочеться — у них тут щось подібне до мирних зон в таких місцях, як я зрозумів, поки ходив-бродив тут, хе-хе. Але нам з ними не жити, правда? Правила на нас не поширюються!

— А де ти оазиси бачив, Вік? — затурбувався напарник — я за свою мисливську кар'єру тут був тільки у одного, та і то, на оазис це було не схоже — все загиджено лайном, витоптано на сотню метрів навкруги, а сама вода була довше схожа на велику калюжу сечі!

— А-а-а, так ти потрапив якраз на результат проміжної зупинки стада таких вугільно-чорних бізонів…. у них ще такі красиві довгі чорні роги, як списи — дуже агресивні травоїдні, навіть хижаків ганяють, як докучливу дріботу… так, є такі свинтуси тут.

— А нумо детальніше — перебив його напарник, і хлопець здивовано подивився на нього — які там роги і таке інше?

— Ти чого, Волш? Звичайні бізони,… ну майже звичайні — чорні такі зовсім, хоча я там бачив і альбіносів, пам'ятаю ще, як тоді здивувався, красиві такі…. їх там на усе стадо було не більше п'яти-шести штук. Голова більше, ніж у звичайних особин, що ми заготовлювали… так, щодо рогів: у альбіносів теж білі, як і шкура, а ось у усієї іншої маси такі ж чорні, як і забарвлення — красиві дуже…. але гострі. Біля голови вони трохи загнуті, але далі випрямляються прямо вперед — такі собі два списи, сантиметрів шістдесят, напевно, в довжину — на сонці навіть іноді відблиски дають. Так от, я продовжу: очевидно, у них теж імунітет до ментальної дії, оскільки вони дуже дружно погнали парочку кошаків, які думали трохи ними пообідати. Це приблизно виглядало так: ось усі спокійно жеруть траву, а потім раз — підняли голови в ту сторону, де ті хитрожопі засіли, потім всі натовпом ломанулись до них — тварюки ледве ноги понесли — на такий спис як насадять, ніяка регенерація не допоможе, хе-хе. До речі, я у базі даних таких не знайшов, так що ось зараз зрозумів твою зацікавленість — новий вид, премія за інформацію, та і сировина з них повинна йти по високій ставці. Потрібно подумати… злі вони, і діють спільно — чи витримає всюдихід таку масову атаку, якщо його почнуть буцати ті організми.?

— Ось тут якраз і згодиться енергетична зброя — працюємо тихо, себе не виявляємо, заразом і потренуєшся працювати з лазером.

— Ідея хороша, але на них потрібно ще наштовхнутися… так,… так що там щодо полювання на хижаків — є ідеї?

Волш якось дивно подивився на землянина і посміхнувся якимсь своїм думкам — наш герой підозріло спохмурнів, не розуміючи причини веселощів напарника.

— Вік, тут все просто: у нас є ти. ось і весь план — впіймавши спантеличений погляд партнера, продовжив — знаходимо стадо рогатих, все одно яких. Сто відсотків, що поруч полює, як мінімум одна пара тварюк — залазиш на дах і показуєш усій савані, який ти красивий і легкодоступний, а-ха-ха-ха.

— …Почекай, я не зрозумів… ти що, хочеш мене використати, як приманку? — здивовано констатував Віктор, округливши очі — та ти…

— Ну та, а що тут такого: тебе адже навіювання не бере, а звірятка неодмінно полізли би подивитися, що це за унікальна їжа така, яка не йде до них на сніданок? А тут ми такі усі раптові і з рушницями — я заляжу на даху, мене видно не буде, піднімемо щитки по бортах — якщо тварюки прості, то мене не зачеплять,… а якщо буде щось по-складніше… вважатимемо, що нам повезе. Ти їх відразу побачиш, як вони вилізуть із засідки — пару залпів і здобич в кишені. Сам посуди — якщо мене так виставити, то можуть і піти, поки ти знову зі мною розбиратимешся — це нам тоді повезло, що причіп був відкритим і запах їм перебив бажання полювати далі, а хто знає, якби не учули.

— Гм, я б не сказав, що нам повезло — задумливо сказав хлопець, погладжуючи ліве коліно — хоча ти правий, план цікавий, гріх втратити таку можливість, як моя стійкість… гаразд, дістанемося до кинутого всюдихода, там і будуватимемо подальшу стратегію.

Мінялися кожні чотири години, оскільки одноманітна дорога і зручне крісло розслабляло увагу і людину помалу починало хилити в сон, хоч усередині всюдихода і підтримувалася оптимальна атмосфера, і вони пило тонік увесь час. Особливо хлопцю подобався огляд з крісла — броньоване скло, або що там було на його місці, відкривало майже півсферичний огляд навколо водійської кабіни. Землянин ще в першу зустріч зі всюдиходом тих двох загиблих мисливців побачив різницю між серією «Корт» і тим просунутим агрегатом, що стояв зараз десь в глибині савани і чекав його. Тут було все простіше, чи що: ось наприклад, те ж лобове скло — тут воно не було тонованим, не міняло своєї прозорості, а температура підтримувалася суто системою кондиціонування салону. Чи, наприклад, дах — на «Кортах» були відсутні панелі сонячних елементів, або та ж внутрішня обробка. Та хоч узяти, приміром, ліжка — все простіше і, очевидно, що дешевше.

Такий висновок він зробив ще півроку тому, коли вивчив другу частину бази по всюдиходах «універсали» — та машина, що стояла десь далеко була з класу дорогих: «Хозус-Б4» — наворочений агрегат, на планеті було всього штук шість таких зареєстровано, і коштувала така техніка майже двісті сорок тисяч бон, та і то тільки на замовлення з повною передоплатою. Але це було в далеких планах мандрівника — туди потрібно було якось добратися, а без Волша це питання ніяк не вирішувалося. Але на цьому етапі їх спільного підприємства Віктор не поспішав ділитися такою інформацією з ким би то не було, тим більше що потрібно ще і дорогу знайти туди. Ось, наприклад, як в цьому рейсі: пару разів вони заїжджали в місця, які були невідомі землянинові — він плутав гаї, що попадалися не шляху. Кожного разу, зрозумівши, що місце незнайоме, поверталися до останнього орієнтиру і усе починали знову. Повезло на восьмий день блукань — заглушений фургон стояв на тому ж місці і в такому ж стані — все-таки савана величезна, і потрапити саме в це місце можна тільки в результаті цілеспрямованих пошуків або чисто випадково.

— Що трохи тягає потроху, але в цілому непогано-непогано — прорік Волш, коли оглянув знахідку — тепер потрібно його зламати, там ніби нічого складного, наскільки я зрозумів, коли слухав працівників сервісу, хоч сам і не полізу це робити — базу таку не вчив. Так що Вік, приступай.

— Дивно, а чого собі не закачав таку ж — дуже корисна база, багато різної цікавої інформації?

— А навіщо, ти ж закачав, і до того ж вона коштує майже десять шматків, а я гроші на омолоджування збираю!

— Тобто тобі потрібно збирати на омолоджування, а мені не потрібно — я правильно зрозумів?

— Ти ще молодий, тобі рано думати про такі речі, а я ось вже якраз в такому віці, що мені пора замислитися про пролонг! Ось скільки тобі років, Вік?

— Тридцять два, а тобі?

— А мені тридцять вісім — зрозуміло? Тому давай не сачкуй, а працюй — ветеран потребує короткочасного відпочинку, хе-хе — Волш відкинувся в нападі легкого сміху, а спантеличений такою логікою хлопець почухав потилицю і пошкандибав всередину трофея.

Спеціалізована база по ремонту всюдиходів дійсно була дорогою — хлопець купив її за дев'ять вісімсот, що майже удвічі дорожче за будь-який з раніше придбаних ним пакетів знань, та і вивчалася дуже довго… майже місяць з гаком. Але Віктор усвідомлено пішов на такий крок — там була досить специфічна інформація по активації і розблокуванню кристалів класу «Тензор-Б», який стояв на просунутому «Хозус-Б4», і який був набагато складніший у зломі, ніж простенькі кристали управління на машинах серії «Корт». Вірніше навіть так: зламати їх було майже нереально тут, на Версолі — таких фахівців і баз тут не було, там був тільки один варіант — заміна кристала на новий. Але це інформація на майбутнє, а зараз йому належало трохи попрацювати слюсарем і хакером, але швидше слюсарем — розкрутити, зняти, відключити, а потім все виконати в зворотному порядку. Тут вимагалося всього лиш: дістатися до кристала, витягнути з гнізда, потримати так не менше години без живлення, адже навіть в заглушеному виді керуючий кристал був на аварійному живленні накопичувачів — всюдихід тримав свій «мозковий вузол» в готовності.

Тому, як писала база, і як йому показували цю просту операцію фахівці (не безкоштовно, звичайно — дав пару сотень за цінну пораду), слід було просто знеструмити цінний пристрій на певний час, а потім повернути його на місце і притиснути палець до теплового сенсора біля будь-якого з крісел в кабіні. В цьому випадку скидалися усі існуючі налаштування, і кристал переходив в режим нової активації: задавай нових користувачів і катайся, скільки влізе! Поганим моментом було те, що втрачалася уся особиста інформація колишніх власників: маршрути, замітки, завантажені карти, але для їх дуету усе це було не важливо — навряд чи у простих мисливців за «м'ясом» було там щось цінне і секретне. Процедура проходила у декілька етапів: спочатку вимагалося розкрити підлогу між двома сидіннями в кабіні — спеціально для таких робіт Віктор купив в технічному магазині набір інструментів — віддав, як відірвав від серця ще півтора шматки. Під гумовою накладкою виявився сервісний люк для доступу до зони кристала — прямокутна пластина з важкого металу фіксувалася шістьма гвинтами, а під нею виявилася приблизно таких же розмірів ніша. Якраз, щоб вільно засунути туди руки і зробити свою згубну справу — глибина ніші оцінювалася в тридцять сантиметрів.

Враховуючи, що підлога всюдихода знаходилася десь в метрі над поверхнею землі, виходило, що під підлогою знаходилися деякі системи і агрегати всюдихода, що було украй нестандартно для Віктора, звиклого на Землі до того, що уся механіка і електроніка в машинах знаходиться вверху корпусу, вище від дороги. Але місцевим інженерам видніше, тим більше що цей тип машин був дуже популярний і надійний в експлуатації. Те, що голосно називалося кристалом управління, живцем виявилося кубиком напівпрозорого матеріалу, усередині якого були розташовані металеві деталі малих розмірів: набір контактів, якісь циліндри і інша незрозуміла начинка — свого роду полірований шматок бурштину, в якому щось застигло. Сам кубик кріпився до плати управління двома гвинтовими затисками, нижня частина сиділа в платі, а три інші площини утикалися проводками і кабелями (чи шлангами) — по інструкції слід було спочатку відключити їх. Потім розкрутити обидва затиски, і слідом витягнути кубик строго вертикально — нижня площина виявилася усипана контактними клемами, які мали своїх побратимів на самій платі. Кристал світився усередині слабким білим світом — якийсь заряд все ще був на його затисках. Перший досвід злому пройшов спокійно — ніяких непередбачених ексцесів не сталося, і незабаром кубик опинився в руках землянина — світіння повільно згасало в ньому, що підтверджувало отримані знання з бази — тепер година, не менше, і можна повернути все назад.

Дарма час партнери не втрачали — спочатку зайнялися інвентаризацією нового майна, вірніше цим займався Волш, а Віктор заносив все в планшет, щоб потім спільно оцінити прихід. Як вони і думали, нічого особливо цінного тут не виявилося: чотири іглостріла найпоширенішої моделі — по дві тисячі бон у будь-якому збройовому магазині, боєприпасів до них ще на три шматки — мисливці затарилися серйозно і надовго. Дві прості снайперські рушниці по дві двісті за штуку, ще одна енергетична, яку Волш оцінив, як непогану — хоч у хлопця і була вивчена база по ручній зброї, але стріляти з такого не доводилося поки що, тому довірився партнерові — три шматки в селищі, по любому. Усе інше було вирішено залишити собі: припаси, супутній інструмент, спецодяг для оброблення туш — продавати таке можна довго і у збиток собі, а в господарстві згодиться. Порадувала партнерів абсолютно ціла і неушкоджена стріла підйомника: існувала висока вірогідність того, що і камера і сам підйомник і лебідка повністю працездатні — для перевірки вимагалося лише запустити двигун всюдихода. Година на скидання налаштувань пройшла швидко, і незабаром Віктор обережно встановив кубик кристала назад у своє гніздо і став підключати все знову. Ретельно все закріпивши і перевіривши, переконався, що кубик знову починає світитися усередині і закрив верхню захисну кришку, застелив назад гумове покриття підлоги і притиснув великий палець до сенсора. Цього разу панелька спалахнула і пару секунд не гаснула — відбувалося зчитування малюнка шкіри на пальці, а далі все пішло вже веселіше і швидше: створення нових облікових записів для нього і для Волша, запуск двигуна і тест систем. Кристал оцінив час тесту в двадцять хвилин, весь цей час розумна штучка щось запускала і зупиняла, під ногами щось гуділо і вібрувало, мимоволі спрацював підйомник і так далі — деякий час машина жила своїм життям.

— За інформацією розумника причіп завантажений на 25 %, щось є в двох холодильних шафах, але я думаю, що там вже все гниє давно — нас чекає огидна робота по очищенню причепа. Палива майже 2/3 баки, води в резервуарі майже ¾ — економні були хлопці, нехай земля їм буде пухом.

— Так, нехай буде…. пішли робити порядки, партнер.

Трьома годинами пізніше два всюдиходи зупинилися в парі кілометрів далі за те місце, де викинули вміст причепа, що загнив — хоч там було і трохи, але страхітливий сморід гниючого м'яса постійно доводив людей до блювотних позивів. Тому, як тільки вдалося все зсередини викинути, пара мисливців відразу поміняла місце, вирішивши відмити причіп де-небудь чимдалі від «ароматної» купи лайна, на яке перетворився його вміст. Потім знову поміняли стоянку, щоб поїхати і звідти чимдалі — наближалася ніч, і слід було затихнути і чекати світанку, оскільки ця місцевість була вже не умовно «безпечною» зоною, а тому повторювати свій минулий сумний досвід мандрівники не вирішилися. Ночували в трофейній машині — фургон був в кращому стані, ніж всюдихід Волша.

Наступного дня зайнялися пошуками здобичі: тут у них були два варіанти — або максимально наблизитися до якого-небудь стада травоїдних, або знайти діючий оазис і очікувати клієнтів там. Місцевість оглядали камерою на гідропідйомнику: якість оптики дозволяла оглядати круг місцевості діаметром до дванадцяти кілометрів — Віктор запропонував поглибитися ще трохи в савану, де було більше шансів наштовхнутися на здобич. Оазису не знайшли, але біля одного гаю виявили невелике стадо плямистих травоїдних з невеликими ріжками і брудно-жовтою шкурою, де і влаштувалися. До тварин змогли підійти на «дитячу» для снайперки відстань — двісті метрів, а потім Волш з біноклем поліз на дерево, щоб розглянути стадо з нової точки. В принципі, його партнер у всюдиході робив теж саме за допомогою камери на стрілі, але Волш пояснив своє бажання звичкою і бажанням розглянути все своїми очима, а не через камеру. Потягнулися тягучі години очікування: землянин витягнув на дах стілець і став зображувати з себе безглузде двоноге м'ясо, в той час, як його партнер сидів внизу і дивився на світ очима оптики. Переговорювалися через подібність рації — щоб не займати руку, у кожного на шиї був ларингофон і один навушник — Віктора цікавили різні питання.

— Слухай, Волш — а як тут з любителями чужого добра, у тебе були проблеми? Я маю на увазі, що, судячи з основного контингенту, тут в основному ті, хто відпрацьовує борг або покарання — для таких типів самотній мисливець цілком собі легка здобич.

— Така небезпека завжди є — підтвердив побоювання хлопця мисливець — особливо у ближній до селищ зоні, ти адже в курсі місцевих законів, якщо вивчав правовий пакет баз. Так от, там найлегше напоротися на таких людей — охорона селища може втрутитися тільки в парі кілометрів від нього, а трохи далі — і вже не полізе, перевірено. У них контракти на охорону периметра, на решту наплювати. Я потрапляв в таку ситуацію двічі — один раз повертався з полювання з напарником — довелося половину віддати, інакше б прибили — такі хлопці їздять бригадами, у одинака немає шансів відбитися.

— Дивно, виходячи з того, що ти говориш, могли б все забрати, докінчити вас двох, і це б зійшло їм з рук.

— Ну, не знаю, таких, повністю відморожених не зустрічав, та і до того ж мисливці тут намагаються допомагати один одному, а таких людей швидко б вичислили і точно також пристрелили б спільно — зібрали б рейд, наздогнали і убили — тут без варіантів. Тому беруть частину здобичі і відпускають. А ось другий раз це було у складі групи — у нас були чотири всюдиходи, а їх тільки шість машин. Ми тоді просто відбилися — тут адже фортуна може обернутися різними сторонами, і невідомо, хто краще відстріляється. Говорять, що в глибині савани ховаються цілі банди, але я щось сумніваюся в такому: багато людей, потрібно багато води, провізії, боєзапас той же — а місцевість-то небезпечна, ті ж хижаки вночі можуть зжерти половину за раз, а наступного дня повернутися і повторити успіх — маловірогідна теорія. Навіть якщо табір розбити біля оазису, гм, все одно не повірю.

— Але ж рельєф і характер місцевості не скрізь однаковий — заперечив землянин — навіть по картах, які у нас є, і те видно, що характер територій міняється і десь є ліси і гори, річки, моря — адже волога звідкись повинна з'являтися?

— Може ти і правий, але це досить далеко — не на наших всюдиходах туди їздити — застрягнемо десь в глушині, і там рано чи пізно нас піймають місцеві кішки або ведмедики, або хтось ще, неважливо хто — і каюк! До речі, схоже, що ти там даремно просидів весь цей час, ха-ха: спостерігаю пару плямистих левів — їх цікавить стадо, на п'ять годин від осі всюдихода.

Віктор підняв бінокль і став розглядати напрям, куди вказував напарник, який став раптом внизу шумно возитися і незабаром виліз на дах зі своєю рушницею — цього разу вирішили стріляти з лазерних, щоб не створювати багато шуму і використати стадо надалі у вигляді наживки. Виявив двійку хижаків не відразу: тварі уміло ховалися серед рослинності, повільно підбираючись до стада. У бінокль плямистий лев був майже копією земного африканського лева з тією різницею, що голова була трохи більша, а забарвлення було дійсно схоже на набір плям на світло-коричневій шкурі, тоді як у земних кішок це швидше схоже на несиметричні розводи і смуги по тулубу. Трохи менше була грива самця, а на ногах у обох тварин були своєрідні «чоботи» з волосся — такі особливо волохаті ноги — тварини встигли підібратися до стада на сорок-п'ятдесят метрів і там зупинилися. Волш і Віктор лежали на животах на даху за відкидними щитками — зараз їх не було видно знизу, зате по усій довжині щитків йшли своєрідні прорізи і отвори, через які можна було спостерігати за здобиччю і стріляти при необхідності не встаючи.

— Б'ємо в груди — ти правого, я лівого — запропонував Волш — мозок коштує дорожче, ніж серце або печінка… два-три імпульси в кожного.

— Пшш-свист, пшш-свист — рушниці робили постріл і тут же відновлювали рівень заряду у випромінювачі — віддачі не було абсолютне, а просунута оптика дозволяла розглянути на такій відстані, як на грудях у застиглих тварин з'являються маленькі чорні плями від імпульсів. Нашому героєві не вдалося покласти два підряд пострілу в одне місце, і на те, щоб заспокоїти жертву знадобилися чотири імпульси, в той час, як його напарник виконав те ж саме за два прийоми.

— Об'їдемо стадо справа, щоб не сполохалися — запропонував мисливець, і його партнер кивнув — незабаром два всюдиходи повільні, майже «кроком» об'їжджали зону, де паслися і відпочивали травоїдні, наближаючись до місця, де лежали дві тушки левів.

— Хороші екземпляри — зрадів мисливець, піднімаючи за задні лапи першого лева — шкуру знімемо в обов'язковому порядку, ідеальний стан, заберуть по три штуки, як мінімум. Але головне — мозок цілий, на одній тваринці піднімемо не менше вісімнадцяти тисяч.

Потім почалася «кривава» робота для Волша — його напарник вибрався на дах і зайняв там спостережний пост, видивляючись інших хижаків в окрузі — напевно таке велике стадо притягне увагу не однієї парочки чотириногих мисливців. А старший тим часом розпочав з нутрощів: розпоров акуратно черево і витягнув те, за що платили скупники — серце і печінка, у разі ж лева, якого завалив землянин, воно виявилося з двома дірками, ще дві були в районі задньої частини тулуба. Шкури знімав довго — удвох було б швидше, але твердо вирішили не ризикувати і працювати з прикриттям, тому провозилися до настання сутінків. Вже у вечірніх, останніх променях сонця затягнули шкури в причіп, і швидко поміняли точку стоянки — обігнули стадо по широкій дузі і зупинилися майже в протилежному місці. Але розслаблятися було рано: вимагалося обробити цінні шкури, тому дістали хімікати для очищення їх від залишків органіки, і розтягнули їх усередині причепа на спеціальних рамках. Працювати усередині було безпечно і зручно: світло і вентиляція є, причіп надійно закритий, і ніяк не дає про себе знати зовні ні світлом, ні шумом, ні запахами. Кожен працював зі своїм екземпляром, хоча Волш кидав час від часу погляди на роботу молодшого партнера і задоволено кивав сам собі — хлопець все робив правильно. Закінчили, коли була вже ніч — щільна, швидка вечеря і по ліжках.

Уранці виявилося, що стадо пішло — його можна було спостерігати візуально, оскільки тварини не занадто квапилися рухатися на захід. Недовго поміркувавши, вирішили їхати в тому ж напрямі, адже можливо, що звірі відчувають воду і рухаються в її сторону — шанс був дуже високий. Рухаючись на захід, довгождану воду виявили на другий день шляху — до того моменту вони вже досить далеко віддалилися від звичних місць з «м'ясними» маршрутами добувачів, і тут були високі шанси щось знайти на свою голову, в обох сенсах. Якось Віктор знову задав пару питань, що цікавлять його, своєму наставникові.

— Слухай, Волш, я не зрозумію — тут особливо живучі і небезпечні нічні хижаки, з яких напевно можна зняти особливо цінні трофеї. А чому немає у продажу більш дієвої зброї проти них? Міни там різні, гранати, великокаліберне озброєння — упевнений, що це усе значно полегшило б життя мисливцям, та і приплив трофеїв скупникам на порядок би збільшився відповідно. Ось чогось я тут не розумію — високорозвинена цивілізація, а не може якихось звіряток нагнути?

— Хе-хе, а ти ось подумай — почнуть продавати важке озброєння…. потрапить воно в руки все тим же відморозкам, які полюють не на тварюк, а на самотніх мисливців, що повертаються з полювання. Чи почнуть мінувати підступи до селищ — яка забава почнеться тут тоді — багато хто подумає, що, маючи гранатомет, можна не полювати, а виставляти вимоги селищам, ну, або мало що прийде в голову такому хворому мозку. А так все підтримується на певному балансі: стрілецька зброя, максимум напівавтоматична — і все, хоча та ж охорона в селищах набагато більш крутіше екіпірована і озброєна, узяти хоч би ті ж бронекостюми на них, якщо ти звернув на це увагу.

— Але ж від хижаків людей би менше гинуло і полювання було б безпечнішим, не говорячи про кількість цінної сировини — це ж проста вигода, сам подумай.

— Що можна сказати відносно безпеки: тут поки людина нормально навчиться користуватися рушницею, проходить півроку і більше, а дай людям міни — так половина сама ж і підірветься на них, разом з напарниками і всюдиходом. Вже повір мені, я за свої десять років тут на такі організми надивився,… а що стосується загибелі — кого це хвилює, тут основна маса, це засуджені на ті або інші терміни відробітки боргу. Сюди адже не відправляють особливо небезпечних і вбивць — було б смішно поселити тут маніяка і дати йому зброю — для нього це подарунок зверху буде. Таким суди ухвалюють зовсім інші вироки, без права вибору…. а що стосується таких добровольців, як ми з тобою — тут все ще простіше: не подобається — відлітай додому, тебе тут ніхто не тримає силою, ти вільний громадянин.

— Чекай-чекай, я не зрозумів — яке це право вибору? — виходячи із земної практики, Віктор знав, що злочинцеві призначали покарання і місце його відбуття без його побажань — інше у нього в голові не укладалося.

— Ну як же — пожвавився Волш — злочини, не пов'язані із загибеллю людей або їх травмуванням в особливо важких випадках, розглядаються з точки зору корисності індивідуума суспільству. Такому засудженому дають вибір: звичайний термін у в'язниці або шкідливому виробництві, наприклад, як тут — термін колоністові дають більше, зате тут він живе майже нормальним життям. Головне, ти повинен їздити на полювання і знижувати свій борг — встигнеш раніше терміну погасити — вільний, не встигнеш — що ж, працюй далі, іглостріл тобі в поміч! Це мені все одно або тобі — я сюди за власним бажанням приїхав, але тут таких мало… ось так то, Вік.

Позиція, вибрана біля стада, виявилася вдалою — за дві доби мисливці змогли підстрілити ще пару плямистих левів і пару саванних вовків: що цікаво, то вовки полювали зграєю у вісім голів, але втративши пару родичів, відступили углиб савани, не розуміючи, очевидно, причин загибелі своїх родичів. Наші герої не світилися, лежачи за відкидними щитками на даху всюдихода, тому благополучно уникнули пильної уваги тварин. Сама тваринка була повною копією земних вовків, як будовою, так і зграєвою тактикою полювання — дещо збільшені габарити, от і всі відмінності. Волш обробив обидві тушки і препарував їх на предмет цінних інгредієнтів, оцінюючи загальну вартість двох призів в чотирнадцять тисяч бон — звірі були менше інших хижаків, тому вага здобичі і була менше.

— Пропоную закруглятися — вніс пропозицію старший мисливець — палива залишилося на зворотну дорогу, холодильник ми забили цінностями, пора рухати назад.

— Гм, Волш, у нас порожній причіп, якщо не рахувати двох забитих холодильних шаф — пропоную не їхати напівпорожніми, а добити об'єм «м'ясом» — пару зайвих тисяч нам не зашкодять, як вважаєш?

— Я думав, що ця бойня тобі набридла ще з минулого разу, ха-ха, але ти правий — безглуздо повертатися з порожньою тарою.

Наступних декілька днів вони знову займалися «м'ясним» бізнесом — працювали за простою схемою: били з лазерних рушниць чотири-шість туш, як виходило, а потім під'їжджали до стада, яке відразу міняло свою позицію… недалеко, але все ж. Зворотний шлях пройшли за тиждень — маршрут був в пам'яті кристала, так що змогли навіть в декількох місцях зрізати криву їх первинної траєкторії. Ночами, природно, відпочивали: битий корпус від попадань того нічного «коника» навчив їх обережності. У селище в'їжджали десь під обід — відразу зайнялися реалізацією натуральних трофеїв — за м'ясо вдалося сторгувати десять тисяч бон, шкури травоїдних пішли за три триста, субпродукти і роги — коротше, за увесь «мирний» товар отримали п'ятнадцять з чвертю штук. Потім навідалися особисто до Кайла — уніки купував або він, або інший приймальник «Новомеда», але договір у обох був з Кайлом. За ексклюзив отримали майже сімдесят тисяч бон, у результаті, за мінусом накладних витрат, палива і так далі, на уніках підняли по тридцять шість тисяч місцевих грошей на кожного — цілком пристойний результат за майже тритижневе турне по дикій природі.

Тепер залишалося тільки відремонтувати їх «Корт — 2800/п», а трофейний продати. Цього разу сума за ремонт виявилася не такою великою: стрілу і верхній люк поміняли на їх аналоги з трофейного зразка, мало того — Віктор, що вивчив бази по ремонту всюдиходів, і маючи комплект інструменту у своєму розпорядженні, сам поміняв люк. Робота зажадала від майстра всього три години колупання, скручування і розкручування, з яких година пішла на матюки і спалахи злості у початкуючого майстра — але, проте, все встало на свої місця і працювало. Міняти стрілу не наважився — цю роботу провели фахівці майстерні, точно так, як і ремонт корпусу і заміну камери. Всього заплатили дві з чвертю тисячі — майже в три рази менше спочатку озвученої ціни. Залишався трофейний «Корт — 1600/п» — ремонтники відразу запропонували його викупити за двадцять дві тисячі бон — Волш пообіцяв подумати, ціна йому зовсім не подобалася. Тому виставили в місцеву мережу свою «гарячу» пропозицію: некомплектний всюдихід пропонувався усім, хто бажає, за двадцять вісім з половиною шматків. Сюди порахували відсутність причепа — вісім тисяч, відсутність підйомника з камерою — дві з половиною тисячі і непрацюючий люк — на штуку. Покупець знайшовся на третю добу, хоч і виторгував у парочки п'ять сотень знижки: у результаті, кожен отримав ще по чотирнадцять шматків на рахунок — тобто за останній рейд обоє напрацювали по п'ятдесят тисяч бон, а це вже був серйозний заробіток для місцевих.

— Слухай, Волш, а як тут з нерухомістю? — запитав якось землянин напарника, коли вони сиділи в одному з барів, вбиваючи час і роздивляючись представниць жіночої статі, як кандидаток на майбутню ніч. — Ось ми живемо або у всюдиході, або в одному з місцевих «готелів», якщо їх так можна назвати, а щось своє тут можна мати?

— Звичайно, можеш купити будинок або квартиру у будь-якому селищі, тільки навіщо тобі це, якщо ти тут проводиш менше третини свого часу — в чому сенс такої купівлі? Приїхати в порожній будинок, потинятися по ньому, а потім відправитися у бар за черговою тимчасовою подругою. Адже таке задоволення тут недешеве: купити квартиру на дві-три кімнати з кухнею і усіма зручностями можна за сто п'ятдесят тисяч мінімум, а свій будиночок тобі побудують будівельні роботи за триста-чотириста шматків. Хоча є і дешевший, але ризикованіший варіант…. але це тобі краще поговорити з Кайлом — я мало що знаю за цією програмою для переселенців в далеких територіях.

Наступного дня, приємно провівши час з милою дівчиною з вугільно-чорним волоссям, імені, на жаль, не запитав, хе-хе,… так от, з ранку вирішив з'ясувати те питання, що цікавило вчора — хотілося мати в майбутньому свій кут, а не бути постійним квартирантом. Чиновник виглядав задоволеним і дуже привітним — ще б, їх пара тепер забезпечувала його уніками, а таких клієнтів корпорація цінувала.

— Це виглядає так, Віктор, тут справа така: є така програма для колоністів «Першопроходець», яка була придумана в перші дні колонізації Версоли, але потім зовсім не прижилася унаслідок усіх тих же ментальних тварюк. У перші місяці ми втратили багато людей, а їх будинки залишилися там, де їх і побудували, хоча, якщо чесно, сумніваюся, що там від них щось залишилося за ці роки. Особливо людей шкода — це адже були добровольці в основній масі, не те, що зараз сюди присилають… мдя… але програма все ще актуальна. Навіть скажу більше: усі держави, що беруть участь в освоєнні планети, внесли спільно декілька змін в неї, це стосується в основному, повернення кредиту на спорудження будинку, за будівельних роботів, матеріали і начинку будинку. Все ж ми зацікавлені в поширенні людських поселень, особливо враховуючи проблеми із скануванням поверхні з космосу — такі мисливці можуть сильно просунути наші знання про далекі території. А враховуючи твої ментальні здібності, у тебе не повинно бути серйозних проблем з проживанням в глушині — головне не провокувати до себе агресивні форми життя,… та що я тобі розповідаю, ти це знаєш не гірше мене.

— А що там в цій програмі хоч пропонують, і про роботів і усе інше детальніше? — зацікавився землянин, почув слово «роботи».

— Ну дивися: по-перше, це дуже вигідний кредит з погашенням частини тіла самого кредиту — усього 1 % річних на двадцять п'ять років, притому що максимальна сума кредиту до мільйона бон. Принцип погашення простий, як голка: перший рік ти платиш, як усі скрізь виплачують кредит — вважається, що якщо людина рік втримується на місці, то вона там і залишиться…. вірніше так вважається в ідеалі, а місцева фауна вносить свої корективи в наші плани. Але, проте, фінансова частина така, що після першого року виплат такий колоніст починає отримувати бонуси від корпорації, з якою укладає договір на кредитування власної нерухомості у видаленому місці. На другий рік такий поселенець вже не платить відсоток по кредиту, а тільки тіло. На третій рік йому зменшують залишок заборгованості на 3 %, на четвертий рік вже на 4 % — отже до двадцять п'ятого року договору йому постійно знижують залишок. Що характерно — на двадцятому році виплат такої іпотеки корпорація вже гасить 25 %, а до кінця договору ця знижка досягає 33 %.

— Це усе божевільно цікаво, але що там по техніці і будівельним роботам? Мені цей момент не ясний.

— Тут все просто: в суму кредиту входить саме техніка, оскільки основну частину робіт виконують з підручних матеріалів, виключаючи те, що створити самостійно на місці не можна. Це, наприклад, скло, покриття для будинку, сантехніка, сонячні батареї, електроніка і так далі. Сам же будинок будується з того, що знаходиться в районі майбутнього розташування селища — для цієї мети виділяється, або точніше, входить в набір спеціалізований робот-розвідник «Геолог-р». Всього до складу цієї будівельної «бригади» входить двадцять два механізми різного напряму, і, звичайно ж, майбутньому хазяїну селища потрібно буде вивчити декілька баз знань, щоб віддавати накази цим бійцям — там нічого складного, оскільки в комплексі є присутнім модуль з кристалом, який управляє усією цією братією. Орієнтовно, є декілька проектів: найпростіший кредитується на триста вісімдесят тисяч бон, а найдорожчий майже на мільйон — якщо цікаво, можу скинути тобі на імплант детальний опис програми «Першопроходець», проекти поселень, шаблон договору…. відправити?

— Кидай, хоча я зараз просто цікавлюся самою можливістю — виглядає цікаво, ось мені тільки незрозуміло, а як це усе устаткування доставляється на майбутній буд-майданчик? По повітрю не можна, тут літати шкідливо, хе-хе — по землі…. це виходить, що якісь сторонні люди знатимуть моє місце розташування, а це якраз то, що хотілося б зберегти в таємниці, враховуючи контингент населення планети. Ти адже розумієш, про що я говорю, Кайл, так?

— Звичайно — кивнув чиновник — все передбачено: комплекс роботів і нестандартні матеріали і техніка для будинку комплектується в один причіп до всюдихода колоніста. Так, звичайно, причіп більший за стандартний, але будь-який всюдихід спокійно потягне такий причіп — природно, що свій робочий, основний причіп доведеться на якийсь час залишити в тому місці, де збираєшся будувати — це зрозуміло. Все просто: приїжджаєш сюди, чіпляєш і від'їжджаєш до себе, вартість причепа включається в контракт на кредитування, так що повертати його не потрібно — такий ось одноразовий приціпчик, хе-хе, там сума мізерна — всього півтори тисячі бон. Так що думай, Віктор — «Новомед» зацікавлена в далеких поселеннях — це і шанс рідкіснішої і ціннішої здобичі, це і картографія планети. Я ж спробую ще деякі бонуси просунути для тебе, якщо погодишся на програму: розумієш, за три десятки років колонізації всього пів десятка діючих видалених поселень. Люди там живуть громадами, так їм легше справлятися з ментальними хижаками, і подумай сам: що таке п'ять незалежних поселень-постачальників в масштабах навіть тих 25 % територій, що видимі з супутників… це мізер,… крапля в морі, так що моя корпорація запропонує тобі вигідні умови, не сумнівайся.

— Гм, а з серйознішої зброї щось для майбутнього селища можна замовити — автоматичні захисні вежі, наприклад, з системою розпізнавання «свій-чужий». Самі розумієте, де таке поселення існуватиме, хто його знає, що там водиться…?

— Це тяжке питання, Віктор — важке озброєння заборонено продавати в приватні руки, щоб не влаштовувати тут повномасштабних військових дій…. швидше за все, ні — ти вже не ображайся, але це загальноприйнятий підхід на планеті. Тільки системи контролю і спостереження.

— Ех… шкода, хотілося якось узабезпечити свій кут, так би мовити від невідомості… облом, що взагалі нічого, Кайл — хлопець хитро подивився на чиновника.

— Гм… гм — пом'явся той — є один варіант, але дорогий — деякі типи всюдиходів з лінійки «профі» комплектуються когерентним лазером постійного променя. Ця штука йде там в комплекті виробника і не вважається важким озброєнням, але вимагає серйозного генератора. Хоча, якщо подумати, воно і справді не вписується в поняття «Важке озброєння» — ось такі пристрої можна буде замовити для селища під програму. Але до них знадобиться своя система спостереження, кристал управління, не говорячи про серйозну енергетичну установку, а крім того, тобі потрібно буде вивчити декілька додаткових баз знань. Так, трохи не забув: в обов'язковому порядку установка загородження — шестиметрова огорожа з металопластика. Тут не так йде мова про створення периметра, як в цьому селищі, наприклад, як про світломаскування на нічний час — включиш вночі світло у будинку, попити води, наприклад — і злетяться і сповзуться до тебе усі, хто вирішить поцікавитися, хто тут такий яскравий і дурнуватий? Але що я тобі говорю, ви адже з Волшем з таким допитливим організмом вже познайомилися якось, хе-хе.

— І що тобі наговорив цей Кайл? — поцікавився напарник, коли через пару днів вони знову розтинали своїм всюдиходом савану — напевно, локшину на вуха вішав професійно, що все, мовляв, безкоштовно і все таке інше?

— Та ні, нічого безкоштовного там немає, якраз — все за гроші, хоча і гасять частину боргу через двадцять п'ять років. Вигідно виплачувати увесь термін такий кредит — тоді ти в хорошому плюсі, а ось якщо погасити раніше терміну, то тоді невигідно — ось така замануха, партнер!

— А ти знаєш, Вік, у тебе може вийти, враховуючи твою стійкість — помітив задумливо Волш, розглядаючи місцевість по ходу руху — ось якби ти був не один такий унікальний, тоді б все було взагалі прекрасно.

— У мене є деякі думки із цього приводу — може і вийде, але нам потрібно знайти тих вугільно-чорних бізонів, що паскудять на своєму шляху скрізь — потрібно перевірити одну ідею — Волш тільки зацікавлено подивився на напарника, але промовчав.

Сказати по правді, думка у Віктора була хоч і безглуздою, але логічною — він міркував так: ось ці найчорніші бізони, або як їх там правильно назвати. Судячи з усього, тварини були ментально стійкими до зовнішнього навіювання, як і він — це виходячи з їх реакції на атаку хижаків. Значить, копитні мали такий природний захист за умовчанням при народженні, і в цьому землянин не сумнівався — щоб людині успішно полювати, потрібно мати і власний ментальний захист. Ідея хлопця полягала в тому, щоб добути один-два неушкоджених мозку цих тварин і згодувати їх Волшу,… та і самому не перешкодить спробувати — дивишся, і ці мерзенні відчуття в голові або пропадуть, або стануть не такими мерзенними,… а може і взагалі, якось видозміняться. Звичайно, для цієї справи можна було спробувати мозки якогось хижака, але тут опиралася внутрішня жаба — втрачати десять-п'ятнадцять штук, було украй шкода, а у випадку з цими копитними можна і спробувати. Адже мозки травоїдних не приймаються скупниками, хоча Віктор припускав, що конкретно ці тварини будуть вченим «Новомеда» цікаві — потрібно буде привезти на пробу пару екземплярів: не може бути, щоб ментально стійкі звірі не мали чогось цінного в голові. Але спершу їх потрібно було знайти — адже такий вид був відсутній у базах по фауні Версоли, тобто у близьких до селищ територіях вони ніколи не з'являлися.

Глава 10

— Послухай, Волш, а ось чому ти не спробував з'їсти хоч один мозок хижака з тих, що добув? Напевно ж такі досліди вже проводилися на планеті, це адже напрошується само собою. Думаю, ці розумники там — хлопець показав пальцем в небо — 100 % такі експерименти проводять.

— Хе-хе, ти думаєш, що один такий розумний тут? — відповів напарник, відірвавшись від розглядання зображення, яке поступало з камери, піднятої зараз на стрілі підйомника — зараз у подорожніх був черговий привал в дорозі. — Такі експерименти проводилися і проводяться постійно, і де результат? Безрезультатно, та і не по кишені таке задоволення простому мисливцеві, сам адже ціни знаєш, та і майже усі, кого я знаю, до такого розбазарювання грошей відносяться різко негативно. Сам подумай: зжерти те, що принесе тобі дванадцять-п'ятнадцять тисяч без гарантії того, що щось вийде — тут же все націлено на заробіток, а цей варіант, все одно, що викинути гроші в каналізацію.

— Я приблизно так і думав: жадність переможе розум, люди гинутимуть, як корм для тварюк, але думка про вартість трофея все одно погасить на кореню розумність таких спроб. Все як скрізь: гроші над усе. Ось тому я і пропоную провести експеримент на цих бізонах — ти будеш моїм піддослідним поросям, хрю-хрю, а-ха-ха-ха.

Цього разу партнери вирішили заглибитися значно далі, щоб пошукати ексклюзивні трофеї далеко від цивілізації, ну…. чи знайти собі унікальні пригоди на свої дупи — як вийде. Проблему автономності всюдихода розв'язали при останньому ремонті: замовили ще два баки, які їм змонтували на стелі в районі сантехнічного блоку — обійшлося в додаткових вісімсот бон з матеріалами і роботою. Довелося трохи опустити стелю в тому місці, але на комфортність житла це ніяк не вплинуло, а ось дальність ходу їх мобільного будинку тепер серйозно підвищилася. Волш за допомогою бортового кристала прикинув, що вони зможуть їздити по савані не три-чотири тижні, а майже шість — передбачалося, що вкладення себе окуплять за цей рейс. Закінчивши роздивлятися дані з камери, партнери визначилися з майбутнім напрямом руху — в п'яти кілометрах на південний схід виявили оазис, де і було вирішено влаштувати невеликий геноцид місцевій звірині. Озеро виявилося не в приклад великим, в порівнянні з усіма, раніше ними баченими водоймами — за оцінкою далекоміра воно мало максимальний розмір в чотириста метрів і більше змахувало на овал, ніж на коло — в поперечному вимірі ця відстань не доходила і до двохсот в найширшій частині.

— Щось звірини тут зовсім немає — спантеличено роздивлявся через бінокль околиці озера Волш — якось тихо тут, і на водопій ніхто особливо не поспішає… незрозуміло і підозріло.

— Ось і відмінно: вода, напевно, тепленька — примружився Віктор — може, сходимо і пірнемо разок, поки нікого немає, а, партнер?

— Гм, я б не радив туди лізти — задумливо продовжував оглядати озеро мисливець — може там щось з водою не так, або ще що живе і зараз сидить під водою і чекає, коли такий як ти піде прийняти ванну… а-ха-ха-ха. Пропоную спочатку постежити.

— Та що тут може бути такого — це ж не океан, просто велика калюжа? — відмахнувся хлопець і вже почав будувати плани на перший заплив — озеро, як озеро, трохи більше інших, вода геть яка чиста.

— Почекай трохи, он якісь тварини йдуть на водопій — подивимося спочатку, оцінимо обстановку — щось мені тут не подобається,… не може в савані на водопої бути так порожньо, тут вода — головне багатство.

Група тварин, що підійшла до води, була пізнана як кочівна зграя місцевих падальників — більше земної гієни, але менше вовка. Ватажок довго оглядався і принюхувався — така поведінка заінтригувала нашого героя, і він теж почав розглядати зграю у бінокль. Розглядалки і принюхування у ватажка тривали хвилин п'ять-шість, потім мабуть самець дав сигнал зграї, і усіх вісім стерв'ятників бадьоро потрусили до води, залізаючи туди по колінні суглоби — бінокль дав таке наближення, що здавалося, ніби зграя знаходиться поряд зі всюдиходом.

— Дивися лівіше, ближче до центру озера — подав голос Волш і Віктор слухняно перемістив погляд — здавалося, що під водою щось рухається у бік зграї, оскільки спокійна гладінь озера пішла трохи кругами, але потім швидко заспокоїлася.

Як не вдивлявся більше в озеро хлопець, більше нічого не зміг помітити, і знову перевів погляд на зграю — тут ці звірі щось відчули і підняли морди від води. Землянин у бінокль виразно бачив їх напіврозкриті пащі і краплі води, що падають з шерсті у воду. Небезпека виявилася в останню мить, коли тварини стали розгортатися, щоб повернутися на берег, але всі відреагувати не встигли. З води вискочили два гнучкі довгі тіла, що блищали на сонці, і впали на втікаючих тварин — Віктор, затамувавши подих, спостерігав за цим «полюванням». Підводні жителі, а їх було знову двоє — цей факт не сховався від уваги землянина, використали тактику блискавичного кидка із засідки, якою вважалася в даному випадку вода, і обвивання жертви своїм тілом. Зграя ураз втратила двох своїх членів, тоді як звірі, що врятувалися, втікали від небезпечної води з усіх лап. На жаль, на тій відстані, де знаходився всюдихід, звуків було не чутно, так що спостерігачі тільки спостерігали. Все сталося досить швидко: стрибок з води, мертва хватка потворної голови і задушення жертви кільцями тіла — прибережна вода забарвилася в червонястий відтінок, а дві гнучкі тіні під водою потягнули свою здобич на дно. Хвилин через десять вода в тому місці знову прийняла свою прозорість і спокій, нічим більше не нагадуючи про драму, що сталася нещодавно.

— Ну що, Вік, підеш купатися? — усміхнувся Волш, відірвавшись від бінокля — вода тепла така.

— Та нафіг такі обмивання — парирував хлопець — я краще в душі, по-старому. Але ось що цікаво, судячи з порожнечі навколо такого принадного місця — місцеві тварини якось знають мабуть про цих двох під водою… як таке можливо, не можу собі навіть представити? А ця зграя, швидше за все, мігрувала і заглянула сюди випадково.

— А що тут неможливого? Ти забув, де ти? Це Версола — тут ментальні здібності у половини тваринного світу, швидше за все, а чи багато люди знають про планету — сам себе запитай? За стільки років декілька цивілізованих планет тільки на чверті поверхні хоч якось щось бачать. Так що якось попереджають інших про небезпеку — вода чиста, але смертельно небезпечна. А ці стерв'ятники могли бути і на межі виснаження, тому і приперлися сюди — але попити воду вдалося не усім, на жаль. Ти, до речі помітив, що це не зовсім змії, там якісь кінцівки є,… добре розгледіти не вдалося. Було б цікаво їх впіймати — у базах немає, я вже перевірив,… на таких організмах можна б було непогано заробити, як думаєш, партнер? Хоч вони і не розвинені ментально, що відразу зрозуміло за характером нападу — з усмішкою подивився на напарника мисливець.

— Хід твоєї думки мені подобається — повернув посмішку наш герой — потрібно вудку зробити, і щось упіймати, щоб посадити на гачок. Чи довго таке — нагріватимемо пару голок, сплавимо лазером в одну детальку, причепимо трос і закинемо чимдалі — оголошую про відкриття рибальського сезону на Версолі.

Наступні декілька годин рибалки-аматори майстрували снасті: спочатку зайнялися гачками, але тут довелося попітніти — голки для іглостріла не хотіли нормально гнутися під малопотужним лазерним ножем — очевидно метал був тугоплавким. Повезло з розривними голками — тут матеріал виявився більш податливим, і вдалося зробити дві подібності гачків, зламавши перед тим десяток заготівок, і двічі посадивши батарею ножа. Вудилище вирішили не робити — Волш запропонував використати принцип донного лову — причепити вантаж до троса і закинути в озеро вручну, підігнавши всюдихід максимально близько до води. Ідея була підтримана, і незабаром на стрілі вже висіла тушка цікавої хрюшки, яка теж йшла води попити…. але не дійшла, поєднавши в собі приємне з корисним для двох ділетантів-рибалок: наживку і хороший шматок соковитого м'яса на пару днів. Потім зняли з лебідки штатний трос і намотали на барабан тонкий дріт діаметру один міліметр — прикинули, що повинно витримати, та і нічого іншого в запасі у хазяїна всюдихода все одно не було. Відмотали п'ятнадцять-двадцять метрів на око, начепили на гачок шматок ноги хрюшки із залишками м'яса — найсоковитіше зрізали для себе, звичайно — нема чого всяких чудовиськ годувати першокласним матеріалом.

— Ловися змійка велика,… і ще більше — вигукнув хлопець і закинув з розмаху наживку з вантажем в озеро, наскільки вистачило сили.

Просиділи майже годину, безцільно вирячившись у водну гладінь — ніякій реакції на пригощання.

— Мені здається, що вони вже нормально поїли і зараз десь просто сплять на дні, набивши свої шлунки, тому і нуль реакції — висловився Волш, відкинувшись на стільці і жмурячись від яскравого сонця.

— Може і так — кивнув хлопець — а може, і ні. Ось у мене на батьківщині є така тварина — крокодил, так от воно відразу не їсть свою здобич, а затягує на дно і там залишає його на пару днів, щоб воно придбало свій неповторний «аромат», так би мовити — і тільки потім жере.

Тут їх бесіду перервало невелике шелестіння дроту по піску берега — трос швидко йшов під воду, швидко розмотуючи залишки на барабані.

— Шпок! — почувся звук відірваного дроту, і саморобна донка пішла під воду.

— Значить не наїлися — поставив діагноз Волш — сволоти, трос вкрали!

— Значить не крокодили — додав свого резюме хлопець — гачок шкода,… ручна робота, ех… Другий раз пробуватимемо, або як?

— А сенс? У мене більше троса немає такого, а той, що йде на лебідці далеко не закинеш, та і товщина там ого-го, на наш гачок не налізатиме,… потрібно думати. Пропоную пообідати і поміркувати, як цих «рибок» упіймати.

Пообідали… подумали — свинка була чудова, так що обідом усі залишилися задоволені, окрім неї. За обідом прийшла думка виманити здобич на берег — судячи з того, що стерв'ятників ці змії атакували майже на березі, на сушу ці гади повинні вибиратися без питань. Для наживки знову вибрали хрюш, правда припало для цього трохи поїздити по окрузі — невелика зграйка кошлатих делікатесів знайшлася в годині їзди від озера. Застосували паралізуючі боєприпаси — дві тушки зайняли своє місце в причепі з пов'язаними кінцівками — ефект від дії повинен був протриматися ще півгодини-годину. Приїхали на те ж місце, трохи поштурхались зі свинками, витягуючи їх на берег — пута з ніг вирішив не знімати, а прямо так занести у воду — ті намагатимуться встати на ноги і будуть створювати шум, привертаючи увагу хижаків. Розміститися для полювання вирішили окремо — Волш засів на даху з рушницею, а Віктор розташувався внизу з іглострілом, у якого швидкість стрільби була набагато вища снайперки. Спочатку також була думка використати паралізуючі заряди, але, розсудливо поміркувавши, вирішили не ризикувати — склад препарату може не спрацювати проти невідомої науці тварини, або спрацювати, але пізно, коли він піде на глибину — пірнати за ним тоді, чи що?

Землянин аргументував свою позицію тим, що у змій теж може бути розвинена ментальна атака, просто вони її застосовують не завжди, і якщо обидва мисливці будуть внизу, то існує вірогідність, що Волша візьмуть під контроль, а такий розклад нікого не влаштовував. В останню мить Волш поміняв снайперку на іглостріл — дистанція в десять метрів була для рушниці нереальною. Вирішили стріляти максимально часто, не особливо цілячись — враховуючи той факт, що хижак активно звивається і крутиться на жертві, прицільно втрапити буде скрутно, а якщо потраплять у свинок, то наплювати — їх м'ясо майже нічого не коштує. Розрахунок виявився вірним — вже через пару хвилин шумної метушні, яку видавали дві приманки, старший партнер попередив, що знову бачить круги в центрі озера — рибка клюнула на наживку. Все повторилося в точності, як із зграєю стерв'ятників, з тією різницею, що свині не могли втекти і тільки ще більше створювали шуму своїми висками. Як не готувався до гостей наш герой, все одно момент стрибка з води двох блискучих мокрих тіл проґавив — атака була стрімкою і блискавичною. Виски перейшли на більш високу тональність, а мисливці стали від стегна поливати два клубки переплетених тіл хвилею голок.

— Пух-пух-пух — зброя плювалася смертоносними залізками, а боротьба на березі все ніяк не припинялася.

— Я розстріляв цілую обойму — крикнув знизу хлопець через хвилину — живучі сволоти попалися!

— Аналогічно, партнер — відгукнувся згори мисливець — ну і що там вийшло у нас?

Вийшло 30/70 — в сенсі, що з десяти голок в змійок потрапляли тільки три, а інші або відлітали в озеро або потрапляли у свинок. Тіло тварин було дуже своєрідним і чимось нагадувало мурену, тільки з плоскою мордою і пучком якихось щупалець навколо голови — мабуть ці відростки Волш здалека прийняв за кінцівки. Невеликий гребінь від черепа до середини тулуба і набір маленьких гострих зубів трикутної форми — трохи незвично, але нічого надприродного. Через десяток дірок в тих місцях, куди потрапили голки сочилася кров — колір був ніжно-рожевий, на відміну від крові, яка валила зі свинок, як з пробитої труби. Голови і щупальця-відростки так і залишилися переплетеними зі своїми жертвами, щелепи розкрилися на 120^0 і змії буквально впилися в тіла свинок, навіть в мертвому стані не ослабивши хватку.

— Цікаво, і що ці звірятка збиралися робити з такими великими трофеями? — задумливо запитав Волш у напарника, намагаючись розтиснути зімкнуті щелепи гадів, і зняти їх з тіл свинок — вони адже значно менше за розміром.

— Мдя, ти правий, я теж над цим думаю — відгукнувся хлопець — може у них велика сім'я, наприклад, і татко з мамкою займаються провізією?

Ретельне вивчення двох озерних гадів підтвердило теорію землянина: один змій був більше — два з чвертю метра з середньою товщиною тіла близько двадцяти сантиметрів, тоді як його напарник (чи напарниця) був не більше двох метрів і трохи менше в діаметрі.

— Мені навіть розкривати таке осоружно — поморщився Волш, штовхаючи ногою одне з тіл — може кинемо так в морозильник, і цілком здамо «Новомеду», нехай самі колупаються?

— Я теж так думаю, щось мені теж не хочеться це різати…. спробуємо штовхнути Кайлу за десять штук, все-таки новий вид і таке все інше.

Удвох витратили ще півгодини, поки упакували двома земноводними один з холодильників, потім подумали і витратили ще годину на потрошіння двох трупів свиней, заготовивши собі свіжого м'яса на тиждень вперед. Наступних три дні каталися по савані у пошуках чогось нестандартного, але знайшли, врешті-решт, невелике стадо тих антрацитових буйволів з довгими рогами-списами. Стадо було не дуже — не більше сотні звірів, але полювати відразу не стали — Волш не повірив словам хлопця про агресивність травоїдних, тому деякий час спостерігали. Переконавшись на прикладі чергової пари самовпевнених плямистих левів, що драпали від копитних, які капітально розлютилися, в правдивості інформації, мисливець на деякий час впав в роздуми.

— Навіть не знаю — роздумував Волш, розглядаючи тварин — завалити можемо хоч все стадо, тут проблем не бачу, беремо енергетику в руки і мочимо, поки не набридне…. але! Враховуючи їх характер, не уявляю, як дістатися до тушок, поки стадо тут — а якщо їм щось прийде в їх тупі голови, і він почнуть атакувати всюдихід?

— Ти думаєш, зможуть пробити корпус? — засумнівався хлопець — мені здається це перебір, це все-таки яка-ніяка, а броня!

— А якщо почнуть цілим стадом довбати, наприклад колеса? Це ж тварини, у них мозків один-два та й усе…. хоча ні, якраз в такій голові їх і багато. Але не в цьому річ — проб'ють колеса, ми довго в селище добиратимемося.

— Дивися, напарник — в стаді є чотири альбіноси, це наша пріоритетна мета — пропоную розпочати з них, все одно такі великі туші нам більше чотирьох не обробити до темряви. М'ясо, лівер і усе інше нам не цікаве — тільки шкура, роги і мозок — ставитимемо експерименти, і розпочнемо з найменш цінних членів суспільства, хе-хе.

Партнер тільки скоса подивився на землянина, але промовчав — до деяких фраз свого напарника він вже звик, хоча і не завжди розумів їх до кінця.

— Це все зрозуміло, але як потім до тушок дістатися? Якщо усе стадо почне нас пресувати. машинку шкода — зробив скривджене обличчя мисливець.

— Потрібно їх чимось налякати так не слабо…. щось гучне і не зовсім смертельне, щоб вони трохи звалили з місця. Не думаю, що їм вистачить розуму зіставити все з нами — на всюдихід не звертають уваги, значить ні з такою технікою, ні з такими двоногими вони ще не зустрічалися.

Старший мисливець задумливо подивився на стадо, потім на партнера, а потім мовчки пішов углиб корпуси машини — десять хвилин глухого мимрення і шелестіння, і ось він вже повернувся, а в руках тримав невеликий кубик сірого кольору.

— Ось! — глибокодумно прорік шукач незрозумілого, простягаючи предмет хлопцю.

— Що ось? — втупився на кубик той — можна більше інформації, мені ця річ незнайома, у базах по зброї і техніці не зустрічав?

— Природно не зустрічав — посміхнувся тип — і ніде не зустрінеш, це саморобка, я ще у складі однієї групи дуже давно навчився робити такі пугачі. Багато розуму і компонентів не потрібно — щось подібне до звукової гранати, сам розумієш, на планеті нічого серйознішого снайперки не купиш, так що мисливці,… у кого є мозки, звичайно,… так от такі люди придумують всяку хрінь від безвиході. Коротше, цій штуці я дав назву «РЗГ-ВВ2», тобто по-простому ручна звукова граната виготовлення Волша, тип 2.

— Ем…. а що, був тип 1? — засумнівався Віктор — невдала серія, так?

— Ну…. як тобі сказати, не зовсім. Я б навіть сказав, що дуже вдала — тільки перша серія вийшла занадто потужна: завдання лякати тварин виконувала на усі 100 %, тільки ще попутно наносила деякі ушкодження. швидше, осколкова серія вийшла. А кому потрібно потім рвані шматки м'яса по траві збирати? Загалом, удосконалив трохи…. але попереджаю відразу: залишилося мало — це перше, і друге — сама та людина, що кидає, теж потрапляє в зону звукового удару, так що вибач, якщо що.

— Нормальний хід, а як нею користуватися — стиснути, чи що, не бачу ніяких важелів або колечок, за які можна смикнути.?

— Дивимося уважно — по центру виробу поперечна виїмка — потрібно провернути одну половину навколо другої на 90^0, потім у тебе буде секунд п'ять, щоб кинути… потім «БУМ»!

Стрільбу і потрошіння вирішили провести завтра з ранку, оскільки вже пішла друга половина дня і до заходу вони б не встигли ніяк. Прямо з ранку і розпочали: лазерні рушниці валили тварин з третього-четвертого попадання: або цей тип буйволів був більше живучим, або були потрібні серйозніші ушкодження внутрішніх органів, але, проте, з першого залпу ніхто не падав в траву. Потім повільно наблизилися на всюдиході до стада — тварини дали підійти до себе на двадцять метрів, а потім дружно підняли голови і втупилися на гостей — ті у свою чергу не стали випробовувати терпіння звірів і зупинилися. В принципі, дистанція для кидка була на межі, але мисливці хотіли закинути подарунок в гущу стада, щоб посіяти паніку максимально.

— Давай звідси — запропонував Волш — там далі сховатися буде ніде, якщо підібратися ближче, адже невідомо, в яку сторону вони рвонуть,… як би не зачепили часом. Лізь на дах і звідти кидай — дочекайся, коли вони заспокояться і голови опустять в траву.

Ідилічна картина безтурботного спокою сотні розслаблених копитних організмів на тлі нескінченного моря трави вибухнула як звуковий шок, в прямому і переносному сенсах. Буйволи рвонули з місця, штовхаючи один одного, наступаючи на тіла тих, що лежали з однією думкою забратися чимдалі звідси — вибух саморобки трохи оглушив напарників теж, правда, короткочасно. Тупіт, мукання і рев переляканих тварин, клуби пилу, піднятого в повітря декількома сотнями копит і тремтіння землі — ось що відчув Віктор, коли вони з Волшем вийшли на землю зі всюдихода.

— Нормально так дало — задоволено замотав головою він, намагаючись позбавитися від дзвону в ній — ти природжений підривник, партнер, залікова дрібничка…. що ж, приступимо, мабуть!

Підтягли лебідкою усі чотири туші до всюдихода і взялися за справу, але зброю тримали біля себе — оскільки вибух був чутний, швидше за все, далеко, то на хижаків він міг вплинути прямо протилежно, залучаючи до джерела шуму. Працювали парою над однією тушею, переходячи потім на наступну: спочатку фрезою відпилювали білі роги — шикарні прикраси були у цих звірів, що не говори. Поверхня на дотик була грубуватою, шорсткою біля основи, але до вістря ця шорсткість пропадала і мінялася на поліровану гладку. У всіх чотирьох роги виявилися приблизно однаковими, в межах шістдесяти сантиметрів, включаючи плавний вигин біля основи. Оскільки для зняття шкури все одно вимагалося розпороти десь черево, то вилучили серце і печінку у усіх чотирьох — більше нічого з органів брати не стали. Потім обережно зайнялися головами: для цього використали лазерний різак (ніж) — мозки бізонів виявилися трохи дивними, що стало помітно, коли витягнули усі чотири екземпляри і промили гарячою водою. Від лобових доль, де примітили дві невеликі шишки, або пухлини можливо, по сірій речовині мозку розповзалася система тонких ниток-судин, що нагадують кровоносну, але темнішу по забарвленню і тонше.

— Дивися, Волш — тут інша система, не така, як у хижаків, яких ми препарували і здали — показав на аномалію пальцем — у тих таких ось «пухлин» більше, наскільки я пам'ятаю,… від чотирьох до шести, у кого як, і ось така сітка в мозку має складніший малюнок. Не зійти мені з цього місця, якщо це не природний орган захисту від навіювання — потрібно це спробувати обов'язково… потім, коли закінчимо зі шкурами.

Упакувавши вміст черепних коробок копитних альбіносів, мисливці взялися за зняття шкур — трофеї виглядали дуже ефектно: майже біла, досить жорстка оболонка буйволів притягувала погляд своєю незвичністю і видом. Знімали довго і обережно, щоб не пошкодити таку цінну, поза всяких сумнівів, річ.

— Знатна штуковина — цокнув мовою Волш, коли вони зняли перший екземпляр — гадаю, що зможемо видавити з Кайла тисяч вісім, а при хорошому розкладі і всі десять…. знову ж таки нова тварина у базу, премія і таке інше.

До сутінків встигли зняти всі чотири і розтягнути їх на спеціальних розпірках в причепі, обробивши внутрішню поверхню шкури ножами, а потім і засобами для видалення живих тканин.

— Я б собі таку шкірку під ноги біля ліжка кинув — мрійно сказав Віктор, дивлячись в темне небо — уранці встав, занурив ноги в такий килим… річ!

— Все-таки думаєш заснувати своє селище? — відреагував напарник — а до існуючих вже поселень чого не хочеш приєднатися, я чув, там досить згуртовані колективи, дружня атмосфера, адже люди завжди в очікуванні небезпеки.

— Розумієш, я думаю, що не приживуся там — це потрібно сходитися з усіма по одному, раз колектив згуртований, хіба мало: комусь не сподобаюся, або мені хтось не сподобається. Та і потім не випускай з уваги людську заздрість і пожадливість: дізнаються про мої можливості, оцінять рівень моїх і своїх доходів — зрізу почнуться терки, згадай моє слово. Почнеться: потрібно тобі і на колектив попрацювати, ти ж тут не один, поділися удачею і так далі — а я не збираюся нікому допомагати за просто так. Це у нас з тобою склалися стосунки, а з іншими так спокійно навряд чи пройде — у людей заздрість в крові, а враховуючи місцеві умови життя, вірніше, виживання…. коротше, я цю можливість взагалі не розглядаю. Давай краще почнемо тебе «покращувати»!

Витягнули один пакет з мозком альбіноса і почали його роздивлятися — Волш якось зблід увесь від перспективи сирої їжі.

— Чого ти боїшся, а? — дивувався Віктор — паразитів тут не може бути, вони зазвичай селяться в шлунку, печінці, а мозок — це чиста маса, серце його навіть окремою артерією забезпечує. Якщо так бридко живитися сирим, то пропоную з'їсти тільки ці горбки-нарости в лобовій частині — посоли і запий чимось алкогольним. Давай, партнер, не томи — пропоную поділитися — ти зжереш ці пухирці, а я потім з'їм мозок — його тут усього кілограма півтора-два… зварю і з'їм, сире не люблю, хе-хе.

— Слухай, Вік, а давай все зваримо спершу — якщо не допоможе, то тоді другий раз так і бути, сирим спробую, давай?

— Гаразд, умовив — погодився партнер, розглядаючи посіріле обличчя мисливця — тільки не зваримо, а пропаримо на водяній бані, при такому способі втратимо менше цінних речовин.

Загалом, на вечерю було парене блюдо з мозку місцевого білого копитного — пішло добре, кожному своя доля, звичайно, але загальне враження було непоганим — ніжне м'ясне суфле з додаванням солі уляглося в шлунках змучених мандрівників. На наступний ранок наздогнали стадо і влаштувалися в півтора кілометрах від нього: слід було перевірити, чи є сенс від такої дорогої дієти. Для цього всілися на даху і стали чекати появи хижаків — Віктор сидів так, щоб бачити партнера, і у разі чого, відключити його. Напад на мозок був як завжди несподіваним — хто давив йому на голову, землянин так і не зрозумів, оскільки тварюки добре замаскувалися в густій траві і не показувалися на очі. Поки свідомість відмічала неприємні, мерзенні відчуття в голові людини, сама людина уважно стежила за напарником: на жаль, вечірня дієта не вчинила дива, оскільки обдурений тваринами Волш повівся передбачувано. Слабкий удар по потилиці, і ось товариш вже відпочиває на теплому металі даху з безглуздою посмішкою на вустах, а хлопець тим часом намагається визначити місце, де засіла пара чотириногих мисливців на м'ясо. Цього разу атака закінчилася швидко — не отримавши бажаного, невідомі тварюки залишили їх без уваги, очевидно, направивши свої здібності на чорне стадо, збираючись там знайти зговірливіший обід.

— Ага-ага — посміхнувся своїм думкам Віктор, роздивляючись місцевість попереду себе — вам там будуть дуже раді, не сумніваюся, що буйволи зроблять вам гідний прийом,… трохи побігаєте… корисно для здоров'я, хе-хе.

— Перший експеримент провалився — повідомив він своєму колезі по бізнесу, коли той прийшов в себе, обмацуючи маленьку шишку на потилиці — не опускатимемо рук, це усього лише тимчасова невдача на шляху до нашого тріумфу. Продовжимо, мій друг, досліди над людьми: за планом у нас з тобою другий сніданок,… знаю, що ти нещодавно поїв, але, як мовиться у мене на батьківщині — треба Федя, треба!

— Давай рідний, за маму… за папу — намагався він нагодувати мисливця незрозумілими утвореннями, вирізаними з другого шматка мозку альбіносів — Волш, тут всього грам сто від сили, ти ж мужик…. давай моментом і відразу запий червоненьким.

Проковтнувши пару ложок м'якої субстанції, напарник трохи не обблював увесь всюдихід, але вино і правда допомогло — утримався, а потім довго витирав піт з лиця, неначе дві години патрав туші. Спочатку все було нормально — сиділи на даху і відпочивали, піддослідний висловив побажання подихати свіжим повітрям, і подовше, подовше. Десь через години дві, мисливець знову став посилено пітніти і багато пити води — Віктор насторожився, передчуваючи п'ятою точкою неприємності, а ще за годину Волшу стало погано, і вони спустилися вниз, де той відразу ліг на ліжко і заснув, як показалося спочатку землянинові, але насправді це було тільки початком. Оскільки сидіти внизу було нудно, а напарник начебто спав, то виліз з рушницею на дах в надії когось підстрілити. Стадо чорних спостерігалося в чотирьохстах метрах південніше від всюдихода, тому, щоб не втрачати їх із виду, трохи перемістив машину ближче, зупинившись в півсотні метрів від краю їх лежання — тварини реагували в'яло, і хлопець не став їх тривожити. Спустився вниз за водою і, проходячи повз напарника, що лежав все так само тихо без руху, ненароком поклав долоню на лоб — не сподобалася занадто червона пика партнера і висока температура. Зганяв в сантехблок — там були усі ліки і медичні пристосування, поміряв температуру — вже нагнало 38^0, що стурбувало землянина.

— Схоже, я даремно змусив його жерти цю гидоту — нарікав наш герой, дивлячись на пітне червоне лице хворого — потрібно було закинути цю ідею, адже, швидше за все, учені на орбіті у своїх лабораторіях виділяють потрібні ферменти з матеріалу, а не використовують в первозданному вигляді.

Потім він почав ритися у своїй голові, вишукуючи знання бази «перша допомога», але під високу температуру підходило багато випадків.

— Так, укуси земноводних і літаючих паразитів — не то…. інфекції від порізів і ран, нанесених іклами або кігтями, — не то,… алергічні реакції — це взагалі смішно, Волш тут вже десять років, напевно має антитіла до всього, що тут літає в повітрі…. хоча. Ні, тут і так все зрозуміло — щось потрапило в організм з частиною мозку, значить…. значить боремося з отруєнням.

Асортимент в аптечці був дуже широкий, і хлопець сходу почав діяти: пацієнт був без свідомості, можна сказати, оскільки спроби розбудити, або привести до тями виявилися безплідними, ні на що не реагував, продовжуючи лежати безмовною колодою. Вирішив розпочати з уколів: тутешні уколи трохи відрізнялися від звичних земних — швидше це був пневмошприц для ін'єкцій, які усі без виключення поставлялися на планету в однакових пластикових прозорих капсулах. Відрізнялися один від одного тільки кольором і написами на них.

— Пшик — неголосно сказав пістолет, і землянин став чекати реакцію на ліки, по базі час реакції оцінювався в десять хвилин. Почекавши для вірності двадцять, знову заміряв температуру — 38,2^0 - хвороба прогресувала, і це змусило вилаятися хлопця. Оскільки колоти декілька ліків підряд база не порекомендувала, то довго вибирав наступний препарат перед тим, як зважитися на нову ін'єкцію — останню на сьогодні. Через двадцять хвилин знову перевірив свого хворого — 38,3^0 — знову вилаявся на свій тупий мозок і дурну ідею, що прийшла в дурну голову, але колоти більше нічого не став. Потім настала ніч, і землянин заснув тривожним сном, час від часу прокидаючись і прислухаючись до важкого дихання мисливця — спускатися і міряти температуру не став. Ранок приніс нову хвилю розчарування і занепокоєння за друга: температура перевалила за 39, і, ймовірно, продовжувала рости — без особливої надії уколов нові ліки, які база рекомендувала ввести у разі незрозумілої ситуації — сильніше за засіб в аптечці більше не було.

Короткочасну радість про невелике пониження температури незабаром затьмарила погана новина про новий стрибок хвороби — шкала термометра показувала вже 39,40. До середини дня, коли градус піднявся до 39,6^0, Волш став смикати іноді кінцівками і головою — спочатку дуже рідко і слабо, але Віктор визнав це поганим знаком і почав втрачати залишки надії. У якийсь момент пацієнт заспокоївся, і його «лікар» вирішив трохи подрімати, користуючись нагодою, оскільки припускав, що скоро настане криза і спати йому не припаде. Поспав всього дві години, прокинувшись від сторонніх звуків, але подивившись на хворого, різко схопився — Волш сіпався в конвульсіях, загрожуючи ось-ось впасти на підлогу всюдихода — підскочив і поправив тіло на ліжку. Але оскільки хаотичні ривки не проходили, то довелося трохи імпровізувати і зв'язувати партнера, закріплюючи того на ліжку, адже увесь час сидіти біля нього він не може, і слід було узабезпечити тіло від падіння — ще розіб'є собі голову в цих судомах. Більш-менш закріпивши напарника, трохи поїв — над силу, оскільки апетиту майже не було. Прийшла думка трохи напоїти товариша бульйоном — зробив тільки гірше: людина стала сіпатися ще сильніше і трохи не захлинувся поживною рідиною, так що довелося відкласти годування до кращих часів.

Надвечір температура перевалила за 40^0, і у хворого почався жар, а з ранку жар доповнився маренням мисливця: Віктор намагався щось зрозуміти в уривчастих фразах — Волш щось кричав, очевидно, перебуваючи у цей момент в маячному полюванні з кимось, кого хлопець не знав. Імена, які той вигукував, йому були не знайомі — потім хворий довго говорив з якоюсь жінкою, сміявся і плакав, а потім землянин перестав його розуміти взагалі, коли мисливець перейшов на невідому йому мову — очевидно, це була мова рідної планети мисливця. Температура росла ще добу і досягла свого максимуму в 42,6^0  наступного вечора — щоб якось допомогти другу, Віктор зрізав з нього увесь одяг до пояса і обрізав комбінезон нижче колін. Набрав в невеликий тазок злегка охолодженої води, благо всюдихід був оснащений не лише просунутою системою вентиляції і кондиціонування повітря, але і непоганим кулером для питної води із складною системою фільтрів. Останні були встановлені для можливості набору води у випадкових водоймах або річках, і мали декілька рівнів механічного і бактеріологічного очищення від всяких домішок і мікробів.

Видавив в тазок фрукт — місцевий аналог лимона і став протирати напарника цією рідиною. До цього моменту спазми і судоми припинилися, і землянин зняв свої саморобні пута з тіла — тепер Волш тільки пітнів, тихо марив на своїй мові і горів як піч — обмивання тіла ненадовго заспокоювало людину, і він навіть починав легше дихати, але, на жаль, ненадовго — через десять-п'ятнадцять хвилин все знову повторювалося. Цю ніч землянин сам провів, немов в маренні — спав уривками, прокидаючись від гарячкових вигуків хворого — витирав тіло водою і знову намагався заснути. Щоб не лазити вгору-вниз на своє ліжко, постелив собі на підлозі — у всюдиході було тепло, тому пара ковдр і подушка були його ліжком цієї ночі. Гарячковий стан пацієнта тримався ще добу, але температура більше не росла, і хлопець подумав, що організм все ще бореться, і є надія на одужання. А наступною ніччю він якось непомітно для себе вирубався на усі десять годин, не реагуючи навіть на голос свого напарника. Прокинувся якось ривком і прислухався — дихання Волша було рівним, хоч і трохи хрипким — відразу поміряв температуру і розцвів від посмішки — 38,1^0 і це радувало! Мисливець опам'ятовувався ще дві доби, але на другі вже зміг спілкуватися зі своїм «лікарем».

— Віктор, я тобі приб'ю, як встану, експериментатор хрінів — сказано це було беззлобно і з посмішкою — але спочатку мені потрібно щось пожерти, у мене усередині страйк усіх органів, а шлунок взагалі з якимсь прапором ходить і найголовніший серед них.

— Зараз все буде, партнер — зірвався з місця наш герой і незабаром повернувся з кухлем теплого бульйону і шматком м'яса.

— І це все? — здивовано дивився на «подачку» видужуючий мисливець — я ж тобі ясно сказав — жерти! А це що?

— Слухай, пацієнт, я тобі як лікар говорю — не сперечайся, ти не їв більше чотирьох діб, відразу багато не можна, живіт скрутить. Давай, закуси і знову лягай, а через годинку ще принесу…. і не потрібно на мене так дивитися, не допоможе!

Надвечір трохи розім'яли ноги пацієнтові — походили навколо всюдихода, доречно зауважити, зараз вони тут було одні — стадо чорних буйволів за ці дні віддалилося від них досить далеко, правда, зараз це їх мало хвилювало.

— Ти щось відчуваєш, Волш…. ну, щось, чого раніше не було? — Віктору було цікаво, пройшов їх дослід з користю, або марно.

— Навіть і не знаю, я поки що відчуваю слабкість…. і в голові якось не так — навіть пояснити не можу, не запитуй… не погано і не добре, якось не знайомо, навіть страшно трохи. Слухай, а допоможи дістатися до санвузла — природа дається взнаки, та і на себе в дзеркало хочу подивитися.

— … У мене волосся трохи посвітлішало — роздивлявся себе мисливець десятьма хвилинами пізніше — був справжній племінний шатен, а тепер щось ближче до брюнета.

— Я і не помітив, напевно, це не впадає у вічі, якщо знаходишся постійно поряд з людиною — очевидно, колір мінявся поступово, інакше я б помітив зміни. Нічого, головне, що не рудий, ха-ха-ха. Хоча, якщо є бажання стати блондином, то можеш оприбутковувати ще одну порцію делікатесу — я не претендую на ласощі, хе-хе.

Відповідь партнера його дещо здивувала, він виявився не готовий до такого.

— Потрібно провести польові випробування моєї голови — якщо будуть хоч якісь зрушення, я з'їм не одну і не дві — заради такого бонуса я можу і усе це стадо зжерти, а-ха-ха-ха. Якщо тобі, звичайно, не шкода такої дорогої сировини на партнера?

— Гм, так це…. не питання, напарник — наздоженемо стадо і можемо спробувати ще узяти сировину з чорних звірів — не думаю, що повторний прийом «препарату» з такої ж тварини дасть ефект. У мене з'явилася ще одна маячна думка: давай спочатку я спробую те ж саме блюдо, що і ти, а потім по другому кругу, а? Але спочатку — випробування, без питань!

Висунули штангу підйомника і стали оглядати округу: чорне стадо виявили на межі чутливості камери — тварини віддалилися від них на десяток кілометрів, тому неспішно наздогнали і влаштувалися в ста метрах від них. Тепер вони спеціально виставлялися напоказ, голосно розмовляючи і залучаючи до себе увагу, ну а зброя розсудливо лежала поруч, чекаючи своєї години. Під удар потрапили відразу двоє: землянин відчув усі ті ж мерзенні рухи на голові, а ось Волш поводився нестандартно — хлопець сидів поруч і спостерігав за його реакцією, готовий у будь-який момент «відключити» партнера старим, випробуваним способом.

— Що ти відчуваєш, говори — не мовчи!? — по обличчю мисливця котився піт, очі то закривалися, то відкривалися, але спроб встати і кудись іти він не робив.

Секунд десять все так і тривало: землянин боровся з почуттям гидливості у себе в голові і спостерігав за мисливцем, а його партнер боровся з навіюванням, а потім Волш розплющив очі і осмислено подивився на хлопця.

— Я можу чинити опір, Вік! — в очах партнера, що говорив, горів вогник азарту — воно мене вабить до себе, такі приємні почуття, я ледве стримуюся.

— А що конкретно відчуваєш? — наполягав його напарник — воно що, говорить з тобою, чи що…. я бачу, що ти борешся, молодець — тримайся!

— Не можу оформити це в слова — відповів Волш, як і раніше обливаючись потом — воно не говорить, а вселяє думку, що там внизу в траві дуже тепло і затишно, а йому самотньо… сволота — тут мисливець змінив тон, а в очах з'явилася ненависть — Вік, убий його, чуєш, убий! Я не можу поки нічого робити, тільки чинити опір… убий його!

— Я його не бачу, заспокойся, тримайся, зараз атака ослабіє, і гад виповзе ближче на нас подивитися — Віктор вже тримав в руці снайперку, ковзаючи поглядом по траві, якій не було кінця.

— Там — важко дихаючий напарник тягнув руку, а піт валив з нього так, що застилав йому очі — воно там, Вик, убий!

— Фіга собі, ти відчуваєш напрям — вразився хлопець, зміщуючись трохи убік, вказану партнером — я теж сьогодні зжеру цієї гидоти!

Тут атака припинилася, і мисливець звалився з крісла на бік, важко ворочаючись біля ніг землянина — той відразу зрозумів, що зараз до них завітають гості… чисто познайомитися з упертою їжею. Волш не помилився з напрямом — хлопець помітив одну тварюку, що кралася — тварина добре маскувалася, і коли б не чіткий напрям, її можна було і не помітити до самого кінця. У сорока метрах воно зупинилося і підняло морду на нього — молодий, подаючий надії лікар-експериментатор не став гальмувати і навів на хижака приціл — для снайперки це була смішна дистанція, але з іглостріла він побоювався схибити.

— Клац — сказав затвор, подаючи в ствол новий боєприпас — клац. Віктору знадобилися два постріли, щоб заспокоїти звірятко, що сіпнулося до них, адже цілитися в голову було блюзнірством. Він вже увійшов до ролі практичного мисливця, який спочатку рахує можливий прибуток, а потім стріляє в те місце, де найдешевша сировина.

— Де другий? — заклопотано подумав наш герой, вставши на коліна і кидаючи погляди навкруги — не може бути… має бути друга… — і тут краєм ока помітив тінь, що кинулася до всюдихода.

Тварина рухалася занадто швидко, ривками скорочуючи дистанцію, а потім, діставшись до машини, стрибнула на Віктора — той навіть не встиг відкласти рушницю убік і потягнутися за іглострілом, як зручнішою зброєю у ближньому бою. Зміг тільки прикритися снайперкою від летючої фігури — все спостерігалося, як в уповільненій зйомці: це був звичайний плямистий лев, але, проте, не робило його від цього менш смертоносним. Удар, яким тварина мітила в голову, припав на рушницю: зброя сіпнулася в руках, сильно вивертаючи пальці, і відлетіла з даху услід за хижаком — той стрибнув занадто сильно і перелетів. Десь внизу пролунав розчарований рик, а Вік вже стискав в руках іглостріл, озираючись — тварюка могла бути як праворуч, так і ліворуч.

— Який же ти швидкий, коли злий — встиг подумати землянин, як звір вискочив на дах в двох метрах від нього — тепер між ним і мисливцем лежав і ворочався Волш, а тварюка, очевидно, роздумувала з кого почати, глухо гарчавши.

Глава 11

Хлопець як зачарований дивився на красеня хижака, втрапивши розумом в якийсь ступор, але перший же рух звіра зірвав цей стан і він витисну спуск. Стріляв від стегна, не цілячись — два метри, це не відстань — натискав і натискав, не припиняючись навіть тоді, коли лев стрибнув на нього, визнавши небезпечнішою ціллю, яку потрібно убити першою.

— А-а-а-а — кричав Віктор, не припиняючись випускати в летючу кішку жалючі голки — потім сильний удар, рев, біль в голові і грудях з'єдналися в одне почуття і він втратив свідомість.

…Волш на краю свідомості чув крики партнера і звуки роботи іглостріла, рев звіра, але змусити себе прийти в почуття не міг — витриманий ним ментальний удар на якийсь час перетворив його на шматок свідомості, що сіпається на даху, упереміш з безвільним тілом. Він тільки безсило скрипів зубами і намагався змусити себе діяти — пройшла, здавалося ціла вічність, як мисливець набув контролю над тілом і зміг встати на коліна — голова залишалася важкою, але усе інше було в нормі, оскільки ніяких болів він не відчував ніде. Досвідченому мисливцеві знадобилося не більше хвилини, щоб оцінити і зрозуміти ситуацію — його молодий напарник знову здивував — завалив дику кішку,… а може і дві — одна з них зараз лежала на Вікторі, майже повністю накривши його тіло. Досвід і вправність зробили свою справу — декілька хвилин боротьби з мертвою тушкою хижака, і він зміг витягнути з-під неї свого напарника — видовище було неприємним. Звір в передсмертному кидку дістав-таки свого кривдника, розпоровши верхню частину грудей — там зараз виднілися ребра, а м'ясо бовталося клаптями на маленьких шматочках чогось. Все було залито кров'ю — тут була і людська і звірина, що витікала з декількох ран в голові і шиї лева. Мисливець це визначив не лише за станом хижака, але і за кольором — людська і звірина відрізнялися по відтінку.

— Серце не зачеплене — зрозумів мисливець по грудях хлопця, що здіймаються, хоча вид рани був жахливий — біс, що я туплю — регенератор!

Волш буквально скотився вниз по сходах, трохи не зламавши ногу, і кинувся до шафки з медициною: вибір однозначно падав на пристрій з назвою «ПМР-12» — польовий медичний регенератор, складне і дороге устаткування, за яке в селищі брали майже вісім тисяч бон. Не у всіх таке було, але напарники ще півроку тому купили собі таку приблуду, коли закінчували працювати по м'ясу. Пристрій був корсетом із складною начинкою, основним завданням якого була локалізація складних поверхневих ран і прискорення їх загоєння. Знезараження, знеболення, гель для глибоких ран, антишокові препарати — усе це було напхано в цю медичну штучку, яку Волш зараз тягнув з собою вгору, до свого пораненого напарника. Довелося трохи мучитися, знімаючи або зрізуючи одяг з тіла хлопця, потім розстелив корсет на даху і став укладати Віктора на нього спиною. Потім найважче і складне — тремтячими руками став укладати відірвані шматки м'яса на ребра — виходило кострубато, тому змусив себе заспокоїтися і повторити все ще раз — з другої спроби виглядало трохи краще, якщо можна було так виразитися в цьому випадку. Оскільки далі за базою по медицині пропонували просто застебнути на потерпілому корсет і активувати його, то так і зробив, попутно перевіривши пристрій на комплектність препаратів в ньому. Переконавшись, що усі картриджі заповнені на 100 %, натиснув кнопку активації на грудях людини. Регенератор видав декілька клацань, потім усередині щось зашипіло, і з отворів полізла піна червоно-білого кольору — пристрій щось робив і це трохи заспокоїло мисливця.

— Сподіватимемося, що я встиг — роздумував Волш, спостерігаючи за напарником, який так і не опам'ятовувався — потрібно його якось перенести в ліжко, як би це зробити ніжніше…?

Деякий час переводив погляд з люка на хлопця і назад — в принципі, можна було спробувати, хоч і прохід був розрахований на одну людину — слід було спускати напарника ногами вниз, прив'язавши попід пахви. Другий варіант — спустити на траву і відкрити основний люк він не розглядав серйозно, оскільки були сумніви в тому, що зможе утримати мотузок з вантажем — від даху до землі було три метри з невеликим… можна і не утримати, так. Опускати цінний вантаж вирішив добре підготувавшись: на руки одягнув рукавички, щоб понизити тертя мотузка об шкіру долонь, внизу під сходами уклав усі м'які речі, що знайшов у всюдиході, та і нижні сходинки обклав ганчір'ям — щоб випадково не стукнути напарника головою об метал. Процес майже почався, коли згадав, що у нього є підйомник і лебідка з крюком — обізвавши себе ідіотом, кинувся виконувати задумане. Підчепив Віктора попід пахви і підняв стрілу — управляти підйомником можна було як з кабіни, орієнтуючись на свідчення камери, так і безпосередньо важелями біля її основи.

Уся операція розділилася на три етапи: підйом несвідомого тіла вгору і розворот стріли таким чином, що напарник повис над травою біля головного входу. Потім відкрив головний люк і опустив хлопця акуратно на пандус — вийшло не відразу, оскільки тіло повільно крутилося, намагаючись при спуску увесь час перекинутися на живіт, а вимагалося на спину. Ну і третій етап — розв'язування саморобних строп і транспортування тіла на ліжко — тепер нижню полицю знову займав його молодший партнер. Зрозумівши, що більше нічого він тут зробити не може, закрив центральний вхід і поліз на дах — там лежала тушка лева, яку вимагалося використати і скинути вниз — свіже м'ясо могло притягнути сюди нових голодних мешканців савани. Зміг витягнути тільки печінку і мозок — серце виявилося серйозно пошкоджене голками — іглостріл був заряджений розривними боєприпасами.

Останки тушки вивантажив на траву так само як і партнера, за допомогою стріли, а потім ще годину займалася тим, що знімав шкуру, потім просто від'їхав від місця, де було багато крові на землі і траві. Частинами одягу Віктора, який зрізав з нього, коли одягав на нього «ПМР-12», протер дах і викинув чимдалі в траву. Витрачати воду не став, а просто перегнав всюдихід знову до того великого озера, де вони завалили двох водних зміїв — ось там і помив машину, позбавляючись від провокаційного запаху крові на ній. Шукати другого убитого лева не став — почував себе трохи спустошено після останньої зустрічі із звірами — хіба мало там хто ще ховається в засідці. Здобич було відверто шкода, але здоровий глузд говорив йому, що краще не випробовувати зараз долю — вони вижили дивом.

Віктор прийшов в себе вночі, голова трохи шуміла, але найбільше турбували груди — він згадав, як на нього навалилася дика кішка, поки він безуспішно намагався її зупинити, а біль в довбешці відніс на невдале падіння на металевий дах машини. Оглядівся — лежав на нижній полиці, а згори лунало легке хропіння напарника — відмінно, вони обоє живі і зараз у своєму мобільному «лігві». На груди кинув погляд мигцем — боявся побачити там щось страшне,… посував руками і ногами — подекуди несильно боліло, що теж відніс на невдале падіння під вагою хижака. У салоні було темно — значить за бортом ніч, зрозуміло — Волш вимкнув освітлення, уклавши його сюди, а потім і сам, швидше за все, вирубався.

— Цікаво, як він після «спілкування» з цими кішками? — відсторонено подумав землянин і спробував щось розгледіти на своїх грудях, але марно — побачив лише декілька вогників різного кольору, що світяться, але зеленого там не було. Значить, Волш причепив мені регенератор, а це у свою чергу означає, що мене серйозно порвали — ну, могло бути і гірше.

Дихалося трохи важко, але це він відніс на рахунок пристрою на своєму багатостраждальному тілі — не смертельно, спробував зробити глибокий вдих і видих: трохи палило згори і боліло, але в іншому незручності не відчувалося. Згадав дані з бази «автоматичні медичні пристрої», і зрозумів, що майже повна відсутність неприємних відчуттів ще ні про що хороше не говорить — агрегат гасив болі під час своєї роботи, а якщо він зміг відчути її відгомони, то рана у нього на грудях пристойна. Трохи розхвилювавшись від похмурої перспективи, заспокоїв себе тим, що тіло його слухалося, а значить ходити, рухатися і так далі він може — на таких заспокійливих думках став сам себе колисати, закривши очі і рахуючи до безкінечності, поки не заснув. Уранці його оглянув Волш — ну як оглянув: кинув погляд на лице, потім оцінив покази (колір) контрольних діодів регенератора, похитав головою і змотався за картриджами до девайсу — два виявилися порожніми за ніч і палахкотіли червоними вогниками.

— Ти мене рятуєш вже другий раз — констатував мисливець, допомагаючи піднятися з ложа напарникові — це стає звичкою.

— Взагалі-то я хочу тебе засмутити — я там, на даху тоді думав тільки про себе, не потрібно так переоцінювати свою власну значущість, а-ха-ха — декілька секунд дружного сміху підняли обом мандрівникам трохи настрій. І якщо чесно, то я зовсім не чекав, що цей милий «котик» встрибне до нас на верх — у мене була повна упевненість, що після загибелі його напарника (чи напарниці) він піде шукати собі провіант простіше,… помилився я, моторний виявився котик… мдя. До речі, я сподіваюся, ти їх розпатрав?

— Ем… ну, одну, що лежала на даху — так. Все як годиться, окрім серця — там все в лахміття, не товар! Шкуру теж зняв, а ось з другим екземпляром не повезло — не пішов туди, щось усередині мені страшно стало, Вік, та і після навіювання я якийсь прибитий був.

— Мдя… збитки, напарник, хоча ти правий, напевно — одному таким займатися без прикриття моторошнувато, та і усіх грошей не заробити. Гаразд, які у нас плани — врахуй тільки, що я пару днів буду без користі в плані обробки для нас, можу тільки постріляти трохи, як стане легше.

— Думаю, рухатимемося за цим стадом, і битимемо їх помалу — все-таки новий вид, візьмемо з них все, у тому числі і м'ясо — у нас тільки два холодильники заповнені, і то не повністю…. потрібно причіп завантажити. Та і твою ідею потрібно довести до логічного кінця — спробувати на смак ще і чорних буйволів, може, що додасться тут — Волш постукав себе по голові.

— Ризикнеш ще раз, напарник? — уважно подивився на нього — я думав, ти помреш, якщо чесно вперше.

— Думаю, тепер все буде легше, організм переробив невідому речовину, виробив імунітет…. мені так здається, а за можливість тримати себе під контролем я з'їм не лише мозки з чорного буйвола, а і з хижака, якщо потрібно буде,… хоча боязно, якщо чесно.

— Так, я б теж не став експериментувати з хижаками — там якось все не так виглядає. колір такий неприємний, пригноблюючий, та і цих наростів там багато — все не проковтнеш, як ні старайся. Так, а ось з чорного копитного я б і сам спробував, але пізніше, звичайно, коли цю штуку зніму з себе.

— Інформація з бази говорить, що такі рани регенератор лікує близько двох тижнів — потім можна зняти, і ще два-три тижні на повне рубцювання,… у будь-якому випадку, механізм дасть сигнал, не квапся.

— Добре, нехай буде по-твоєму — наздоганяємо чорних і добуваємо собі парочку, більше ти все одно не осилиш за день, а потім згодуємо тобі новий делікатес, хе-хе,… тільки лежачи, я тебе не підніму, партнер.

Наступні декілька днів пройшли для Віктора цікаво — їв, пив, спав і іноді стріляв… мало, але влучно. Велику частину часу проводив на даху з біноклем і рушницею в руках, поки Волш розважався внизу з тушами — тут знову згодилися саморобні «хлопавки» — стадо втікало, а партнер упевнено працював десь внизу.

— Ніщо так не заспокоює, як текуча вода, морський прибій, палаюче вогнище і працюючий напарник — на ці речі можна дивитися нескінченно — так думав землянин, спостерігаючи за професійною обробкою тварин.

На жаль, запас саморобок-підривалок добігав кінця, толком не почавшись, але їм і цього вистачило на рейс — причіп був вже заповнений на 75 %, і було ще місце для уніків в одному холодильнику, так що довелося попрощатися із стадом і рушити в зворотну дорогу. Віддалилися вони на той час порядно — за розрахунком бортового кристала до селища «Версола-2» їм їхати одинадцять діб (природно брався в розрахунок денний час). Проміжну зупинку вирішили зробити біля великого озера, там же поповнити запаси води — власна фільтрувальна установка дозволяла це робити через невеликий шланг з вакуумним насосом. Тут же і дали Волшу з'їсти нову порцію мозку — судячи з пики мисливця, на смак було таке ж лайно, як і перша доза, але вино знову допомогло, і стали чекати результатів. Знову намалювалася проблема з температурою, але мисливець не відключався як минулого разу, а просто став трохи в'ялий і загальмований. У теж час градусник був в межах 37,4^0 — 37,6^0, так що це тільки підтверджувало теорію самого піддослідного про антитіла і іншу наукову муть. Слабкість і млявість пройшла через дві доби, і Волш знову був у формі, а на питання про самопочуття тільки знизував плечима і говорив, що все нормально. На десятий день подорожі Віктор звернув увагу напарника на світлодіодну індикацію регенератора — з чотирьох датчиків, три світилися рівним зеленим вогнем, а один безладно кидався між зеленим і жовтим.

— Гм, щось рано — засумнівався Волш, перевіряючи заправку картриджів пристрою — дивно, все є,… але ж рано, ще днів п'ять по базі «автоматичні медичні пристрої» ти повинен в ньому ходити!

— Я думаю, що все нормально, адже у мене висока регенерація, як мені лікар «Новомеда» пояснив, так що як тільки стане все зеленим, знімай, подивимося результат живцем, так би мовити.

До вечора діод заспокоївся і перестав мигтіти, визначившись зі своїм забарвленням — Волш витратив декілька хвилин на відключення просунутого девайса і мовчки втупився на груди напарника.

— Е… партнер, не потрібно так дивитися на мене — занервував наш герой — ти мене лякаєш! Ось завтра прибудемо в селище, там сходиш до дівчаток, у них груди красивіші і цікавіші, і все пройде у тебе, хе-хе,… тримайся напарник, ми вже близько, а про мене забудь — я вихований в класичних сімейних традиціях.

Фраза Віктора повернула мисливця в реальність, і він здивовано перевів погляд на обличчя партнера, показуючи пальцем в груди.

— Ти це… сходи, подивися на себе в дзеркало…. а що ти там про дівчаток говорив?

Картина, побачена хлопцем у своєму відображенні, його сильно порадувала — груди були в численних рубцях, покритих легкою, шорсткою кіркою — трохи все чухалося, але це відчуття тільки покращувало гарний настрій: чухається, значить гоїться. Трохи пошкрябав ці шрами — поки що кірочка трималася щільно на своїх місцях, але це поки — герой не сумнівався, що за пару днів і це відпаде, і знизу залишиться здорова, молода шкіра.

— Безперечно ця планета і її мешканці йдуть мені на користь — думав хлопець, погладжуючи груди — і мені тут подобається!

Наступного дня вони прибули у «Версолу-2» і зайнялися найприємнішим — реалізацією трофеїв. Товар приймав незнайомий Віктору скупник в присутності особисто Кайла — чиновник чекав від двох мисливців чогось нового і не помилився — ця парочка знову привезла унікі.

— Гм, яке цікаве створіння — бурмотав скупник, розглядаючи цю суміш змія і восьминога — цікаво-цікаво… даю за кожного по десять тисяч.

Землянин з партнером переглянулися: якщо відразу дають по десять шматків, то потрібно спробувати поторгуватися!

— Давай п'ятнадцять за великого і тринадцять за його маленького друга — внесли вони ділову пропозицію.

Трохи поторгуватися і зійшлися на золотій середині: дванадцять з половиною за великий зразок і десять з половиною за маленький. Тельбухи з плямистого лева пішли за шістнадцять з чвертю косарів, два мозки з буйволів-альбіносів штовхнули за вісім тисяч — довелося пояснити чиновникові, що звірі теж ментально активні, тільки навпаки. Представники корпорації зацікавилися, коли партнери скинули їм невеликі ролики, де тварини були показані у момент їх активності. Тому ще п'ять упаковок мозкової речовини з чорних буйволів пішли вже за двадцять дві тисячі бон, печінку і інші органи додали в скарбничку дуету близько семи тисяч, а м'ясо з нового виду тварин потягнуло ще на одинадцять косарів.

— Яка краса! — Кайл тримав в руках бивень з білого буйвола і гладив його рукою — умієте ви дивувати… дам за кожен білий зразок по півтори штуки, а за чорний по штуці.

Знову зав'язалася невелика дискусія з приводу правильності системи ціноутворення, в результаті якої вдалося підняти первинний цінник на 15 %. Підсумком тривалого турне стало підтвердження кома про зарахування на рахунок кожного з партнерів п'ятдесяти двох тисяч бон: зараз хлопець мав в розпорядженні суму в двісті сорок шість тисяч місцевих грошей — залишилося тільки посміхнутися і попрощатися з представниками корпорації.

— Сподіваюся Волш, ти залишив мені одну порцію, як ми домовлялися? — поцікавився у напарника — почуваю себе чудово…. трохи груди чухаються, але це фігня. Так що я готовий…. та і доктор поруч, якщо що — доставиш мене туди.

Дегустацію провели відразу, як повернулися на стоянку — по селищу могла їздити тільки охорона, уся техніка паркувалася в спеціальних зонах відразу за стіною периметра: селище не славилося широкими проспектами, а масивна техніка мисливців була дуже габаритною. Спочатку пішов сирий продукт: гидота рідкісна, але вино, послужливо заготовлене його напарником, зробило свою справу, а потім основну частину делікатесу зажарили і зхрумкали разом з місцевим гострим соусом — у такому вигляді це дійсно було делікатесом.

— Слухай, Волш, якщо мене дійсно вирубає, як тебе тоді в савані, я тебе прошу — не тягни мене відразу до доктора, нехай організм спробує сам впоратися з ферментом… тільки, якщо зрозумієш, що вже далі нікуди.

— Коли я зрозумію, що вже далі нікуди, може статися так, що і тягти буде нікого і нікуди, так що не вчи мене.

Накрило землянина години через чотири — процес ходу хвороби чимось нагадував таку ж, як у Волша, тільки більш нестримно росла температура, і вже до вечора вона досягла 39,6^0 — до цього часу Віктор вже захворів, хоч і впадав в несвідомий стан, як його попередник по дослідах. За ніч температура добралася до 41,8^0 і далі не росла, але хлопець став плутати реальність і сон — теж почався жар і марення, і тепер вже Волш намагався зрозуміти мимрення свого друга і витирав його розчином з місцевим аналогом лимона. Іноді пацієнт немов опам'ятовувався і ставив напарникові питання, але мова була незнайома мисливцеві, і все що він міг, це говорити щось заспокійливе і далі витирати тіло мокрим рушником. Перебіг хвороби виявився швидшим і гострішим, але криза минула вже на другу добу — перевозити пацієнта в медичний центр Волш не бачив сенсу, а коли термометр видав 37,4^0, то остаточно заспокоївся і непомітно для себе заснув — втомився від переживань і двох ночей безсоння.

— Привіт мутантам — своєрідно привітався наступним ранком партнер з хворим — прийшов в себе, хворобливий, або дати тобі чого-небудь з аптечки…. щось ти виглядаєш недобре.

— Сам мутант — огризнувся хлопець, посміхаючись — на себе подивися, допоможи до столу дістатися, жерти хочеться неймовірно…. та і пити теж.

За сніданком обговорили плани — їхати прямо зараз назад в савану було неохота нікому, тому в найближчі п'ять-шість днів обидва компаньйони вирішили конкретно відпочити,… особливо в особистому сенсі — все-таки місяць каталися без жіночої турботи і уваги. При цьому сам хлопець не намагався зблизитися або завести більш-менш постійні стосунки — половину часу він проводив в поїздках, який йому був сенс тут зв'язуватися надовго з кимось? Ось в майбутньому він планував знайти собі дівчину по серцю, яка погодиться на його спосіб життя — на найближче майбутнє хлопець планував полювання з Волшем на двох всюдиходах, а потім можна і про своє поселення подумати. Ось коли з'явиться така амазонка, така ж авантюристка за вдачею, як і він, ось тоді і прийде час для конкретних рішень. але це в планах. Спочатку потрібно дістатися до того дорогого фургона, навіть швидше знайти його — дорогу він пам'ятав смутно, хоча одна третина була вже занесена в кристал всюдихода — від того місця, де він перший раз зустрів місцевих. А тим часом, інформація про мисливця з ментальним захистом від хижаків просочилася в середу траперів — як не намагався Кайл тримати цей козир в секреті, про нього все одно дізналися. Одного разу, коли хлопець «культурно» відпочивав в одному з місцевих питущих закладів, до нього підсіло двоє незнайомих чоловіків і запропонували співпрацю.

— Слухай хлопець, як ти дивишся на те, щоб змінити собі напарника? — один з них відразу ж не сподобався землянинові: сів без запрошення впритул до нього і дихав перегаром в обличчя…. запах був ще той.

— Сорі хлопчаки, місце зайнято, та і у мене контракт — самі знаєте, це справа свята…. нічим не можу допомогти.

— Контракт не проблема — вліз в розмову другий співрозмовник, який теж не сподобався йому — слизький і каламутний якийсь, непоказна зовнішність, такий же голос, що не запам'ятовується. і теж з перегаром. — Ти адже з Волшем працюєш, ми можемо викупити твій контракт у нього.

— Гм, не чув про таке…. та і в контракті такого немає…. загалом, вважайте, що не домовилися. І це… давайте тупайте у своїх справах — у мене тут вже все було на мазі, як тут ви приперлися, дівчину злякали… все — бай-бай!

— Ти подумай на дозвіллі — кинув непоказний тип, а його колега обдарував хлопця недоброзичливим поглядом — у нас відсоток розділу здобичі буде в твою користь. Ми не прощаємося, сподіваюся, що ти зробиш правильний вибір.

— 96 % — ось моя доля — нахабно кинув у відповідь Віктор — підходить такий розподіл здобичі?

— Та ти… — парламентери на секунди втратили дар мови від такої заявки — а не лопнеш від шматка, таким можна і вдавитися ненароком?

— Не, не лопну і не вдавлюся…. і відразу додам, що і морда у мене не репне від таких бажалок — є способи, хе-хе.

Агітатори кинули похмурий погляд на хлопця, що сміявся, і пішли, а Віктор став оцінювати ситуацію: враховуючи контингент, який тут жив і прості закони, зав'язані на застосування зброї, складалася непроста обстановка навколо його персони. Але спочатку слід було порадитися з напарником і виразити своє невдоволення Кайлу — така реклама була йому абсолютно ні до чого. Оскільки партнер не відповідав — ймовірно, теж проводив приємно час, то вирішив обговорити цю тему з чиновником, тим більше у них двосторонній контракт.

— Слухай, Кайл, у тебе витік інформації — мені тут зробили пропозицію про співпрацю — декілька хвилин розповідав чиновникові про відвідувачів і своє відношення до цього факту.

До його здивування, Кайл відреагував не зовсім так, як йому хотілося.

— Гм, це звичайно неприємно, але я тут не зможу тобі допомогти — в стосунки між мешканцями корпорації і держави-спостерігачі не втручаються. Наше завдання ця сировина і безпека в межах селищ — в нашому «Версола-2» тобі нічого не загрожує, ніхто тебе не торкне — швидше за все, у тебе такі відвідувачі ще будуть, раз інформація просочилася, мдя. Я жалкую, але втручатися не буду — тут це не прийнято, а ти можеш вирішити усі питання в савані — там закону немає, хто перший, той і прав.

— Цікава розмова виходить,… а якщо я перестану тобі унікі возити, як тобі це сподобається — хочеш втратити постачальника?

— По-перше, у нас з тобою договір… ще майже рік, так що я навіть не знаю, навіщо ти мені це говориш — працюю з тобою прозоро, ціну даю хорошу, бонуси виплачую. Ви з Волшем, хоч і найприбутковіші мої постачальники, але не одні — якщо я займатимуся особистими питаннями усіх своїх постачальників, то часу на бізнес зовсім не залишиться, а у мене інші пріоритети, вже вибач за прямоту. Загалом, вирішуй свої питання сам — тут це вирішується просто, і ти знаєш як саме,… поговори з напарником, врешті-решт.

— Взагалі-то я цей рік можу і в селищі просидіти, нікуди не їздити — як тобі така перспектива, Кайл? — йдучи, кинув вже в дверях хлопець.

Трохи заспокоївся коли поговорив з напарником — ситуація була знайома тому, оскільки практика переманювання людей була широко поширена в середовищі мисливців — усі шукали собі надійних партнерів, які знають з якого боку тримати зброю. Просто в даному конкретному випадку цей самий партнер виявився дуже цінним в чужих очах.

— Не переживай, навіть якщо тебе змусять силою перейти до когось, ну що це їм дасть — дурня валятимеш, коли хижак нападе на групу. Усі потраплять під удар, потім їх зжеруть, кого не зжеруть, тих сам пристрелиш, поки вони будуть в відключці. А ти залишишся в прибутку — усе майно твоє, претенденти перетравлюються в чиємусь шлунку — один голий прибуток, напарник, а-ха-ха-ха.

— Ось це номер! — вигукнув землянин — тобто мене можуть десь тут упіймати, зв'язати і вивезти в савану, а там змусити працювати безкоштовним дурником… а чого ти смієшся, я не зрозумів?

— Ні-ні, до такого точно не дійде, не хвилюйся — ти тепер на вагу уніків тут вважаєшся, ніхто тебе не торкне. Просто можуть зробити вигідну пропозицію, від якої ти не зможеш відмовитися…. чи не захочеш відмовлятися.

— До речі, ці двоє говорили, що можуть викупити мій контракт у тебе — я щось такого не знайшов в договорі, це на що натякали ті типи?

— Все правильно, Вік, в нашому договорі такого немає…. просто можуть, наприклад, мені запропонувати якусь суму, щоб я в односторонньому порядку розірвав з тобою договір — покриють деякі витрати і потім почнуть тебе пресувати, ти ж залишишся після цього без транспорту.

— Ха! — гмикнув хлопець — сорок тисяч і новий «Корт» — тут справи-то на півгодини, не переконав. Гаразд, пропоную завтра, якщо немає заперечень, висуватися — пора бабло заробляти, досить дівок топтати!

Цього разу землянин витратив трохи грошей на спорядження — шукав щось типу захисного бронежилета і накладок на ноги — йому вже двічі тварини конкретно рвали тіло, а останній досвід взагалі сильно налякав мисливця, тому деякий час провів в місцевій мережі, вивчаючи пропозиції ринку. Трохи засмутився, коли не знайшов у продажу так званих «бронескафів», про яких писали багато фантастів на Землі, та і просто «скафів», як таких не було на ринку — спорядження для космосу не поставлялося на планету. Просунутих костюмів, в яких красувалася охорона селищ, теж не було у продажу — таке спорядження поставлялося тільки для найманців, що охороняють населені пункти. Довелося задовольнятися простішими речами, але брав найкраще, що зміг знайти — ціни звичайно кусалися, але землянин розумів, що наступного разу місцеві тварюки можуть йому і щось відкусити, або так порвати тіло, що лікувати буде нічого. Проб'є кігтем печінку якась «кицька» і все — каюк хлопчикові!

Узяв брюки з накладками із спеціального пластика — сиділи добре, тяжкість від вставок майже не відчувалася, та і матеріал був гігроскопічним, що немало вартувало в тутешній спеці клімату. У комплект підібрав сорочку з довгим рукавом, аналогічно з такими вставками — виглядали вони, як цвяхи «сотки» — вшивалися в одяг по усій площі. Пара накладок на лікті і коліна завершила набір нових шмоток. Звичайно, спочатку було трохи незвично пересуватися в такому одіянні, відчуваючи тверді предмети по усьому тілу, але ходити в цьому він увесь час і не збирався — тільки на самому полюванні. Взагалі, мисливці возили з собою декілька комплектів одягу, і одним з них був прогумований комплект: комбінезон для оброблення туш — такий одяг мав властивість чинити опір проникненню різних забруднень в матеріал завдяки все тому ж верхньому прогумованому шару. Так — працювати в такому було спекотно, та зате не потрібно кожного разу прати речі і возити з собою цілий гардероб. За усі просунуті шмотки віддав майже шість тисяч бон — ціна трохи напружила, але згадавши один єдиний удар лапою, відразу забув про цифру і заспокоївся. До речі в комплект отримав подарунок від продавця — широкополий капелюх в такому ж колірному виконанні, як і одяг, але без вставок — просто головний убір з хорошою вентиляцією верхівки.

Потім подумав і купив собі спрощену версію того «слонобоя» «Шутах-44», який використав одного разу в причепі — пам'ятається, тоді ця зброя трохи не пошкодило йому плече, але врятувала від звірів. Розсудливо подумавши, вибрав собі поширенішу модель з меншим калібром, але більш містким магазином: «Шутах-36», так називалася ця модель на шість зарядів — її більш забійна товарка трохи страшила хлопця своєю віддачею. А цей агрегат виглядав трохи скромніше, але Віктору сподобався відразу — патрони теж були дрібніше в діаметрі, і теж нагадували порізану на шматочки водопровідну трубу, але не так очевидно. Узяв відразу упаковку боєприпасів-трубочок — згадав, що у ближньому бою на даху іглостріл слабо зупиняв хижака — було потрібне щось більше забійне, і в той же час, не таке, що вивертає тобі пальці при стрільбі. Віддав за приблуду і боєзапас всього чотири вісімсот місцевих грошей — цілком прийнятно за таку машинку. Зброя працювала голосно в порівнянні з іглострілами, але в плані спокою і упевненості хлопець оцінив придбання на відмінно.

Виїхали уранці — на стоянці готувалися до виїзду ще декілька машин, на які особливо не звертали уваги — селище продовжувало жити своїм життям, лише перекинулися парою фраз зі знайомими і виїхали за периметр. Перші декілька днів їхали без зупинок (виключаючи ночі, звичайно) у напрямі кинутого всюдихода — Віктор вирішив спробувати знайти просунуту модель. Приз того коштував, тим більше після минулої модернізації їх транспорт мав підвищену автономність: дальність збільшилася майже удвічі. Правда, своєму партнерові нічого не говорив про мету поїздки — просто запропонував цього разу інший напрям руху, а напарникові було все одно, куди їхати, так що просувалися приблизно в потрібному землянинові векторі. Користуючись наявністю камери, яка дозволяла вивчати велику територію, під час зупинок землянин користувався нею, оглядаючись і звіряючи побачене зі своєю пам'яттю, але доки справа не рухалася ніяк. На восьмий день руху їх чекало відкриття, до якого вони віднеслися по-різному: за ними рухалися два всюдиходи — зараз вони були на межі можливостей камери, десь десять-дванадцять кілометрів.

— Гм, цікаво… це хто такі і чого їм потрібно? — здивувався наш герой, переводячи погляд із зображення на партнера — два транспорти на хвості.

— Нам досить — посміхнувся Волш — мисливці за трофеями, і якщо ти не зрозумів, то трофеї — це ми і наш всюдихід…. якось жваво вони взялися за справу, думав, що у нас ще їсти пару місяців,… не вгадав.

— Ось воно значить як,… і що робитимемо? Дочекаємося їх тут або спробуємо відірватися? — хлопець вирішив взнати у досвідченішого напарника схему майбутніх дій, адже напевно тому доводилося брати участь в чомусь подібному.

— Спочатку спробуємо відірватися, пропоную рухатися якнайдалі углиб — може відстануть, якщо у них немає додаткових баків, як ми зробили — нам ще пару днів і опинимося на краю сірої зони.

— А що це таке? — не зрозумів герой, адже у вивчених базах такого терміну не зустрічалося.

— Та це місцевий сленг: є три категорії територій на планеті — по-перше, зелена зона — це загальновідома усім територія, доступна з супутників, там найбільше мисливців і там знаходяться усі селища, оскільки тільки там працює зв'язок. Це усе ті ж 25 % вивченої території планети, далі йде сіра зона — час від часу туди хтось їздить, на зразок таких, як ми з тобою — картографування випадкове і тільки силами ентузіастів, оскільки супутники тут вже даремні і зв'язку немає. Незрозумілі перешкоди, але час від часу вдається щось зняти і розширити область території. Ну і ще є чорна зона — це там, де ніхто ніколи не був і точного початку цієї зони немає, а якщо хтось там і бував, то там і пропав, оскільки про таких нічого не відомо, супутники тут повністю сліпі і даремні, на відміну від тієї ж сірої зони. Тут навіть така дивність: там вгорі — палець мисливця показав в небо — візуально видно усю планету, але отримати якісне зображення не виходить, і ніхто не може пояснити причину такої аномалії. Усі знають про декілька материків, але вивчити не виходить: човники із станцій можуть сідати тільки в тій же зеленій зоні, відповідно зв'язок тільки між станцією і селищами, ну і якась локальна мережа є — і все! А в сірій зоні нічого не працює, не кажучи вже про чорну — там взагалі все покрито мороком, образно виражаючись, хоча говорять, що з орбіти все виглядає цілком звично… незрозуміла планетка!

Весь день вони не зупинялися, змінюючи один одного у водійському кріслі, і для їжі, але надвечір засмутилися — їх переслідувачі вели таку ж тактику, не відстаючи, а навіть навпаки, повільно скорочуючи дистанцію, що однозначно говорило про наміри незнайомців.

— Не відірвемося — зморщився Волш під кінець світлого часу доби, коли вони встали і знову огляділися — тепер вони всього в чотирьох кілометрах, з таким темпом наздоженуть нас післязавтра.

— Не зрозумію ніяк, Волш, який їм сенс полювати на нас — у нас порожній причіп і холодильники, із-за всюдихода, чи що?

— І це теж, що там не кажи, сама машинка, плюс наше спорядження, запаси — потягне на шістдесят шматків — їх четверо, це по п'ятнадцять на брата піднімуть за рейс. Якщо уб'ють нас, звичайно — тут мисливець зло усміхнувся — хоча, швидше за все, це якісь відморозки з примусових переселенців, які не вперше таким займаються.

— А може це ті, хто підрулювали до мене з пропозицією? Якось це усе співпало, ми більше року вже їздимо на полювання, за цей час цілком могли і напасти не один раз. До речі, у мене тут один план визрів, тільки є питання — хто з нас краще стріляє з рушниці?

— І що ти пропонуєш? — скептично подивився на напарника Волш — стріляти по кабіні в русі…. засмучу тебе — таке покриття, як у нас — постукав кулаком по бронековпаку кабіни — можна пробити тільки бронебійним зарядом при 100 % лобовому попаданні. При будь-якому відхиленні від перпендикуляра ця можливість швидко зменшується, а при відхиленні в 15 і більше градусів воно зрикошетить — це перевірений факт. Додай сюди ще то, що ціль рухатиметься… нульовий шанс, партнер. Думаєш, ти найрозумніший тут — ця тактика вже давно відпрацьована: наздоженуть нас і роз'їдуться в сторони — стріляй, скільки хочеш!

— Шкода — зажурився хлопець — думка була непоганою,… все-таки я не зрозумію їх логіку — ми адже просто так не здамося, теж стріляти почнемо. І охота комусь помирати за примарний шанс заробити п'ятнадцять штук — мені здається, що просте «м'ясне» полювання приносить нормальний доход, якщо не лінуватися… не розумію!

— А що тут розуміти, Вік? — сюди ж дітей безневинних не присилають, хто вже раз спробував відняти життя, той це продовжуватиме! Навіщо надриватися і колупатися в крові і кишках, якщо можна просто відібрати майно у таких, як ми — тут навіть менше пострілів потрібно зробити, щоб завалити людину, на відміну від того ж буйвола! Крім того, може бути так, що у них є запасні баки — у такому разі вони явно в кращому положенні, ніж ми, і зможуть нас гнати ще довго.

— Тоді у мене інший план, напарник — просвітлів пикою землянин — завтра і післязавтра намагаємося також, як і сьогодні відірватися, але! Післязавтра, згідно з розрахунками, нас наздоженуть — значить, тягнемо час максимально до настання сутінків, і в останню мить — не знаю ще точно коли, рухаємося точно по прямій…. є безглуздий план.

Наступні два дні пройшли зі змінним успіхом: Віктор вирішив висунутися з першими проблисками сонця, щоб збільшити розрив, що спочатку вдалося, і дистанція між всюдиходами дійсно збільшилася. Проте до настання темряви пара переслідувачів скоротила розрив до двох кілометрів, і їх було добре видно у бінокль — для цього навіть по черзі вилазили на дах і пробували уважніше розглянути чужаків, але тряска не дозволила нормально скористатися оптикою.

— Шкода що в цій машині немає функції нічного бачення — з жалем штовхнув крісло наш герой — відірвалися б 100 %!

— У ці моделях немає, а ось в дорогому сегменті є — невизначено повів плечима Волш — тому вони і дорогі, та і саме лобове скло там на порядок крутіше і серйозніше. Але чого немає того немає, напарник, вибач. Зате є нічний приціл…. і не один, правда, толку від нього… — ніхто ними не користується, навіщо? Адже якщо і підстрілиш щось вночі, все одно до здобичі не дістанешся — ідіотів покидати всюдихід після заходу сонця немає,… так а що там у тебе за план, Вик?

— План простий і дуже хисткий: після зупинки на ніч, годин через п'ять, щоб була глибока ніч, повертаємося заднім ходом до переслідувачів… тут найтонше місце плану. Але спочатку потрібно протримати дистанцію між нами до самих сутінків, щоб вони нас бачили неозброєним оком і були в повній упевненості, що завтра з ранку усе вирішать з нами — ні в якому разі не можна дати їм себе наздогнати. Це перше, а друге,… скільки ти зробив своїх хлопавок, Волш, поки ми відпочивали в селищі?

— Трохи, всього вісім штук, я адже не розраховував на бойові дії, планувалося, що ми пошукаємо знову тих чорних буйволів, а для цього хлопавок цілком би вистачило…. так а що далі-то, я не зрозумію доки твоєї думки?

— Далі… далі, пізно вночі ми заднім ходом повертаємося — тут теж слабке місце, знаю…. потрібно повернутися прямо в їх табір і стати поруч як можна ближче, майже щільно. Шанс схибити є, але ти мені підкинув ідею — скористаємося нічним прицілом, щоб дістатися до наших непроханих гостей…. та і шлях фіксується кристалом — є високий відсоток успіху!

— Припустимо, ми протримаємося до заходу, припустимо, зможемо повернутися до них…. що далі-то?

— Я пропоную підпалити їх і притягнути на вогонь нічних хижаків — навряд чи голодна фауна пропустить повз свою увагу таку подію — навіть якщо до людей звірі і не докопаються, то пошкодять машини, а там і ми отримаємо перевагу. Сам згадай, скільки нам тоді поламав той нічний коник-стрибунець всього за якусь годину, поки ми добиралися до периметра селища?

— Ти зовсім ідіот, Вік? Ти зібрався вночі бродити по савані — Волш здивовано дивився на хлопця — у тебе що, нічний зір є, та тебе там зжеруть навіть без ментальної атаки. І потім, що ти там зібрався підпалювати — металевий броневичок, чи що? Так метал не горить, та і бронескло теж, якщо ти не в курсі.

— Чому відразу ідіот? — образився землянин — якщо під'їдемо впритул, то майже не доведеться ходити. А з приводу металу скла — я не збираюся робити дурниці, у мене все просто: обидва всюдиходи підпалювати і не потрібно — досить і одного. Ось дивися: колеса, там усередині контактна частина повинна горіти — потрібно її просто полити паливом для приманки, так би мовити, а крім того є дах — там можна накидати якого-небудь одягу або ганчірок і полити згори знову ж таки паливом. Горітиме так, що помітять і з пари кілометрів, а звірятка нічні тут дуже цікаві — 100 % що завітають познайомитися.

— Ти точно ідіот! — констатував Волш — але ідіот з фантазією…. а мої хлопавки тобі навіщо тоді? І як ти на дах до них потрапиш?

— Так само, як і до нас можна забратися — в конструкції усіх без виключення всюдиходів є дві пари аварійних сходів на дах, щоб забратися туди, якщо, наприклад люк заклинило — ти і сам все знаєш, просто цими сходами ніхто не користується, оскільки машина надійна і випадків відмови устаткування дуже мало. Вони адже висувні, проектуються типово на усіх моделях, але це не головне. Головне — дістатися туди з ганчірками і банкою палива без звуку, і тут мені реально страшно, партнер, але залишитися тут мертвою тушкою для годування стерв'ятників мені ще страшніше. Я адже провів в савані декілька тижнів — майже місяць, поки наштовхнувся на людей — спав на деревах, живився фруктами, і хоч зараз я зі зброєю і на колесах, але повір, все одно люди куди небезпечніше, ніж тварини. У савані можна вижити, чому я приклад, а з людьми, які у нас на хвості, швидше за все, ні.

— Гм, ти мені не розповідав про цей період свого життя — спохмурнів Волш — чим ще мене здивуєш, напарник?

— Як-небудь потім розповім, якщо стане сильно цікаво, але там все просто, особливо розповідати ні про що, краще давай підготуємо інвентар, і, до речі, хлопавки знадобляться на крайній випадок, якщо ці хлопці вирішать вилізти назовні. Тут розрахунок такий: якщо не побояться, то відкриють люк і спробують збити полум'я — ось тут і згодяться твої саморобки — кинемо пару штук, щоб назад залізли. Хоча повинні розуміти, що дах не горить, але хіба мало що, хе-хе. А якщо полізуть все ж таки, то стрельнемо пару разів — тут і підсвічування відразу, а ми ще і нічники начепимо на рушниці…. але думаю, що тварюки зреагують раніше нас.

Глава 12

Підготовка багато часу не зайняла — пожертвували декількома комплектами одягу і деякими побутовими предметами, які добре горіли…. теоретично. Потім перелили в дволітрову пляшку трохи палива — тягнути більшу кількість було безглуздо, а того що є повинно вистачило на створення невеликого вогнища — сподівалися, що це притягне увагу хижаків. Ще однією проблемою стало взуття — вимагалося забратися по висувних скобах тихо, а в черевиках це було важко зробити — тут вирішено було просто обмотати їх тими ж частинами одягу, оскільки нічого м'якого і легкого серед взуття у всюдиході не було. Ну не в нічних же тапочках йти на справу? Увесь наступний день провели на нервах і в стані томливого очікування — переслідувачі скорочували відстань, і була вірогідність, що їх наздоженуть до настання темряви. Але повезло: на ночівлю влаштовувалися майже поруч — до двох всюдиходів були не більше трьохсот метрів. Ця відстань була приблизною — Віктор встиг в останніх променях сонця скористатися вбудованим у бінокль далекоміром, щоб хоч орієнтовно оцінити дистанцію, яку доведеться проходити вночі заднім ходом практично на дотик. Хоч маршрут і записувався в кристал, але ідеально повторити шлях з точністю до метра справа зовсім нереальна.

З першого заходу схибили, хоч хлопець і намагався коригувати рух через нічний приціл — огляд він давав мізерний, це адже не повноцінний військовий ПНБ — невеликий круг зору не дозволяв точно орієнтуватися в ночі. Виїхали в сорока метрах від стоянки двох машин — ті поставили свої агрегати поруч, майже упритул, залишивши місце для відкидного пандуса у центрального входу між двома корпусами фургонів. Віктор не наважився виходити в ніч так далеко — навіть цих сорок метрів його лякали не на жарт, адже з його невмінням тихо пересуватися він точно притягне до себе увагу, тому від'їхали назад і спробували ще раз, тільки тепер уже їхали нормально вперед. Цього разу Волшу повезло, і він зупинив свій всюдихід всього в чотирьох метрах від борту чужої машини. Така дистанція була вже прийнятною для хлопця, і землянин став збиратися: рюкзак з паливною пляшкою і шмотками за спину, нічний приціл в руки і підійшов до виходу — серце стукало в грудях так, що йому здавалося його чутно усім кругом за кілометр. Страшно було до тремтіння в колінах, настільки він вже звик до безпечного нутра всюдихода — деякий час обоє стояли біля дверей в причепі і дивилися один на одного, прислухаючись до звуків зовні.

На жаль, конструкція корпусу і дверей мали хорошу звукоізоляцію, і нічого не вдавалося розчути, і оскільки тягнути більше не було сенсу, погасили в причепі світло і відкрили двері. У обличчя пахло ароматами савани, які приніс нічний теплий і легкий вітерець. Одночасно навалився набір різних звуків, розрізнити в яких щось було важко, оскільки вітер колисав навколишню траву, чий шелест збивав з пантелику, не даючи зосередитися. Чотири метри, які розділяли борти двох машин, хлопець здолав майже за хвилину, потім притиснувся до корпусу чужої машини і безрезультатно намагався заспокоїти серце, яке стукало, як скажене. Навколишня темрява і нічні шерехи його настільки лякали, що декілька хвилин він стояв не рухаючись, намагаючись змусити себе зробити крок в ту сторону, де по опису мають бути висувні аварійні сходи на дах. Бажання поливати колеса відразу пропало — хотілося якнайшвидше виявитися вгорі — там було відносно безпечніше. Нічний приціл виявився майже даремним і тільки займав руку — засунув його в кишеню і далі все проробляв на дотик — першу скобу намацав через довгі п'ять хвилин, борючись із страхом і постійно зупиняючись від підозрілих звуків, хоча точно пам'ятав, де вона повинна висуватися.

Обережно потягнув — сходинка вийшла з пазів туго, але без скрипу — давалося взнаки те, що нею ніхто і ніколи, мабуть, не користувався з моменту спорудження машини. Потім друга, трохи вище третя… — став підніматися — було незручно, ззаду бовтався рюкзак, опора була маленькою, черевики, обмотані ганчірками, теж виявилися незручними. Верхні скоби доводилося витягати вже однією рукою, оскільки другою притримувався за корпус, щоб не втрачати стійкості на сходинці. Дві останні тягнув двома руками, корпус вгорі йшов з нахилом — там можна було притулитися до нього — остання скоба вийшла із скрипом, і Віктор завмер, подумавши, що зараз усередині заворушаться мешканці машини, але пронесло — очевидно, все та ж звукоізоляція спрацювала. Склав усі речі на купу, включаючи рюкзак і порожню пляшку, коли виплеснув її вміст на підготовлену купу барахла і трохи налив у бік сходів, щоб звідти підпалити. Тепер мав відбутися найризикованіший пункт плану: слід було підпалити і встигнути спуститися вниз, а потім дістатися до свого всюдихода цілим і ніким не з'їденим.

Щоб не занадто ризикувати, спочатку спустився на пару сходинок вниз і кинув запал в купу речей — вогнище радісно спалахнуло, а його організатор вже судорожно перебирав ногами, не особливо тепер піклуючись про тишу спуску. Неусвідомлене почуття часу, що втікає крізь пальці, гнало його вниз не оглядаючись на обережність. Коли до землі залишалося за його розрахунками невисоко, він стрибнув вниз, важко приземлився і спробував швидко зорієнтуватися в яку сторону бігти. Світло вогнища на даху всюдихода трохи розганяло абсолютну темряву навкруги, але все одно було темно — рвонув убік, де повинен стояти його всюдихід. Трохи не розрахував і вмастився в корпус машини, сильно ударившись коліном і чолом — звук був глухим, але хлопець порахував, що гуркнуло так, ніби підірвали гранату. Ще пару митей рухався наосліп, дотримуючись руками корпусу, поки не вліз в задні двері і не закрив їх за собою на замок. Деякий час заспокоювався, важко дихаючи і відновлюючи самовладання — Волш стояв поряд і дивився на усе це з цікавістю.

— Що там таке, Вік? — запитав він із занепокоєнням.

— Не знаю, напарник… і знати не хочу — відрізав хлопець — мені здалося, що ще трохи і я труп… жахливе відчуття смерті, брр. Давай, заводь і рухай повільно звідси, щоб ми не потрапили у світло прожекторів, якщо ці хлопці раптом включать їх здуру,… і включи зовнішні динаміки — може, по звуку дізнаємося, прокатала наша приманка або ні?

Волш від'їхав назад, так, щоб бачити вогнище через лобове скло — горіло на даху у переслідувачів дуже непогано, кидаючи рухливі тіні на все навкруги — так ззаду і вирішили залишитися в парі десятків метрів. Нічна фауна зреагувала на останніх хвилинах горіння — яскравість стала убувати, і ось тоді двоє паліїв знову побачили у справі того монстра, який атакував їх біля «Версоли-2». Цього разу тварюк було більше, що трохи здивувало Віктора, який вже звик до того, що місцеві хижаки працюють парами. Ці коники-переростки, очевидно дуже не любили світло, тому що розлючено намагалися розкрити ці металеві коробки, де ховалася здобич, яка прийшла в себе при перших же ударах монстрів. Через динаміки доносився гуркіт, коли тварюка опускалася на корпус і била його своїми лапами, мелькотіли часті спалахи — очевидно, їх переслідувачі намагалися потрапити в комах, але виходило погано. По-перше, куди стріляти — навкруги ніч, звіра не видно, а по-друге, спалахи і звуки пострілів ще більше розпалювали монстрів в їх бажанні дістатися до їжі, яка зовсім поряд за міцною шкаралупою.

— У них зовсім немає шансів — тихо сказав Волш, продовжуючи спостерігати за подіями, що розгорталися зовсім поряд — чим більше вони намагаються чинити опір, тим зліше тварюки.

— Ми їх сюди не звали — відгукнувся хлопець — навряд чи вони за нами стільки гналися, щоб поїсти з нами вечірком смаженої хрюші і поговорити про бізонів, і взагалі, якось там все затихає, потрібно додати їм драйву.

З цими словами Віктор взяв парочку саморобок Волша і попрямував на вихід, залишивши партнера в подиві від своїх намірів втрутитися в нічне свято савани. До місця стоянки було метрів двадцять, може тридцять — хлопець сподівався докинути подарунки звідси. Кидав з даху — вилазити через двері в траву побоявся.

— Бах! Бах! — дві хлопавки з невеликими спалахами прослідували з невеликим інтервалом, а їх організатор вужем сповзав по сходах всередину всюдихода, прикриваючи за собою люк. Після такого допінга тварюки зовсім збожеволіли — вогнище на даху вже згасло, і зараз обидва партнери могли тільки безсило вдивлятися в непроглядну пітьму попереду себе і слухати зовнішні звуки — до ударів і пострілів додалися звуки скрипучого металу і незрозумілі клацання.

— Розкрили броню — підсумував Волш — може, відсунемося трохи ще назад, якось тут страшно, як думаєш, Вик?

— Ні, ні в якому разі — стоїмо тихо і мирно,… думаю, що реакція на звуки у цих коників відмінна — потрапимо під роздачу!

Неприємний скрекіт і клацання, що видавалися цими «комахами» укупі із скреготом металу, заглушили декілька людських криків — хижаки дісталися до своїх жертв, які намагалися відбитися, але безуспішно — для протидії таким монстрам було потрібне щось серйозніше, ніж ручна зброя.

— І як таке чудовисько убити? — думав вголос Волш — тут танки потрібні і артилерія, або авіація. Я в селищі тоді спілкувався з охороною, яка намагалася нас прикрити на підході до селища від такого коника. Так от вони говорили, що тільки змогли один раз його поранити із стаціонарного лазера — ти тільки прикинь, який захист у такого монстра, йому і мій «слонобій» розрядити прямо в морду — все одно, що плюнути туди, напевно.

— Та ні, не може бути такого — в морду, швидше за все, було б нормально…. ось тільки спробуй туди потрапити — тварюка спритна, стрибуча, а коли ти побачиш перед собою її морду, тобі вже «слонобій» не знадобиться, тебе вже їстимуть, а-ха-ха-ха.

На такій веселій ноті завершили день — хижаки-стрибуни колупалися у всюдиходах їх переслідувачів ще близько години — чого шукали, незрозуміло, а мандрівники навіть усередині своєї машини пересувалися босоніж, адже була підозра на відмінний слух у цих монстрів. Наступного дня увесь ранок присвятили огляду того, що залишилося від переслідувачів: той всюдихід, на даху якого хлопець склав вогнище, постраждав дуже сильно. Обшивка розкрита в десятці місць, кругом спостерігалися рвані довгі отвори із загнутими назовні краями, деякі з яких були вимазані в густій, погано пахучій густій жовтій масі. Що це за субстанція, залишалося тільки будувати припущення. Лобового скла не було — декілька невеликих фрагментів по краях кабіни трималися на чесному слові, верхнього люка не було, як і причепа — його виявили в десятці метрів за другим всюдиходом в густій траві на боці.

Усередині навіть дивитися було нема на що: все пошматовано в клапті, неначе різали без роздумів направо і наліво великою циркулярною пилою, а крім того, були пошкоджені сантехнічні системи і паливо-проводи — підлога була залита сумішшю пального і води, яка повільно стікала в рвані діри в підлозі фургона. У декількох місцях знайшли кров, що загусла, і деякі останки від людей: десь знайшли відірвану кисть із затиснутою в ній зброєю, а у іншому місці черевик з фрагментом ступні. Здавалося, що мисливців за трофеями розірвали на дрібні частини, нічого більшого, що могло належати людям, вони не виявили.

— Мисливці стали дичиною — констатував побачене хлопець, а напарник кивнув головою — а швидше їжею, жахлива смерть…. але вийшло непогано, хе-хе.

— Ти помітив, що навкруги так пустинно — зазвичай після такого дуже швидко з'являються всякі стерв'ятники і так далі, а тут нікого немає окрім нас.

— А що тут їм робити? Трупів немає, м'яса немає, хоча мені здається, ці коники тут усіх конкретно злякали,… але швидше, перше — немає потенційної здобичі, немає і інтересу сюди тупати. До речі про здобич: дещо тут залишилося, потрібно б зібрати — нічого добру пропадати!

Подальші декілька годин пошли на збір залишків спорядження убитих мисливців на людей: взяли в робочому виді три іглостріла найпоширенішої моделі, дві снайперські рушниці під безгільзові голки, одну енергетичну, яка вимагала невеликого ремонту — для цього був ЗІП і невеликий набір інструментів. Перевантажили собі усі вцілілі продукти, додали води з баків другого, менш постраждалого агрегату, увесь запас ліків і приладдя, боєприпаси, а також супутні товари і предмети першої необхідності. Потім трохи повозилися з кабінами обох фургонів: оскільки машини були сильно покалічені, то зняли з них найцінніше: кристали управління — ніші в підлозі захистили свій цінний вміст на усі 100 %, зняли фільтри в системах очищення води. Кожен такий фільтр складався з чотирьох циліндрів з різною начинкою, сполучених в ланцюг послідовно. На жаль, двигуни в цих кораблях савани були величезними, і демонтувати їх в польових умовах було нереально, а усе інше було малоцінним і абсолютно не підйомним для них. У причепи заглянули лише мигцем: там був хаос з перекрученого металу — переростки-комахи порвали все в мотлох. Деякий час зайняло перекачування палива, що залишилося з другого всюдихода — тут проблем не виникло, оскільки кожен всюдихід комплектувався двома насосами для таких операцій — один мав привід від штатного генератора, а другим був ручним важільного типу. Оскільки запустити двигун не представлялося можливим, то по черзі качали собі мускулатуру, змінюючи один одного у міру втоми.

— Бачиш, у них теж були додаткові баки, як і у нас, але більше за об'ємом — вони б нас не відпустили, гнали б до кінця — так висловився Волш після огляду нутрощів побитих машин — нам ця надбавка припаде в тему, зможемо довше залишатися в дорозі.

Усе паливо не вмістилося, але вирішили заскочити сюди по дорозі назад, щоб добро не пропало даремно — як мовиться, один бон штуку бонів береже. Потім прикинули можливий маршрут з таким розрахунком, щоб рухатися в потрібному землянинові напрямі, але через добу наштовхнулися на мігруюче стадо довгорогих чорних буйволів і тут же намалювався новий план по заробітку цінної сировини. Віктор відсторонено подумав, що і цього разу не дістанеться до призу, але тисячі бон ходили просто поруч, так що мисливський азарт швидко вибив усі дослідницькі думки з голови. Працювали за старою схемою: били звірів і відганяли стадо хлопавками, патрали, знімали шкури і відпилювали роги — на чотири туші великих тварин йшов майже увесь світловий день. Таким чином, забили причіп за три доби монотонної, але прибуткової роботи. На другу добу фарма потрапили під ментальну атаку хижаків, чому виявилися тільки раді, оскільки Волш тепер міг не лише визначати вектор атаки і контролювати себе, але і тримати зброю і стріляти з неї. Віктор теж виявив у себе здатність визначати кут атаки, з якого його намагалися підпорядкувати — поглинені «делікатеси» з буйволів пішли на користь їм обом.

Також звернув увагу, що трохи ослабіло почуття тиску на голову, хоча неприємні відчуття укладеної на голову медузи були все такими ж огидливими і гидотними, але і тут був невеликий прогрес, що не могло не радувати хлопця. Гостями виявилися вже відомі темні топтиші — цього разу мисливці були готові до такого розкладу і тримали зброю за спиною — Волш працював зі своїм коханим іглострілом, а його партнер вирішив випробувати своє придбання: міні-слонобій «Шутах-36». Звірюці, яка вискочила познайомитися з незговірливою їжею, прилетів подарунок в шию: гармата порадувала хазяїна помірною віддачею і хорошим зупиняючим ефектом — з дірою в шиї ведмежа-людоїд довго не протягнув, а незабаром і його побратим (чи подруга) склав компанію на траві. Цього дня працювали в посиленому режимі, оскільки кожному додалося по одному тілу для розділки. У результаті, закінчили майже у сутінках, затягнувши двох хижаків лебідкою всередину причепа і доробляючи роботу усередині, щільно закривши двері і під штучним освітленням. Швидко скинувши з себе одяг для роботи з м'ясом, поспішно від'їхали на двісті-триста метрів, не включаючи фар — нічого непереборного попереду не було, оскільки встигли заздалегідь оглянути місцевість попереду по курсу руху, ну і трохи допомогли нічні приціли — хоч якось, але зорієнтувалися, де потрібно трохи згорнути з прямої.

Тільки від'їхавши на безпечну відстань від місця бійні, розслабилися і привели себе у відносний порядок. Третя доба забою нічим особливим не запам'яталася: звичайна робота мисливця-заготівника сировини. Оскільки на той момент забили причіп органікою, то з ранку, гарненько виспавшись, рушили в дорогу назад в селище — проклали найкоротший маршрут із заїздом на дозаправку до кинутої техніки — їздити далі без вигоди по савані було безглуздо. Поки їхали, склали список трофеїв і здобутої сировини — підсумком рейду стали (суми вказали орієнтовні, оскільки мав відбутися торг із скупником):

1. Кристал керування (2 шт.)= 8000.

2. Набір фільтрів (1 к-т) = 1400.

3. Іглостріл калібру 3мм (3 шт.) = 5400.

4. Снайперська рушниця (3 шт.) = 8000. Боєзапас залишили собі, як і припаси — це не входило в розрахунок. Разом по спорядженню набрали на двадцять дві тисячі з гаком. Тепер, що вийшло по сировинному товару:

5. Мозок чорного буйвола неушкоджений у вакуумній упаковці (8 шт.) = 27000.

6. Мозок білого буйвола неушкоджений у вакуумній упаковці (4 шт.) = 14000.

7. М'ясо, лівер і інші органи копитних (всього 12 т.) = 24000.

8. Білий ріг буйвола-альбіноса (4 шт.) = 12000.

9. Чорний ріг антрацитового буйвола (4 шт.) = 14000.

10. Шкура буйвола-альбіноса (4 шт.) = 16800.

11. Шкура антрацитового буйвола (8 шт.) = 30500.

12. Мозок темного топтиша неушкоджений у вакуумній упаковці (2 шт.) = 14000.

13. Печінка топтиша (2 шт.) = 1200.

14. Серце топтиша (2 шт.) = 1600.

15. Шкура топтиша (2 шт.) = 7000.

— Торгуватимемося з Кайлом — підвів підсумки Віктор — у нас сировини на сто шістдесят два шматки, спробуємо вибити з нього більше, товар відмінний, ліквідний, нехай платить. Устаткування зі всюдиходів здамо в майстерні, там теж гроші, як-не-як.

Без подій дісталися до селища, розповіли свою історію виявлення двох пошкоджених всюдиходів — партнери вже давно навчилися розуміти один одного з одного слова, так що адміністрація отримала урізану версію подій. Два кристали з машин довелися поступитися представникам селищної охорони — ті сподівалися, що зможуть оживити вироби і отримати з них інформацію. Віктор тільки посміхнувся — він знав, що при відключенні від живлення більш ніж на годину, кристал втрачав усю накопичену в собі інформацію безповоротно, але найманці мали із цього приводу, мабуть, свою точку зору. Охорона заплатила їм всього сім тисяч замість восьми, як розраховував землянин, але торгуватися було ні з ким — їх просто поставили перед фактом вилучення девайсів. Непотрібну зброю і зняте устаткування продали в перший же день, потім довго торгувалися з Кайлом по кожній позиції, вичавлюючи з нього свій інтерес. В результаті гарячих суперечок, ближче до вечора всюдихід був очищений від трофеїв, а на рахунок кожному компаньйонові впало по вісімдесят шість тисяч бон.

— Непогано-непогано — подумав наш герой, оцінюючи стан особового рахунку: триста сорок п'ять тисяч бон — вдало з'їздили, потрібно буде повторити через тиждень-другий… чоловік приїхав з важкого рейсу, потрібно і розслабитися, хе-хе.

Того ж вечора партнери завалилися в один з барів селища в надії нормально відпочити, познайомитися з приємною співрозмовницею і провести з нею не менш приємну ніч, коротше все за списком.

Додо Ленцер не любив своє ім'я — в дитинстві його усі дратували «додіком», але на батьків за такий дивний вибір він ніколи не гнівався — він їх щиро любив. З віком кількість кепкувань припинилася, і по імені до нього майже ніхто не звертався — прізвище він сам собі скоротив, пропонуючи усім укорочений варіант — так він став просто Ленцем. Зараз його називали містер Ленц або доктор Ленц: свою кар'єру на Версолі він починав медиком в медичному центрі корпорації «М-Тех», дослужившись на даний момент до посади голови місцевого представництва корпорації в селищі «Версола-2». Зараз чоловік перебував в невдоволеному і сумному стані, переглядаючи звіт про діяльність увіреного йому відділення за останній місяць: кількість дорогої, унікальної сировини, яка добувалася з небезпечних звірів, залишала бажати кращого. Мисливці вважали за краще не ризикувати і працювали на «м'ясному» напрямі, не особливо горів бажанням підставляти свої життя під удар, віддаючи перевагу невеликому, але стабільному заробітку на постачаннях свіжого м'яса, ліверу і шкур з травоїдних тварин, швидкому, більше прибутковому, але небезпечному бізнесу на хижаках Версоли.

Ленц розумів людей — кому охота самому стати кормом у цих монстрів, перетворюючись буквально на маріонетку під навіюванням ментальних тварюк. Але це було з одного боку, а ось з боку глави представництва його давили інші почуття: керівництво давило на горло, вимагаючи збільшення постачань цінної сировини саме з хижаків. З нього синтезувалися дорогі препарати, які мали підвищений попит в цивілізованих світах: препарати, що піднімають природну регенерацію у людини, витяги, що уповільнюють на деякий час процес старіння, та і багато усього іншого. На особливому рахунку були мозки ментальних тварин — учені упевнено просувалися шляхом створення препарату, який посилював ментальну стійкість людей — саме ця слабкість людського мозку так гальмувала освоєння планети, чиї мешканці давно вже засвоїли, що двоногі організми, що нещодавно з'явилися на планеті, дуже непогані на смак, хоч і дуже огризалися. Саме такої сировини катастрофічно бракувало останнім часом і все з тієї ж причини: люди боялися за свої життя, виїжджаючи на полювання групами, щоб хоч якось протистояти хижакам — усіх відразу під контроль не візьмеш, перевірено практикою, але і крайнім в цій групі ніхто не хотів бути.

Тому постачання органічної, дешевої сировини збільшувалися, а унікального точно також зменшувалися — саме над цією проблемою зараз думав чиновник, хоча, що тут придумаєш — силою адже нікого не змусиш. Ті, хто відпрацьовував борг за рішенням суду, не сильно квапилися знижувати його небезпечним для життя шляхом, а та мала частина добровольців, що прилетіли сюди за пригодами і бонами, тим більше — нафіг такі пригоди, коли тебе запросто можуть зжерти! Але пару тижнів назад один з мисливців, що працював на нього, приніс цікаві новини: в селищі з'явився хлопець з ментально стійкою психікою — інформація якимсь чином просочилася з середовища конкурента, «Новомеда». Джерело витоку стверджувало, що цей чоловік не підвладний дії навіювання місцевих тварин, та і сама поява того індивіда в селищі була якоюсь неправильною. Доступу до цієї частини інформації у лазутчика не було — хлопця на ім'я Віктор курирував особисто Кайл Трол, глава конкуруючої медичної корпорації «Новомед» в їх селищі — звідки він взявся було невідомо, документи були оформлені особисто Кайлом, і ніяких натяків про походження хлопця там не було. Конкурент відразу оцінив потенціал, який потрапив йому в руки — швидко підписали договір, також швидко знайшлася пара — такий собі Волш, один з добровольців, що прибув на планету майже десять років тому у складі однієї з партій колоністів.

— Швидко зметикував — гмикнув Додо, читаючи матеріал — хоча, чого дивуватися, я б теж такому клієнтові швидко знайшов напарника з досвідом. Тут адже ідіотові зрозуміло, що Віктор — діамант на тлі усієї планетарної маси мисливців, і напарник йому потрібний тільки для зміни у водійському кріслі і оброблення туш. З імунітетом до менталу він може і сам полювати, ні з ким не ділячись здобиччю,… шкода, що він не до мене прийшов — я б такий скарб з рук не упустив.

Трохи посумувавши з такого приводу, продовжив знайомство з доповіддю агента: там було ще цікавіше. Джерело стверджувало, що Кайл відразу отримав від новоприбулого якісь ексклюзивні матеріали тваринного і рослинного походження, яких не було у базах по Версолі. Що саме це було, по звіту зрозуміти було важко, але сума в шістдесят тисяч бон за щось невелике, але однозначно унікальне, говорила сама за себе. Це сильно зацікавило Ленца, і він спробував зібрати інформацію по цьому Віктору, але і тут його чекало місцеве звірятко під ім'ям версольскій обломайло: даних було нуль! Ну, якщо не рахувати того, що хлопець відмінно спрацювався з цим Волшем, і вони постійно їздили на полювання, продовжуючи привозити конкурентові унікі. Додо тільки поморщився, прикидаючи в думці, які дивіденди отримує Кайл з цих поставок — станція на орбіті забирала органічну сировину у декілька разів дорожче за те, що платили мисливцям, і це було нормально — усі хотіли заробити відразу і багато.

Ось саме тоді чиновник і вирішив промацати грунт, так би мовити — послав до цієї парочки двох своїх давніх працівників поцікавитися у хлопця, чи немає у нього бажання приєднатися до іншого табору на вигідніших умовах. Нічого такого серйозного він тоді не замишляв: ніякого тиску, загроз і тому подібного — на Версолі це було не в моді, адже усі ходили зі зброєю, і будь-який нахаба, що загордився себе пупом землі, міг легко несподівано пропасти в савані остаточно і безповоротно. Людині зі зброєю небезпечно погрожувати — невідомо ще, хто краще вистрілить, тому його люди просто поговорили з клієнтом, правда, безрезультатно. Загалом, хлопець тоді відмовився, пославшись на діючий контракт, а під кінець розмови висунув зовсім нереальні вимоги по розподілу здобичі — тут було зрозуміло, що він просто посміявся над невдалими агітаторами. Невеселі роздуми перервав його помічник, який без стука увійшов до кабінету і всівся в крісло навпроти — Додо поморщився: його підопічний не славився хорошим вихованням і високою культурою поведінки.

— Слухай, Ленц, тут є новини: пам'ятаєш, я на твоє прохання відправляв до цього унікуму… як його… Віктора, наших хлопців — дочекавшись кивка начальника, продовжив — так от ці два барани вирішили проявити самодіяльність в питаннях агітації нових співробітників «М-Тех». Уяви собі: загітували ще двох своїх знайомих і відправилися услід за нашою солодкою парочкою в савану — ймовірно вирішили провести бесіду в «безпечнішому» місці… кретини!

- @лять, ідіоти! — зреагував Додо, нутром відчуваючи, що це ще не усі новини, які зараз йому зіпсують остаточно не такий і гарний настрій з ранку — кого ти послав, з ким ти працюєш? У тебе що, нормальних людей немає взагалі?

— Вибач шеф, але вибору особливого у нас немає — посміхнувся помічник — вибирати-то не з кого, сам знаєш: вільні колоністи плювати хотіли на агітацію, а із засуджених нормальних вибрати складно. Так от, не перебивай, начальник: учора ці двоє, я маю на увазі цього Віктора і Волша, повернулися, і знаєш на скільки бон здали товару нашому конкурентові? Не мучся, шеф — на сто шістдесят з гаком шматків — вдумайся в цифру, за неповних три тижні такий шматок притягнули. Але не це найголовніше тут.

— Та ну, здивуй мене — Ленц зручно розташувався в кріслі — що ж тут головнішим може бути, такий куш… ого!

— Головне в тому, що вони ще здали в майстерні деталі зі всюдиходів, а крім того, охорона викупила у них два контрольні кристали. А ці барани, що поїхали за ними услід проводити агітацію, не повернулися — метикуєш, начальник, до чого я веду?

— А-ха-ха-ха — розсміявся Додо, а його підлеглий спантеличився, не очікуючи почути таку реакцію — я ж говорив, що твої знайомі ідіоти: поїхали полювати, а в результаті самі стали здобиччю, ось же кретини. Послухай, забудь про цих дурнів — вони отримали те, на що наривалися, цілком у дусі Версоли — силовий метод переконання тут часто дає осічку, а в даному випадку ті недоумки могли і убити цього Віктора. А ось тоді я б особисто наказав тобі закопати двох бовдурів, що позбавили нас потенційному прибутку в особі хлопця. До того ж я переконаний, що той же Кайл з «Новомеда» став би теж землю рити у пошуках винних, і, врешті-решт, знайшов би — а нам війна тут не потрібна, розумієш? Нам тут потрібно сировину, тому притягнути цього Віктора можна тільки грошима,… і на майбутнє — спробуй знайти парочку нормальних людей для таких питань, запропонуй їм нормальні гроші…. врешті-решт, не всі ж навколо тебе дебіли!

— Я, звичайно, пошукаю,… тільки тут ось яка справа намітилася, шеф: у тих дурнів, що поїхали і пропали, тут було багато друзів — рано чи пізно, але інформація до них дійде, і знайдуться ті, що бажають звести рахунки з цією парочкою. І ось тут ми з вами, шеф, нічого не зможемо зробити — так що ваш потенційний постачальник може потенційно пропасти. Хоча звичайно, не факт, що до пропажі наших людей вони мають якесь відношення — я можу поцікавитися в адміністрації, там адже є ті два кристали, що викупили у мисливців, можливо, на них є якийсь запис з місця, де їх знайшли… можна спробувати взнати.

— Що ти там зібрався взнавати? — ці всюдиходи зовні на одну морду, як мовиться — забий…. вважатимемо, що хлопцям не повезло, а що стосується якихось мстивих планів, то тут ти правий — ми нічого не зможемо зробити. Максимум, це попередити Волша і цього Віктора, що у них скоро з'являться серйозні проблеми,… я тебе попрошу, скинь їм повідомлення, не варто зустрічатися особисто — на нас вони не працюють…. поки. Так що мінімум особистих контактів, добре?

Вчорашній вечір і ніч пройшли успішно — задоволено подумав Віктор, коли прокинувся і оглядівся навкруги — він був в гостях у своєї нової подруги, дівчину звали Лора, і це було їх друге по рахунку спільне «свято». Подружка була приємна в усіх відношеннях: не дурна, не сміялася просто так з будь-якої його фрази, сама могла почати і підтримати розмову на будь-яку тему, і не місцеву теж — Лора виявилася з числа насильницьких переселенців. У своєму минулому житті вона була власницею невеликої косметичної фірми, яка приносила непоганий доход, поки одній з клієнток не стало погано після якоїсь чи то операції, чи то корекції — Віктор не став вдаватися до подробиць, оскільки дівчина (швидше, звичайно, жінка) відповідала неохоче і втрачала гарний настрій від подібних питань. Загалом, клієнтка щось серйозно втратила у своєму здоров'ї, і в результаті позову, колишня власниця фірми стала на Версолі відпрацьовувати збиток цьому здоров'ю. Суд погодився на вимоги постраждалої, хоча, як зрозумів наш герой, сума була явно завищена по відношенню до дійсного збитку здоров'ю, і вилікувати клієнтку можна було дешевше.

Але…. не повезло, і ось вона тут: а працювати на планеті мисливцем не змогла — маленька, руки слабкі, крові боїться, але стріляти сподобалося, як виявилося. Тобто, теоретично, вона могла б і в савану їздити, але практично, такий «дохлий» напарник нікому був не потрібний, хоча було декілька пропозицій на партнерство «близького» характеру — мисливцеві в савані часто стає дуже самотньо, але Лора такі вакансії проігнорувала. Тому на сьогодні вона працювала в секторі обслуговування селища, повільно, але упевнено погашаючи свій борг. Тут слід пояснити рівень зарплати і життя в цивілізованих світах, які присилали на Версолу поселенців — знову ж таки, із слів цієї жінки. Середня зарплата на планеті, де вона раніше жила, складала одну тисячу бон — приблизно стільки вона заробляла на посту директора своєї фірми, а ось штраф суд їй призначив у розмірі сорока шести тисяч. Оскільки на той момент заощаджень у неї було всього на вісім тисяч, то іншу суму їй нав'язали на наступні десять років, адже на Версолі багато заробити можна було тільки полюванням, а їй це не світило. Відносно добре тут ще заробляли кваліфіковані медики — випадки травм, пов'язані з процесом полювання тут були найпоширеніші і найважчі. Приблизно стільки ж, як і лікарі, заробляли і хороші ремонтники — обслуговування і ремонт транспорту складало великий сегмент ринку — техніка, хоч і була дуже надійною, але все одно іноді ламалася. Окремою групою стояли бійці охорони селищ — сюди брали тільки добровольців після ретельної перевірки — ці люди теж добре заробляли на Версолі.

Але усі три категорії не йшли ні в яке порівняння по рівню доходів з мисливцями, які могли напрацювати за місяць від десяти і вище тисячі бон — все залежало від самих мисливців, чим більше працюєш в савані, тим більше заробітку. Так що Лорі нічого такого не світило — відпрацьовувати свій борг їй припаде ще довго, враховуючи, скільки їй платили в сервісі. Дивлячись на красиве жіноче тіло, що лежить збоку від нього, а особливо на красиву ніжку, яка була не прикрита простирадлом і закінчувалася апетитною попкою, наш герой думав над двома питаннями. По-перше, вид жіночих принад став його збуджувати, і він збирався розтермосити подругу на невелику уранішню «розминку». По-друге, йому прийшла в голову ідея погасити борг Лори в обмін на договір про партнерство на пару років — йому вже почало набридати подорожувати по савані в компанії іншого чоловіка. Мати під боком таку приємну супутницю з такими ж не менш приємними формами було набагато перспективніше в його розумінні життя. Крім того він думав, що оскільки наступного разу вони відправляться на пошуки його просунутого всюдихода, то надалі, при успішному рішенні цієї проблеми, вони з Волшем зможуть їздити на полювання двома машинами, що підвищить їх заробіток і збільшить комфортність його життя. Звичайно, він не знав, як до його пропозиції віднесеться сама дівчина, адже такі натяки їй у минулому робили і інші чоловіки, але тут був трохи інший випадок — він відразу гасить її борг, а не бере дівчину на відсоток від доходу. Вирішивши обмізкувати цю проблему трохи пізніше, хлопець обернувся до подруги і став її гладити,… у різних місцях — красуня прокинулася майже відразу, швидше за все вже майже і не спала, а дрімала перед пробудженням.

— О!.. Добре, не зупиняйся — тихо промуркотала вона і притиснулася усім тілом до чоловіка — у тебе є шанс, хі-хі.

Лора дуже вдало присунулася до партнера, так що його господарство виявилося легко притиснуте пружними сідницями пані — тепле м'яке тіло жінки вибило усі думки з голови Віктора, і його пустун став різко набирати в розмірах. Дівчина для вірності трохи посовалася по ньому дупкою і притиснулася ще тісніше — у хлопця різко вибило пробку із запобіжного крану, і він ривком розгорнув пустуху до себе обличчям — Лора приємно посміхалася і вабила чоловіка до себе — мисливець не став більше чекати і опанував свою здобич.

— Хороший початок дня — констатував уранішню гімнастику землянин, коли розімлілі від сексу коханці зайнялися своїми справами: Віктор повалився на подушку і став вирячитися в стелю, відпочиваючи після активного відпочинку (каламбурчик!), а дівчина пішла в душ, заклично виляючи сідницями, до чого наш герой не залишився байдужий, відпустивши їй услід пару приємних компліментів.

— Життя налагоджується, потрібно подумати над проблемою самотності: чоловік я вигідний, з грошима — ось нерухомості доки немає і машини, але з останньою перешкодою спробуємо найближчим часом розібратися, а ось з нерухомістю доки ніяк.

Приємні роздуми були перервані писком його кома — прийшло якесь повідомлення. Через пару секунд, узявши в руки свій планшет, синхронізований з комом, був трохи спантеличений текстом повідомлення від невідомого абонента.

— У вас з Волшем проблеми! Хочу попередити дружньо: хлопці, яких ви завалили в савані, були в авторитеті і мали багато знайомих — з вами спробують розібратися в найближчому рейсі, будьте обережні! Просто так вас в спокої не залишать.

— Гм, ось це розклад з самого ранку…. потрібно поговорити з напарником на цю тему — досвіду у нього більше все ж.

Коротка розмова з компаньйоном ясності не внесла — мисливець сказав, що теж отримав аналогічне послання і висловився в тому дусі, що рано чи пізно, але вони б все одно устряли в якісь розбірки, а так хоч трохи прорідили кількість тих, хто має якісь претензії до них і їх майна.

— Загалом, зрозуміло, що діватися все одно нікуди, тобто нехай все йде своїм ходом — чому бути, того не минути,… ще подивимося, хто в савані тигр. До речі, Волш, мені здається, що в цей рейс нам потрібно заготовити більше твоїх фірмових саморобок, вони нам згодяться, та і запас швидко займистих матеріалів не завадить — спробуємо влаштувати ще один шашлик, хе-хе. І дещо ще потрібно прикупити — з'явилася пара думок.

Тут повернулася подруга, і поцікавилася, з ким і про що говорив Віктор — хлопець пішов від прямої відповіді, обмежившись загальними фразами про підготовку до виїзду на полювання.

— Е… Лора, у мене до тебе буде ділова пропозиція, але відразу не потрібно в мене нічого кидати, а вислухай, добре?

— Ось навіть як? — здивувалася жінка, вийшовши з душу — і що ж це за пропозицію: руки і серця?

— Ні…. щось таке, але близько. Коротше, справа така: ти мені подобаєшся, і мені б хотілося бачитися з тобою набагато частіше, ніж пару раз на місяць, тому. Суть пропозиції така: я хочу тебе зробити своїм напарником — мені одному нудно в савані, суспільство Волша, це добре, але трохи не те, чого б мені хотілося. Їздитимеш зі мною на полювання, якщо захочеш, тебе учитиму нашому ремеслу — але це тільки по твоєму бажанню. Я беру на себе усі турботи про тебе і витрати — тобі не треба буде ні про що думати, просто будеш зі мною поруч… як тобі?

— Я адже тобі говорила, що, по-перше, я тут заробляю на покриття боргу — а як мене наблизить до мети твоя пропозиція? Ну, а по-друге, ти мені теж подобаєшся, Вік, але роль постільної подружки мені не імпонує — мені такі пропозиції вже робили неодноразово, я тобі про це говорила. І хоч ти не такий, як ті попередні «працедавці», але…

— Так-так, я зрозумів — перебив її Віктор — я не все сказав. Я хочу укласти з тобою контракт на три роки, або навіть на п'ять — як захочеш, не збираюся тебе просто взяти і використати пару місяців, а потім вигнати — у мене все серйозно. Я встиг оцінити твій розум, точно так, як і твою красу — мені здається, що ми підходимо один одному. Так, жити у всюдиході, це трохи не те, що ти, найімовірніше хочеш, але у мене є деякі плани в найближчому майбутньому — я думаю, що це питання буде не таким гострим. Але це в недалекому майбутньому, а ось, що стосується твого першого питання, то давай зробимо так: я тобі скину проект договору між нами — ти там знайдеш один пункт, який тобі повинен сподобатися — він повинен підтвердити тобі серйозність моїх намірів. Відразу відповідь не давай, подумай, ми з напарником завтра вирушаємо в тривалий рейс — хочемо пошукати щось цінне, так би мовити — за місяць плануємо впоратися і повернутися, тоді я тебе ще раз запитаю, йде?

— Гм… який ти загадковий — жінка вже встигла одягнутися і зараз задумливо розглядала хлопця, який продовжував валятися в ліжку — можу пообіцяти, що уважно прочитаю і подумаю над твоєю пропозицією.

Віктор витратив залишок дня на підготовку до походу — основний час приділив зброї, боєприпасам і стану всюдихода — останнє вони виконали разом з напарником, адже від справності транспорту зараз залежало дуже багато чого. Витративши на профілактичні роботи близько тисячі бон, приятелі залишок дня провели хто де. Віктор, наприклад, нікуди не пішов розважатися, витративши увесь час на складання двостороннього договору, узявши за основу його власний контракт з Волшем, додавши в нього декілька ключових пунктів. Коли, на його думку, документ був готовий, відправив його на пошту подрузі і полегшено зітхнув — можливо, що зараз він закладає фундамент своєї нової сім'ї. Перша так і не відбулася в тому житті: Ніна виявилася не тією жінкою, з якою йому б хотілося провести залишок життя, та і наостанок відкрилася її жадібна злодійська натура.

Уранці збиралися в дорогу неспішно — до стоянки всюдиходів обоє підійшли ближче до обіду — там Волш звернув увагу на групу людей, які явно чекали їх появи. Ті просто стояли біля одного зі всюдиходів і якось недобре дивилися на компаньйонів. Колеги переглянулися: очевидно, це друзі тих людей, які намагалися їх дістати в савані минулим рейсом — ось і підтвердження попередження від невідомого абонента. Один з тих, що зустрічали зробив характерний жест долонею по шиї, дивлячись на мисливців і посміхаючись — група недоброзичливців складалася з восьми чоловік. Волш зробив знак Віктору завантажуватися у всюдихід, а сам попрямував до цієї делегації і пару хвилин там щось їм говорив, а потім, до здивування хлопця, компанія розсміялася, а його напарник з усміхненою пикою повернувся назад.

— І що ти їм такого сказав, що вам усім стало так весело? — поцікавився наш герой — знаєш новий анекдот, поділися з другом…

12.2017-01.2018

Далі буде.

Content

Сергій Залевський
Версола
Книга 1. Колоніст

Глава 1

Глава 2

Глава 3

Глава 4

Глава 5

Глава 6

Глава 7

Глава 8

Глава 9

Глава 10

Глава 11

Глава 12