Сергій Залевський

Версола

Книга 2

Мисливець 04M

Глава 1

— І що ти їм такого сказав, що вам усім стало так весело? — поцікавився наш герой — знаєш новий анекдот, поділися з другом, а-ха-ха.

— Я їм доступно пояснив, що в савані небезпечно — звірі всякі ходять, ще зжеруть, як їх друзів…. загалом, розповів їм правду — що хлопців з їх компанії з'їли місцеві коники, а ми тут не причому — ми адже не причому, правда, партнер, а-ха-ха-ха?

Трохи посміялися плоскому жарту, помахали компанії ручкою і залізли в машину — вже через пару хвилин всюдихід став спритно розганятися назустріч новим пригодам.

— Розумієш, Віктор, я їм не говорив, що вони не враховують простого чинника: людина набагато небезпечніша тварюка, ніж будь-яка з тих, що живе на цій планеті. Тварини адже керуються простими інстинктами: вони хочуть їсти, і все! А ми з тобою маємо емоції і можемо постійно щось придумувати, що не завжди вписується в логіку. Ось, наприклад останній рейс: ти вийшов в ніч, поступив нестандартно для усіх жителів планети — хто міг таке чекати, щоб людина вночі на Версолі вийшла зі всюдихода? Та у мене досі в голові не укладається твій вчинок…. розумієш, про що я?

— Ти думаєш, що я такий герой? Та я тоді трохи розрив серця не отримав, коли виявився зовні машини…. і не впевнений, що зможу ще раз таке виконати. Настільки страшно було, що все ще здригаюся, як згадую ту ситуацію: темно, звуки різні з різних сторін і постійне почуття, що хтось поряд з тобою…. бррр… ну нафіг таке. А цих хлопців ти, до речі, знаєш, що вони хоч з себе представляють?

— Знаю тільки трьох, інші мені незнайомі…. неважливо, дивися: зібралися в зграю, щоб нас злякати, щоб ми заздалегідь відчули себе дичиною. Поїдуть за нами, як на полювання — тих трьох, кого я упізнав, можу охарактеризувати як любителів, що так і не стали професіоналами — вони вже п'ять років займаються виключно «м'ясом». Погано те, що не знаю інших — можливо, там є і такі, що заробляють рекетом на підступах до селища, але ж з нами все буде не так — ми адже з тобою не нешкідливі хрюшки і бізони. Подивимося, що вони скажуть, коли ми почнемо огризатися у відповідь — перестрілка, це не туші патрати. До того ж я трохи удосконалив свої хлопавки…. нічого особливого тут не зробиш, просто приліпив до них трохи гайок — щось подібне до саморобної осколкової гранати. Пропоную влаштувати їм прийом в першу ж ніч, щоб життя казкою не здавалося — дивишся, і погані думки з голови вилетять.

— Мені здається, це занадто близько до селища, це, по-перше, а по-друге, відпускати інших — погана ідея, хіба мало їм потім чого в голову прийде…. знайдуть собі ще однодумців, організовують на нас цілий рейд — а воно нам потрібно? По-третє, трофеї — якщо залишити їх в цій зоні, то їх знайдуть такі самі «м'ясники», а з таким сюжетом я категорично не згоден — хто мочить, той і трофеї збирає!

— Трофеї… у нього в голові одні трофеї! — розсміявся Волш, зосереджено крутячи баранку — так… ти мене здивував у черговий раз, добре. Тоді тягнемо їх якнайдалі: рухаємося на максимальній швидкості по нашому минулому маршруту, а до вечора визначимося.

Вечірнє рекогносцирування виявилося очікуваним — чотири всюдиходи сповільнювалися на краю чутливості камери — переслідувачі, очевидно, почекали деякий час для годиться, і потім кинулися навздогін за нашим героями. З того, що зараз обидва компаньйони спостерігали на планшетах, виходило, що усіх вісім чоловік не змінили своїм намірам і їдуть за ними — колона з чотирьох машин розгорталася в круг, збираючись на ночівлю.

— Гм, цікава ідея виставити транспорт в коло, щоб створити невеликий «безпечний» на ніч п'ятачок усередині — швидше за все, хтось з них був мисливцем на своїй планеті або десь про таке прочитав,… тямущо. Але сенсу саме тут не бачу — такі табори роблять з розрахунку розведення там усередині вогнища, а тут це така приманка…. та і ще на ніч, подивимося, як події розгорнуться.

Деякий час партнери ще спостерігали за метушнею в таборі переслідувачів, сподіваючись побачити дурість — вогонь в нічній савані, але ні — чужі виявилися не зовсім дурнями, а незабаром стало остаточно темно, і мисливці, повечерявши, лягли спати. З ранку відразу рвонули далі по маршруту, обговорюючи дивну логіку їх переслідувачів — який сенс в такому таборі? Оскільки приблизні характеристики техніки мало чим відрізнялися один від одного, то гонка переслідування тривала ще шість діб в такому режимі — напарники цілеспрямовано відводили за собою караван углиб території. До моменту, коли вирішено було повторити минулий трюк з підпалом, вони вже пройшли стороною декілька знайомих місць, судячи з карти, яку малював їх кристал — скоро починалася сіра зона.

— Поступимо за старим сценарієм — запропонував Волш — спробуємо скоротити кількість переслідувачів, швидше за все, вони там не чекають від нас геройства і вважають, що ми злякані, втікаємо, намагаючись відірватися від них. Я піду з тобою — швидше все зробимо!

— Добре…. але пропоную не влаштовувати серйозних вогнищ, щоб не притягнути серйозних тварюк — мені здається, що досить буде вивезти з ладу їм по парі коліс, щоб серйозно ускладнити їм життя.

— У будь-якому всюдиході є запаска, це не вирішить наших проблем, а тільки відстрочить і загострить.

— Ну… як сказати, їм же доведеться вийти назовні, щоб зайнятися зміною коліс, а тут і ми такі красиві намалюємося з рушницями — станемо в парі сотень метрів від їх табору, заліземо на дах зі снайперками і чекатимемо ремонтників — влаштуємо сюрприз. Не думаю, що колеса горітимуть занадто яскраво — навіть, якщо воно все не прогорить, то втратить функціональність, а якщо план не вигорить, тоді наступною ніччю спробуємо старий спосіб, хе-хе.

— Вік, це ризикований план — працювати доведеться в траві, піде більше часу, більше вірогідність нарватися у темряві на щось зубасте і голодне.

Трохи порадившись, пошлися на тому, що варто все-таки спробувати план з колесами — партнери не втрачали надії на отримання усіх чотирьох машин в трофеї, хоч і було відверто страшно. Доречно зауважити, цього разу до екіпіровки і підготовки до походу віднеслися серйозніше: по-перше, усі ті ж запаси матеріалів і ганчірок для підпалу, парочка більш містких пластикових місткостей для палива, м'яке взуття, щоб не мотати ганчірки на черевики, в яких потім незручно ходити. А головне: купили два прилади нічного бачення — такі девайси не мали попиту у місцевого населення, і це зрозуміло — який сенс в тому, що ти можеш когось там побачити в ночі — тварюки тебе бачать і відчувають все одно на порядок краще. А на додаток ще можуть і взяти під контроль, на відміну від тебе — такого модного і крутого з просунутим пристроєм на голові. Знайшли ПНБ важко: залишалися ще деякі старі запаси з часів початку колонізації — колоністи тоді швидко зміркували, що пристрій даремний на цій планеті, а коштує, як декілька одиниць зброї. Продавець тоді ще сильно здивувався і зрадів, коли сплавив залишки неліквіду молодому хлопцю — Віктор рідше Волша займався закупівлями боєприпасів і спорядження, тому його часто приймали за нового недосвідченого переселенця, а у цього конкретного торговця він був вперше взагалі.

Особливістю ПНБ місцевого виготовлення виявилася його посередність за своїми характеристиками — на відкритому просторі видимість складала всього біля сорока метрів, а через бронескло всюдихода ця дистанція скорочувалася майже удвічі. Очевидно, в матеріалі цього скла було щось, що серйозно обмежувало споживчі якості приладу для нічних походів. Для того, щоб зрозуміти, з чим вони мають справу, довелося обом навіть вивчити одну базу «Спеціальне устаткування траперів», де був опис того, що вони купили. «Візор-НГ3» — так називався цей цивільний виріб — Віктору стало зрозуміло, що це якийсь недо-прилад для населення, жалюгідна пародія на повноцінний військовий прилад нічного бачення, які були на порядок краще за характеристиками. На відміну від земних моделей ПНБ, ця штука була виготовлена у вигляді шолома — закривалася верхівка, лоб і частина голови нижче носа — користувач дивився на світ крізь забрало в зелених тонах. Пристрій живився від невеликого акумулятора у верхній частині шолома, якого вистачало на шість годин безперервної роботи, по заявці виробника. Ось за такі девайси мисливці виклали майже по сім шматків, але визнали витрати виправданими — І це була вже ціна по нижньому краю — спочатку такі агрегати продавалися на Версолі по десять-дванадцять тисяч, поки люди не зрозуміли їх даремність.

Ще однією корисною купівлею був набір з шести комплектів з незрозумілою абревіатурою «РКД-6» — це вже для зв'язку в межах прямої видимості, або як вийде — в умовах планети зв'язок був третьою проблемою після ментальних хижаків і неможливості польотів. Комплект ношених радіо-гарнітур продавався упаковкою по шість штук — коштувало це диво всього дві з половиною тисячі бон і кріпилося на одне вухо — Віктору ця штучка нагадала блютуз гарнітуру до мобільних телефонів, вже дуже було схоже. Пристрій теж мав акумулятор, який вимагалося заряджати після кожних восьми годин безперервної роботи — що цим хотів сказати виробник, було незрозуміло: чи йшла тут мова про час безперервних розмов або про час, коли гарнітура була включена. Так що до початку операції парочка почувала себе хоч і лячно, але трохи впевненіше, ніж минулого разу — все-таки, в крайньому випадку, можна буде і пошептатися, а можливість бачити в темряві, хоч і недалеко, вселяла деякі надії. Операцію «Проспали ви колеса, пацани!» вирішили провести години в чотири ночі — тоді починався найміцніший сон у людей. Самі спали до трьох — залишили собі годину на збори і під'їзд до табору супротивника за старою схемою, благо тепер можна було спокійно їхати нормально вперед: прилад хоч і був слабеньким і давав огляд до двадцяти метрів, але цього цілком вистачало для повільного руху по курсовій карті кристала.

Табір недоброзичливців знову з'явився у вигляді фургонів, побудованих в круг, тому просто під'їхали до того першого, що попався і зупинилися в парі метрів збоку. Цього разу, хоч були підготовлені і рішуче налаштовані, проте, ще півгодини провели на даху свого всюдихода, оглядаючи в шоломах ПНБ місцевість навколо себе — бажання виходити назовні в густу траву повільно тануло.

— Так, Волш, на вихід пішли — ми тут ще посидимо так десять хвилин і ганебно зіллємося — тихо сказав Віктор і першим поліз вниз.

Вийшли і завмерли, озираючись, наскільки це було можливо в їх положенні: серце знову стало частити, набираючи оберти, а слідом за ним до веселощів підключилися і легені — хлопець став часто дихати, продовжуючи нервувати. Думка запитати у Волша, як він себе почуває швидко пройшла — І своїх проблем вистачає — то тут, то там, очі вихоплювали дрібні силуети якихось звіряток, що снують майже поруч. Щоб сильно не затягувати і не злити долю, вирішили обмежитися двома найближчими машинами — на усі дії пішло близько п'яти хвилин, включаючи обливання контактної поверхні коліс паливом, перехід до наступного і потім сам підпал. Програму урізали до мінімуму — працювали тільки на зовнішніх колесах, не намагаючись дістатися до внутрішнього круга — І важко і небезпечно, вони і так вже довго на відкритому повітрі. Планета і її фауна знову виявилася милостива до них — обоє змогли добратися назад і закрити за собою люк, а потім швидко сіли за кермо і забралися з місця диверсії на пару сотень метрів, як і планували. З такої дистанції побачити щось в таборі було неможливо, точно так, як і почути — та і завдання таке вони собі не ставили…. скоро світанок, там все і вирішиться. Лягати спати не стали — випили по дозі стимулятора, поїли і убили час до перших променів сонця за пустими і безглуздими розмовами ні про що. А як почало світати, узяли рушниці і полізли на дах — компаньйонів дуже цікавив стан техніки переслідувачів, і, що важливіше — реакція нічних мешканців на невеликий вогник.

— Міцно спали хлопці — сміявся Волш, роздивляючись стоянку переслідувачів у бінокль — повезло їм, ніхто не прийшов на вогник, ха-ха-ха…. хоча і нам теж повезло — фургони цілі, а ось з колесами біда, потрібно міняти… чекаємо механіків.

Віктор теж бачив наслідки їх нічної вилазки: не все було так добре, як хотілося, але результат радував — корпус в місцях підпалів почорнів від диму, що навівало думки про добре просмажені колеса і скору зустріч з ремонтниками. Подальші дії зовсім розсмішили компаньйонів: люди навіть не спробували вийти зі своїх машин, перевірити їх перед рухом, а просто рушили до них, провівши уранішню розвідку підйомною камерою. Землянин зміг спостерігати у бінокль увесь процес підняття стріли і подальшого опускання в похідне положення — їх, звичайно ж побачили, це 100 %! Потім почалася метушня — два всюдиходи не проїхавши і десяти метрів, зупинилися, а два інших вирішили не вириватися і з'ясувати, що там таке у колег сталося?

— Стріляємо відразу, як тільки з'являться з корпусу — сказав Волш, припадаючи до прицілу — другого пострілу можемо не встигнути зробити. Якщо не дурні, визначаться швидко і перекриють нам сектор обстрілу двома іншими машинами, не шкодуй боєзапас, максимум вогню, партнер!

— Бах! Бах! — перших двох кандидатів в ремонтники зняли з трьох пострілів — другі номери розрахунків убитих швидко зникли усередині своїх машин і більше не висовувалися.

Хлопець ще трохи постріляв по пухирю кабіни одного з них, але безрезультатно — як і говорив йому Волш, пробити цей крихкий на вигляд матеріал можна тільки бронебійним пострілом і тільки перпендикулярно, що в цій ситуації було нереально — фургони стояли під кутом один до одного. Оцінив успіхи партнера — той виявився більш удачливим, повідомивши, що зняв двох — смертельно або просто зачепив — доки незрозуміло. Ворог теж був не дурень — їх положення було відоме, тому одна з цілих машин стала боком, перекривши можливість подальших веселощів. Віктору прийшла ідея трохи полякати супротивника.

— Волш, пропоную варіант: я залишаюся внизу і управляю всюдиходом, а ти залишишся тут і направляєш мене — спробуємо зробити круг навколо них, може, відкриються на пару секунд — ти стріляєш краще мене.

— Давай спробуємо, але швидше за все, нічого не вийде — нам потрібно багато проїхати, щоб щось побачити із-за передньої машини, а їм потрібно буде трохи розгорнутися на пару метрів всього, щоб знову перекрити сектор,… але спробу зробимо, може вони занадто зайняті заміною своїх коліс і не сильно за нами дивляться.

Проїхати довелося досить багато, щоб трохи відкрити сектор Волшу — той знову зробив пару пострілів, і прикриваюча машина відразу перемістилася трохи далі, одним рухом звівши нанівець їх довгий шлях.

— Пропоную більше нікуди не їздити, а чекати тут розвитку подій — вніс пропозицію Волш, коли компаньйони зручно розташувалися в кабіні, спостерігаючи за супротивником через підняту камеру на стрілі — відремонтувати ці два всюдиходи вони зможуть ціною усіх своїх запасних коліс. Таку деталь кожна машина везе з собою всього одну, більше не поміщається, та і вважається, що ці пристрої майже незламні…. принаймні, ні я, ні мої знайомі не чули про випадки відмов — там адже і ламатися нічому. Таким чином, тепер їм потрібно спати по черзі — це в тих машинах, де залишилося по повному екіпажу, а там, де ми відпрацювали — там ситуація гірша. Йде до того, що за цю ніч вони втратили половину своєї переваги, як чисельної, так і морально-технічної.

— Гм, мені здається, у такому разі розумніше сьогодні знову повторити вилазку і взагалі позбавити їх транспорту, і потім влаштувати їм тут облогу — поїхати нікуди не зможуть, а продукти рано чи пізно закінчаться, особливо якщо врахувати відсутність у них м'яса — хто ж в савану возить з собою такий продукт з селища?

— Тоді зробимо вигляд, що результати сутички нам сподобалися: ми ніби як їх злякали, упевнені, що далі за нами не поїдуть і відправилися у своїх справах. Подивимося, чи поїдуть за нами або ні — в польових умовах на заміну одного колеса таких габаритів вимагається близько години, а ми учора підпалили чотири,… цілком можливо, що відмовляться від помсти, і повернуть назад.

— Постій, я не зрозумів — ти хочеш їх відпустити ось просто так? Я думаю, це безрозсудно — загітують ще парочку відморозків, і тоді заженуть нас 100 % — їх потрібно залишити тут, щоб в майбутньому не нажити собі проблем на п'яту точку.

— Ха-ха-ха, ти мене радуєш, напарник: звичайно ж ні, я їх звідси не випущу — просто пропоную зробити вигляд, що ми вирішили утекти, користуючись заминкою — їм роботи мінімум на чотири години, за цей час заберемося чимдалі, так, щоб камера нас не зафіксувала, а вночі повернемося і доробимо почату роботу.

Так і вирішивши, розгорнулися і погнали, особливо не вибираючи напрям — по дорозі видивлялися живність, один раз зупинилися, щоб добути парочку апетитних, жирних свинок. Обробили дві тушки за півгодини і поїхали далі — намагалися їхати по прямій, щоб вночі не сильно петляти, але місцевість тут вже була не такою, як біля селища. Густа трава чергувалася лисинами голої землі і купками жорстких кущів, а гаї ставали рідше і попадалися не так часто. Від'їхали за межі роздільної здатності своєї камери — маловірогідно, що у переслідувачів оптика краще класом, тому, вирішивши далі не віддалятися, так і залишили її на вильоті стріли, контролюючи можливу появу з того боку гонитви. Потім стали спати по черзі, уриваючись тільки на їду і зміну «караулу» — слід було відпочити і як слід виспатися вдень, щоб вночі не «клювати носом», поки повільно їхатимуть назад — стимулятори, це звичайно добре, але приймати їх щодня, це моветон.

Висуватися назад почали ще у сутінках, коли сонце було на рівні горизонту — шлях назад припускав у декілька разів більше часу із-за низької швидкості, природно. Їхали, звичайно ж, по своїх «слідах» — кристал справно малював маршрут, пройдений вдень. Місце, де вони залишили переслідувачів, неприємно засмутило відсутністю ворога — в голову приходили два варіанти: або перелякалися і вирішили, що горішок їм не по зубах, або ж влаштували новий табір десь у іншому місці, і партнери просто схибили — в темряві це раз плюнути. Тому, трохи порадившись, компаньйони вирішили, що їздити в темряві і щось шукати безглуздо і небезпечно — можна і дійсно щось знайти на свою дупи — пішли спати з планами на завтра. Очевидно, що проспали — все-таки лягли ближче до ранку — піднята на максимум камера дала зрозуміти, що чотири чужі всюдиходи не спостерігалися в межах її видимості. Варіантів знову було два: або рухатися назад, в надії, що ворог озлобився після втрат і вирішив продовжувати переслідування, або другий варіант — невідомі вирішили, що здобич сильно огризалася, і рушили назад в селище. Оскільки другий варіант був абсолютно неприйнятний для партнерів, то вирішено було проїхати у бік селища, адже якщо четвірка переслідувачів поїхала в інший бік, то шансів їх зустріти буде менше — савана величезна.

Удача знову посміхнулася нашим героям: приблизно через три години їзди у напрямі селища зробили невелику зупинку, і провели рекогносцирування — четвірка месників упевнено рухалася зворотним шляхом — трохи збоку від їх курсу, але майже паралельно. Не змовляючись, кинулися навздогін — тепер дичина і мисливець помінялися місцями, повільно скорочуючи відстань — за прикидками, сьогодні вночі можна буде повторити диверсію з ходовою частиною. Єдина зміна в плані операції полягала в тому, що Віктор запропонував в пів кілометрі від передбачуваного табору утікачів запалити велике вогнище з тих запасів, що вони купили для цього рейсу, і які він збирався пустити в хід на даху одного з цих всюдиходів. Проте оскільки на перше місце у них двох вилізла практичність і вигода, то запрошувати до себе у такому разі щось велике, зле і голодне буде безглуздо. Власне приятелі так поступили в першу вилазку, пошкодивши пару коліс, переслідуючи мету ослабити ворога, а не знищити разом з цінним майном.

Тому цього разу план складався з двох пунктів: по-перше, відволікаючий феєрверк для великих нічних тварин, а по-друге — дрібна капость з колесами, тільки в цей раз було вирішено зіпсувати їх у всіх чотирьох всюдиходів, щоб ніхто не поїхав звідси. Такий план вимагалося здійснити не лише з міркувань можливих ускладнень від цих людей в майбутньому, ні — компаньйони хотіли зберегти в секреті свої можливості діяти вночі. Люди швидко зрозуміють, що до чого, і нічна «безпека» для них може швидко пропасти, коли парочка сміливців додумається до нічної їзди або полювання із застосуванням ПНБ. До вечора напарники вже могли спостерігати утікачів візуально — колона з чотирьох машин упевнено рухалася у бік «Версоли-2», хоч до нього ще було їхати і їхати. Очевидно, що витівка наших героїв щось зрушила в мозках бригади месників, оскільки цього разу ставити в круг свої апарати вони не стали, вибудувавши їх в ряд, бік обік.

— Гм, завдання ускладнюється — промовив Волш — спостерігаючи табір переслідуваних — вони стали так, що не підберешся збоку до усіх відразу — можемо зіпсувати тільки два з них, причому задні пари не бачу сенсу підпалювати. В крайньому випадку вони відчеплять причепи і покотять без них, а якщо зіпсуємо тільки крайні, то просто пересядуть у вцілілі і поїдуть собі далі уранці… проблема у нас, партнер!

— Теж мені проблема — гмикнув Віктор — буде наступна ніч, буде нова здобич. До селища ще далеко, та і до зони, де працюють «м'ясники» теж далеко — в цю гру ми можемо ще довго грати, партнер, так що не парся…. хоча є думка, що супротивник може влаштувати чергування на цю ніч. Щось помітять, відкриють шлюз і палитимуть здуру, а нам це потрібно? Тому є ще більше просунутий план: працюємо по тих всюдиходах, що стоять в центрі, а не по краях!

— Та ти що? — скептично подивився на хлопця мисливець — І як ти собі це представляєш?

— План такий: вночі об'їжджаємо їх по дузі, так, щоб заїхати з передка машин,… чекаємо точно також до чотирьох-п'яти ночі — найсолодший сон, хе-хе. Навіть якщо вони організовують чергування, в цей час є максимальний шанс, що вартовий засне з незвички — це ж їм вперше таке щастя прилетіло! Сам посуди: сидиш собі в теплі, безпеці, усередині агрегату тихо і затишно, за бортом шелестить трава і вітер…. по любому заснеш! Навряд чи серед них знайдуться герої чергувати на даху — особисто я б не пішов на такий необачний крок. Так от про план: підбираємося до них ближче, але перед цим в пів кілометрі влаштовуємо відволікаюче вогнище для місцевих організмів. Потім забираємося під днище центральних машин — так-так, Волш, не дивися на мене, як на ідіота — з бази «всюдиходи» витікає, що кліренс у таких машин майже сорок сантиметрів, а цієї відстані цілком вистачить, щоб проповзти під ним і дістатися до мети. Нам адже багато псувати не потрібно — тільки колеса під основною частиною корпусу: там їх більше, ніж на причепі, якщо все згорить, то замінити буде вже нічим, навіть якщо зняти все з причепів. Облити контактну частину пристрою можна і з положення лежачи. Згоден, це небезпечно — в такій густій траві можна напоротися на змій або інших гадів, що кусаються, тому беремо з собою антидот на такий випадок. Ось були б у нас димові шашки, кинули б під кузов пару штук — уся гидота б звідти сама поповзла, але чого немає, того немає — а ти у нас умієш тільки гучні хлопавки робити, а-ха-ха-ха. Ось такий у мене простий і безглуздий план: сподіватимемося, що відволікаюче вогнище дасть нам деякий час для акції.

— Це божевілля, Вік — партнер дивився на Віктора, як на психічнохворого — ти хочеш сам себе замкнути у свідомо невигідних умовах, якщо щось приповзе до нас на вогник. Ти адже там не зможеш навіть нормально розгорнутися, не говорячи про те, що шансів втекти звідти взагалі ніяких не буде.

— Згоден, тут є складнощі…. але! — відреагував на критику хлопець — по-перше, те, що нас там може зжерти, значно більше нас самих, і воно фізично під всюдихід не полізе. Можна, звичайно, узяти з собою іглостріл, але тут висока вірогідність, що повзаючи там на череві, зачепиш спиною днище, де у тебе буде закріплено зброю і усередині можуть зреагувати неоднозначно, що у свою чергу може погано для нас закінчиться. Якщо вони там на взводі, то реагуватимуть на будь-який шум — ось прийде їм погана думка проїхати трохи вперед…. чи назад, неважливо — І роздавлять те, що там повзає у них внизу — а там ми повзаємо, Волш! А бути роздавленим мені не хочеться, так що поповзати на череві десять хвилин цілком нормальний терористичний план, як на мене. Хоча, якщо у тебе є більш креативні ідеї, я готовий їх обговорити, і, до речі, про шанси втекти — проти нічних хижаків один на один у нас немає шансів ні лежачи, ні сидячи, ні бігом — нас порвуть у будь-якому положенні.

Вночі працювали строго за планом: спочатку від'їхали від майбутнього місця підпалу на півкілометра, або трохи далі, і швиденько вивалили усе підготовлене барахло на траву — підпалювали чималу купу майже на ходу — вогонь розгорався повільно, обнадіюючи своїми перспективами. Поширення пожежі по савані не боялися — в цьому місці трава була густою, і нічого сильно горючого поблизу не було — небезпека займання примикаючої території була оцінена, як маловірогідна. Потім ще хвилин двадцять об'їжджали стоянку з таким розрахунком, щоб заїхати спереду всюдиходів — причепи, як об'єкти диверсії були нецікаві. Кожен диверсант одягнув шолом з ПНБ, руки закрив полімерними рукавичками на випадок, якщо в траві знайдеться щось дрібне, зубасте і зле — матеріал рукавичок повинен був дати хоч якийсь захист від чужих зубів і клішень. Декілька ампул-шприців з найпоширенішими антидотами у верхні кишені куртки, по дві ємності з паливом — досить на усі колеса, а більше і не вимагається за планом, гарнітуру на вухо і вперед. Ніч знову зустріла набором ароматів, шелестом трави і різними звуками, походження яких не вдавалося визначити на слух. Коротке перебігання до першого об'єкту атаки — І ось хлопець вже на животі повзе під машину: відразу з'ясувалися дві речі. По-перше, повзти було більш-менш нормально, дупа і шолом не дотягувалися до низу фургона, що радувало. А ось сам шолом був майже даремний: густа трава в зелених тонах приладу зливалася в одну суцільну масу, своїм видом лякаючи і без того неспокійного диверсанта, а плита всюдихода над головою серйозно давила на психіку до того ж.

Спочатку вирішив підготувати ближнє до себе колесо — облив сумішшю, але не підпалював, а поповз до наступного — так повторив дії кілька разів і довго намагався розгорнутися з незвички — не щодня доводиться лазити по-пластунськи під технікою вночі в савані. Коли розгорнувся, підпалив останнє колесо і спритно поповз до першого — там теж не став затримуватися — обмеженість маневру і відсутність зброї не розташовували його до тривалих прогулянок на животі. Матеріал колеса горів не занадто яскраво — швидше плавився і пузирився, пускаючи їдкий, чорний дим — це було непомітно зараз, але помітно по першому вдалому підпалу по закопчених бортах машин. Неяскраве жовто-червоне полум'я повільно розтікалося по колесу, неначе пестячи своїми язиками жертву. На той час, коли Віктор виповз з-під днища і поспішив вже до свого всюдихода, там його чекав напарник — той ухитрився виконати все швидше, неначе мав досвід таких диверсій. Чекати ще чогось або когось не стали, розсудивши логічно, що можна і неприємностей дочекатися: тому благополучно замкнули за собою двері і відігнали машину на декілька сотень метрів, з таким розрахунком, щоб з ранку зайняти зручну позицію для стрільби з даху. Постеживши здалека за результатами своєї роботи — а цих результатів звідси було не видно, пішли досипати час, що залишився. З ранку, підбадьоривши себе порцією місцевого виду кави, вилізли вгору і стали чекати розвитку подій.

— Порозумнішали — з невдоволенням забурчав Волш — підняли камеру, виявили, тепер у нас немає переваги несподіваності…. гаразд, чекаємо, коли поїдуть, хе-хе.

Зі всюдиходів як і раніше ніхто не виходив: переслідувачі (хоча тепер-то ролі помінялися!) були в гіршому положенні, адже щоб зайняти аналогічну позицію їх снайперам вимагалося спочатку вибратися через верхній люк або через бічний вихід — а той і інший шлях наші партнери тримали під прицілом. Але про те, що можливості пересування у них обмежені тепер, люди у всюдиходах ще не знали, тому уся четвірка через деякий час дружно рушила з місця, про що пошкодувала буквально через хвилину, виявивши чергову проблему з ходовою частиною.

— Сюрприз! — посміхнувся Віктор, переглянувшись з напарником — пора на вихід, хлопці — час міняти транспорт!

— У них два шляхи — відгукнувся мисливець — кинути два фургони і пересісти до тих, що ще цілі,… і кинути як є, до речі, хоча можуть з відчаю підпалити. Чи підуть на контакт — все-таки у них чисельна перевага, їх як мінімум п'ять — зараз подивимося, хто нас збирався нагинати. У будь-якому випадку, тим хто усередині пошкоджених машин потрібно якось вибратися до сусідів, а це не так просто: основний вхід у фургон знаходиться з правого боку, тобто слід обійти спереду або ззаду сусідню машину — а тут ми, всі такі мовчазні і загадкові, але з рушницями, хе-хе.

Супротивник, не бажаючи втрачати спільників, поступив грамотно — один фургон зробив круг і закрив своїм корпусом три інших, так що підстрілити нікого не змогли цього разу. Мало того, поки цей транспорт прикривав собою три інших, за його корпусом встигли зайняти позиції їх стрілки, а коли той знову від'їхав убік, відкидний щиток перед нашими компаньйонами прийняв на себе відразу три попадання. Мабуть тільки озлобленість і бажання поквитатися з кривдниками врятувало напарників, оскільки з такої відстані схибити було практично неможливо, і промахи можна було списати тільки на поспішність стрільби з незручної позиції. Але Віктору і Волшу такий розклад зовсім не сподобався, і, прикриваючись все тим же щитком, вони повзучи дісталися до люка і спустилися вниз всюдихода, почувши по дорозі ще парочку попадань в метал за своєю спиною. Потім ворожий всюдихід знову став до них боком, закривши огляд — швидше за все, ворог проводив планову евакуацію майна з двох пошкоджених машин, щоб не залишати супротивникові трофеїв. Така ситуація зберігалася майже дві години — компаньйони весь цей час спостерігали за табором суперника,… ну як спостерігали — видно нічого не було, окрім борту однієї машини — просто чекали, коли ситуація почне якось розвиватися. Рух намітився, коли таке спостереження стало набридати — група з двох машин спритно розгорнулася і покотила далі по своєму маршруту, очевидно маючи намір піти у відрив… наївні хлопці! Огляд двох кинутих агрегатів повністю підтвердив припущення: вигребли усе цінне, залишивши тільки паливо, воду і самі машини, і, на превеликий жаль партнерів, обидві машини втратили кристали управління — ніші в кабінах були розкриті і порожні.

— Ось гади! — в серцях сплюнув Віктор — тепер шукай їм заміну, а це рахуй по чотири штуки за одиницю — знову збитки, напарник!

— Чому і навіщо? — здивувався Волш — наступна ніч, і вони залишаться без коліс — в обох значеннях слова…. сумніваюся, що вони зняли ці кристали і просто викинули в траву. Наздоженемо, підсмажимо, а потім заберемо все собі, щоб більше ніколи не полювали на людей!

— У мене навіть є новий план на відстріл на завтра: пропоную не сидіти на даху і чекати, а розділитися — ти залишаєшся вгорі, а я займу позицію з іншого боку, щоб не дати їм можливості вибратися з фургонів. Вистачить одного-двох пострілів, щоб влаштувати їм блокаду.

— Сумніваюся в успіху такої блокади — у них там тепер припасів в два рази більше, ніж потрібно — усе вигребли з тих машин.

— Ну не скажи — м'яса немає, вода теж не нескінченна, особливо враховуючи, що їх тепер там по троє, а машина розрахована на двох — значить, підвищена витрата. Разом, що виходить: їхати не можуть, жерти нормально теж, та і спати теж — місця на усіх немає — ми навіть можемо не вступати з ними в перестрілку, а вона точно буде, їм же діватися нікуди…. однозначно спробують захопити нашу вантажівку. Тому пропоную такий план: сьогодні висимо у них на хвості, вночі палимо колеса, потім від'їжджаємо якнайдалі і спостерігаємо звідти, не даючи можливості наблизитися до себе. Ремонтувати їм більше буде нічого — запасок більше немає, пів справи ми майже вже зробили. Упевнений, що за пару діб такого життя у них здадуть нерви, і ми їх потихеньку переб'ємо — увесь час сидіти усередині не будеш, складуть свій план і спробують на нас пополювати.

— Ці два фургони, що залишилися, для нас найцінніші — кивнув головою у бік суперника Волш — там усе їх майно, ті ж кристали, доречно зауважити — не можна допустити, щоб вони їх підпалили або серйозно пошкодили. Тому, думаю, що затягувати з ними не можна — все потрібно вирішити завтра, поки у них в голові планка не впала.

Весь день їхали вслід за утікачами — ті навіть ухитрилися розмістити на дахах парочку снайперів, намагаючись потрапити їм в ковпак кабіни. Але, як і говорив Волш, справа ця згубна і в спокійному положенні, а вже в русі і поготів без шансів. Стрілки не могли потрапити по транспорту більше трьох разів, причому усі три попадання припали побіжно і зрикошетили, не завдавши ніякої шкоди. Волш тільки хижо посміхався кожного разу, коли чув звук попадання: дичина гнала своїх мисливців не відстаючи і не наближаючись, щоб не збільшувати шанси для снайперів. Врешті-решт, Віктор не витримав і теж вирішив спробувати зображувати з себе геніального стрільця: забрався на дах і улігся попереду, піднявши передній щиток — результат теж виявився нульовим — корпус всюдихода постійно здригався і хитався в самі непідходящі моменти, і в результаті постріли доводилися куди завгодно, тільки не в ціль. Довелося з жалем повернутися назад і поскаржитися напарникові на непросту долю — той тільки сміявся і крутив кермо.

Ближче до вечора, коли утікачі зрозуміли, що відірватися їм не дадуть і їхати вперед особливого сенсу немає, парочка машин зупинилася. Цей маневр був помічений нашими героями, і вони просто від'їхали трохи назад, залишаючись в межах видимості, але на межі прицільної стрільби. Тепер була вибрана тактика вимотування, психічного тиску, розрахована на помилки і непродумані дії ворога.

— Нехай понервують трохи — посміхнувся Волш — за пару годин перегорять і спати будуть міцніше…. хоча, думаю, вони спробують влаштувати нічне чергування,… хоч якесь…. вночі потрібно буде бути обережніше, ми вже третій раз підряд ризикувати будемо, як би місцева фауна не піднесла нам урок ввічливості.

…Зак, Оллі, Чарч і їх друзі збилися в компанію ще три роки тому, коли потрапили сюди по вироках судів на своїх планетах — хто за що, але терміни погашення боргів у усіх були тривалі: найкоротший був у Оллі — тому потрібно було відпрацювати всього сімдесят три тисячі бон. У інших справи були гірші і довші, але хлопці цим не парилися — тут теж можна жити: дівчатка в селищі зговірливі, теж, в основному із засланців, жрачка натуральна, алкоголь, вільне носіння зброї, а охота їм подобалася. Але особливо вона їм сподобалася, коли хлопці познайомилися з місцевими старожилами — Мікс і Хуч показали їм на ділі, як можна заробляти більше, а працювати менше. Загалом, ця компанія, окрім звичайного полювання час від часу, займалася ще рекетом на ближніх маршрутах — брала данину з самотніх мисливців, що поверталися з полювання. Брали трохи, не більше п'ятнадцяти відсотків здобичі, щоб не озлобити терпилу — ризикувати особливо не хотілося, хіба мало що прийде в голову людині зі зброєю в руках. У бонус такому «постачальникові» входив захист від інших груп — таких розумних тут було багато, правда, час від часу «постачальники» об'єднувалися, і відстрілювали таких любителів легкої наживи. Але незабаром їх місце займали нові авантюристи, і все починалося знову, адже колоністів присилали сюди регулярно, а серед них завжди знаходилися ризикові хлопці — І так по кругу.

Ось такою компанією по збору данини і була їх невелика зграя — надбавка до доходів була не занадто великою, але вона була. Все змінилося того дня, коли їх керівництво в особі все тих же Мікса і Хуча вирішило залучити до себе двох удачливих мисливців — деяких Волша і Віктора, які з чуток дуже круто заробляють на уніках — таких фахівців було дуже мало в їх селищі. Компанія не знала, як і про що говорили з тими мисливцями їх начальники, але ті повернулися сильно невдоволені розмовою — особливо погано відзивалися про того Віктора. Хоч він вважався найціннішим фахівцем для їх шарашки, що може в перспективі принести їм багато бон, але занадто зухвалим і зарозумілим. Але бесіда якось не склалася тоді у Мікса і Хуча, тому розмову вирішили продовжити далеко від людей і охорони — вирішили на природі вселити цій парочці правильні думки, навіть узяли з собою ще двох з команди — зазвичай цього цілком вистачало для розбірок з незговірливими «постачальниками». Але пройшов місяць, а бригада так і не дочекалася повернення своїх бригадирів — уся четвірка пропала в савані з кінцями, але не це було погано: врешті-решт, грабувати лохів можна і без них — не велика наука.

Погано було те, що ці Волш і Віктор повернулися назад цілими і неушкодженими, з повним причепом органічної сировини, і що найнеприємніше — з деякими деталями всюдиходів на продаж. Зіставивши факти, компанія, що залишилася, дійшла висновку, що цим двом якимсь чином пощастило розібратися з їх керівництвом і розібратися конкретно. Правда, було незрозуміло, де їх два всюдиходи — кидати такі трофеї було не прийнято на Версолі, все-таки один такий агрегат тягнув на сорок штук — але, мабуть, щось пішло не так, і замість двох фургонів в селище повернулися їх запчастини, по дрібницях. А потім їм натякнули хороші люди, що Мікса, Хуча і їх двох друзів можна не чекати — з ними розібралися. Хлопці, які залишилися, думали увесь вечір, як їм поступити: з одного боку такий поворот трохи їх лякав, адже Мікс і Хуч були досвідченими бійцями, що прожили на Версолі майже дев'ять років. І якщо їх завалили ті двоє, то вони на голову серйозніше у справі, як профі, а ставати черговими «постачальниками» трофеїв ніхто не хотів — це не одинаків на маршруті пресувати натовпом. А з іншого боку, душа вимагала помсти за своїх хлопців — ось так у боротьбі двох почуттів і просиділи вони в одному барі, вирішуючи як поступити. І врешті-решт вирішили, що вісім чоловік на чотирьох машинах зможуть розібратися з парочкою знахабнілих мисливців — так що наступним ранком уся компанія вже була у зборі на майданчику для техніки, очікуючи своїх майбутніх жертв.

Природно в селищі ніхто нічого не збирався робити — проблеми з охороною нікому були не потрібні, але в савані… Оллі навіть провів рукою по шиї, коли зустрівся поглядом з тим хлопцем на ім'я Вік — він був найзлішим в компанії, оскільки здружився за цей час з Хучем і палав жаданням помсти. Трохи їх розсмішив цей другий, Волш, коли засунув якусь розумну фразу про те, що там, куди вони збираються їхати, водиться багато усього небезпечного і голодного, а особливо небезпечні місцеві нічні комахи, які люблять обідати необережними мандрівниками. Оллі тоді ще більше розсердився, вислухавши ці казки про великих чи то комарах, чи то кониках.

— Що ти нам тут втираєш, м'ясо? — Комашки, комашки — їдь, давай, ми вас наздоженемо, щоб вам нудно не було, а-ха-ха-ха — уся компанія тоді трохи посміялася, а той мисливець лише знизав плечима і повернувся до свого всюдихода.

Спочатку все йшло нормально — жертва втікала, мисливець наздоганяв, жертва явно не хотіла особистого контакту, тоді як мисливець хотів поговорити по душах — така гонка тривала декілька діб із зупинками на нічні привали. А потім, в один прекрасний ранок компанія виявила перші проблеми — у двох фургонів опинилися згорілі колеса, не всі, але ремонт довелося проводити використовуючи запаски з усіх чотирьох машин, адже самі колеса вважалися одними з найнадійніших елементів всюдихода. Але проблеми, як виявилося, тільки починалися: дичина була із зубами — декілька їх хлопців, що вирішили зайнятися ремонтом, стали першими жертвами — виявилось, що переслідувані добре стріляють і зовсім їх не бояться. Двох уклали відразу, а третьому повезло трохи більше: схопив пару розривних голок в живіт — навіть дилетантові стало зрозуміло, що з такими пораненнями не впорається жоден прилад або аптечка,… загалом, хлопець помер через півтори години, незважаючи на усі застосовані засоби і медикаменти.

Глава 2

Першу поразку списали на чинник несподіванки, хоча ніхто не міг пояснити, як цим двом вдалося зіпсувати їм колеса, хоча навіть не так — як зіпсували, це зрозуміло — начинка там вигоріла уся, залишилася тільки ціла вісь і лицьові щитки. Ні, питання стояло так: коли вони встигли це зробити? Ну, не вночі ж — усе планетарне населення знало головне правило виживання: вночі не виходити за периметр селища, ночувати у всюдиході, світло не включати, сидіти тихо і дихати через раз. Тому логічно вирішили, що диверсія була здійснена з раннього ранку — жертва виявилася винахідливою і влаштувала їм підлість перед сніданком. Залишок дня провели в турботах: спочатку поховали своїх товаришів, пообіцявши над їх могилами дістати тих мудаків, а потім напахалися із заміною коліс, оскільки досвіду таких операцій ніхто не мав. У результаті, до кінця дня вимоталися фізично до межі, і усіх радувало тільки одне — всюдихід цих мисливців поїхав в савану, очевидно вирішивши, що одного уроку їм буде досить. Сказати по правді, завзяття і відваги у компанії збавилося — сувора дійсність внесла в їх плани свої корективи і голоси розділилися.

Більшість вирішила плюнути на помсту і повертатися — врешті-решт, знімати данину з одинаків можна і без Хуча, наприклад, хе-хе, більше залишиться на ніс. Менша частина на чолі з Оллі палала гнівом і погрожувала усією небесною карою цим двом гівнюкам, але в результаті годинних гарячих дебатів з переходом на особистості, більшістю голосів було прийнято рішення про припинення гонитви і повернення в селище. До сутінків залишалося ще майже дві години, так що ще встигли трохи проїхати, перш ніж знову стати табором на ніч — І ця ніч пройшла спокійно — очевидно і пара мисливців визнала питання вирішеним і покотила у своїх справах. Уранці, провівши розвідку місцевості, рушили в дорогу, але до середини дня, коли зупинилися на обід, підстріливши собі свіжого м'яса, виявили нову «стару» проблему — за ними їхав якийсь всюдихід. Можна сказати, їх переслідували, оскільки до кінця дня уся бригада зупинилася на ночівлю, а ті у свою чергу зробили привал зовсім недалеко, всього в пів кілометрі. Встали нахабно, нічого не боячись, на відміну від їх команди, яка почала помітно нервувати, не знаючи, що чекати від незнайомців.

— Швидше за все, це ті самі два мудака, за якими ми сюди приїхали, тому сьогодні вночі чергуватимемо, нас п'ять — почав вечірню розмову Зак — мені до кінця незрозуміла ситуація із згорілими колесами, але швидше за все, ми проспали, за що і поплатилися двома нашими товаришами. Ні в життя не повірю, що хтось настільки ідіот, що наважиться вночі ходити по савані, але проте, ситуація склалася так, що наступна така втрата буде для нас критичною — запасних коліс більше немає. Тому чергуємо — розділимо ніч на п'ять відрізків по дві години, включаючи сутінки і час перед світанком, транспорт ставимо так, щоб між ними не можна було пройти. Таким чином, в зоні ризику будуть крайні машини — ті, де неповні екіпажі. І ось ще що: не надумайтеся вночі включити світло або виходити з машини з ліхтариком, якщо щось здасться — будіть всіх, тоді думатимемо. Хоча, що я говорю: гадаю, що серед нас немає божевільних, люблячих нічні прогулянки по Версолі, хе-хе…. сподіваюся. Все, тепер усім спати — я перший чергую. І спати цієї ночі будемо в зовнішніх машинах, внутрішні залишаємо порожніми — І не надумайтеся мені заснути на посту — ці двоє не даремно стали так близько, чую, що готуються… гади.

Оскільки п'ять на два не ділилося, то в одному залишився один герой, а в крайніх по двоє — змінювалися кожні дві години, але доки марно — шум зовнішнього вітру і звуки нічної савани забивали усі інші звуки, навіть якщо вони і були, тому задумка була так собі. Заку дісталася перша зміна і зміна в чотири години ночі і до ранку — порядком засмиканий і злий від недосипання, він нервово бродив по салону, намагаючись щось почути, або навіть побачити в склі кабіни — але все без видимої користі. У якийсь момент йому здалося, що він чує сторонній шум, схожий на звук роботи двигуна, але повна маячня такого припущення була ним списана на свій засмиканий стан, тим більше що звук швидко пропав. Під кінець чергування, втомившись міряти кроками салон машини, сів і задрімав — все-таки позаду цілий день, наповнений втратами, нервами і іншими несподіванками, до яких їх компанія виявилася абсолютно не готова. Як потім виявилось, усі трохи спали на посту, проваливши задумку Зака, про що з ранку всі і пошкодували, коли спробували рушити в дорогу.

Тут бригаду на деякий час охопила паніка: вони втратили колеса у прямому розумінні цього слова, причому, як би це не було не дивно і нез'ясовно, постраждали якраз ті машини, що були усередині, в більш захищеному положенні. Перший напад паніки швидко погасили Зак і Оллі: вони організували оборону, прикрившись одним з цілих фургонів — 100 %, що супротивник зараз лежав у себе на даху і чекав моменту, коли хтось з них необережно вигляне. Бригада навіть ухитрилася зайняти декілька позицій і обстріляти зухвалих мисливців — потрапили або ні, було незрозуміло, але більше двоє переслідувачів не показувалися зі свого транспорту. Потім знову працювали фізично, розуміючи, що потрібно спробувати відірватися, але і залишати своє майно тим двом не можна, тому перенесли найцінніше у вцілілі всюдиходи. Забрали все, що влізло, навіть управляючі кристали викрутили з кабін, щоб переслідувачі не змогли завезти покинуті машини. Хотіли було підпалити, щоб тим гадам нічого не дісталося, але щось усередині різко чинило опір такому вандалізму, адже це було своє, роками нажите і таке, що дбайливо зберігається — до того ж, жевріла десь думка, що вони сюди ще повернуться і їх машини будуть тут їх чекати. Зак мовчки корив себе за минулу ніч — адже чув же двигун працюючої машини, але списав все на недосипання і нерви — в результаті вони остаточно втратили два транспорти. Обміркувавши свій промах, не признавався колегам у своїй дурості — зараз усі були на взводі, спали зі зброєю в обнімку, і його могли свої ж пристукнути за такий косяк — він в цьому навіть не сумнівався. Але для себе зробив правильний висновок, яким поспішив поділитися зі своїми напарниками.

— Я думаю, що вони вночі якось під'їжджають до нас упритул і вилазять, а потім палять колеса — Іншого варіанту я тут не бачу. Ось тільки як вночі можна їздити без освітлення? Та і вийти з машини в цьому випадку можна, в принципі, якщо стати упритул.

— А ти б сам вийшов в ніч, Зак? — глузливо запитав Чарч, один з їх команди — я б ось ні за що не вийшов, хоч пару метрів, хоч півметра. Я ось чув, що досвідчені мисливці, які займаються полюванням на хижаків, а не такі, як ми, говорять, що є такі…

— Та заткнися ти зі своїми мисливцями! — не витримав Оллі, як найзліший і різкіший з них — у страху ока великі, хіба мало що там щось десь комусь здалося! Але із Заком я згоден — вони підбираються до нас вночі, а ми не чуємо ні хріна із-за цього вітру проклятого, а ще і спимо, неначе все навкруги спокійно і нормально, тьху. Залишається тільки зрозуміти, як вони орієнтуються вночі — якби знати, ми б самі під'їхали до них і щось підпалили цим тварюкам.

— Ось і сходи, хто тебе тримає, і підпали — парирував Чарч — а ми тебе почекаємо тут, палій савани, мля. Краще все-таки нести чергування якось по-іншому,… може, на даху почергуємо, а, хлопці? І не по одному, а парами — так більше шансів щось почути або помітити.

— Баран — зреагував Зак — у них напевно є нічний приціл, знімуть тебе зі снайперки, коли ти будеш, як дебіл вирячитися в темряву. А може ще щось до тебе туди залізе у гості і потягне вниз, або шию переламає там же і повечеряє тобою, поки твоя голова прислухатиметься до чогось там…. послав же бог напарничка…

— А ти сам-то що пропонуєш? — звився Чарч — сидіти в цій коробці і чекати, коли ці два мисливці нам тут усе попалять? Забув, що брати запаски нізвідки…. розумний якій знайшовся — пропонуй свій варіант як відбутися від цих гадів — сидіти усередині однозначно не варіант!

— У словах хлопця є розумне зерно — подав голос ще хтось з команди — можна адже лежати там за відкидними щитками і слухати, не висовуючись,… все одно ж не видно ні біса, а так хоч якийсь шанс буде. Минулу ніч ми чергували по одному — І ось вам результат, а ось вони якимсь чином можуть пересуватися вночі, та і виходити з машини не бояться — ось це шок! Ці двоє явно знають щось таке, що не знають усі інші на планеті…. може спробуємо з ними домовитися…. заплатимо відкуп на крайній випадок — мертвому бони не потрібні!

— Що?!!! — закричав Оллі — після всього, що вони зробили з нашими друзями, ти хочеш їм ще і заплатити? Та ти зовсім ідіот — особисто я нікому платити не збираюся, я їх тут почекаю — нехай приходять, подивимося у кого яйця міцніше!

Деякий час компанія сиділа мовчки — кожен приймав для себе рішення: заплатити і жити далі, або почекати ранку і спробувати дістати кривдників. Тут, правда, плану не було, бо ніхто не знав, як дістатися до всюдихода мисливців — ті відразу розривали дистанцію і не йшли на прямий контакт.

— Мені здається, я зрозумів, як вони рухаються в темряві — похитав головою Зак — у них є ПНБ, я такі пару разів бачив у збройових магазинах… по-іншому ніяк. Ці штуки ніхто не бере, оскільки з одного боку дуже дорого — можна купити собі набір з відмінної снайперки і непоганого іглостріла з наворотами на обох. А з іншого боку, кому воно тут потрібно, якщо вночі ти все одно відсиджуєшся в машині, боячись висунути ніс назовні, та і спробував я такий якось одного разу,… для приколу — лайно! Видно метрів на двадцять…. ну, може, сорок — а зсередини кабіни через скло взагалі.. шняга, коротше — дорогий, понтовий і дурний девайс. А ці якось призвичаїлися з ним їздити…. тямущі гади,… вночі вистачить і десяти метрів огляду, щоб їхати тихо, тим паче, що їхати-то можна по кристалу… тільки ось навіщо це їм в принципі, не зрозумію. Відкоригував трохи маршрут, щоб не в'їхати в яку-небудь нору або яму і все: дивися на карту і повільно кермуй до точки, а якщо другий ще і на даху лежить і коригує — у нього-то огляд буде дальший — так тоді взагалі питання з під'їздом впритул знімається. Та і ризики так багаторазово зменшуються,…сволоти, ось лайно! — вигукнув у кінці тиради Зак — якщо я правий, нам кінець, хлопці, нас не відпустять,…приїхали.

— Я не хочу так помирати! — хтось закричав в салоні, не витримавши перспективи — я відразу був проти, ви мене змусили, ублюдки, я вас…

Крик захлинувся, почулася метушня, лайки, шум падіння тіла, знову метушня, потім звуки тупих ударів і знову все затихло.

— Вони нас не відпустять — приречено стискав іглостріл Чарч — раз до такого ніхто не додумався доки, ці двоє захочуть залишити свої навички в таємниці. Не бог дай що, звичайно, але, проте, це серйозна штучка і усім її знати необов'язково… прокляття!

— Досить нити — заявив Оллі — нас четверо, той дурень-панікер тепер не при справах…. чергуємо по двоє, зміна кожних дві години, страхуємо один одного… їм теж потрібно спати, і кров у них тече точно також! По даху не ходити — лежати за щитками і слухати,… до речі, у нас адже теж є нічні приціли — самий час ними скористатися, раз вже ми зібралися вибратися на повітря.

— І толку від них, вони для снайперської рушниці — на іглостріл не поставиш — висловився Чарч — я наприклад, ним ніколи не користувався.

Як виявилося, досвід роботи з нічником був у Оллі і Зака з «минулого» життя — їм і поставили завдання працювати снайперами. Трохи ще поговорили, і незабаром перша зміна полізла на дах — хоч і страшно було до запаморочення, але вони розуміли, що цієї ночі вирішиться їх доля, а сидіти внизу більше безглуздо і без потреби.

А тим часом, два наші герої якраз прокинулися — було близько половини третього ночі — якраз зібратися і доїхати до табору супостата.

— Волш, ти чого такий серйозний? — Віктора здивував стан партнера — все йде нормально, зараз все вирішимо по-швидкому і назад,… чого з тобою?

— Вік, мені думається, що ми даремно все так собі легко представляємо — нам доки просто таланило, але засновувати свої дії на простому везінні неправильно. Там адже теж не дурні — чи багато потрібно розуму зрозуміти, що ми сьогодні знову до них збираємося у гості — я упевнений, що нас чекатимуть!

— Ну і нехай чекають, хто ж проти — здивувався хлопець — ми їх бачимо, вони нас ні. Ми виходимо з машини, вони — ні, де тут проблема, Волш? Наша основна і єдина проблема це савана і її нічні жителі, ось де небезпека…. чи поясни мені, що не так, по-твоєму?

— Ось уяви собі, що вони розуміють, що ми можемо до них підійти вночі впритул — неважливо як, головне — можемо. Тобто ясно, що ніч для нас не перешкода, а значить постараються якось нас піймати, адже якщо нам знову вдасться влаштувати диверсію, то їм кінець! Транспорту немає, до селища тупати місяць, а без захисту у вигляді всюдихода вони трупи — це зрозуміло і дурневі. А ось якщо у них теж є ПНБ, або на худий випадок хоч би нічник — влаштують чергування на даху і чекатимуть, коли ти такий увесь красивий, зухвалий і самовпевнений полізеш до їх машини. Особисто я б в їх безвиході дійшов саме таких висновків, та і зробив би точно також — сидів би і чекав гостей — ти ж не підеш вночі півтора кілометри пішки, правда?

— Я що, схожий на ідіота, Волш? — підкинув брови хлопець — та я і сто метрів не піду, я бачив, які гади тут ночами повзають: їм і ментальна атака не потрібна, щоб захрумкати нас двох, ні-ні-ні, дурнів немає — я пас!

— Ось бачиш — підняв палець вверх його співрозмовник — значить ми повинні пересуватися на транспорті, а це ж шум, хоч і слабкий. А ось якщо там будуть спостерігачі, то, хоч і важко, але почують — тоді можуть бути неприємні нюанси. А якщо знайдеться якийсь розумний серед них і буде там з нічником або ПНБ, то 100 % виявлять, ще і обстріляють з нічником, ось я і такий сумний і задумливий. Я до чого веду, Вік: не варто недооцінювати супротивника і бігти до нього з пляшкою пального в кишені — потрібно подумати, партнер!

— Гм,… а як далеко видно в цей самий нічник хоч? — Віктор ніколи не користувався цим приладом — у базах пишуть різні цифри, там все обмовляється поколінням приладу.

— Ну та, так і є, тільки тут можна обмежитися другим або третім — четверте занадто дороге, коштує більше самої рушниці. Якщо друге покоління, то метрів триста, чотириста, третє до півкілометра, так що, якщо у них щось нормальне, то нас побачать здалека…. якщо помітять, звичайно. Але я б розраховував на друге максимум, з тієї ж банальної причини їх дорожнечі і даремності укупі в наших умовах — ніч тут, це ніч!

— Тобто, як я зрозумів тебе, тепер у нас шанси однакові — ми їх бачимо, і вони нас бачать теж…. теоретично,… погано. Пропоную під'їхати на дистанцію нічника і постежити годину-другу: лежати увесь час на металі не будеш, хоч і тепло — потрібно вставати час від часу, розминати м'язи, які затекли, і так далі. Давай підрулимо до них на…. е…. а до речі, наші приціли якого покоління, напарник?

— Друге, я ж тобі пояснював — кому воно тут потрібно?

— Зрозуміло — кивнув наш герой — зробимо невелику дугу, щоб не їхати по прямій, може пощастить щось розгледіти раніше них.

…- Нікого там немає — заявив Віктор після сорока хвилин роздивляння в приціл — дуже сумнівно, щоб хтось з них виліз в таку пору доби, це адже потрібно себе переламати психологічно. От як я собі це представляю: ти живеш на планеті декілька років, навколо тебе усі твердять, що вночі ні за яких обставин не можна виходити на відкритий простір, ну, за винятком простору житлових селищ усередині периметра. А тут раптом тобі в якийсь момент говорять зовсім протилежне — вилазь назовні і сиди там, інакше тобі кінець — сумнівно усе це. Швидше за все, сидять усередині і слухають — раптом ми не розрахуємо і стукнемося об їх корпус, або ще якось себе виявимо — ось тоді і зрозуміють, що можна лізти назовні, раз ми вже там. Хоча адже можна і з яким-небудь нічним мешканцем сплутати і вискочити прямо йому на обід,… чи на вечерю, без різниці.

— Не може такого бути, щоб п'ять дорослих мужиків не прийняли ніяких заходів проти нас — заперечив Волш, що лежав поруч і також розглядав обидва всюдиходи в нічний приціл. Не повірю…. дупою відчуваю, що нас там чекають.

— Яка у тебе чутлива дупа, партнер, що ж ти раніше про неї не заїкався ніколи — я прямо дико зацікавився, а-ха-ха-ха — двоє мисливців давилися сміхом, прикривши роти руками — все-таки положення і час було зараз ризиковане для веселощів.

— О! Я, здається, щось бачив! — збуджено зашептав Волш — я був правий, біс візьми — нас чекають, на даху хтось є, лежать за піднятим щитком і чекають… щурі! Пропоную ще повалятися тут — може ще хтось вилізе, і спробуємо зняти його…. О! Дивися, знову чиясь голова…. стріляй, Вік, стріляй!

Партнери одночасно вцілили чийсь силует — один з месників необдумано виставив голову і тут же отримав в неї два лазерні імпульси — хлопці працювали з енергетичними рушницями, не бажаючи піднімати шум.

— Мінус один — прошепотів мисливець і тут же відчув, як їх щиток задзвенів від попадання ворожих пострілів зовсім поряд з ним.

- Їх там навіть двоє! — здивувався Волш — другий майже потрапив в тебе.

— Майже не вважається, хе-хе,… проте тут нам більше робити нічого — погодився напарник — стрілець нам тепер не дасть підняти голову, а зараз ще когось покличе — тоді взагалі без варіантів. Пропоную повзти вниз і забратися чимдалі — ці організми тепер точно не заснуть до ранку, шансів підібратися мало.

— На даху — так, тут нам більше робити нічого — погодився партнер — проте і від'їжджати просто так, сенсу немає. Нас помітили, попрацювати диверсантами сьогодні не вийде, але можемо нахабно під'їхати до них впритул трохи пізніше і стояти там до ранку, а уранці розібратися з іншими. Їх залишилося четверо у кращому разі, по два на кожного — тягнути далі не бачу сенсу, у нас перевага — ми можемо вийти зі всюдихода прямо зараз, тільки зробимо круг більше, щоб вони нас втратили із виду. Зараз у них паніка — втратили ще одного, і швидше за все теж пішли з даху, як і ми — самий час, партнер.

— Значить діємо нахабно і рішуче? — замислився Віктор, дивлячись в скло кабіни — пан або пропав? Ну що ж, давай, партнер!

…Зак коротав час на даху разом з Номасом — хлопця узяли у бригаду всього півроку тому, але показав він себе добре. Перший переляк від відчуття ночі навколо себе і очікування моментальної смерті зійшли нанівець поступово, і зараз обоє вартових просто тихо лежали і дивилися в зоряне небо, іноді перекидаючись порожніми фразами. Обоє намагалися не заснути і не пропустити звук двигуна — завдання дивитися в темряву не стояло, все одно нічого не видно — Зак пару разів оглянув місцевість навколо всюдихода через приціл нічника, але нічого схожого на всюдихід не виявив. Це була його друга зміна в цю ніч — першу ледве висидів в страху від різних звуків, але показувати свою слабкість новачкові не вирішився — один раз покажеш слабке місце, і більше тебе поважати перестануть. Кілька разів йому попалися в приціл якісь істоти…. чи їх частини тіл,… які серйозно подіяли на психіку хлопця — такі форми він собі не міг навіть представити уві сні. Від ірраціонального бажання, що раптово накотило, забитися у всюдихід негайно, утримав тільки спогад про тих двох мисливців — якщо вони можуть вночі навіть якось ходити там, то вже і він зможе посидіти тут, на даху. Його напарник виявився занадто енергійним і діяльним: увесь час намагався щось розглянути в темряві, йому увесь час здавалося, що він там щось чує — Заку навіть пару разів довелося поступитися і дати свій нічник тому покористуватися. Рушницю при цьому він розсудливо ставив на запобіжник і розряджав: хіба мало що цьому молодому прийде в голову — візьме і стрельне здуру, а він був твердо упевнений, що вночі потрібно сидіти тихо і смирно. На другому чергуванні цей комік ще більше розхрабрився, навіть випросив у Оллі другий нічний приціл і половину зміни щось намагався видивлятися там, час від часу тихо лаючись від побаченого.

— Ном, досить довбешкою вертіти, у нас інше завдання. Хочеш, щоб тебе якийсь хижак розгледів і зацікавився твоєю поживною цінністю? Врахуй, я не маю бажання ставати їжею і рятувати тебе не збираюся. Ідіот, ти що глухий? — розсердився Зак, коли його напарник абсолютно проігнорував його слова і щось пробурмотів, втупившись кудись в темряву.

— Та заткнися ти, Зак — огризнувся молодий мисливець — я, здається, побачив всюдихід, бери свою рушницю і сам перевір, це трохи в с…

Договорити Номас не встиг — два лазерних променя перетнулися на його голові, і тіло судорожно сіпнулося: приціл випав з його рук і впав кудись вниз, а голова безвільно уперлася в захисний щиток — партнер більше не подавав ознак життя. Хоч все сталося і швидко, але Зак зміг зреагувати і зрозумів, що мисливці в межах чутливості прицілу — не більше чотирьох сотень метрів. Вирішивши не висовуватися і ставати другою жертвою, просунув свою рушницю в оглядову шпару і став видивлятися супротивника — краєм ока встиг помітити напрям, з якого прийшли два промені — всюдихід цих гадів був правіше. Знайшов мішень швидко і відразу вистрілив: поспішив, бажання докінчити хоч одного з них зіграло погану службу снайперові — голка потрапила в захисний щиток зовсім поряд з плямою голови чийогось тіла. Там відразу зреагували, пірнувши за захист, а Зак тільки від злості кусав губи — так ганебно лопухнутися…. соромно для людини з його стажем і досвідом. Видивляючись в темряві дах ворожого всюдихода, він послав туди ще пару гостинців, але потрапили вони кудись або ні, він не знав — стріляв просто із злості, адже якби допоміг в спостереженні напарникові, той був би зараз живий,… а тепер їх залишилося всього троє. Того крикуна-панікера прибили ще учора — вже дуже сильно він хотів домовитися з переслідувачами за викуп — четверо з команди, що залишилися тоді, вирішили не залишати за спиною потенційного зрадника. Усім було зрозуміло, що ця дуель закінчиться на користь однієї сторони — той, хто її програє, залишиться в савані навіки. Деякий час йому вдавалося спостерігати машину ворогів — ті почали рухатися, але незабаром об'єкт розчинився в ночі, вийшовши за межі чутливості прицілу.

— Суки! — тихо лаявся Зак — куди поїхали, тварюки, ми ще не закінчили! Що ви там знову надумали, гади?

Оскільки ці самі «суки і тварюки» не збиралися розмовляти з хлопцем, то незабаром трохи заспокоївся і подивився на убитого напарника — той все також висів головою на щитку, неприродно зігнувши шию. Тут Зак зрозумів, що залишився один в цьому всюдиході — друга двійка зараз ще спала — до закінчення його вахти було ще двадцять хвилин, і слід було подумати, що робити з трупом Номаса. Роздуми були недовгими — відкинув щиток і зіштовхнув тіло вниз, вирішивши завтра (вірніше вже сьогодні), коли розвидниться, поховати приятеля разом з тим панікером, якого вони придушили учора увечері. Трохи зусиль, і мертвий напарник полетів вниз, громіздко шльопнувшись об землю. Зняв приціл з рушниці і подивився вниз, оцінюючи виконану роботу,… і наштовхнувся на чиюсь огидливу голову, яка уважно дивилася на нього. Зак відчув, що хтось ніжно зве його вниз, де тепло, затишно і чекає старий друг, якому там самотньо: приціл випав з руки, тіло немов паралізувало, але мозок відчайдушно намагався ще пару секунд чинити опір зовнішній дії — правда, безуспішно. А потім чоловік зробив пару рухів і звалився з даху вниз — прямо в пащу якійсь тварині — пролунав нестямний крик болю і жаху, а потім осоружні булькаючі звуки, що супроводжуються хрускотом кісток і плоті, яке розривається. Задоволене бурчання тварини, що отримала смачну, соковиту їжу було підтримано другим таким же риком, але трохи тихіше — пара нічних мисливців отримала два шматки свіжого м'яса і зайнялася трапезою прямо тут, біля всюдихода.

…Оллі пробував викликати другий всюдихід, коли прокинувся, але лише мовчання було йому у відповідь — це йому не сподобалося, і він повідомив підозрілу новину напарникові.

— Слухай, Чарч, схоже, що ми залишилися одні — напружено видавив з себе хлопець — не відгукуються, спробуй ти ще, може більше повезе. І там знизу щось є,… я чув виразно якусь тварину,… і пахне там… смертю, я туди вгору не полізу!

— Не відгукуються — підтвердив побоювання напарник через хвилину — схоже, ти правий, прокляття… я теж туди не полізу, раз ти так говориш — значить, так воно і є. Виходить, що чекали тих мисливців, а дочекалися якихось тварюк і пішли ним на корм. Біс-біс-біс,… як же так, Оллі — Зак був досвідченим хлопцем, я б ще міг зрозуміти втрату Номаса — молодий, гарячий, не сильно шанував авторитетів,… але Зак! — Чарч взявся за голову і став розгойдуватися з одного боку в інший, щось бурмочучи про себе.

— Тримай себе в руках, хлопець — зло кинув напарник, якому теж було страшно — він увесь тремтів, намагаючись з цим впоратися. Доживемо до ранку і рвонемо!

— Ти сам-то в це віриш? Був би флайер, може бути і рвонули — плювати на майно, життя дорожче, а так. Може, спробуємо домовитися, а?

Цього разу Оллі нічого не сказав — він вже і сам обмірковував такий варіант, хоч в результат подібних переговорів вірив погано…. якщо вони, звичайно почнуться. Навіть злість і почуття помсти за втрачених соратників кудись пропали, поступившись почуттю самозбереження — довелося визнати, що ці двоє відморожених мисливця обіграли їх, уміло використовуючи якісь свої навички. Ця парочка зовсім не походила на тих одинаків, яких вони обкладали даниною своєю бригадою — І якого біса вони полізли мстити… дебіли! До світанку ще залишалися близько двох годин, які обоє просиділи мовчки, дивлячись один на одного, і вирішуючи одне і те ж питання в глибині своїх мозків. Навіть коли їм почувся звук двигуна, вони продовжували сидіти, не намагаючись виглянути назовні — сподівалися, що ті двоє зараз вийдуть і нарвуться на тих тварюк, які зжерли другу пару їх команди. Дуже сподівалися…

А наші герої повернулися до табору через півгодини — довелося трохи попетляти, об'їжджаючи ями і тріщини в землі. У результаті, під'їхали до місця якраз в той час, коли хижаки доїдали свою пайку — зупинилися в п'ятнадцяти метрах від всюдиходів, спостерігаючи за нічною трапезою. Тварини відірвалися від їжі і подивилися у бік нової дійової особи у вигляді машини, і тут же обоє відчули на собі слабке навіювання — кожен по-своєму, звичайно.

— Ха, точно не можуть визначити нас і б'ють навмання — висловив свою думку Віктор, зморщившись від неприємних відчуттів в голові — знають тварюки, що усередині живі, ось і атакують. Швидше за все, ця парочка вже не вперше їсть людське м'ясо…. ти як, партнер, терпиш?

— Нормально — поморщився Волш — представ, вони мені такі приємні думки вселяють…. і звідки так навчилися, гади?

— Пополюємо? — питально подивився на напарника землянин — кинемо їм пару твоїх хлопавок, поки проморгаються, встигнемо всадити по парочці-другій голок в голову…. чи ще куди вийде. Як тобі мій план?

— Хріновий у тебе план, мисливець — відрізав старший групи — у нас тут пара озлоблених типів в корпусі поруч сидить, поки розбиратимемося з тварюками, нам прилетять подарунки від них — нафіг таке полювання, Вік!

— І то правда, не подумав — хлопнув себе по лобу хлопець — дебіл…. що тут скажеш. А ці кошаки молодці, зробили частину роботи за нас — так теж непогано вийшло…. їжте-їжте, Мурзики… капець, ну і пики у вас…!

Пара хижаків, поївши і зрозумівши, що нова їжа не збирається вилазити до них з коробки, гордо продефілювала повз їх кабіну і сховалася в ночі. Свій всюдихід приткнули до крайніх таким чином, що між ним і другим агрегатом, де, імовірно були ще люди, виявився порожній вже фургон. За годину, коли почало світати, Волш з напарником були вже на даху сусіднього: відкидний щиток в районі стельового люка був в горизонтальному положенні, а сам люк був відкритий навстіж. Огляд порожнього всюдихода підтвердив їх думки — місцевих хазяїв нещодавно зхарчили два нічні мешканці, а внутрішній простір був забито спорядженням і припасами з кинутих раніше машин. Залишалося розібратися із залишками бригади нагибаторів і їх транспортом — останній штрих, так би мовити.

— Я зайду з боку головного входу — сказав Віктор, беручи в руки свій «Шутах-36», і засовуючи в кишені парочку саморобних шумових гранат. План простий, як голка: відкривається люк, б'ю впритул, кидаю всередину хлопавку, заходжу і кидаю ще одну, потім ще одну — І так, поки не знайду другого. А ти спробуй їх відвернути — у них два варіанти: вийти на зв'язок і щось запропонувати, або прямо зараз драпати — тоді операція відкладається ще на добу, не критично.

…В цей час парочка мисливців за головами, що залишилися самі, намагалася прийти до єдиного рішення.

— Давай спробуємо відірватися! — пропонував Оллі — якщо не вийде, то домовлятимемося за гроші.

— Це агонія, Оллі — куди ти зібрався відриватися? Досить бігати: або виходимо зі зброєю і там подивимося, хто кого, або здаємося і домовляємося за викуп. Звідси до селища ще одинадцять денних переходів, до зони, де працюють «м'ясники» п'ять — п'ять ночей ми з тобою не витримаємо без нормального сну. Це у них перевага — їм не потрібно чергувати щоночі в очікуванні удару, а нам потрібно,… так що давай, Оллі, спробуй з ними зв'язатися.

— Давай спершу оглядимося — запропонував партнер і, не чекаючи відповіді, став піднімати стрілу… Бл@ть, Чарч — вони тут, прямо тут, стоять за фургоном Зака,… зовсім знахабніли сволоти! Пішли, надеремо їм дупу, я їх не бачу навкруги — Оллі зірвався з місця, відштовхнувши у бік напарника — у нас всього один шанс, швидше!

…Віктор сидів біля одного з коліс чужого всюдихода — метрова дура приховувала його від стороннього погляду і камери, яка тільки що стала підніматися — хлопець почув характерний звук працюючого підйомника. Між корпусом і колесом було близько сорока сантиметрів простору, куди він і втиснувся боком. Над ним був центральний вхід в корпус машини, пандус був втягнутий всередину конструкції — Віктор серйозно ризикував, адже якщо ці двоє зараз вирішать рвонути звідси, йому доведеться швидко вибиратися, щоб не задавило наступними по ходу руху колесами. Хлопець сподівався тільки на те, що вчасно почує звук запуску двигуна і встигне вискочити з цієї мишоловки, але доки все було тихо. Нарешті звук працюючої стріли затих — люди усередині підняли камеру, і зараз їх власний транспорт буде виявлений — тоді прийде час ухвалення рішення для тих, хто там усередині. Ще через хвилину він почув, як став висуватися пандус, накриваючи його разом з колесом своєю тінню — Віктор посміхнувся, стискаючи в руці одну зі своїх хлопавок — хлопці вирішили піти на прямий контакт. Йому було все одно, які у них там думки: або хочуть звести з ними рахунки, або хочуть якось домовитися — відступати від первинного плану він не збирався у будь-якому випадку.

Коли пандус торкнувся землі, мисливець став повільно видавлювати своє тіло з-під колеса — пара рухів, і ось він вже під похилою плитою. Незабаром почувся звук зрушуваного засува і далі події понеслися для нього ускач: ось чується клацання замку і приглушені голоси, потім над головою гуркотять чиїсь черевики. Тут Віктор трохи здивувався — пробігла тільки одна людина, а де друга? Землянин завмер на деякий час, не наважуючись на наступний крок: або друга людина говорить зараз по рації з Волшем, або стоїть прямо над ним і уважно дивиться навкруги, вичікуючи. Секунди роздумів розтягнулися в хвилини — було страшнувато висовуватися з-під укриття, щоб відразу отримати в голову подарунок. Рішення прийшло само собою — відклав в траву зброю і узяв в руки саморобку — секунда на активацію і короткий кидок вільною рукою в отвір шлюзу.

— Пах! — подарунок трохи оглушив самого метальника, а пандус надійно приховав від світлового спалаху — зараз у вухах дзвеніло, перекриваючи усі звуки навкруги. Віктор рвонув з укриття, виставивши перед собою зброю — в отворі стояв хлопець приблизно його віку і тримався за голову. Його зброя лежала біля нього, а рот був відкритий — тип щось говорив або кричав, але Віктор не чув його — у вухах як і раніше дзвеніло.

— Бабах! — гаркнув його «Шутах», смикнувши назад обидві руки віддачею, а незнайомий хлопець на вході пропав з виду, відкинутий всередину корпусу силою пострілу. Наш герой не став гальмувати і спритно вибіг на пандус: пара стрибків, і ось він вже усередині, обкидає поглядом ситуацію. Так…. що сказати: постріл його «мортири» розніс хлопцю увесь живіт і груди, все-таки зброя спочатку проектувалася під великих тварин, а не проти людей — результат трохи приголомшив.

— Сподіваюся, ти помер миттєво — сказав він трупу, але не почув сам себе, у вухах продовжувало шуміти.

Зайнявши позицію трохи збоку від входу, так щоб його відразу не було видно, став чекати відновлення слуху — як там партнер? Хоча, якщо подумати, а що йому буде у всюдиході — сидить і сидить,… ось шланг, сачкує. Як тільки став нормально чути, зв'язався з партнером:

— Як там ситуація, Волш? Я одного тут завалив, де другий не знаю.

— Я тебе навіть крізь броню почув — розсміявся компаньйон — так знатно гуркнуло…. а другий десь бродить тут поруч. Я камеру підняв і дивлюся, але ти ж розумієш, що людина може дивитися тільки в один бік, а не на 360^0, так що обережніше там. Пропоную простий план — витягай з твого всюдихода контрольний кристал і забирай його сюди, закрий усі люки і двері, потім рухай в той, де ми вже були, деактивуй там теж і перевантаж, як ти вже робив. Потім чекаємо, коли кристал обнулиться і наново активуй — І відразу валимо звідси. У цього мандрівника мінімум шансів залишитися в живих: твій гуркіт чули усі в окрузі, зараз сюди почнуть збиратися допитливі організми.

— Я б посперечався з тобою, напарник, виходячи зі свого досвіду, але не буду — тут інший випадок — відповів землянин, закриваючи за собою центральний вхід на замок і спрямовуючись в кабіну. Через десять хвилин я виходитиму через задні двері в причепі, дивися за тим сектором, сподіваюся, що цей одинак не стане мене там вартувати.

Наступні десять хвилин у Віктора пішли на розкриття люка над центральним кристалом і його вилучення, ще пару хвилин пішло на блокування верхнього і центрального люків, а потім він завмер перед зовнішніми дверима причепа. Цей вихід не можна було заблокувати, вірніше не так: заблокувати будь-який люк або двері можна було тільки зсередини, так що він зрозумів, що даремно займався цим з двома входами, адже вихід через причіп все одно буде доступний для входу. Людині не складе труднощів у всьому розібратися, а ось тварині забратися всередину не вийде таким чином. Припасів тут було багато — мисливцеві, що втік в савану, їх вистачить надовго — це якщо йому повезе і його ніхто не з'їсть. Головне, що поїхати звідси він вже не зможе: трохи порившись і витративши частину свого часу, виявив заначку з двома кристалами, знятими з кинутих в савані машин. Забравши усі три важливі деталі з собою, зупинився в роздумах перед дверима причепа, збираючись з рішучістю — якщо там його чекає той, що втік, то шанс отримати заряд в голову дуже великий. Тому, зітхнувши пару разів, розганяючи кров в собі, різко відкрив одну стулку і відскочив, побоюючись пострілу — але марно, все було тихо. Швидко закривши за собою двері, обігнув сусідній всюдихід і смикнув ручку дверей причепа: не повезло — заблоковано зсередини, доведеться знову лізти вгору.

— Волш, я вийшов, усі кристали забрав — пильнуй, я зараз спробую скористатися аварійними сходами, щоб залізти у фургон — задні двері закриті…. не прогав його!

— Секунду, дай камеру розгорну. все, давай — поруч нікого не бачу доки…. стоп, почекай хвилинку, я вилізу на дах — повартую тебе згори, поки дертимешся.

Оскільки усі три всюдиходи стояли щільно, то скористатися висувними аварійними сходами не зміг — припало залазити у свій транспорт, а далі через люк в стелі вибиратися на дах, і вже звідти стрибати на сусідній. Один раз вони з напарником вже потрапляли так у «гості», так що такий спосіб був йому знайом. Тільки закривши за собою верхній люк, Віктор полегшено зітхнув — він цілий і неушкоджений, а думку зайнятися пошуками останнього члена тієї команди, що з'явилася в голові, задавив у зародку — нехай про нього потурбується савана. Трохи поспілкувалися з Волшем, поки землянин міняв у блоці управління кристали: «рідний» вимагав годинної затримки для скидання налаштувань і паролів, тому просто поставив на його місце один зі знайдених пару хвилин тому. Кристал вже давно обнулився, так що вже звично повторив процедуру активації, вносячи себе єдиним власником і водієм агрегату. Вже через десять хвилин обидва фургони вирулили у бік селища і стали розганятися, залишаючи тут кинутий до певного часу порожній фургон і людину, яка десь поруч весь цей час спостерігав за ними. Волш їхав першим, оскільки пам'ять в кристалі машини Віктора була невинно чиста після перевантаження — шлях назад обіцяв трохи затягнутися, оскільки тепер вони не могли підміняти один одного в кріслі водія.

… Коли Оллі вискочив з фургона, рухомий злістю і почуттям помсти, він майже не думав, що робитиме — усі його думки займали знахабнілі мисливці-вбивці його друзів, що влаштували на них справжнє загородне полювання. При цьому думку, що вони самі усе це спровокували хлопець ретельно в собі давив, адже вони не вперше таке проробляли усією своєю бригадою. Краєм ока помітив, що Чарча поруч немає — очевидно, вирішив розділитися з ним і обійти фургони з іншого боку…. а може, залишився на вході вартувати, хіба мало що. Вже впритул підібравшись до машини мисливців, почув гучний хлопок, який сильно його здивував: звук був схожий на вибух гранати, хоч і був трохи слабкіший, але все одно був в подиві — купити гранату на Версолі було нереально, це він точно знав. Потім через мить пролунала ще один гучний хлопок — а ось цей звук він визначив точно — так працювали деякі види місцевих «дробовиків» — неприємне почуття тут же облило спину хлопця, адже у його напарника був звичайний іглостріл, працюючий на порядок тихіше. Значить, супротивник дістався до входу в їх всюдихід, де залишався його партнер, і подальшу тишу можна було трактувати двояко: або потрапив Чарч, або потрапили в Чарча. Посмикавши ручку дверей у ворожого транспорту, Оллі зло вилаявся — закрито зсередини, а центральний люк йому недоступний.

Конструкція усіх мисливських мобільних «будинків» була майже однаковою — головні входи розташовувалися з правого боку, а саме зараз усі три машини стояли упритул, роблячи неможливим варіант потрапити всередину через них. Тільки їх з Чарчем транспорт стояв так, що можна було користуватися входом, але що там зараз робить його партнер, було неясно. Потім він почув звук працюючої стріли підйомника — сервомотор розкручував її навколо осі — його шукали, тому, недовго думаючи, притискаючись до нерухомих корпусів фургонів, хлопець став повільно повертатися до свого всюдихода, розуміючи, що нічого своєю зброєю не зробить тут. Дійшовши до входу своєї машини, був сильно здивований: двері були закриті зсередини, а пандус піднятий — він стояв тут один, а усередині його майна зараз був мисливець, очевидно. Оллі трохи не завив від безсилля і злості — ці двоє знову обдурили їх,… хоча чого тут наговорювати, сам кинувся стрімголов без плану вперед, як молодий жовторотий молодик! І тут йому прийшла в голову нова думка: тут три транспорти, людей теж, швидше за все троє — ну, не Чарч же закрив вхід прямо перед носом свого напарника. Продовжуючи думку, хлопець подумав, що тепер у нього є шанс залишитися в живих і забратися потім звідси цілим і неушкодженим. Адже ці двоє напевно захочуть забрати з собою один з їх всюдиходів як трофей,… суки — тут Оллі вилаявся, плюючись від злості. Значить один всюдихід по любому залишиться тут, і він зможе його використати — добереться в селище, переїде жити в інше таке саме, де не буде ось цих мисливців, забуде цю гонитву і усе інше — не поїдуть же вони удвох на трьох машинах, ха-ха? Задоволений таким припущенням, хлопець пригнувся і відповз від стоянки чимдалі, ховаючись від камери в густій траві.

— Навіть якщо витягнуть кристал, у мене там ще два сховано — процедура знайома, розберуся!

Вже через двадцять хвилин Оллі дивився услід від'їжджаючим машинам, проводжаючи їх злим поглядом, і бажаючи попутно цим двом нікуди не доїхати і десь там піти на обід місцевим тварюкам. Потім швидко дістався до причепа і без проблем заліз всередину, закривши за собою двері — все, він у безпеці, можна їхати. Навіть можна відразу їхати в інше селище, щоб більше не перетинатися з тими двома типами, благо маршрут в «Версолу-4» був в кристалі, адже їх компанія час від часу їздила туди «у справах», хе-хе. Перший тривожний дзвіночок прозвучав для нього, коли він дістався до кабіни і виявив розкритий бокс з кристалом управління — останнього там не було. І хоч це було і очікувано, все-таки в душі він сподівався, що мисливці не підуть на вилучення цінного устаткування.

Глава 3

— Гаразд, підемо по важкому шляху — заспокоїв себе хлопець і пішов в салон за заначкою, де були сховані ще дві такі деталі.

— …@лять, суки, виродки, сволоти, щоб ви здохли, щоб ви пішли на корм шакалам, ублюдки хрінові — Оллі плювався, матюкався і палав гнівом, молотячи руками і ногами по стінках всюдихода — знайшли гади і вкрали мій шанс, мою надію, ненавиджу, тварюки,… я вас уб'ю!

Декілька хвилин істерики, лайок і матірщини трохи спустили пара і одинак став думати логічно. В принципі, безпечний дах над головою у нього є, запасів у фургоні повно — йому одному досить цього на декілька місяців, м'ясо він собі підстрілить. не все так погано. Плани на повернення пішли прахом, звичайно, але він живий і почекає тут цих двох — в те, що вони сюди повернуться, Оллі вірив свято: такий приз, як всюдихід в справному стані ніхто не кине. Через пару тижнів ці двоє сюди обов'язково повернуться — ось тоді він і спробує їх перехитрити,… чи домовитися, на крайній випадок за бони — подивимося за місцем. Заспокоївши себе таким чином, хлопець вирішив як слід перекусити і добре виспатися: останні декілька діб він, як і його колишні дружки, сильно недосипав, і тепер прийшов час відновити розхитані нерви і здоров'я. Подальші декілька днів мисливець жив спокійним і розміреним життям «м'ясника» — дичина тут бігала часто, людини не боялася, місця буди нелякані, так що свіжим м'ясом він був не обділений.

Воду доводилося економити, хоч її запаси були повні: душ намагався приймати раз в декілька днів, замість нього протирав щодня своє тіло вологими рушниками, чого поки що цілком вистачало для гігієни і відчуття чистоти. Так пройшло майже десять днів — помалу хлопець став сміливішати і йти вдень все далі і далі від машини, досліджуючи простір навкруги і поповнюючи свої запаси свіжиною. А на десятий день, займаючись потрошінням чергової свинки, забувши про обережність, Оллі сам став жертвою — смерть наздогнала його як завжди несподівано і не вчасно, а самотній всюдихід простояв там ще три тижні, поки наша парочка не повернулася назад. Слід сказати, що досягли вони «Версоли-2» опісля більше двох тижнів: давала знать про себе втома від постійного сидіння в кріслі водія, тобто замість десяти днів, яких би їм вистачило на зворотний шлях удвох в одній машині, парочка їхала майже три тижні. По приїзду відразу зайнялися улюбленою справою усіх траперів — здача трофеїв: цього разу окрім зайвого спорядження, припасів і всюдихода у них нічого не було, тому улов виявився не занадто великим. За агрегат виручили тридцять вісім тисяч — ціну на кристал збили охоронці, знову викупивши його без торгу, зайві стволи і боєзапас до них продалися за вісім з половиною штук, а усе інше сплавили за три шматки. В результаті дводенних торгів рахунок кожного з компаньйонів виріс на двадцять косарів.

На збори витратили добу — в основному на відпочинок і жіноче товариство, оскільки усього іншого у них було в надлишку. Зустрівся з Лорою — дівчина все ще думала, але і не відмовлялася доки теж, що вселяло у Віктора надію в позитивній відповіді. Назад добралися за декаду — кинутий фургон самотньо маячив посеред високої трави, поряд з ним нікого не виявилось, як і усередині, хоча були помітні сліди перебування тут людини. Очевидно, останній з тієї команди нагибаторів провів тут деякий час, поки не пропав остаточно. Так або інакше, не збираючись тут даремно стирчати, активували машину, використавши один з вкрадених кристалів і погнали назад в селище. Цього разу сума виявилася дещо вищою: по двадцять дві тисячі на кожного, але і інтерес до них цього разу був підвищений, особливо з боку служби охорони селища. Чи жарт: двоє мисливців, замість того, щоб займатися своєю основною роботою, приганяють другий за місяць всюдихід на продаж. Але причепитися було ні до чого — родичів у тієї гоп-компанії не було, права на техніку ніхто не пред'являв, та і бажання сильно цікавитися такими трофеями ні у кого не було. Всі все розуміли і так, та і закони Версоли були на стороні сильного — слабкий в савані довго не виживав.

Тепер компаньйонам слід було підготуватися до тривалішого походу, не в сенсі відстані — фургони, що залишилися, були всього в одному і двох днях зайвого шляху, а це дрібниця. Ні, тут виникало інше питання: зіпсовані колеса — ці «запчастини» просто мінялися, ніхто нічого там не ремонтував. Колесо було більше схоже на котушку ниток з високими краями — своєрідний захист контактної несучої частини від іклів та кігтів тварин. Внутрішня частина такої «котушки» — камера, була заповнена повітрям, а згори натягалася місцева покришка — змінити таку шкірку в польових умовах не представлялося можливим. Також кожне колесо забезпечувалося індивідуальною системою підкачки, як у військових машин на Землі — навіть у разі проколу всюдихід міг ще довго їздити на пробитому колесі, що в умовах місцевого грунту вважалося дуже фантастичною подією. За розміром в їх причіп більш-менш поміщалося шість коліс, тому вирішили зробити два рейси — спочатку до ближнього, а потім і до дальнього всюдихода. За кожну таку «запчастину» віддали по пів шматка бон — І це тільки за товар, оскільки ставити збиралися самостійно, а така послуга в майстерні тягнула майже на вісім сотень.

І знову в дорогу — цього разу добралися аж за шістнадцять днів: по дорозі наштовхнулися на двох плямистих левів, які нахабно лежали на траві поряд з обгризеною тушкою буйвола. Очевидно, ці два плямисті організми ніколи не зустрічалися з ментально стійкими обідами на двох ногах — в результаті короткої зустрічі із застосуванням зброї, одна з холодильних шаф поповнилася цінною високоліквідною сировиною, трохи розвіявши нудьгу у партнерів від постійного обертання керма. Для проведення шино-монтажних робіт довелося навіть купити спеціальний домкрат, що теж обійшовся їм в копійку — місцеві технарі ломили за свій інструмент зовсім непристойні ціни. Операція по заміні усіх зіпсованих одиниць майна розтягнулася на шість з половиною годин: ця місцевість ще не чула стільки нецензурних виразів і експресії, скільки прорекли за цей час двоє героїв. Прогорілі цурки не хотіли зніматися з осі без спогадів про родичів інженерів, що сконструювали це диво техніки і сексуальних пристрастей цих умільців.

Спочатку довго знімали, час від часу контролюючи обстановку навкруги — в результаті трохи не придавили Волшу ногу, чим спровокували новий потік ідіоматичних виразів з його боку. Потім ще довше надівали заміну, також успішно згадуючи близьку рідню творців всюдихода: процес повторювався на кожному колесі, причому помалу швидкість робіт росла — мабуть поступово набивали руку. Довго валялися потім на ліжках, в'яло перекидаючись фразами про техніку, суть яких зводилася до того, що обидва партнери хотіли б вступити в статевий зв'язок з такою роботою, з такими конструкторами і взагалі з таким всюдиходом зокрема. Трохи проїхалися назад, заваливши собі свіжу хрюшу на вечерю — їли в машині Волша, оскільки у відремонтованій машині були тільки вода і паливо — усе інше давно продалося ще з першими трофеями. Цього разу чоловіки вирішили не квапитися назад і зайнятися нормальним полюванням по шляху, благо були два повноцінні порожні причепи під сировину, не рахуючи холодильників.

Тут їм теж трохи пощастило: потрапили на полювання (якщо так можна було сказати) двох топтишів — спочатку жертвою став великий, угодований бізончик, а потім на органи пішли два місцеві стрижені ведмеді. Звірі без своїх ментальних переваг лягали від серії голок, як звичайні травоїдні, правда, не зовсім вийшло отримати неушкоджені внутрішні органи, але краще перестрахуватися з розривними боєприпасами, чим випробовувати на собі ікла і кігті хижаків. Цього разу зупинка в дорозі склала цілих вісім діб — спочатку унікі, а потім били «м'ясо» просто і не витіювато, забиваючи порожні об'єми. В результаті в селище повернулися через сорок діб — спочатку розпродали органічну сировину, додавши на свої рахунки по двадцять три тисячі бон, а потім знову притягнули до себе увагу служби охорони селища, виставивши черговий всюдихід на продаж. Чергові гроші на рахунок і знову питання від служителів порядку про походження машини — І такі ж безглузді відмазки «знайшли в савані». Поки Волш сперечався з якимсь офіцером, Віктор милувався станом свого віртуального гаманця: ще один рейс і цифра округлиться до чотирьох сотень бон, але потім йому це усе набридло, і він устряв в розмову свого партнера:

— Волш, закінчуй порожню балаканину, пішли розслабимося — нам завтра знову в дорогу, нехай офіцер знайде собі іншого співрозмовника і сяде йому на вуха, хе-хе.

Але офіцер виявився якимсь засмиканим, і фраза землянина йому не сподобалася — зазвичай мисливці і інші жителі селища спілкувалися з ним шанобливіше, і він вирішив трохи натиснути авторитетом на цього зухвалого і балакучого хлопця.

— Хлопець, ти розумієш, з ким розмовляєш зараз? Що це за заявки «нехай офіцер піде кудись і таке інше»? Може тобі трохи в ізоляторі посидіти, ввічливості навчишся…?

— А в чому проблема, офіцер, що я такого сказав? — не розумів Віктор — чому ви нас затримуєте своїми питаннями? Ми що, щось порушили в селищі…. що вас так цікавить, що ви вже десять хвилин ставите питання моєму напарникові, які не входять у вашу зону відповідальності? І я не зрозумів — ви мені погрожуєте?

Віктор трохи прокачав обстановку, узгоджуючись із законами Версоли, які вивчив одними з перших у цьому світі — та і було їх там всього нічого — дикий світ, дикі закони. Він розумів, що у офіцера якийсь свій інтерес до їх здобичі, оскільки іншого пояснення його наполегливості не знаходив.

Охоронець зрозумів, що трохи перегнув палицю, але відступати не мав наміру — йому дійсно хотілося викупити всюдихід для свого знайомого за низькою ціною, а не по ринковій. За десять хвилин розмови з Волшем він дізнався, що у парочки є ще варіант продати такий же «Корт — 1600/п», і йому захотілося зробити свій бізнес, але тут так недоречно втрутився напарник мисливця, та і ще в такій фривольній формі. Охоронець був немолодий, але служив на Версолі свій перший контракт, тому ще забув не усі свої звички з рідної планети, де теж працював в схожій структурі. Тут же було все по-іншому, чоловік помалу втягувався в місцеві правила життя, але деякі замашки ще не зжив: в результаті, сам того не бажаючи втягнув себе в неприємну ситуацію, ставши погрожувати вільному мисливцеві. Суперечкою, що розгорілася, зацікавилися його колеги по службі, але підійшли надто пізно — Віктор з Волшем вже зайняли тверду позицію по відношенню до незрозумілих вимог і загроз цього типу, і справа котилася до розв'язки.

— Якщо у тебе є щось мені пред'явити, то пред'являй! — заявив нарешті наш герой — а якщо ні, то пішов на хрін, козел! І нічого мені своєю формою погрожувати — одягнув бронекостюм, довбешку сховав в шолом і герой, ти б…

Договорити хлопцю не дали — розлючений останньою фразою боєць вмазав в живіт хлопцю черевик і додав кулаком в металізованій рукавичці. І хоч за останній час колишній офісний клерк непогано накачав своє тіло, проте, такого удару він не витримав і звалився на землю, випльовуючи уламки зубів і кров. Оскаженілого бійця встигли зупинити його ж товариші — той абсолютно втратив над собою контроль, намагаючись добити ногами мисливця, який лежав вже на землі.

— Ідіот! — кричали на нього його ж товариші по службі — чого ти до нього причепився, у тебе тепер вибір невеликий, кретин…. тобі адже усі говорили — забувай свої замашки,…тут так не можна!

— Він мене на хрін послав, обізвав козлом — я при виконанні! — наполягав на своїй версії охоронець, що помалу починав розуміти, що устряв в неприємності — в цій ситуації його цілком можуть викликати на дуель на умовах того, хто викликає. Але перед цим його звільнять за перевищення повноважень, а тоді він залишиться наодинці з цим мисливцем.

Волш допоміг звестися напарникові на ноги — удар військовим черевиком в обличчя непідготовленій людині був сильним, і цій людині зараз була потрібна медична допомога — Віктор втратив декілька зубів. Тут втрутився представник адміністрації селища, що підійшов до них, і вони стали з'ясовувати обставини події: для бійця все виявилося погано, так що вирішення питання компенсації повністю залежало від мисливця. Хлопець роздумував недовго: за неписаними законами планети будь-яка образа, а тим більше в такій формі, повинна була змивати кров'ю — Інакше він сильно падав в очах інших мисливців, тому на перевірку у нього був всього один варіант.

— Дуель в савані — сплюнув кров хлопець, а по навколишніх людях пройшло важке зітхання — тільки спочатку підлікуюся трохи, а то щось у мене здоров'я похитнулося. Нікуди не йди боєць, день-другий і прогуляємося удвох…. тут недалеко.

Слід сказати, що хлопець вибрав найважчий варіант з'ясування стосунків, який застосовувався серед колоністів дуже рідко, і все з тієї ж самої причини — ментальні звірі. Більшість таких конфліктів проходили повз охорону і адміністрацію селища — навіщо вмішувати у свої розбірки ще когось, якщо можна розібратися зі своїм кривдником в савані як завгодно і як зручно. Правда, у випадку з жителями селища — не мисливцями такий варіант не проходив — тут було потрібне втручання охорони і процедура виклику на дуель. Тобто, мисливець ти або ні, але якщо нарвався, то відповідаєш за свої слова або дії зброєю — І нікого не хвилює, що ти погано стріляєш, або бачиш зброю вперше — твої проблеми. У випадку з охоронцем, що перейшов межу, був якраз такий варіант — тепер він повинен дочекатися, коли Віктор підлікується, і вони підуть з'ясовувати стосунки чимдалі від селища. Першим на виклик зреагував представник адміністрації селища:

— Так, боєць, ти все чув,… і усі навкруги теж чули. Ти звільнений…. здати бронекостюм, зброю і взагалі все, що тобі видало селище. Нікуди не від'їжджати з селища і не намагатися його покинути — в цьому випадку за твою голову буде встановлено винагороду, і будь-який житель планети може тебе убити, як утікача і злочинця — це перше! Друге — в зазначений осоружною стороною термін ти маєш бути на воротях периметра — хоч голий, хоч обвішайся зброєю від ніг до голови…. все, що зможеш купити за свої гроші, усе твоє — закон не обмежує дуелянтів у виборі зброї. Зрозуміло?

— Це як же? — заплескав очима здивований боєць — а…

— Ти що, думав, що в казенному бронекостюмі і з штурмовим комплексом підеш на дуель? — примружився чиновник — наступного разу спочатку думатимеш головою, а потім битимеш цивільних,… якщо, звичайно у тебе буде чим думати наступного разу, хе-хе.

Потім тип обернувся до нашого героя і перепитав у нього:

— Ти точно упевнений у своєму виборі, хлопець? Є варіанти куди простіше і менш болісніші закінчити своє життя — може передумаєш?

— Ні, все нормально — посміхнувся Віктор і скривився від болю у роті — так і зробимо, як я і сказав — савана і точка!

Наступних декілька днів хлопець лікувався: спочатку його обстежували, засовуючи всередину якийсь шланг, просвічували, і, загалом, знущались, як тільки хотілося медикам. Потім лікували — дуже ефективно, до речі, що йому сподобалося — а в перервах між лікуванням йому робили нові зуби за новою технологією (по новій для нього, а для місцевих це була вже давно відома стара), Коротше через три дні він вже був живим, бадьорим і злим. Ранок того дня зібрав декілька десятків роззяв — усі хотіли подивитися на двох дурнів, що вирішили трохи постріляти один в одного в дикій місцевості, неначе більше не було де зайнятися цією цікавою справою, щоб усі бажаючі могли подивитися представлення. Віктор узяв з собою іглостріл — зброя ідеально підходила для вбивства собі подібних, працювало відносно тихо, на відміну від інших типів стволів. Запасна обойма, фляга, бінокль і декілька хлопавок-саморобок від Волша — ось майже і все, якщо не рахувати ножа на стегні — багато зброї тільки збільшує вагу і обмежує мобільність. Вік навіть надів простий комбінезон замість свого посиленого зі вставками — теж зайвий кілограм, як не крути, а ось прибувший охоронець, усіх здивував. У руках іглостріл, на стегнах два пістолети, два ножі і бронежилет на груди і спину — чоловік виявився фанатом всяких стріляючих штучок і серйозно підготувався до дуелі. Але в очах читався страх — це бачив сам Віктор, це відчували інші присутні, а мисливці навіть стали підколювати:

— Гей, боєць, а де твоя каска…. втратив? А-ха-ха-ха.

— А де фляга і пайок — надовго адже йдеш, як би ні зголодніти там…?

Потім під'їхав якийсь броньовик, і вони двоє зашли у супроводі озброєних охоронців, які прочитали по дорозі до місця невеликий інструктаж:

— Слухайте уважно, дуелянти: ми вас відвеземо на місце в годині їзди від периметра, там вивантажимо по черзі і їдемо назад. У вас час необмежено — розважайтеся хоч цілий день, та і ніч теж, якщо подумати — ми не проти. Ось вам по одноразовій сигнальній ракеті — як закінчите, так і запускайте, а ми і під'їдемо…. підберемо, щоб назад декілька годин не тупати пішки. Все зрозуміло, так — тоді вперед!

За годину їзди висадили спочатку колишнього охоронця, а потім ще через десять хвилин прийшла чергу і нашого героя.

— Селище там — один з бійців протягнув руку кудись убік — не схибиш, якщо що…

Сказати по правді, Віктор не уявляв, як шукати супротивника — те полювання, яким він займався з Волшем, зовсім не походило на те, що він уявляв собі ще на Землі, дивлячись фільми або читаючи книги про різних траперів або слідопитів. Чи багато розуму потрібно, щоб виявити через камеру тварин, під'їхати ближче і вистрілити — очевидно, що ні. Тому він зараз був трохи розгублений і не знав з чого почати — залишалося сподіватися, що його супротивник до такого підготовлений ще менше. Спочатку оглядівся — звичний океан високої трави, в якій теоретично можна залягти і зачаїтися — ось тільки це ніяк не наблизить його до охоронця. У кілометрі звідси помітив досить великий гай — прийшла думка дістатися до неї і залізти на яке-небудь дерево, а згори вже буде легше помітити самотню фігуру суперника серед зеленої трави. Хоча,… той тип купив собі зелений камуфляжний костюм, так що помітити якраз буде важко,… але ж ніхто не говорив, що буде легко. Так що, оскільки більше ніяких розумних ідей в голові не виникло, закинув іглостріл за спину і поповз у бік побаченого гаю. Дистанція всього в один кілометр (чи біля того) по-пластунськи підкорилася нашому героєві за годину з чвертю — Іноді в траві попадалася дрібна, але агресивна живність, яка зовсім не боялася людини і намагалася його вкусити.

Тут мисливець пошкодував, що так слабо екіпірувався — пара укусів були дуже болючими, особливо в незахищені кисті. Проте, дрібні агресори не витримали натиску великого організму і його маленької залізки в руці, яка дуже дряпалася і кололася. Встав тільки тоді, коли опинився серед дерев — оцінив свій зовнішній вигляд, як середньої міри забрудненості — природне маскування, іпать. Тут трава була хоч і густою, але невисокою — як на підстрижених газонах, так що сховатися в ній було нереально. Для спостереження вибрав дерево, на яких він часто ночував під час перебування свого першого періоду життя на Версолі — мінімум густого листя, максимум зручних для нічлігу широких гілок. Звичайно, під таким рідким прикриттям він теж має усі шанси бути виявленим, але цю думку він гнав від себе, як другорядну — головне засікти ворога — маловірогідно, що людині, яка ніколи не ходила на полювання, вдасться непомітно підійти до нього. У животі забурчало, і хлопець глитнув слину — пожерти щось захотілося, а він нічого не узяв — добре хоч флягу узяв з собою, на такій жарі вона явно буде не зайвою. Тут відразу згадав, як одягнувся той охоронець і посміхнувся — під бронежилетом і без води в савані йому припаде туго.

— Тим краще для мене — подумав хлопець, уявляючи собі спітнілого нервового типа десь там… — зараз тільки ранок, а що буде в обід?

Тут же прийшла в голову інша думка: якщо той не дурень, то теж піде сюди — в гаї можна сховатися від пекучого сонця, все не так погано буде, як на відкритій місцевості. Ця здогадка трохи протверезила мисливця, і він став оглядати місцевість у бінокль, наскільки йому це дозволяли гілки дерева. Огляд був не дуже, але була можливість міняти місце спостереження, перелізаючи туди-сюди: цим і займався, продовжуючи видивлятися супротивника. Ситуація ускладнювалася тим, що він не знав з якого боку по відношенню до нього висадили охоронця — людина могла підійти з будь-якого напряму, що сильно погіршувало його шанси. Надія була на те, що завдяки біноклю він зможе розглянути бійця раніше, адже згадуючи його спорядження, хлопець не міг згадати наявність у того оптики. Хоча, замість бінокля це могло бути і чимось іншим, компактнішим, що влізало в кишеню комбінезона — розкладна підзорна труба, щось подібне до монокля і так далі. Заспокоював себе тим, що людина, яка увесь час проводила в населеному пункті, навряд чи додумається узяти собі щось таке,… але хіба мало.

Жатт — так звали охоронця, знаходився зараз в злегка панічному стані, але признатися в тому, що йому страшно, боявся — ось такий парадокс. Години півтори або дві назад його висадили з броньовика охорони селища і покотили далі, вказавши рукою напрям на селище. Правда, при цьому попередили, щоб не думав повертатися назад без підтвердження ліквідації супротивника, натякнувши, що у такому разі його замочать прямо на вході в периметр,… як злочинця за винагороду. Тому наступну годину хлопець сидів в траві, думаючи, що йому робити — ситуація, в яку він потрапив по дурості своєї натури, була похмурою: десь поруч бродить той мисливець, якого він побив для острашки, як тоді думав. Але подальший поворот подій його явно вибив з колії: майже безпечна робота дала йому сильного стусана, і залишила наодинці з дикою природою і тим, хто хотів з ним поквитатися. Зараз-то він вже зрозумів, що явно вийшов за рамки своїх повноважень і не мав права щось вимагати пояснень у тих мисливців, але зухвалий хлопець на ім'я Віктор його порядно злив…. ех, що тепер згадувати! Виклик на дуель в умовах дикої природи він спочатку сприйняв як безглуздий жарт — адже він був представником закону, як-не-як, але реакція чиновника і його колишніх товаришів по службі сильно злякала і спантеличила. Воднораз він став для них небажаним елементом, а швидкість, з якою його вигнали і позбавили усього майна, пригнічувала.

Але Жатт був міцним чоловіком і швидко узяв себе в руки тоді: що йому якийсь мисливець, адже він професіонал — стріляти його основна робота, і цей Віктор йому не рівня. Проте дещо тривожило те, що розбиратися з мисливцем доведеться не в звичних умовах селища, а серед незнайомого оточення. Крім того сильно турбували дані з баз по тваринному світу планети, які учили тут все без виключення, навіть якщо ти працював барменом в якомусь барі. Інформація пригноблювала: місцеві тварини були ментально-активними і дуже часто мисливці ставали дичиною — не все, але і того що там було в тих базах, йому вистачало. І ось зараз він знаходився один посеред безкрайнього океану трави, де можна було і не помітити цих монстрів.

— Але ж той хлопець теж тут — думав Жатт, згадуючи його обличчя — він адже також як і він ризикує зараз потрапити на обід до хижаків.

Правда, йому сказали, що в цій місцевості — а тут було всього чотири години пішки до селища — тут небезпечні тварюки з'являлися тільки вночі, а вдень тут було майже безпечно. Але ці завірення у відносній безпеці зони його мало заспокоювали, і зараз Жатт похмуро дивився, то на свою зброю, то в ту сторону, куди поїхав броньовик охорони — десь там висадили його суперника. З одного боку це було перевагою, оскільки давало хоч якусь інформацію по місцю розташування мисливця, а з іншого боку, це могло бути і недоліком, якщо він зосередиться тільки на одному напрямі.

— Чортів мисливець — бурчав боєць — довелося витратити свої кровні заощадження, щоб озброїтися і спорядити самого себе в похід. За усі стволи і обвіс віддав майже одинадцять тисяч бон, а потрібні речі тупо забув!

Тоді, коли хлопець купував собі зброю і спорядження, ніяких сумнівів у виборі у нього не було, а ось зараз, коли зрозумів, що в армованому комбінезоні і бронежилеті дуже незручно і спекотно, ці сумніви ятрили душу і гризли мозок.

— Пити не узяв, бінокль не узяв, зате обвішався зброєю…. та і цей проклятий бронік дихати не дає. А зараз-то ще ранок, а що буде години через чотири?

Тут він почув якийсь шум зліва від себе: хтось або щось шумно пробиралося в його напрямі, видаючи невдоволені хрюкаючі звуки — боєць схопився, стискаючи іглостріл і направивши його в ту сторону, звідки наближалися ці звуки. Через пару секунд майже поруч вискочив місцевий різновид свині — побачивши хлопця, тварина різко завищала і кинулася навтіки, а услід за ним в ту ж сторону проскочило ще п'ять схожих кошлатих тушок. Очевидно, місцеві хрюшки знали, що можна чекати від двоногого організму, оскільки, перелякано вищавши і хрюкаючи, компанія віддалялася дуже спритно для своїх коротких ніжок. Жатт з переляку навіть пару разів натиснув на спуск, настільки все було несподівано і швидко — потрапив або ні, було неясно, але тваринки тільки шустріше заворушилися і захрюкали.

— Тьху, прокляті свині — вилаявся хлопець, і тут відчув, як невпевненість і страх проходять — зброя в руках повернула почуття самовладання, а виск сімейки кошлатих, що швидко віддаляється, навіть трохи розвеселив.

— Цього мисливця я теж почастую парочкою голок — посміхнувся він і погладив зброю — знайду і різатиму, як цих свиней, змушу вищати, як недорізаного, а-ха-ха.

Через пару хвилин задоволений собою і упевнений у своїх силах Жатт вже тупав в ту сторону, де, на його думку, мав бути мисливець на ім'я Віктор — питання його вбивства, це тільки питання часу для професіонала…

… Ближче до полудня Віктора стало хилити в сон — зручне ложе на дереві, приємний вітерець і абсолютна порожнеча навколо гаю навівала на хлопця дрімоту і нудьгу, і навіть важливість моменту не могла їх розігнати. Спостерігати за океаном трави швидко набридло, а повітря, насичене різними запахами, тільки посилювало загальну картину ідилії — тут, поблизу селища, живність майже перевелася, ну, якщо не рахувати різної дрібниці в траві, в чому він зміг особисто переконатися пару годин тому, повзаючи в ній на череві. Усіх вирізали мисливці за м'ясом, і лише звуки рідкісних птахів порушували тишу, які час від часу влаштовують якісь свої розбірки в кронах дерев. Тим несподіваніше став сторонній звук, який мисливець ідентифікував, як вищання кошлатих свиней — судячи з тональності, сімейка цих соковитих ходячих делікатесів була чимось стривожена або утікала від когось, оголошуючи найближчу округу своїм шумом. Віктор відразу сів — від сонливості не залишилося і сліду — зараз в цій зоні може бути тільки він, його суперник по дуелі…. хоча вірогідність появи хижака теж є — у тварин інша логіка поведінки, людям її не зрозуміти. Огляд трохи перекривало листя, але зграйку біжучих свинок він розгледів відносно швидко — тварини спритно драпали у напрямі «його» гаю — очевидно звикли проводити найжаркіший час в тіні місцевих дерев, і почували себе тут у безпеці. Приблизно визначивши напрям їх втечі, став дертися по гілках, вибираючи новий оглядовий майданчик, на що пішло пару хвилин.

— Гм, дивно, від чого ви біжите? — бурмотав собі під ніс землянин, оглядаючи доступний сектор савани — нікого не бачу, і це дуже незрозуміло,… щось адже повинно бути, хрюшки явно злякані…. вже скільки я їх перебив, не згадати… зазвичай вони інертні до людей, хоча в цій зоні…

Трохи подумавши, знову змінив позицію, перебравшись трохи правіше — тут його чекала удача: по савані, майже в його сторону тупав той охоронець. Йшов спокійно, в руках тримав зброю, кожних пару хвилин зупинявся і вертів головою, очевидно, прислухаючись до чогось. Віктор прикинув, що супротивник рухається трохи вправо від гаю — приблизно в те місце, де його висадили з броньовика. Тут хлопець спохмурнів, порахувавши для себе вірогідність того, що бійці охорони могли якось натякнути своєму колишньому товаришеві про напрям пошуків. Подумавши над версією, дійшов висновку, що підозри безпідставні — швидше за все, цей тип побачив, в яку сторону поїхав броньовик охорони і зробив правильні висновки. Роздумуючи таким чином, продовжував спостерігати за бійцем — той пер, як по проспекту, час від часу піднімаючи голову вгору і жмурячись від сонця. У такі моменти Віктор виразно відчував, як тому важко і гаряче — збруя явно не сприяла комфортному переміщенню по савані — що називається, одягнувся не по сезону, хе-хе. Охоронець неначе відчув його погляд, а може в голові у нього народилася розумна ідея про те, що потрібно сховатися в тіні — ще трохи, і тепловий удар прискакає у гості.

Вік навіть трохи сіпнувся, коли супротивник довго дивився в його сторону, вивчаючи гай, але узяв себе в руки — без бінокля його розгледіти серед гілок було нереально, а нічого такого у того не було, інакше б використав. Тут охоронець, мабуть прийняв рішення, і трохи скоректував свій курс, попрямувавши прямо сюди — очевидно спека і жага його вже порядком вимотали, щоб далі терпіти. А потім Віктор побачив те, що не чекав побачити: в двохстах метрах лівіше за курс його опонента в траві повільно ковзали дві фігури — мисливець відразу упізнав плямистих левів. Хижаки рухалися повільно і ставно: жертва ні про що не підозрює, діватися їй нікуди, та і гаряче — навіщо бігати, якщо закуска скоро сама прийде на обід? Хоч цей тип і повинен був йому відповісти за образу, але зараз ситуація різко помінялася — людину потрібно було рятувати від смерті. Землянин став обережно спускатися вниз, уважно вибираючи опору для рук і ніг — не хапало ще зірватися і зламати собі щось цінне і корисне, щоб потім стати обідом для цих звірів. Хвилина після приземлення під стволом пішла на перевірку іглостріла і іншого спорядження — незабаром він вже біг назустріч охоронцеві, намагаючись попередити того про небезпеку — той лише здивовано дивився на свого ворога, піднімаючи свою зброю.

Хижаки на той час здолали велику частину дистанції і вирішили закінчувати з підготовкою до обіду і переходити до першого блюда меню. Зупинившись в сорока метрах від охоронця, один з левів підняв голову і застиг, і в той же час Віктор відчув на собі увагу другого звіра — голову знову охопило мерзенне відчуття і легкий тиск в скронях. Охоронець завмер, а потім випустив з рук зброю і розгорнувся у бік хижака — мисливець був вже поруч, коли обдурена людина зробила перший крок до своєї смерті. З розгону просунув йому в голову, не особливо цілячись і думаючи про наслідки удару — основного він досяг — боєць став завалюватися в траву, а Віктор вже дивився у бік пари звірів, намагаючись відновити дихання після невеликої пробіжки. Тиск на голову не слабшав, що давало йому деякий час на передих, поки тварини зміркують, що їжа сама не хоче йти до столу і потрібно особисто навідатися до неї і поцікавитися — а чому власне стоїмо? Хлопець став стріляти, як тільки тиск пропав — очевидно, що довго тримати контроль тварини не могли, та і дихання прийшло трохи в норму до того моменту.

Зброя випльовувала свої кусючі боєприпаси з максимальною швидкістю, на яку був здатний палець людини — цілей було дві, і вони були спритні. Але в даний момент бігли прямолінійно, даючи йому шанс вийти переможцем, а ось якби стали маневрувати, заходячи з різних сторін, тоді все — з двома хижаками він не впорався б ні за що.

Перший звір вже майже дістався до охоронця, що лежав на його шляху, коли чергова голка зупинила його стрімкий біг — лапи підігнулися і кішка зарилася мордою в траву, наостанок щось пробурчавши скривдженим тоном. Впала зовсім поряд з головою несвідомого тіла у бронежилеті — Віктор відмітив це побіжно, спробувавши розгорнути зброю у бік другого хижака. Той вже готувався зробити останній стрибок — зрозумівши, що не устигає зреагувати, став просто падати в надії, що звір пролетить згори і схибить — падаючи, отримав по морді хвостом. Було досить неприємно, але терпимо — виявилось, що хвіст, жодного разу не м'який і пухнастий! Рука полізла в кишеню за хлопавкою — витягнув одну і деякий час тупо дивився на неї, не розуміючи, навіщо узяв — потім прийшов в себе і активував саморобку, кидаючи у бік звіра.

— Пах! — спалах світла і гучний хлопок на мить дезорієнтували його, а руки тим часом вже тягнули другий кубик — повторив рух, але цього разу закрив очі і затиснув вуха долонями, що трохи допомогло після чергового «Пах»!

Зір відновився швидше за слух — почував себе, немов опущений у воду з легкими зайчиками в очах. Оглядівся — Іглостріл лежав поруч — відразу його схопив і розгорнувся убік, куди проскочив звір: до його здивування там було порожньо, тільки був ледве помітний напрям в прим'ятій траві, куди пішов звір.

— Ти дивися як цікаво! — думав хлопець, не відводячи погляду від того напряму — звірятко в себе швидше прийшло чим я, і це погано. Схоже у хижаків реакція на такі штучки зовсім не така, як у травоїдних…. а якщо згадати нічних коників, і їх реакцію на хлопавки, то ситуація украй негативна для застосування таких пристроїв проти них. Тут заворушився охоронець і Віктор перемкнув свою увагу на нову проблему.

…Жатт прийшов в себе з сильним головним болем — голова просто розколювалася, а ще у вухах стояв дзвін — останнє, що він пам'ятав, це мисливець, який біг до нього зі зброєю в руках і щось кричав,… а потім порожнеча. Біль говорив йому, що він ще живий, але для вірності поворушив пальцями рук і ніг, так, про всяк випадок. Розплющивши очі, трохи здивувався: лежав обличчям в траві, а шия була підозріло липкою — комбінезон прилипнув до спини, тому відразу вирішив з'ясувати спочатку це питання — рука ткнулася в потилицю, яка теж виявилася липкою. Підніс долоню до обличчя і сфокусував погляд — це кров, і швидше за все, його — виходить у нього травма на голові, звідки кров натекла на спину і частково на груди. Крім того Жатт відчував поряд з собою якийсь незрозумілий запах, який не міг ідентифікувати — щось різке і неприємне. Хотів було трохи оглядітися, і тут погляд впав на іглостріл — зброя лежала на відстані витягнутої руки. Охоронець швидко звів усі факти воєдино і зв'язав з тим мисливцем, з яким у нього тут дуель — потрібно з цим закінчувати і потягнув руку до зброї.

— Я б на твоєму місці цього не робив,… поки що — крізь дзвін в голові пролунав голос прямо над ним і Жатт скосив голову трохи вліво і вгору: сонце засліпило йому очі, але тут же його закрила фігура людини, яка продовжила фразу — ти зараз не в змозі розсудливо оцінювати обстановку…. голова сильно болить?

— Прокляття — вилаявся чоловік, впізнавши голос і знову потягнувши руку до зброї — це ти. та зухвала мисливська пика…. зараз я.

Рука майже дістала іглостріл, але тут йому на кисть грубо наступили і охоронець застогнав від болю, а голос згори продовжував свій монолог.

— Заспокойся, я сказав,… зараз не я твоя головна проблема, а ти не моя головна проблема — тут поруч десь гуляє дружок…. чи подружка ось того кошака, що лежить біля тебе. Стріляти в мене він зібрався, ідіот…. коли б не я, тебе б вже давно живили ті милі кішечки, тьху.

Охоронець, нарешті, скосив голову убік і з криком спробував відсунутися від того, що лежало впритул до нього — але вийшло погано, оскільки голова знову відгукнулася спалахом болю на різкий рух, в той час, як ліва рука, так і залишалася притиснутою до землі чужим черевиком.

— Твою матір, це що за хрінь? — закричав чоловік, звиваючись як змія в спробі відсунутися від тушки звіра, від якого йшов той самий неприємний і різкий запах — воно мертве?

— Знайомся боєць: плямистий лев — почув він знову голос цього мисливця згори — база «Фауна Версоли, пакет «хижаки». Одна з найпоширеніших ментально активних тварин, відомих людям, але проте, вона не стає від цього менш небезпечною. Полюють парами, втім, як і майже усі місцеві хижаки — ти що, не вивчав базу?

— Відпусти мою руку — зашипів Жатт — вивчав, звичайно, але особисто не зустрічався.

— А-ха-ха-ха — розсміявся Віктор, знімаючи свій черевик з руки супротивника — він не зустрічався особисто! Я плакаль! О-хо-хо-хо, розсмішив,… ну ти і баран! Зазвичай ті, хто зустрічається з ним особисто, переходять із стану «живий і веселий» в стан «сумний і їстівний»…. не зустрічався особисто, ха-ха-ха, гуморист, бля — жарт року!

— Досить іржати — знову розсердився боєць — краще скажи, чому ти мене не убив…. адже міг же, так?

— Звичайно міг — серйозно сказав мисливець, але в очах ще плескався вогник веселощів — можна було навіть нічого не робити, а дивитися, як тобою закусять ці двоє,… але! Чоловік підняв палець, продовжуючи озиратися навкруги:

— Я порахував, що в наші з тобою розбіжності нікого вплутувати не будемо, а ці двоє ссавців явно збиралися втрутитися. Загалом, тобі повезло, що я невисоко забрався на дерево,… мдя,… коротше, як я і сказав, десь поруч бродить другий голодний і злий організм, а по досвіду скажу, що тварина мстива — він звідси не піде, поки до нас не дістанеться. Так що моя пропозиція проста, як свіже м'ясо: ти зараз встаєш і прикриваєш мені спину — дві пари очей краще, ніж одна — розберемося з левом, потім поговоримо про наші проблеми. І без дурниць — я твій шанс вибратися звідси живим,… помітиш рух, відразу говори мені, не зображуй з себе досвідченого трапера, зрозумів?

Жатт дивився на мисливця, а мисливець на Жатта, час від часу обкидаючи поглядом місцевість навколо себе і міняючи положення тіла. Перший з них боровся між змішаним почуттям гніву і злості, яке схиляло його до бійки, але в теж час в голові дзвенів дзвоник, який застерігав його, що цей тип прав, і без нього він звідси не піде. Підтвердження його слів лежало поряд з ним — мертвий плямистий лев лежав з напіврозкритою пащею, яка вселяла хлопцю страх і повагу. Поки охоронець думав, ситуація якось змінилася — його супротивник перестав дивитися на нього, і якось напружився, втупившись йому за спину, потім різко підняв свій іглостріл і крикнув:

— Ззаду, прямо за тобою,… не вставай, стріляй лежачи, поки він тебе не бачить — по обличчю мисливця тік піт, і воно виражало якусь огиду, чи що, або гидливість — швидше боєць!

Не розуміючи до кінця ситуації, Жатт, проте, поспішив перекинутися і виконати наказ мисливця — тут спрацювали рефлекси, адже він був бійцем і звик швидко реагувати на накази. Звір, що намагався за звичкою узяти Віктора під контроль, вистрибнув з трави блискавичною тінню — першим на шляху до незрозумілої їжі, яка дуже жалила здалека, була інша їжа, яку лев помітив вже в стрибку. Жатт у цей момент розгортався, і удар лапами припав на задню частину бронежилета — перший натиск захист витримав, але коли поранений і розлючений лев ударив знову, вона зірвалася з ремінців і відлетіла, відправивши її хазяїна до короткого польоту слідом за нею, але трохи правіше. Останній удар лапою по несподіваній перешкоді порвав охоронцеві ногу, але це було то останнє, що зміг зробити хижак — Віктор встиг на той час всадити в звіра півтора десятки розривних голок, поки той остаточно не заспокоївся і віддав кінці. Землянин перевів дух і оглянув поле бою: ніби все…. потрібно оглянути хлопчину — Вік вже не бажав його смерті, на його думку, убити людину за пару вибитих зубів і синців було б занадто жорстоко. До того ж, той і так отримав від лева — огляд ноги показав серйозну травму і кровотечу — згадавши навички надання першої допомоги, перетягнув ногу і став обшукувати тіло бійця у пошуках сигнальної ракети.

Для того, щоб викликати броньовик з селища, вимагалося випустити дві ракети: це означало, що або залишився один з дуелянтів і у нього обидві ракети, або супротивники домовилися. А ось одна ракета могла означати тільки одне: хтось вирішив втекти — все було продумано наперед. Вистрілив дві і замислився: у хлопця серйозна втрата крові і рвана рана — доки приїде транспорт, поки його довезуть до медиків, це дві години, мінімум… довго, хоча у броньовику може бути і повноцінна автоматична аптечка або регенератор. Прийшла думка підстебнути хворому регенерацію і трохи відновити сил — тут Віктор до місця згадав, як ще в перші свої дні тут, зіткнувся з тими загадковими кішками-хамелеонами,… вірніше з однією — другий екземпляр тоді кудись пропав. Попаданець тоді з'їв усю печінку за пару прийомів, і із здоров'ям стало помітно краще після тієї дегустації, не говорячи про дивне світіння під шкірою. Сприятливий цілющий вплив внутрішнього органу тварини пізніше був підтверджений місцевим лікарем при медогляді — тому в голові землянина визріла абсолютно ідіотська і дика ідея, як протримати постраждалого до приїзду броньовика охорони.

Глава 4

Жатт знову прийшов в себе — другий раз за день — тенденція його насторожувала. Тепер горіла спина і сіпалася ліва нога, при цьому біль в голові він сприйняв філософськи, вона теж нікуди не поділася. Спробував сісти — вийшло з третьої спроби, рухи були скуті і хворобливі — оглянув себе і відчув страх: лева нога нижче коліна була схожа на кадри із страхітливих снів. Він насилу міг дивитися на своє тіло, відчуваючи, як самовладання його покидає і навалюється слабкість і апатія. А ще цей мисливець, який в цей час як справжній м'ясник діловито копошився в туші убитого лева, насвистуючи якийсь незнайомий мотив. Правда, порпався там він недовго — витягнув великий шматок чогось, схвально кивнув сам собі і попрямував до Жатта: вид скривавленого по лікті цього типа щось перемкнув в голові у бійця, і він спробував відповзти від цього маніяка.

— Спокійно, не сіпайся! — посміхнувся маніяк — бери ось це і їси, це місцева природна медицина, іпать…. давай-давай, чого скривився? У тебе сильна крововтрата, подивися на землю під собою — ти тут все удобрив на сезон вперед, ха-ха-ха.

Охоронець округлив очі — у цього мисливця точно не всі дома, якщо той думає, що він їстиме ось це сире… щось, бррр. А мисливець знову здивував: став різати цей орган ножем на дві частини — одну поклав на рану на нозі, чому хлопець сіпнувся від болю і зашипів, а другу частину, поменше, наполегливо сунув йому в руки, примушуючи кусати, і їсти. Жатт відпихався як міг, але тут маніяк його знову здивував: вихопив іглострел і навів йому в лоб.

— Жери давай, дебіл, інакше або помреш або пристрелю! — тут хлопцю стало зовсім сумно, і він встромив зуби в кривавий шматок плоті, пригнічуючи в собі відразу.

А його мучитель між тим, всівся поруч і почав цілком серйозно викладати свої абсолютно божевільні і маячні теорії про корисність внутрішніх органів місцевих тварин в сирому і приготованому видах. Абсолютно серйозно цей тип став розповідати хлопцю, який щосили боровся з бажанням вибльовувати назад все, що проковтнуло раніше, свої наукові гіпотези про взаємозв'язок природної регенерації організму людини і місцевих звірів. Жатту довелося вислухати цілу лекцію про склад крові в системі кровообігу котячих порід Версоли, про властивості верхніх шкірних покровів організму людей і вплив на їх регенеративні функції печінки хижаків…. і ще декілька теорій, що виникли в запаленому мозку цього, як вважав Жатт, божевільного типа. Кілька разів його шлунок був на межі вибуху, і боєць вже був готовий вивергнути з себе фонтан з'їденого делікатесу, але його «рятівник» гострим зором стежив за станом особи підопічного і кожного разу присікав ці потуги іглострілом і дивними фразами про гроші.

— Навіть не думай! — строго дивилося йому в чоло дуло зброї — тільки спробуй! Знаєш, скільки я на тобі втратив: печінку ментально активних тварюк беруть по сотні за кілограм, а у цього кошака вона була майже трьох кілограмова! Разом три сотні в мінус, а ще ти мені повинен за зуби — стоматологія штука дорога, з мене узяли вісімсот бон за нові зубні імпланти…. ще забиття від твоїх черевик. Коротше, ти мені стирчиш на три з половиною шматки — ці гроші я відніму з твоєї долі.

— Кхе…. як-кої ще долі? — вразився Жатт, на секунду відірвавшись від трапези — ти чого, мисливець, зовсім того…?

— Фільтруй базар, боєць — відрізав Віктор — ти відвернув другого кошака на себе, прийняв, так би мовити, удар спиною, хе-хе. Я за цей час встиг його завалити, так що маєш право на частку із здобичі — все по-чесному: ця тушка відійде приблизно на дванадцять штук…. дуже спритна виявилася, сволота. Але мозок цілий,… до речі, а може…?

Мисливець якось дивно подивився на жуючого пацієнта виїзної клініки, потім перевів погляд на тушку лева, що валялася розпатраною, потім знову на пацієнта, а сам пацієнт побачив в очах свого «лікаря» дивний блиск.

— Ні-ні-ні, навіть не думай — здригнувся Жатт, роблячи судорожну спробу відсунутися від цього психа — я вже поїв, я не голодний!

— А-ха-ха-ха — розсміявся мисливець, витираючи сльози сміху руками, забувши про те, що вони в крові, чому обличчя відразу придбало вираз, що злякав — охоронець зблід, хоча він і так був не особливо рум'яним після серйозної крововтрати.

— Я пожартував, а-ха-ха, занадто дорогі ліки будуть для тебе, боєць — мозок йде від десяти косарів за кілограм, а якщо свіжий і неушкоджений, то відразу +50 %, а у нас якраз останній випадок. Коротше не переживай, дещо тобі перепаде…. якраз буде досить на нові зуби, хе-хе.

— Які ще нові зуби? — здивовано подивився на мисливця хлопець — навіщо мені нові зуби, у мене свої…

Договорити йому не дали — отримавши пару ударів в щелепу, Жатт знову відключився, а Віктор тим часом знову всівся на траву і пробурмотів:

— Ти що думав, можна побити мисливця на Версолі і тобі це зійде з рук? Хрін тобі в анус, боєць, а не швидка допомога…! До речі, де вона?

Броньовик з охороною прибув через півгодини після того, як Віктор відключив свого опонента черевиком — бійці тільки кивали головами, косячись на нього і на дві тушки мертвих левів. В принципі, в селищі вже багато хто знав про здібності нашого героя, але одна справа знати теоретично, а зовсім інше бачити все живцем, так би мовити.

— Викличте сюди мого напарника — попросив Віктор, коли його запросили у броньовик — я почекаю його тут, не кидати ж здобич,… а цього хлопця забирайте, ми в розрахунку — так йому і передайте, коли прийде в себе. Гроші отримає, як тільки реалізую товар — я слово тримаю.

Поки броньовик зв'язувався з селищем — тут зв'язок ще був, оскільки місце знаходилося відносно недалеко від станції зв'язку в «Версолі-2»: бійці навантажили Жатта всередину, приліпивши йому на ногу медичний девайс — далі за життя охоронця можна було не переживати. Потім деякий час постояли поряд з хлопцем, пропонуючи все-таки не залишатися тут одному, але Віктор знову відмовився, пославшись на необхідність обробити і забрати трофеї. Незабаром бійці поїхали, задумливо поглядаючи на мисливця, вид якого був дуже незвичайним — кров на обличчі, на руках, нижче колін — загалом, попрощалися, побажавши швидкого повернення. А ще через півгодини прибув Волш на всюдиході, окинув поглядом напарника і дві тушки — посміхнувся і разом взялися до роботи. За годину обоє змогли розпатрати два трофеї і зняти шкури — попит на такий товар був постійним, і ціна трималася на стабільній відмітці. Поки їхав назад, Віктор встиг помитися і переодягнутися, так що в селище приїхав свіжим і задоволеним. По підсумку, дві дикі кішки принесли землянинові сорок одну тисячу бон, з яких його напарник не узяв нічого — уся здобич належала хлопцю, і тут було все зрозуміло. Потім сходив в медцентр і сплатив лікування бійця — в результаті, до кінця дня на рахунку вже лежало чотириста сорок тисяч, що не могло не радувати нашого героя.

…Жатт прийшов в себе надвечір — в медцентрі йому вкололи снодійне, щоб пацієнт не сіпався, коли йому знову збирають ногу назад. Лікар якось наполегливо став цікавитися у хлопця, що за препарати він приймав і що пам'ятає — охоронець чесно розповів, як той мисливець примушував його їсти сире м'ясо з тварини і робив йому примочки з нього ж на рану. Як не дивно, але доктор зовсім не посміхався, слухав уважно — у хлопця навіть виникла підозра, що він даремно став таким відвертим — Інформація явно зацікавила ескулапа.

— А в чому власне справа, док — що ви так зацікавилися мною? — безневинно запитав охоронець, намагаючись зрозуміти інтерес лікаря.

— Ну, судячи з аналізів, у тебе трохи змінився склад крові, і підвищилася регенерація тканин — так, нічого особливого — доктор говорив якось байдуже, але погляд був зовсім іншим — нумо, нагадай мені ще раз, як все там у вас було?

— Мені вже пора, док, ще якось зайду… — Жатт вирішив утікати звідси, цей стурбований тип йому не подобався своїми питаннями — ходити я можу, спасибі за допомогу,… до речі, скільки з мене?

— Твоє лікування сплачене — несподівано заявив ескулап — не затримуватиму, намагайся доки не давати сильних навантажень на ногу, хм-хм. Мені здається, що вона у тебе швидко відновиться,… а може залишишся на день-два, я проведу декілька дослідів — не безкоштовно, звичайно, а?

— Я подумаю — боєць остаточно дійшов думки, що потрібно звідси драпати, поки цей маніяк від науки не порізав його на складові — скиньте договір, подивлюся перед сном.

— Лови! — доктор навіть трохи пожвавився, що тільки затвердило хлопця в переконанні забратися чимдалі від медицини.

Доречно зауважити, договір був дуже навіть смачним — док платив дві штуки в день, але почуття самозбереження наполегливо твердило триматися чимдалі від медцентру, цього доктора і взагалі від медицини в цілому. Уранці до нього прийшла людина з адміністрації і недвозначно дала зрозуміти, що в селищі його бачити більше не хочуть і рекомендують переселитися в інше місце, або взагалі відлетіти з планети. Тому того ж дня він купив квиток на найближчий караван в «Версолу-4» і відбув, втямивши для себе урок, який тут отримав.

Незабаром Віктор з напарником знову збиралися в савану — залишався ще один всюдихід, який слід було прибрати до рук. У особистому житті хлопця так нічого і не змінилося — Лора так і не дала згоди на його пропозицію партнерства, а чоловік не став наполягати — ні, так ні, благо дівчат тут було багато. Завантажили в причіп колеса і рушили в дорогу, назустріч савані, хижакам і грошам, хе-хе. Добиралися до останнього всюдихода сімнадцять днів — поспішати було нікуди, та і одноманітний рух швидко набридав — зупинялися для невеликого полювання на щось смачне і поживне. Шуканий трофей стояв собі сиротливо і чекав нового хазяїна, і той не змусив себе довго чекати. Процедура активації кристала пройшла просто і буденно, і незабаром двоє приятелів думали що робити: повертатися назад і продавати трофеї, або трохи поглибитися і спробувати знайти щось дійсно видатне і унікальне, щоб добре заробити. Хлопцю дуже хотілося дістатися до «свого», як він вже вважав, просунутого транспорту — рідкісний тип всюдихода стояв у нього перед очима, коли він засинав, або відпочивав після роботи.

Їздити з порожніми причепами було відвертим моветоном, тому взялися до своєї звичної роботи трапера — вибрали стару перевірену тактику переслідування бродячого стада якихось копитних. Цього разу не змогли знайти новий тип тварин і влаштувалися за звичайними «м'ясними» бізонами — тварини цілком спокійно реагували на транспорт до певної відстані — шляхом проб і помилок визначили його у вісімдесят метрів, ближче за яке стадо починало турбуватися і переміщалося далі від незрозумілих споруд. Двоногі організми теж не викликали у тваринок негативних реакцій — або ще не знайомі з людьми, або пам'ять коротка, що в принципі цілком очікувано. Місцевих хижаків, що бажають поїсти свіжого м'яса виявилося багато: мисливці щодня патрали по парочці, а іноді і по два таких звірятка — проти двох снайперських рушниць у звірів не було жодного шансу, і холодильники поступово заповнювалися ліквідною продукцією місцевих організмів. Хоч це був і не конвеєр, як у разі роботи по «м'ясу», але без роботи хлопці не сиділи — лише пару разів довелося понервувати, коли невдоволені відсутністю реакції від потенційного обіду, хижаки наближалися досить близько до компаньйонів.

Але процес був вже відпрацьований: один-два постріли по силуету в траві, і якщо промахувалися, то додавали голок вже зблизька — тут допомагало ще те, що вниз вони не спускалися, полюючи виключно з даху всюдиходів. Потім перебиралися вниз, переодягалися в спецкостюми і займалися потрошінням здобичі, не забуваючи про обережність — Іглостріли завжди тримали поруч. Тепер, коли Волш мав деяку опірність до навіювання, робота здавалася набагато легше і спокійніше, адже Віктору не доводилося постійно відволікатися і контролювати стан напарника. У один з таких днів їм пощастило зустріти тих кішок, що хлопець бачив в перший день свого перенесення в цей світ — ті самі, з шерстю, яка міняла забарвлення незрозумілим чином. Мисливці зрозуміли, що, нарешті знайшли щось, що серйозно додасть їм грошей на рахунку.

— Я вже зустрічався з ними, красиві,… як думаєш, партнер, якщо підстрілимо — за скільки підуть шкури?

— Важко так відразу сказати, Вік — напарник теж пильно спостерігав за парою унікальних хижаків, які доки трималися на відстані, як від них, так і від стада — швидше за все, були ситі і просто супроводжували своє «м'ясо», щоб закусити у будь-який момент.

— Прості шкури з топтишів і плямистих левів у нас беруть по три з половиною шматки, в середньому, з тих буйволів-альбіносів продалися за чотири з чвертю…. а щодо цих… навіть і не знаю. Але річ, однозначно ексклюзивна…. що тут говорити — їх ще потрібно дістати, якісь вони обережні,… може під'їдемо до них ближче — дивишся, клюнуть на нас?

— Правильна ідея — новий вид «обіду» для них, може навіть зацікавляться нами, чисто для «інтересу» — тваринам адже теж властиві якісь інстинкти, окрім полювання і розмноження. До речі, я колись з'їв печінку від такого веселкового котика — раджу спробувати — доктор з медцентру «Новомеда» сказав, що у мене дуже висока ступінь регенерації організму. Тут багато думати не потрібно, щоб скласти пару фактів і зробити правильні висновки — печінка явно непроста.

— Ні-ні — захитав головою партнер — мені розповіли про твої експерименти над тим охоронцем,… забув, як його звати — ти його змусив їсти сире м'ясо з плямистого лева, про це вже усе селище знає,… твоя слава летить попереду тебе! Так що не думай, що тобі такий фокус прокатає зі мною — я тобі не дилетант якийсь!

— Ось сволота! — вилаявся хлопець — я йому життя, між іншим врятував, а він про мене всякі плітки розпускає,… потрібно було прибити гівнюка. Але ти не так мене зрозумів: ми приготуємо печінку на вогні, природно, ніхто тобі не сунутиме сирий продукт — але можеш мені повірити на слово, що ефект тобі сподобається. Та і на смак, пам'ятається, їжа була дуже і дуже непогана!

До кішок вдалося підібратися на сміхотворну відстань — якихось сто метрів від сили — хижаки поводилися дивно, а швидше байдуже. Два красивих і потужних гнучких тіла грілося на сонці, а шкура чудово переливалася зеленими відтінками — на тлі трави тварини добре маскувалися,… хлопець спостерігав за парою у бінокль і не міг відвести око, настільки вони були граціозні і прекрасні. У якийсь момент йому здалося, що звірі знають про них — морди були спрямовані в їх сторону, але спроб якось впливати на мозок не було. Просто він зустрівся з ними очима і тут зрозумів, що не зможе вистрілити і убити таке граціозне створення, про що і сказав своєму партнерові.

— Мені здається, Волш, що їх дуже мало на планеті, та і взагалі, я не хочу вбивати таку красу, хоч скільки б не коштувала така шкура — в нашому з тобою бізнесі навіть двадцять штук не зроблять нам статку. Якщо для тебе питання грошей стоїть гостро, то я згоден поступитися деякою частиною здобичі в холодильниках тобі в обмін на твою відмову вбивати цих кішок. Що скажеш, компаньйон?

— Гм…. це означає, що мені не потрібно буде їсти чиюсь печінку, так? — напарники переглянулися і засміялися — питання виявилося закрите до обопільного задоволення.

Звірі валялися на пригріві ще дві години — за цей час мисливці вдосталь намилувалися на них і записали ролик на кристал всюдихода, маючи намір отримати за це гроші від адміністрації — подібні поповнення бази по фауні Версоли оплачувалися так само, як і карти нових розвіданих територій. Потім пара хижаків ліниво і повільно пройшлася уздовж борту одного зі всюдиходів, даючи можливість оцінити себе зблизька, без оптики — такий своєрідний жест з боку тварин Віктор сприйняв, як підтвердження правильності своїх намірів не чіпати цих кішок. І знову ж таки, проходячи повз людей, вони зупинилися на пару митей і подивилися на них — знову ніяких спроб дії, а потім два граціозні тіла, переливаючись, розчинилися в густій траві.

— Так… яке дивне створіння природи — роздумував землянин, проводжаючи поглядом звірів — гадаю, це не перше і не останнє диво, яке я тут ще побачу… але яка шкірка… ех!

По дорозі назад вирішили набити «м'яса» — унікі у них вже забили усі холодильні шафи, але основна частина причепів була порожня, тому, щоб не тягнути здалека навантажений причіп, усю операцію провернули недалеко від селища, де наштовхнулися на стадо звичайних травоїдних. Витративши ще декілька днів на заготівлю, незабаром повернулися в «Версолу-2» — всього на цей рейс вони витратили сорок шість діб, і це був їх най триваліший виїзд за весь час спільної роботи. Обоє були задоволені…. але були у селищі і невдоволені.

Самим невдоволеним на цей момент виявився Кайл Трол — чоловік був один в кабінеті, пив вино і роздумував. У центрі його роздумів була пара його перспективних постачальників: його давній приятель і мисливець Волш і той хлопець на ім'я Віктор, що з'явився тут більше півтора років тому з нізвідки — Кайл так і не дійшов остаточного висновку, звідки той взявся в його селищі. Але це його майже не хвилювало: в даний момент він був стурбований іншим — останні три місяці ця парочка майже нічого не привозила йому. Вірніше не так: привозила, але тільки не те, що цікавило його і його корпорацію — не було уніків, органів з ментально активних тварин. Замість цього ці двоє ганяли в савану у якихось своїх справах, а потім поверталися із зайвим майном у вигляді всюдихода і супутніх товарів мисливського напряму. Ах, так — ще регулярно привозили «м'ясо», причому повні причепи.

— Кому воно потрібно? — морщився Кайл — його і так везуть усі підряд, а у мене пішов четвертий місяць, як нічого цінного немає, а вгорі — тут чоловік знову поморщився і пригубив вина — вгорі невдоволені і вимагають роз'яснення зриву плану постачань. Як їм пояснити, що плану, як такого, тут не може бути — все тримається на ентузіазмі і сміливості окремих людей. Не усі можуть займатися такою небезпечною роботою день у день…. а якщо врахувати, що таких персонажів мало, то взагалі незрозуміло, звідки саме поняття плану тут виникло?

Тут чиновник навіть плюнув з досади — він адже теж зацікавлений, як-не-як, а відсоток з таких угод був хорошим, і в цілому ситуація йому не подобалася. Спочатку у нього з'явилися підозри про те, що ці двоє обманюють його корпорацію і його особисто, продаючи ексклюзив конкурентові — згадавши цього Ленца з «М-Тех», чоловік знову поморщився — цей цілком міг перекупити сировину, аби переманити постачальника. Але ретельне розслідування, яке провели люди Кайла спростувало сумніви і підозри: Волш і Віктор просто нічого не возили останнім часом з савани, займаючись лівими справами, з яких йому нічого не падало. Як йому пояснили, його постачальники якимсь чином зуміли розібратися з групою мисливців, які намагалися наїхати на них, і тепер реалізовували їх колишнє майно. Тих людей він знав погано — особисто спілкувався тільки з тими, хто возив унікі і цінну сировину, а усі інші працювали з рядовими скупниками корпорації. Але та історія з командою таких собі Мікса і Хуча, коли компанія вирішила спочатку переманити його хлопців, була відома, і в деякому розумінні повчальна для інших любителів легкого заробітку на інших мисливцях. Спочатку Віктора з Волшем спробували узяти в оборот найдосвідченіші — усі ті ж Мікс і Хуч.

Спробували… і пропали в савані, а його парочка потім приганяла в селище два всюдиходи з майном і продала — вже тоді стало зрозуміло, що ці двоє не прості працівники рушниці і ножа. Але компанія, що залишилася, вирішила по-іншому: поїхали услід за парочкою усім натовпом…. і теж пропали — а ці двоє ось вже третій місяць возять техніку з савани і продають. Нічого незаконного: вбивства в межах дикої природи довести неможливо — піди, перевір, правду говорять тобі, коли стверджують, що знайшли машину розкритою в савані, або нахабно брешуть? А Волш з Віктором поводилися саме так: знайшли, забрали, продали — які до нас претензії? Є претензії — поїхали в савану, перетремо! І хоч усі розуміли, звідки у них ця техніка, але зробити нічого не могли — селище не втручалося в особисті справи поселенців, обмежуючись лише підтримкою порядку у себе усередині і захистом периметра. Є до когось претензії — не питання, їдь на природу і там їх вирішуй один на один, або як зможеш! У цьому сенсі Кайла усе це не турбувало, а ось те, що він вже четвертий місяць нічого не заробляє з тих двох — ось це так, це його злило. Усі косять бабло, окрім нього!

— Шеф, є новини — заглянув в кабінет його помічник — ці двоє…. як їх… Вік і Волш повернулися — дещо є по нашій лінії!

— О! Детальніше будь ласка — пожвавився чиновник, з якого в момент злетів смуток і меланхолія — що там?

— Хлопці знову пригнали зайвий борт — склад знайшли в савані, не інакше, чи що, ха-ха? — посміхнувся асистент і продовжив — повних два причепи «м'яса» і усі холодильники забиті уніками. Підете особисто дивитися, або прислати звіт про закупівлю?

— Пішли-пішли, давно вже нічого нормального не було — незабаром кабінет спустів, а його хазяїн швидко тупав за своїм підлеглим в приймальний пункт корпорації.

— Так…. що тут у нас? Непогано-непогано — оцінював список закупівлі чиновник, поки його працівники пакували цінну сировину по контейнерах — цього разу перелік унікальної сировини складався з півтора десятків позицій, і, що особливо радувало Кайла, так це те, що його постачальники привезли майже два десятки неушкоджених мозкових комплектів — І все з хижаків.

— Чим новим порадуєте хлопці? Є щось таке, чого я ще не знаю…. не повірю, що нічого немає?

— Давай спочатку розрахуємося, а потім поговоримо — відрізав Волш і Віктор згідно кивнув.

— Гм — трохи зніяковів закупник — що ж товар перший сорт… ловіть пакет,… додав пару відсотків за якість,… перевіряйте суму.

— Так-так, дивимося… — обидва мисливці заглибилися у вивчення отриманого матеріалу з описом загальної кількості зданої сировини по категоріях — Кайл не обдурив: за рейс кожен підняв по сто тридцять вісім тисяч бон, і це ще не рахуючи непроданого всюдихода,… непогано прокотилися.

— Так що там по новинках — серед сировини нічого такого немає? — чиновник нетерпляче переминався з ноги на ногу, поглядаючи на приятелів — хоч чимось порадуєте?

— Лови — через хвилину Кайл вже відкрив на своєму планшеті невеликий ролик про нову тварину — звір його зачарував…. вірніше його шкура, яка плавно переливалася і міняла забарвлення у міру перегляду ролика.

— Я не зрозумів, хлопці, вони ж були поряд з вами, а ви їх не докінчили? — подив і розгубленість виступила на обличчі Кайла — за кожну шкуру я б вам по два десятки косих відвалив, а може бути і більше, помацати потрібно,… хлопці, ви що?

— Внеси у базу під назвою «веселкова пантера» і забудь — ми цього звіра вбивати не будемо — тобі що, мало того, що ми привезли. Ти сам подивися, яка краса: рука не піднімається таку дивовижність вбивати…. коротше, забудь про цих кішок — всьому є межа!

— Мені потрібно хоч би знати… — знову почав чиновник, але був відразу ж перерваний Віктором.

— А мені наплювати, що тобі хочеться знати, Кайл, зрозумів! Потрібно, так в чому справа: зброя в руки і вперед — савана тобі в допомогу! І взагалі, нам з тобою за контрактом працювати ще пару місяців, і якщо ти хочеш, щоб ми і далі возили сировину «Новомеду», то краще придумай, чим нас в цьому зацікавити на майбутнє. І до речі, де премія за інформацію по новому виду — я не бачу переказу…?

Майже півтора місяці стриманості вилилися Віктору в декілька днів сексуального марафону — подружки мінялися щодня, а закінчилися знову на Лорі — дівчина стабільно тримала високий клас в постільних втіхах, і була у хлопця на високому рахунку. Питання партнерського контракту вона не піднімала, а хлопець і не згадував, обмежуючись сеансами відмінного сексу з красунею. У цей ранок він прокинувся раніше партнерки і лежав на спині, обмірковуючи плани на найближче майбутнє: сума майже в шістсот тисяч бон на рахунку дозволяла відволіктися на деякий час від нескінченної гонки за грошима і спробувати побудувати деякий бізнес-план. Ідея власного селища засіла у нього в голові після тієї розмови з Кайлом, та і пакет документів з цього питання він вивчив за цей час досконально. Судячи з інформації з нього, програма «Першопроходець», з якою його коротко познайомив працівник «Новомеда», була дуже приваблива для нього особисто. Колоністові з корпорацією можна було мати справу, пробувати торгуватися, вибиваючи для своєї «міні-ферми» деякі корисні бонуси, не кажучи вже про дуже цікаву систему погашення боргу. Виходило, що якщо узяти кредит на максимальну суму в мільйон бон (питання, чи усім дають таку суму — адже якщо мисливець гинув, то хто тоді повертає гроші назад?), то через двадцять п'ять років цифра буде на третину менше за первинну.

— Ех, що так далеко заглядати — подумав потім хлопець, поглядаючи на апетитну дупку подружки, що лежала поруч — є ось ближчі завдання, хе-хе.

Шляхом нескладних дій вдалося спочатку розбудити жінку, а потім і завести її — загалом, день добре починався для нашого героя. Оскільки проблем з грошима не було, то вирішив потихеньку учити бази для управління роботизованим комплексом спорудження селищ — теоретично, вартість їх входила в набір майна за кредитним договором з корпорацією, але Віктор вирішив просто купити собі такий пакет, щоб не оформляти все прямо зараз. Ще адже потрібно собі хороше місце знайти — обов'язково з прісною водою, інакше сенсу ставити поселення немає. Усі селища на Версолі були хоч і в «зеленій» зоні, але поряд з будь-яким з них були водні ресурси: наприклад, та ж «Версола-2» знаходилася біля місцевої річки, забезпечуючи її мешканців цінною рідиною. Вік не сумнівався, що знайде собі райський куточок чимдалі від всяких неадекватних місцевих з числа засланців, як би не дивно звучало слово «райський» стосовно цієї планети. Все-таки відсоток добровільних переселенців, таких як Волш, тут тримався на відмітці близько 30 % від загальної маси населення, а серед цієї третини тих, що бажають ризикувати життям, було мало.

Тому окрім хорошого місця потрібні були ще і люди…. хоча, враховуючи свою стійкість до навіювання, можна і самому полювати…. на крайній випадок запропонує напарникові переселитися до нього. Трохи бентежило питання, як далекі поселення вивозять сировину на реалізацію, адже з таких місць в їх селищі, наприклад, ніхто ніколи не з'являвся. Як виявилося, це питання корпорації теж вирішили: оскільки літати на планеті практично було не можна — тільки в «зеленій» зоні і не вище за десять метрів над землею, то були два варіанти. Для тих поселень, які потрапляли в ту саму «зелену» зону існували вантажні флайери на сотню і дві сотні тонн вантажопідйомності — літали вони в метрі над поверхнею, управлялися двійкою пілотів і успішно справлялися з таким завданням. Що стосується тих людей, які влаштовувалися за межами цієї зони, то тут все було складніше — головною складністю була відсутність надійного зв'язку з сірої зони. Навіть можна було сказати, що його не було там — один з бичів планети, що утрудняли її освоєння. Так от такі утворення зв'язувалися з корпораціями через окремий вузол зв'язку, який встановлювався в рисі «зеленої» зони, максимально близько до такого селища.

Тобто, коли місце в холодильниках наближалося до кінця, селище висилало до такого вузла свою людину, щоб викликати транспорт для вивезення сировини, і точно також проводилося постачання в це селище усього необхідного, що було потрібно людям — природно за гроші. У таких випадках використовувався наземний колісний транспорт — такий собі монстр, що нагадує гіпертрофований у декілька разів всюдихід серії «Корт». Конструкція була завдовжки майже в п'ятдесят метрів, і по чотири метри завширшки і довжину: два водія і їх невеликий житловий блок в передній частині займали перші чотири метри, а решту було віддано під холодильні шафи і стелажі для сировини. За один рейс такий гігант міг перевезти більше семисот кубів вантажу, ті ж сім сотень тонн органічної сировини, що для селища на пару десятків мисливців і їх подружок це був питанням двох-трьох тижнів роботи, чи більше — тут все залежало від самих заготівників і їх бажання заробляти. Віктор собі уявив роботу цих двох водіїв — увесь час одне і те ж: крути кермо, а навкруги трава і трава — цікаво, скільки на такій роботі витримували люди? Хоча на Землі далекобійники теж адже окрім дороги нічого не бачили — доїхав, розвантажився — поїхав, приїхав — розвантажився і знову поїхав… і так по кругу. Але там хоч мимо увесь час інші їздять — а тут що — порожнеча і звірі. Так або інакше, але пакет баз він собі купив, хоча це було сильно сказано «пакет» — там всього були чотири бази.

1. Поселення класу «Міні-12» для планет з агресивною фауною.

2. Робот-управлінець «Шеф-22к». Постановка завдань і контроль над будівництвом.

3. Обслуговування і ремонт будівельного роботизованого комплексу «Селище-22к» (очевидно по числу механізмів, що входять в комплекс).

4. Обслуговування і ремонт захисного периметра селища класу «Міні-12».

Звернув увагу, що в пакеті була відсутня інформація про захисні системи, про які йому натякав Кайл — мабуть, все, що з цим пов'язано, було відсутнє у вільному продажі, як і самі системи.

— Ну що ж, головне, що це можна дістати через корпорацію — натискатимемо на неї через чиновника, той зробив натяк, що дещо з серйозних систем озброєння можна поставити стаціонарно…. всьому свій час.

За усе багатство віддав всього вісім з половиною тисяч бон, чому трохи здивувався — бази по всюдиходах, наприклад, коштували в два рази дорожче. Також замовив собі один дуже цінний предмет — кристал управління для всюдиходів типу «Хозус» — тієї техніки десь в савані, яку він хотів приватизувати, але доки не міг ніяк до неї дістатися. За цей девайс відвалив майже двадцять чотири шматки — товар був штучним, і вимагалося замовляти його на станції, що висіла на орбіті Версоли — без кристала не було сенсу їхати за машиною. Тут як виходило: в простих машинах, типу все тих же «Кортів» скинути налаштування старого власника, і настроїти машину під себе можна було простим способом. Витягаєш кристал з гнізда, і тримаєш його так не менше години — за цей час виснажувалося вбудоване аварійне джерело живлення в ньому, і усі налаштування втрачалися, окрім заводських. Потім береш і вставляєш це диво назад в гніздо — у будь-який всюдихід відповідного типу, і все — настроюй машину під себе, заливай свої карти і так далі.

Ось тут і була одна з великих відмінностей простих машин і таких, як просунутий «Хозус-Б4»: керуючий кристал таким простим способом обнулити було неможливо. Навіть не так: кристал був невід'ємною частиною машини з моменту своєї активації, і, витягнувши його з гнізда в центральній платі, можна було з ним попрощатися — вбудованого аварійного джерела живлення в ньому не було, тому така дія однозначно вбивала дорогий компонент і робила увесь всюдихід купою даремного набору різних матеріалів. Такий ось захист від крадіжки, злому і спроб присвоїти дороге майно: враховуючи, що цей блок коштував двадцять чотири тисячі, а найпоширеніша модель «Корт — 1600/п» всього коштувала сорок тисяч. Зрозуміло, що звичайному мисливцеві, що заробляє на життя забоєм простого «м'яса» такий дорогий девайс був не по кишені, та і нафіг не потрібний — одна деталь коштує більше половини нового перевіреного фургона. Ось тому Віктору і довелося купувати собі таку дорогу запчастину — звичайно, напевно був спосіб якось зламати або обнулити пристрій, але натяків на такі можливості йому ніхто не робив, та і баз з такими навичками ніде не знайшов…. по підсумку — мінус двадцять чотири шматки з кишені.

А потім його неприємно здивував напарник: Волш «порадував» звісткою, що має бажання трохи відпочити від безперервних рейсів і кривавого конвеєра — гроші грошима, але постійна відсутність жіночого товариства його вже стала втомлювати. До того ж виявилось, що у партнера в селищі є давня подруга, з якою у нього більш-менш серйозні стосунки, і чоловік хоче трохи змінити обстановку, тим більше, засоби дозволяють. На питання Віктора, коли цей відпочинок закінчиться, отримав дуже невизначену відповідь, що хлопця абсолютно не влаштовувало: в його плани входив спільний рейд за призом, а тут такий облом! Землянин витратив цілий день в спробі розв'язати проблему транспорту до потрібної йому точки, де імовірно стояв «його» фургон — варіантів майже не було. Піший похід відпадав відразу: по-перше, він вважав, що другий раз удача йому так не посміхнеться, і без прикриття у вигляді всюдихода його точно хтось зжере — 100 %! По-друге, в селищі було багато людей, які охоче б допомогли йому позбавитися від зайвих речей і майна,… а заразом і життя. Адже напевно у тих дебілів, які намагалися полювати на них з Волшем, є друзі, які шукають можливість поквитатися за загиблих товаришів. Варіант зі всюдиходом партнера відпадав теж, хоч той віддавав його Віктору без питань на невизначений час — їхати на ньому він не міг — який в цьому сенс? На двох машинах назад не поїде, він адже один!

Ще один варіант розглядався ним більш-менш уважно: домовитися з ким-небудь з мисливців і набитися тому тимчасовим напарником з таким розрахунком, щоб той довіз його до потрібного місця. Але тут, при зрілому роздумі, цей варіант був зовсім і не варіант, хе-хе: вести транспорт потрібно по черзі, спати в одному салоні з незнайомою йому людиною — ні, не підходить. А раптом він якось прокинеться і побачить поряд з тілом свою відрізану голову, а цей випадковий партнер виявиться скривдженим приятелем тієї гоп-компанії — ні-ні, знову мимо. Єдиний варіант, який міг знайти, це індивідуальний транспорт типу земних баггі: тут варіантів теж було дуже мало, але вибирати було ні з чого. Варіант з літаючим одномісним апаратом теж відмів — ті використовувалися іноді в зв'язці з повноцінним всюдиходом, оскільки вимагали постійної заправки, та і згадав, що його перша знахідка десь в «сірій» зоні — а там великі проблеми з польотами. Тому для поїздки туди підходила тільки наземна техніка, яку буде не жаль там кинути, оскільки завантажити її на (чи в) всюдихід буде нерозв'язною проблемою.

— Так, що тут є,… одне сміття… — Віктор рився в інфомережі селища у пошуках чогось недорогого, маленького і відносно спритного — так, щоб узяти з собою мінімум речей і максимум води і провіанту, та і щоб кинути було не жаль, загалом, на один раз!

Наскільки він пам'ятав свій перший піший похід через савану, по дорозі не було ні річок, ні озер — пару оазисів загидили тоді ті чорні буйволи, але в принципі, за цей час вони могли і відновитися. Проте покладатися в савані на випадок буде небезпечно — краще запастися цінною рідиною в дорогу і сподіватися на гірше. Ідея дістатися до просунутого всюдихода так зайняла думки хлопця, що він навіть забув про ті небезпеки, які його очікуватимуть в такому тривалому поодинокому рейді. Тут багато чого можна було уникнути, якщо знайти для себе швидкий транспорт, а як раз в цьому сенсі все було дуже сумно. Не знайшовши нічого відповідного, вирішив сходити в ту майстерню, де вони з Волшем обслуговували свій «Корт» — вже якщо і там йому ніхто нічого не порадить, то тоді доведеться на якийсь час забути про похід і уподібнитися напарникові — зануритися в розпусту і нескінченний відпочинок, благо грошей вистачало. Майстерня зустріла його шипінням лазерного різака і гулом роботи якогось механізму — простір був зайнятий на три чверті машинами інших мисливців, оскільки заклад мав високу репутацію серед населення селища і роботи тут завжди вистачало. Озвучив свої побажання знайомим ремонтникам і засумував — ті лише негативно мотали головами і розводили руками, а один з них навіть трохи поспілкувався із землянином, оскільки був у цей момент відносно вільний від роботи.

— Ти адже напарник Волша, вірно? — дочекавшись ствердної відповіді, продовжив — я чув, що ви з ним відчайдушні хлопці, але щоб самостійно їхати надовго в савану…. гм… для мене це незрозуміло…. хоча ти мисливець, не мені тебе учити. Що стосується твого питання: тут тобі навряд чи хтось допоможе — я адже зрозумів твою ідею про швидкий транспорт з хорошою автономністю, і у мене виникла думка — тобі потрібний гібридний двигун. Зараз такі пристрої ставлять тільки на всюдиходи вищої цінової категорії: там працює тандем із звичайного движка і електродвигуна, з енергією від сонячних батарей — ось тобі саме такий і потрібно! Але, як я зрозумів, всюдихід тобі і дарма не потрібний…. так, і як же тобі допомогти.? Розумієш, такі баггі, як ти шукаєш, тут були в перший рік колонізації — тоді ще ніхто не підозрював про особливості місцевої фауни, ось і їздили на них,… деякий час, так. А потім як відрізало: захисту в них ніякого, хоч і ганяти можуть практично нескінченно — це з тих моделей, що мали навіс з фотоелементами над місцем водія. Ти адже і сам знаєш, в чому сенс всюдихода — захист на ніч — хижак тебе не бачить, відповідно не може узяти під контроль. А кому потрібний відкритий з усіх боків позашляховик, якщо сховатися в ньому ніде — ось і немає їх у продажу. Хіба що…

Погляд механіка став задумливим і він на пару хвилин забув про співрозмовника, а Віктор затамував подих в очікуванні остаточного вердикту — так тривало більше двох хвилин, але, нарешті, технік відтанув.

— Слухай, Вік, у мене тут одна думка крутиться: у нас тут в селищі є щось типу звалища для всякої техніки — закони не дозволяють кидати старі або пошкоджені машини де потрапило, хоча сам розумієш — залиш в савані де зручно — все одно знайти нереально. Так от я до чого: за сорок років колонізації там напевно назбиралося багато мотлоху — ось там ти можеш спробувати знайти щось з тих перших баггі. Там є доглядач, він тут один із старожилів, колись теж був ремонтником,… може щось порадить, ось все, чим можу допомогти. Хоча можеш зробити запит через мережу: послуга платна, зате пошук буде по усіх селищах Версоли.

— Ні, я вже такий запит робив — відповів мисливець — нічого мені не знайшли, окрім найменувань тих моделей, які колись продавалися і поставлялися на планету, так що прослідую твоїй пораді.

— Ти ось ще що, Віктор — якщо знайдеш, повідом нам в майстерню — я приїду, або хто інший і подивимося. Там головне, щоб електродвигун був в робочому стані і панель сонячних елементів — рама і ходова у тих машинок дуже і дуже непогана була за якістю, так що головне там — силова установка. Навіть якщо основний двигун в убитому стані, а електричний більш-менш в нормі, то тобі цього вистачить: наше сонце шпарить так, що навіть половини панелі вистачить для нормальної їзди. Ну, все, удачі тобі у пошуках — робота приїхала.

Натхненною надією, наш герой потопав в зону звалища — видовище виявилося сумне: ряди всюдиходів, що поржавіли, без коліс, без причепів, без лобових стекол,… у деяких машинах метал просвічувався на сонці наскрізь — настільки проїло часом тіла цих «будинків савани». Попадалися і більш-менш цілі зовні агрегати, але усе це було не те — Віктор бродив по цій вічній стоянці вже година, а так і не наблизився до своєї мети ні на крок.

— Хлопець, ти щось шукаєш? — раптове питання зі спини включило в тілі напрацьовані рефлекси, і мисливець відскочив убік, вихопивши пістолет із стегна — за місцевими законами в селищах можна було ходити тільки з пістолетами і ножами, а уся решта зброї повинна була залишатися або у всюдиході або в квартирі.

— Спокійно, мисливець, я не хижак — незнайомець виставив перед собою руки в заспокійливому жесті і роздивлявся нашого героя.

Віктор теж почав розглядати несподіваного співрозмовника, сховавши пістолет в кобуру — перед ним був чоловік шістдесяти років за мірками Землі, хоча, враховуючи можливість омолоджування в цій цивілізації для тих, хто має хороший баланс на рахунку, то цьому типу могло бути і значно більше.

— Та ось… багі шукаю — неохоче сказав Вик — порадили сюди сходити, але бачу, що і тут нічого не знайду…. @лять!

— Ясно — людина зацікавлено подивилася на хлопця і протягнула руку — я Молан, місцевий сторож, так би мовити, ха-ха, а тебе як звати?

— Віктор — землянин потиснув протягнуту руку — рад знайомству.

— Ти напарник Волша? — сторож збільшив зацікавленість в очах — а ти відома особа, виявляється.

Наш герой поморщився: якщо про нього знають навіть сторожа на звалищах, то так — він дійсно відома особа. Співрозмовник між тим поманив його за собою.

— Підемо зі мною, тут ще є дещо, можливо там і знайдеш те, що шукаєш, хоча сам розумієш — часу пройшло багато.

Глава 5

Віктор плентався за цією людиною і слухав його монолог про те, як тут все починалося, як тривало і до чого все прийшло — настрій повільно падав, а вони усе йшли і йшли. Тупали більше години — поводир вів його якимись зигзагами, так що знайти шлях назад у хлопця навряд чи вийшло б самостійно.

— Ось… пришли… тут залишки, більше ніде можеш не шукати — гарантую — сторож посміхався, а наш герой оглядався.

Ряди всюдиходів вони пройшли, і зараз його погляду відкрився майданчик, де в лінію по п'ять штук стояли два десятки тих апаратів, які підходили під поняття багі — на вигляд тут були дві-три моделі по парочці штук кожної. Ще годину вони із сторожем витратили на огляд усіх двадцяти екземплярів: час не пощадив ці вироби і добре над ними попрацював, але Молан, як колишній технік стверджував, що тут можна зібрати один-два агрегата з усього набору з більш-менш нормальним ресурсом. Як і попереджав його знайомий технік, несуча рама майже у всіх була в пристойному стані, колеса подекуди були відсутні, а де і погнили — тут вони були зовсім не такими, як у сучасних всюдиходів, а на вигляд звичайні надувні, як у його земної «Шкоди». Найгірше було з сидіннями — майже все погнило і проржавіло, а ось як тут справи з батареями сонячних елементів і двигунами ніхто не знав — тут були потрібні послуги фахівця. Віктор прикинув, що під його запити підходять тільки дві моделі — обидві у своєму минулому були двомісними, мали подібність даху, де знаходилися пластини фотоелементів і були оснащені невеликим майданчиком позаду сидінь — можна було обладнати там багажник. Недовго думаючи, зв'язався з майстернею і змалював розмір проблеми, чекаючи експертної оцінки і головне — згоди зайнятися його нестандартним замовленням.

— Значить так — відповів механік після хвилини роздумів — дві моделі, вісім остовів, як я зрозумів…. гм. Можу приїхати і глянути — мої послуги за огляд обійдуться тобі в чотири сотні бон. На місці і скажу, чи є сенс цим займатися, або там все давно померло — згоден?

— Звичайно, давай свій номер рахунку, перекину — Віктор зрадів — чотири сотні за огляд, це дрібниця, зате він точно знатиме, чи є у нього шанс дістатися до свого призу в найближчому майбутньому або ні.

Технік з'явився за годину на тому самому одномісному міні-флайері, який хлопець розглядав як варіант — фахівець притягнув з собою набір інструментів і тестерів. Огляд восьми кандидатів пройшов ще за півтори години — тут ремонтник особливу увагу приділив двигунам і стану панелей фотоелементів — весь цей час наш герой сидів і спостерігав за пересуваннями працівника і пив воду, а сторож кудись непомітно пропав. Нарешті через півтори години він почув вердикт майстра.

— Коротше, дивися, Віктор: можна зібрати багі,… але! Перше але: основний двигун лайно, розраховувати зможеш на два-три запуски, тому можеш навіть каністри з собою не брати — марно, ха-ха, там навіть штатного бака буде забагато. Електромотор в кращому стані, але теж… так собі, ресурс десь на рівні 40–45 %, але можна спробувати над ним попрацювати. З фотоелементами проблем немає — їх тут навалом, а усе інше і не потрібно. Загалом так: колеса, джгути, сидіння, багажник і так далі — матеріалів потрібно купити у нас на вісімсот бон, плюс робота по електродвигуну, плюс налаштування, плюс профілактика…

— Коротше, скільки? — землянин перервав вилив почуттів фахівця, що увійшов до ражу.

— Дві з половиною штуки плюс матеріали — три триста, роботи на пару днів, навіть можна буде зібрати ще один апарат — може ще один такий же псих як ти захоче політати по савані на багі, ха-ха-ха.

— Згоден! — мисливець полегшено зітхнув — по його аналізу ринку, самий убитий всюдихід без причепа на один рейс йому б обійшовся в тридцять шматків — хлопець розглядав і такий варіант подорожі. Але три шматки і тридцять явно різні цифри, хе-хе.

Швидко склали договір, Вік перевів відразу усю суму і на пару днів знову попав в жіночі обійми, поки через три дні не отримав повідомлення від фахівця. Незабаром хлопець вже стояв біля свого нового придбання і слухав пояснення ремонтника.

— Як я і говорив: несуча частина разом з колесами — майже відмінний стан — ще бігати їй і бігати. Основний двигун перебрали, але це мало допомогло: розраховуй на нього тільки в критичній ситуації, і не більше трьох пусків — потім помре остаточно. До речі, бак ми залили під шийку, нам не шкода…. тепер електродвигун: тут все веселіше: теж провели профілактику, так що можна говорити про 50 % ресурс, а укупі з повною функціональністю батареї маєш повністю надійний двигун на світловий день. І взагалі, раджу забути, що у тебе є другий движок — прикрощів не буде. Багажник маємо тут саморобний нестандартний, але міцний — ми поставили на нього два замки на ексцентриках — просто і надійно. Сидіння взяли із стандартного набору для всюдиходів дешевого класу — там же, де і твій багі, обійшлося майже безкоштовно — їхати будеш з комфортом. Праворуч від водійського місця — ось дивися тут — кріплення під іглостріл, а праворуч від пасажирського під снайперку. Якщо чогось хочеш додати — говори, дороблю…. та і ось ще що — купи і постав на вивчення базу «Наземний транспорт категорії В», там є інформація про багі.

Мисливець ходив навколо апарату і думав, що може ще знадобитися — на розум прийшло пару ідей, які відразу виклав технікові.

— Постав ще одне кріплення зліва від водія під «Шутах» — нехай буде під рукою, і лобове скло зроби, а то прилетить мені в око на швидкості якийсь занадто агресивний жучок — І хто мені там допоможе…. ні-ні, нафіг. І ще виведи мені на торпедо стандартний зарядний модуль для різних пристроїв.

— До речі про швидкість — пожвавився ремонтник — більше п'ятдесяти їздити не раджу: по-перше, це межа для електродвигуна, а по-друге, потрібно враховувати той факт, скільки агрегат простояв — хіба мало що. І запам'ятай, намагайся їздити тільки на електриці, а паливний тримай на крайній випадок — ось на ньому можеш і розігнатися до вісімдесяти, але тільки один раз, а-ха-ха-ха. Так, щодо лобового скла: а не простіше шлемо узяти, багі свого часу продавалися в комплекті з двома шоломами,… хоча, швидше за все, їх зараз і не знайдеш. Гаразд, завтра увечері або післязавтра з ранку можеш забирати транспорт — поставлю тобі огляд з лобового скла всюдихода, там такого добра ще багато, і з тебе ще три сотні.

Через добу землянин вже випробовував свій агрегат — машина була жорсткувата, звичайно, але повноцінне крісло від всюдихода гасило усі удари підвіски, так що ходовими випробуваннями залишився цілком задоволений. Загнав багі на стоянку фургонів поряд з їх спільним з Волшем всюдиходом — прийшов час комплектувати багажник в дорогу. Поки возився біля техніки, звернув увагу на реакцію оточення — мисливці реагували по-різному: хтось дивився з явним жалем, як на потенційний труп, хтось крутив пальцем у скроні, хитаючи головою. Але були і такі, у кого на обличчі встиг помітити злісну усмішку і відверте презирство — сенсу таких почуттів до себе не розумів, хоча це могли бути знайомі тих нагибаторів, яких вони з напарником навіки залишили в савані. Так або інакше, але плюнув на всіх і зосередився на зборах, і у результаті узяв з собою те, що визнав украй необхідним в умовах дикої природи. Зі зброї: свій «Шутах-36», іглостріл і звичайну снайперку — вона була просто легша за лазерну, по упаковці боєприпасів до кожного ствола. З одягу: окрім свого посиленого комбінезона узяв ще один простий на запас, пару комплектів білизни, гігієнічні засоби, крупи, спеції, і, звичайно воду — найцінніший вантаж в сухій і жаркій савані.

Не забув про нічний приціл до рушниці і шолом зі вбудованим ПНБ — звичайно, їздити ночами він не збирався, але бути умовно зрячим в темряві багато вартує, як пам'ятав він свій перший досвід знайомства з планетою. Ну, а крім того, зарядне гніздо йому вивели на панель, так що зарядити нічний приціл або ПНБ він завжди зможе по дорозі. Трохи засмучувала його відсутність акумуляторів, адже повний набір фотоелементів на даху виробляє енергії більше, ніж вимагається для їзди на тих же п'ятдесяти, але технік йому категорично відмовив в установці таких девайсів у багі. Обґрунтував тим, що такі речі дуже чутливі до поштовхів і швидко виходять з ладу з таких причин, а на багі такий прибамбас зламається в перший же день, та і зайвий вантаж для двигуна. Вказав на те, що на всюдиходах, наприклад, ці штуки мають спеціальні амортизуючі кріплення, та і самі всюдиходи обладнані зовсім іншим типом підвіски — там акумулятори подорожують цілком комфортно і служать довго.

Оскільки усі приготування до рейсу були зроблені, а час наближався до обіду, то вирішив особливо далі не розтягувати і підкріпитися перед дорогою — план був за світловий день, що залишився, віддалитися від селища максимально далеко, відсікаючи високою швидкістю пересування можливу гонитву. Все-таки його п'ятдесят були удвічі швидші за середню крейсерську швидкість мисливських всюдиходів. Ще раз оглянув свій транспорт: трохи дивне багі з дахом нагадувало йому гіпертрофовану машинку, на яких земні гравці в гольф розтинали по полях. Та зате дах окрім своєї основної функції — збору і вироблення електроенергії ще і захищав його від пекучого сонця, даючи невелику тінь. Оскільки у багі ніяких просунутих кристалів управління, голоекранів і тому подібного не було, то став знайомитися з панеллю приладів і органами управління, благо знання з бази «Наземний транспорт категорії В» вже уклалися в голові, і зараз мозок був зайнятий, очевидно, осмисленням інформації з пакету по роботизованому комплексу. Окинув поглядом прості важелі управління: ніяких складних пристроїв і інших наворочених прибамбасів, як у всюдиходах тут не було. Все просто і звично, як на Землі: кермо, дві педалі, автоматична трансмісія, важіль перемикання «паливо-електро», правда трохи напружувала відсутність вже звичної панелі з картою і маршрутами, але, оскільки кристала тут не було, то рішення було простіше, по аналогії із земним минулим.

Просто встановив в утримувач на торпедо свій планшет, куди злив копії карт, по яких їздили з Волшем — вийшов деякий аналог GPRS- навігатора з тією відмінністю, що звірятися з супутником він міг тільки в зеленій зоні, а далі планшет працюватиме автономно, просто записуючи криву руху всюдихода на чистий аркуш. Якщо розібратися, то далі доведеться рухатися навмання, оскільки розташування мети пошуків і маршрут до неї хлопець пам'ятав смутно — пройшли майже два роки відколи його перенесло сюди. Ще раз пройшовся очима за списком взятого в поїздку, потім пообідав і забрався в крісло водія — пора було рухатись.

Враження від поїздки у відкритій машині виявилися двоякими: з одного боку мисливець отримував море задоволення від вітерцю, що час від часу пестив його голову і плечі, хоч лобове скло і добре закривало його від зустрічного вітру і всяких літаючих комашок-тарганів. А з іншого боку явно шкутильгала комфортабельність, незважаючи на повноцінне водійське крісло, зняте зі списаного всюдихода — раму увесь час трясло, амортизація у багі була майже відсутньою, і коли б не крісло, водій відбив би собі дупу вже після години їзди. Виявилось, що поверхня савани поцяткована всякою купиною, норками, іншим незрозумілим мотлохом, що казна-звідки взявся в траві, і що абсолютно не відчувався при русі на всюдиході, де була зовсім інша підвіска, але ось на багі… Але все було не так вже і погано: «краще погано їхати, ніж добре йти»! — так думалось Віктору, по обличчю якого блукала загадкова усмішка, а ноги і руки звично управляли машиною.

Електродвигун виявився дуже тихим — агрегат знаходився попереду за усіма правилами земного автомобілебудування — звідти доносилося дзижчання, яке навіть при максимальній швидкості руху не створювало дискомфорту. Мандрівник оцінив ступінь своєї помітності або шанс бути виявленим здалека, як мінімальний, що не могло не радувати, хоча звичайно, був варіант налетіти на відпочиваючих в траві хижаків, але така вірогідність взагалі прагнула до нуля, на його думку. Перша (невідомо яка по довжині) частина маршруту не повинна була доставити якихось проблем — рухався по навігатору, кидаючи на планшет короткі погляди: за розрахунками, враховуючи збільшену удвічі швидкість пересування (по відношенню до всюдихода), до першої проміжної точки повинен виїхати завтра до вечора. Малося на увазі місце, де він уперше зустрів людей, яких, правда, потім зжерла пара примарних левів. Мінусом в його теперішньому способі пересування була неможливість оцінки навколишнього оточення — те, чим користувалися усі мисливці, піднімаючи камеру на стрілі, зараз для нього було недоступне.

У цьому сенсі його злегка хвилювала можливість гонитви, як за легким трофеєм, яким хлопець представлявся деяким особам в селищі, але тут, знову ж таки, мандрівник сподівався, що зможе вже на початковому етапі відірватися від таких типів за рахунок своєї високої швидкості. Коли перший день почав хилитися до свого завершення, хлопець позначив для себе перше місце ночівлі — за півдня встиг поглибитися на чверть зони роботи місцевих «м'ясників», тобто за завтрашній день цілком можливо буде проїхати ще половину глибини цієї зони. По старій пам'яті вибрав собі для нічлігу дерево із зручною будовою крони — цього разу екіпірувався чимось, схожим на невеликий матрац, щоб максимально збільшити для себе комфортність нічлігу. Але спочатку — рекогносцирування! Бінокль у нього був не найкрутіший за тутешніми мірками — звичайна 8-кратна оптика без електронного зуму — як він пам'ятав, такі просунуті штучки були там, куди і спрямовувався, власне. Коштували такі інструменти в два рази більше звичайної оптики, а витрачати гроші на те, що вже і так вважав майже у себе в кишені, було безглуздо. Підійнявся без нічого, загнавши машину майже під крону ближнього дерева, так, щоб вона не маячила посеред трави.

— Гм — спохмурнів наш герой, не відриваючись від бінокля — все-таки я був правий у своїх прогнозах, мене намагаються наздогнати,… ось барани…. ну і прапор вам в руки, шукайте!

Оптичною розвідкою займався ще півгодини — переслідувачів було всього двоє (два всюдиходи), і зараз ці люди активно шукали його — дві підняті стріли явно говорили про те, що постояльці цих машин небайдужі до нього, хоча сенсу в цій гонитві він не бачив. Вже зараз, враховуючи різницю в курсовій швидкості транспорту, його багі був за межами досяжності для їх агрегатів, а завтра, за цілий світловий день він відірветься на недоступну дистанцію ще до обіду. Помітити ж зараз його машину в гаю було неможливо, враховуючи її розфарбовування і сутінки, що вже наставали, тому дочекавшись моменту, коли невідомі переслідувачі опустять свої камери, хлопець задоволено гмикнув і поліз вниз. Бажання полювати не було ніякого, як і бажання розводити на вечір вогнище, тому повечерявши продуктами з узятих запасів, став влаштовуватися на нічліг. З собою на дерево окрім матраца і іглостріла узяв ПНБ — вирішив вночі трохи постежити, хто тут бродить в пітьмі, але особливо не встиг їм скористатися — якось непомітно для себе задрімав з надітим на голову шоломом, який частково глушив зовнішні звуки.

З ранку облаяв себе за халатність: прилад працював всю ніч, і природно, розрядився — нічого страшного, але вийшло безглуздо, тому, перше що зробив, коли спустився до багі, це підключив пристрій до зарядного гнізда на щитку, помістивши сам шолом на сусідньому сидінні. Роздивлятися околиці не став, адже сенсу ніякого немає: маршрут доки ясний, що там збиралися робити ті незнайомці, його особливо не хвилювало, тому проїхавши трохи шляхом подальшого слідування, підстрілив собі свинку. Витративши на усі супутні справи з тушкою і сніданок майже півтори години, рушив далі, згідно з планом. Як і розраховувалося, до вечора проїхав майже усю зону полювання звичайних траперів, опинившись на межі території, де добувалося м'ясо. Навіть бачив декілька всюдиходів, оглядаючи округу у бінокль під час коротких зупинок для відпочинку і перекусу — все-таки він зараз сам собі і мисливець, і водій, і пасажир, а постійно їхати і їхати фізично не міг. Машину залишав без побоювання, адже усі продукти були ретельно упаковані і замкнуті у багажнику, а сам багі навряд чи міг притягнути увагу тварин — запаху здобичі вона не поширювала, хіба що могли ненароком подряпати кігтями або ще якось зіпсувати. У цю ніч вже так відразу не заснув, а намагався розгледіти внизу щось цікаве, але природа доки не балувала, та і за великим рахунком, несподіванки у вигляді якихось убивчих монстрів хлопцю були ні до чого. Уранішній огляд приніс роздратування — невідомі звірі влаштували собі на водійському сидінні нічний туалет, порядно забруднивши його відходами своєї життєдіяльності.

— Ось гади! — лаявся крізь зуби мандрівник, займаючись очищенням — потрібно ж було забратися туди так високо, щоб напаскудити…. невже в траві було незручно…. знайду — уб'ю гівнюків!

Потім знову невелике полювання і заготівля м'яса в дорогу, сніданок — гаряче блюдо з ранку пішло в тему, короткі збори і в дорогу. До кінця п'ятого дня шляху зрозумів, що знаходиться на межі сірої і зеленої зон — в його імпровізованому навігаторові більше не висвічувалися карти, зв'язок з супутником часто уривався, так що далі для Віктора починається дорога навмання, практично наосліп. Останні два дні їхав по маршруту однієї їх з Волшем поїздки, в результаті якої вони тоді знайшли стадо антрацитових буйволів і «модернізували» мозки партнерові. П'ята ніч вийшла нервовою і неприємною — мисливцю перервали сон якісь нехороші організми, влаштувавши внизу шумну бійку за здобич. Сам мисливець не брав участі у дії, обмежившись лише спостереженням за сутичкою у своєму ПНБ, наскільки йому дозволяли таке спостереження гілки дерева. Тварини були йому знайомі — дві пари топтишів не поділили когось…. чи щось, а чоловік, пам'ятаючи про те, що ці хижаки дуже добре чують і дуже непогано лазять по деревах, лежав тихо і дихав через раз. Ні, у разі чого він би їх завалив — озброєний добре, звички звірів відомі, але привертаючи до себе і цього місця увагу, він на усю ніч у такому разі втрачав повноцінний сон, а їздити напівсонним не входило в його плани.

Шостий день поїздки ознаменувався остаточним входженням в сіру зону: зв'язок пропав остаточно, планшет тепер показував невинну порожнечу навколо точки, де стояв його транспорт, а тонкою лінією малювався його маршрут, ні до чого не прив'язаний, тобто користі від нього тепер для пілота багі було мало. Далі для слідопита починалися «танці» з саваною: природа не хотіла відкривати свої секрети мандрівникові, увесь час направляючи його в неправильну сторону — шуканий фургон як крізь землю провалився. Злості додавало те, що мисливцеві часто попадалися по дорозі тварини, які в звичайному випадку однозначно б поповнили його холодильники цінною сировиною, але унаслідок відсутності повноцінного всюдихода все навкруги тільки злило хлопця.

— Бабло пливе мимо — філософськи намагався роздумувати наш герой, у черговий раз розташовуючись в кроні дерева на нічліг і розглядаючи округу в ПНБ — я звичайно, не без гроша в кишені, але така подорож серйозно не подобається моєму хом'якові десь там… одні збитки!

На третьому тижні таких пошуків лягав спати в наймерзотнішому настрої: ніби приз десь поруч, навіть наштовхнувся на парочку невеликих озер-оазисів у більш-менш пристойному стані, з чого зробив висновок, що загальний напрям руху вибраний правильно…. але мета від цього не ставала ближче.

— Мені просто не таланить — думав хлопець, дивлячись прямо перед собою — я тоді за місяць пішки,… начебто, вийшов до людей, а зараз на швидких колесах і все мимо! За розрахунком, я повинен був наштовхнутися на всюдихід ще минулого тижня, а тут скоро місяць буде, як я розтинаю місцеві простори,… гаразд, спати.

На двадцять дев'ятий день пошуків в серце мандрівника оселився смуток — усі гаї, що мелькали мимо, були, як мовиться вже на одне обличчя, а на планшеті замість звичної карти була складна перекручена лінія його хаотичних метань по савані, на яку він тепер уже і не дивився,… марна трата часу. Лінія його поїздки була схожа на роботу верстата для вишивки, що з'їхав з глузду, де все змішалося в незрозумілий вузол, і зрозуміти, де в ньому початок, а де кінець не представлялося можливим. А потім ще через дві доби постійного дзижчання по траві, що не додали гарного настрою, подорожньому не дали вночі виспатися. Заснути-то він заснув, але через неповні дві години прокинувся від знайомих відчуттів в голові — хтось там внизу знав про нього і намагався ним повечеряти. Мисливець в момент прийшов в себе, трясучи головою в спробі позбавитися від неприємної гидоти в мозках, але виходило не дуже. Звісив голову через гілку, щоб розгледіти того, хто лізе йому в довбешку — новин було дві: хороша і погана.

Хороша була в тому, що внизу була група (чи зграя) тварин, які не уміли лазити по вертикальних поверхнях — спроби забратися на дерево робилися ними постійно, але безрезультатно — центр тяжіння істоти був розташований високо, і вона переверталася на спину від таких маневрів. Саме створення місцевої природи нагадувало павука, тільки тушка була згори, а тонкі лапи знизу, а не як у звичайних павуків — напівзігнуті таким чином, що тіло павука внизу, а лапи виступають згори, що дозволяє йому лазити по різних площинах і утримувати рівновагу. Місцевий «павук» виявився солідним: з висоти п'яти метрів через шолом ПНБ Віктор оцінив розміри в сорок-п'ятдесят сантиметрів в колі, на восьми лапах, що утримують тіло на тридцяти-сорока сантиметрах від землі. Рот виявився на черевці, коли вони час від часу падали, намагаючись підійнятися на дерево — нічого хорошого від такого «хавальника» в третину розміру черевця хлопець не чекав. Почуття тиску на мозок мінялося ривками, стаючи то сильніше, то слабкіше — очевидно ця «зграя» увесь час міняла кількість ментально-атакуючих особин, намагаючись оволодіти свідомістю їжі, що засіла так високо і незручно.

— Якийсь рій, або сім'я, чи що,… не знаю, як у комах зграї називаються, та і неважливо — судячи з усього, у них колективний розум, раз додумалися влаштувати мені облогу… погано — є впевненість, що спати мені не дадуть, і не факт, що уранці залишать в спокої, не факт…

Оцінив свій ношений боєзапас: повний магазин у зброї на півсотні голок, ще один запасний, бінокль, ПНБ і ножик з лазерним лезом — все! Інше добро лежало у багажнику багі, але, хоч машина стояла практично поруч з деревом, до неї ще вимагалося дістатися, а натовп павуків-переростків шансів на це не давав — Віктор був упевнений, що багато бігати йому не дадуть. Час від часу істоти дивно підстрибували на місці, видаючи клацаючий звук, але в темряві, навіть через прилад, сенс цих стрибків йому залишався незрозумілий. Оскільки сон остаточно пройшов, то щоб не втрачати час дарма, вирішив спробувати трохи скоротити поголів'я там внизу — може злякаються і залишать його в спокої. Стріляти було незручно: заважав шолом ПНБ, а без нього стріляти було нікуди — ось таке зачароване коло виходило, так що довелося бити майже навмання, благо що відстань була невеликою для іглостріла.

Слід сказати, що пробити панцир або, що там було у цих істот було легко — з першого ж попадання, за умови, що зміг потрапити в мішень, звичайно, оскільки створіння виявилося дуже спритним, пересуваючись дрібними стрибками на півметра-метр, або досить швидкими перебіганнями між стрибками. Коли хлопцю вдалося підстрілити парочку тварюк, вони якось трохи розсіялися, немов діяли за чиєюсь вказівкою, що ще більше зміцнило мандрівника в думці про існування у них колективної свідомості, що дозволяє приймати складні рішення спільно. Деякий час після цього взагалі не стріляв — винищив півмагазина, а підбив тільки три тушки, які зараз самотньо лежали під деревом — але недовго. Вже через десять хвилин колишні родичі влаштували досить шумну (відносно) колотнечу за халявну пайку, поїдаючи тіла своїх повержених братів і сестер, що ще тріпалися.

— Гм, ви ще і канібали — гмикнув згори мешканець дерева — це потрібно якось використати…. мабуть, додам я вам ще свіжака, дивишся, і повечеряєте нормально,… не всі звичайно, але і так буде нормально. А може ще і перекочуєте куди-небудь від мене чимдалі?

Наступних півмагазина пішло вниз значно продуктивніше: павуки займалися білуванням і потрошінням убитих родичів, забувши на якийсь час про свою перспективну здобич там вгорі, чим не забув скористатися наш герой. Кількість нерухомих тушок збільшилася стрибком, а ось загальна кількість комах-канібалів не зменшувалася чомусь.

— Хрінові справи, Вітя — засмучено розглядав бенкет землянин — десь напевно ваше гніздо, багато вас на мене одного, а боєзапас сильно обмежений…. мдя.

Живність трохи перекусила і вже не так жваво робила спроби дістатися до їди над собою, хоч як і раніше безуспішно. Залишок ночі провів в тривожному напівсні, увесь час чекаючи погіршення обстановки — побоювався, що ці павукоподібні щось придумають за ніч своїм колективним розумом — загалом, до ранку був злим, сонним і голодним, хоча особливого страху доки не відчував. ПНБ до ранку знову розрядився і тепер висів на сусідній гілці за даремністю, голок в магазині залишалося замало, але гірше було те, що сімейство череватих павуків нікуди не збиралося йти. Трохи спустившись на нижній горизонт гілок, щоб трохи краще розглянути цю напасть, був неприємно здивований і спантеличений, коли зрозумів сенс тих незрозумілих підстрибувань на місці, які павуки робили час від часу по черзі. Чоловік помітив на стволі і гілках якісь згустки, що нагадували застиглі краплі темного кольору — як виявилося, ці «комахи» плювалися у свою передбачувану «їжу» у момент стрибка: на верхній частині тельця у них були жалкі залози. Хлопець доторкнувся до однією точки застиглої краплі — палець злегка прилипнув до неї, і трохи потягнувши, легко звільнив його, але тут в нього потрапили знизу — Істоти помітно пожвавилися, коли двонога їжа спустилася в зону досяжності плювка, а останній виявився дуже неприємним на перевірку.

— Ай, пече! — сіпнувся Віктор, коли йому потрапили у відкриту зону кисті — відчуття було як від кропиви, та і шкіра відразу злегка почервоніла в місці плювка, а сама маса стала швидко усихати, стягуючись в ту саму темну крапельку.

Мандрівник відразу перебрався вище, отримавши ще пару попадань в комбінезон — витер уражене місце на руці об кору, благо склад в перші секунди був досить рідким і легко розмазувався по корі. Але в місці попадання на кисті шкіра ще продовжувало деякий час пекти, а потім відчуття помалу вщухло. А ось те, що потрапило на матеріал одягу стерти таким чином не зміг — тепер в тих місцях ці самі «крапельки» міцно приклеїлися до комбінезона і мали хороший клейкий ефект при дотику.

— Ось значить як, маленькі ходячі плювальниці — спохмурнів наш герой, намагаючись зірвати краплю декількома листками, зірваними з дерева — заплюють ось так, потім десь ненадовго притулишся і все — застряг як муха на липучці. Ось сяду в крісло багі такий запльований, а назад вже не встану — доведеться якось вилазити з комбінезона або різати його, щоб звільнитися. Неприємно, а ще і боляче,… хоча через тканину не пече, загалом — мабуть якийсь різновид павутини, тільки спосіб полювання зовсім інший…. агресивні павуки виявилися.

Віктора замкнули на дереві, не даючи спуститися — кількість організмів внизу увесь час мінялася, але ніколи його не залишали одного, а як тільки він робив спробу спуститися нижче, усе павукове господарство відразу пожвавлювалося, намагаючись його приклеїти до дерева своїми плювками. Очевидно, він був високо оцінений ними в якості доступного запасу вуглеводів і протеїнів, оскільки його явно не бажали відпускати в дорогу, і хотіли узяти замореним. Наступна ніч пройшла гарячково і нерозумно: ПНБ не працював, голки потихеньку наближалися до кінця, а організми вартували внизу, не припиняючи час від часу безплідних спроб підійнятися на дерево до своєї майбутньої їжі.

— Адже вони так до чогось, але безперечно додумаються — роздумував голодний, злий і напівсонний герой, спостерігаючи звисока за незрозумілими маневрами членистоногих — потрібно линяти звідси, я вже другу ніч майже не сплю, ще задрімаю випадково і звалюся вниз на радість цим організмам.

План, вироблений змученим організмом, був простим і відчайдушним, враховуючи, що внизу цих істот було майже три десятки, але іноді кількість падала до десяти всього. Віктор вирішив зіграти все на тому ж канібалізмі, підстріливши парочку-трійку череватих павуків, а потім, дочекавшись початку бенкету, швидко спуститися і рвонути до багі — той стояв майже поряд, метра три від ствола. Там теж час від часу снували ці монстрики, але сидіти на дереві далі було безглуздо — він не їв, не пив і майже не спав майже другу добу, слабшав і втрачав уважність — так що чекати далі було не можна.

— Наб'ю максимум, що зможу, а потім ривком до машини — Іглострілом спробую відбитися, якщо давитимуть числом, тут головне не впасти. інакше мені песець! Багі поїде відразу- там ніякого запалення немає, тисни на педаль і вперед, зброю доведеться використати замість біти, все одно голки закінчаться…. ПНБ доведеться залишити тут — шлем зсередини темний, тільки заважатиме рухатися. Можливо, потім повернуся за ним, заберу,… хоча мені здається не варто — раз вони нікуди не йдуть, значить поруч десь їх лігво, або що там таке може бути у таких істот?

Останній десяток голок розстрілював дуже обережно — навіть спустився трохи нижче, щоб підвищити шанси попадання, та і звірини відразу додалося в кількості, коли вона виявила, що їжа спустилася ближче. Підсумком майже двадцяти хвилин прицільної стрільби стало: по-перше, порядно запльований комбінезон, по-друге, вісім попадань і два промахи — результат їм був оцінений, як відмінний, враховуючи спритні мішені і загальну втому організму від спраги і усього іншого. Чекати початку гулянки припало ще хвилин п'ятнадцять — павуки помітно пожвавилися і деякий час не звертали уваги на своїх убитих родичів, намагаючись потрапити в здобич, що засіла на дереві. Потім опам'яталися і почалися веселощі, і тут хлопець вирішив, що зволікати далі безглуздо — доки організми захоплено возяться з тушками полеглих колег, потрібно рвати — ситуація максимально сприятлива. Ще раз покосившись на даремний вже ПНБ, що висів на гілці, закинув зброю за спину і став швидко (наскільки міг) перебирати кінцівками вниз — стрибати на землю вирішив з іншого боку ствола відносно місця гулянки — спеціально так відстрілював павуків з іншого боку, щоб максимально очистити собі дорогу до багі.

Організм виплеснув в кров дозу адреналіну, і серце забилося частіше — прийшло деяке пожвавлення в тіло і мозок — всього пару метрів до машини і ще пару митей на рух, поки набереться швидкість. Зіскочив на землю і відчув слабкість в ногах: трохи від страху, але переважно від майже двох діб нерухомості на гілках — ноги слухалися мозок із затримкою, і замість ривка він тільки в'яло став їх переставляти. Перший метр йому вдалося прошкандибати майже непоміченим, а потім нога на щось наступила і там хруснуло — тут усе сімейство згадало про нього. Продовжуючи прискорюватися, наскільки це було можливо, Віктор став оглядатися, знімаючи зі спини порожньої іглостріл — зброя невдало вислизнула з рук і впала в траву, а чоловік інстинктивно нагнувся, щоб підняти його — це його і врятувало. Перші два черевоногих павука схибили, пролетівши над зігнутою спиною людини — очевидно, цілилися в голову жертви. Незручно зачепившись пальцями за приклад, потягнув його за собою, одночасно розпрямляючись і роблячи новий крок у бік машини — дорогу перегородили ті дві тварюки, що схибили.

Тут не став багато думати і завдав ногою косого удару по ближньому до себе організму. Ефект йому сподобався і відразу став готувати новий удар, але до кінця не встиг — другий павук дивно підстрибнув і плюнув в людину — той відчув слабкий поштовх в районі лівого плеча. Попадання припало на тканину комбінезона, оскільки ніяких неприємних ефектів не відчув — більше тварюка нічого не встигла зробити, оскільки отримала зброєю згори по кумполу. Нова спроба прискоритися до машини, нові слабкі поштовхи в спину — ззаду наближалися голодні родичі перших двох — на той момент зміг майже дошкандибати до багі, як отримав ззаду найсильніший удар в спину, який повалив його в траву прямо перед підніжкою.

— А-а-а — закричав Віктор, коли в спину йому щось дуже вчепилося, намагаючись прокусити комбінезон.

Спробував перекотитися на спину, намагаючись вагою тіла придавити ту сволоту, що причепилася ззаду, і тут відчув, як по спині, шиї і голові стали тикати лапки цієї істоти — павук намагався якось дістатися до його голови, що сильно злякало чоловіка, і він інстинктивно кілька разів ударився об землю. Ззаду щось хруснуло, осоружно плямкнуло, і землянин відчув, як спина стала швидко намокати від чогось: це могла бути як його власна кров, так могла бути і роздавлена істота. Намагаючись піднятися, помітив нову тварюку, що вже летіла в стрибку — тут час для нього сповільнився, і хлопець абстрактно спостерігав, як на нього падає павук, в центрі черевця якого розкрита паща з блюдце розміром, що утикана дрібними зубами. Нічого іншого, як виставити назустріч черевик, в голову не прийшло.

— Шмяк… хрусь — черевик застряг підошвою в пащі, що зімкнулася на нлому, але прокусити підошву і задник тварюка не змогла, проте оскільки ваги вона була порядної, то довелося від тяжкості зігнути ногу майже до живота, оскільки відпускати здобич зубастий рот не збирався.

— Н-на — удар другого черевика зірвав павука зі взуття, порвавши його зубами, але такий простий прийом допоміг піднятися з трави і додати для вірності ще разок вже стоячи.

Стиснувши в руках як палицю свій даремний іглостріл, стрибок наступного череватого легкоатлета зустрів як справжній бейсболіст — знову хрускіт і нова тушка в конвульсіях падає до ніг — але зволікати більше не можна, і Віктор гарячково залазить у водійське крісло, тут же вичавлюючи педаль «газу». Багі став повільно набирати швидкість, але навіть такий неспішний рух машини трохи полегшив завдання: ще два черевоногих організма стрибнули на людину, але схибили, оскільки його фігура тепер була осторонь — почулося два смачні ляпанці об багажник і дряпаючі звуки їх лапок по металу машини. Краєм ока помітив рух справа і трохи повернув голову туди: на сусідньому кріслі ворушилася ще одна тварюка — І коли тільки встигла туди встрибнути? У цей момент павук підстрибнув на місці і плюнув в людину, націлившись в голову — оскільки руки у хлопця були зайняті: права тримала кермо, а ліва що обпльований і злегка пом'ятий іглостріл, то зміг тільки інстинктивно повернути голову назад.

— Зараза — зашипів мисливець, коли відчув паління на правій щоці, а павук зібрався вже стрибати на втікаючу їжу.

— Здохни переросток зубастий! — відкинувшись на спинку крісла і кинувши кермо, Віктор почав лупцювати багатоногого зброєю, але ногу з педалі акселератора не знімав, так що машина упевнено набирала прискорення, залишаючи позаду себе спритних стрибунів. Ще пару ляпанців припали в зад багі, і вже через хвилину апарат розігнався і бадьоро підминав траву колесами, а водій опам'ятовувався, усвідомлюючи, що тільки що дивом уникнув загибелі.

— Це ж потрібно таку потворність придумати — бурмотав хлопець, дивлячись вперед по курсу — якісь погані павуки-переростки трохи мене не зжерли…. я в шоці, он тут один залишився на пам'ять, тьху!

Мертвий організм валявся на сусідньому кріслі із зануреним в нього іглострілом: останній удар був найвдалішим і успішнішим, правда, саму зброю тепер можна тільки викинути. Віктор хотів трохи нахилитися вправо, щоб спробувати зіштовхнути цю мерзенність на ходу в траву, але тут зрозумів, що не може рухатися.

— Ось бля, та я прилипнув до сидіння! — засмутився він, смикаючи тілом — прилипнула дупа і спина, ці плювальниці встигли мене усього обпльовувати, я тут застряг тепер, як та сама муха на липучці,… а це погано, потрібно терміново повернути собі свободу маневру.

Зупинитися вирішив приблизно за годину безперервної їзди посеред порожнечі, ну, тобто поруч нічого окрім трави не було: для тимчасової стоянки вибрав лисину серед океану зелені — тут було щось подібне до випаленої землі із залишками усохлої низької трави. Спочатку звільнив руки і торс, розстебнувши усі ґудзики на комбінезоні: витягнув руки, потім витягнув себе до пояса з прилиплого одягу. Комбінезон був зроблений одним шматком, без розділення на брюки і куртку, тому витягнути ноги виявилося найскладнішим зайняттям — щоб полегшити собі завдання, зняв з пояса ніж і став різати брюки, звільняючи кінцівки з липкої пастки. У результаті десятихвилинних судорожних смикань і звивання вибрався з машини в трусах і черевиках, а то, що залишилося від його одягу зараз висіло на кріслі рваними шматками. У багажнику був запасний набір одягу — комбінезон зі вставками, дорожчий за зіпсований — через дві хвилини повністю екіпірований мисливець вже займався прибиранням пасажирського сидіння від мертвої істоти і рішенням задачі очищення водійського крісла.

З пасажирським кріслом вирішив все просто — згріб поламаною зброєю мертву гидоту, заздалегідь включивши запис на імплант, щоб передати інформацію по приїзду в селище — та і грошей за це дадуть, як-не-як! Поки займався порядками, зміг ретельно розгледіти зразок того, що усім сімейством хотіло їм пообідати. Гидота була ще та: волохаті лапи, або клішні, як у справжніх павуків, згори помітив два великі фасеточні ока, плювальну дірку в тілі цього виродка. Знизу виявилася друга пара очей — ймовірно для того, щоб бачити, куди кусати, а ті згори — щоб бачити, куди плювати…. по-любому! Поторкав праву щоку — там, куди потрапив цей гад, тепер висіла застигла крапля, до якої липнули пальці — вилаявся на усіх павуків у всесвіті, коли спробував відірвати її з шкіри, швидко залишивши цю ідею, оскільки прилипнуло конкретно і без болю не хотіло відчіплюватися. Вирішивши, що займеться проблемою пізніше, а можливо, що воно і само відпаде з часом, перейшов до огляду транспорту. Рама у багатьох місцях була забризкана якоюсь поганню, а кількість застиглих крапельок павукових плювків просто зашкалювала — на ці місця вирішив не звертати уваги, оскільки машину брав на один рейс — не шкода!

Пасажирське крісло частково відтер від павука оберемками трави, частково змив, використавши трохи води із запасів у багажнику. А ось перед водійським злегка завис спочатку: комбінезон висів на кріслі, як його друга шкіра — з боку видовище було навіть трохи забавним, тому, впіймавши відкат від переживань, трохи посміявся картині. Подумав, що якщо почне сильно тягнути за тканину, то, швидше за все, порве обшивку сидіння, тому поступив інакше: став зрізати ті місця, які заважали зручно сидіти, а усе інше вирішив залишити як є. У результаті, витративши на акуратну роботу біля півгодини, відійшов і помилувався на результат: зійде для савани, не в місто свататися все-таки, хе-хе. Порадів також за свою придбану звірину регенерацію: опік на щоці давно не тривожив, та і спина не відгукувалася ніякими неприємними відчуттями, зате відразу дав знати про себе шлунок — організм вимагав їжу і воду для відновлення своїх резервів. Попив води, але харчуватися батончиками категорично не хотілося, тому годину витратив на рух до найближчого поміченого гаю, де виявив сімейство кошлатих поживних делікатесів.

Далі все пішло по накатаному — постріл, потрошіння, жаріння, насичення і так далі. Трохи каші, приправ і зголодніла за дві доби людина успішно заповнила втрату калорій і намітила порядок своїх подальших дій. Тут виявився новий неприємний момент: планшет не хотів включатися — уважно оглянувши його з усіх боків, помітив, що в сполучному гнізді затишно влаштувалася крапля застиглого павукового клею. Очевидно, будучи рідкою, ця субстанція якимсь чином потрапила всередину і, швидше за все, замкнула там щось — тепер корисний пристрій можна було викинути услід за таким же даремним іглострілом. Просунутий девайс з яскраво вираженою експресією полетів в траву, повторюючи долю свого попередника, а землянин на коротку мить замислився.

Глава 6

— Так, Вітя, слід признатися собі, що ми заблукали! — похмуро констатував наш герой, укладаючи залишки м'яса у багажник і закриваючи його — ми і з навігатором-то не змогли знайти свій приз, а тепер…ех.

Деякий час мандрівник мовчки сидів в кріслі і оглядався, потім щось вирішив для себе і знову удався до старого випробуваного способу — рекогносцируванню з дерева, благо зараз він був на галявині гаю. Двадцять хвилин лазіння по гілках туди-сюди не дали ніякій визначеності — місцевість була такою ж, як і тиждень тому, все було таке схоже і так само незнайоме одночасно. Все разом узяте: хижі павуки, втеча, поломка планшета і відсутність якоїсь перспективи у пошуках гнітюче подіяли на мисливця, і якось різко накотила апатія і небажання що-небудь робити далі. Віктор улігся в переплетенні гілок і став просто нерухомо лежати, дивлячись над собою…. навіть у голову нічого не лізло, так все набридло до бісиків. Непомітно для себе задрімав, а прокинувся майже надвечір — навкруги було тихо, як опівдні, коли приїхав сюди. Врахувавши уроки минулої ночівлі, цього разу затягнув вгору запас їжі, води, свій «Шутах» і упаковку боєприпасів до нього — зі зброї залишався тільки він і снайперка, яку залишив у багі.

Згадав, що не узяв в дорогу вибухові саморобки партнера, але при зрілому роздумі дійшов висновку, що тут в сірій зоні не варто зайвий раз голосно про себе заявляти, адже по досвіду пам'ятав, що хижаки на Версолі не особливо боялися гучних звуків, навіть вони їх притягали швидше. Але ця ніч пройшла спокійно, а уранці виявив, що застигла на щоці крапелька клею сама відвалилася — така дрібниця приємно зігріла його і підняла настрій, як би це не було дивно, так що, швидко поснідавши прямо на дереві залишками вчорашнього обіду, жваво спустився з дерева і вже через п'ять хвилин багі жваво котив назустріч сонцю. До такого рішення турист прийшов після довгих роздумів — у свій перший піший перехід він йшов услід за рухом сонця, а тепер вирішив рухатися йому назустріч. Звичайно, шанс знайти потрібну точку був так собі, враховуючи, що він поняття не мав, де зараз знаходиться, але нічого більш тямущого в голову не приходило, а тому поклався на удачу.

— Ця планета дала мені другий шанс на життя, сподіватимемося, що і далі вона буде до мене прихильна — вирішивши для себе таке завдання, заліз у багі і стартував.

На тридцять другий день поїздки випадково наштовхнувся на парочку відпочиваючих плямистих левів: усі виявилися здивовані раптовою зустріччю — кошаки не чекали, що їжа сама прийде до них на вогник, а їжа зовсім не почувала себе їжею. Реакцією на спробу узяти людину під ментальний контроль стало перемикання важеля «паливо — електро» в положення «паливо». Щось глухо заричало спереду під капотом, і багі різко сіпнувся вперед, коли хлопець від несподіваної зустрічі втиснув сильніше педаль акселератора. Звірі теж сіпнулися услід, дивуючись очевидно про себе нестандартній реакції їжі — але спроба наздогнати спритний обід швидко набридла хижакам, і вони відстали, розсудливо розсудивши, що так напружуватися явно не варто, є варіанти пообідати і набагато спокійніше.

А Віктор в цей час перебував в стані ейфорії: багі розігнався майже до вісімдесяти і ця швидкість людині подобалася — він згадав своє минуле життя на Землі, звук мотора, коли машина виходить за сотню. Усе це заповнило думки мандрівника, і він гнав так апарат ще майже дві години, отримуючи задоволення від давно забутого почуття швидкої їзди, і мигтіння когось або чогось то справа, то ліворуч по ходу. А потім під капотом захрумтіло, пролунав гучний скрегіт, щось ударило зсередини по кришці, залишивши на ній випинаючий горб, і двигун затих, а сама машина ще продовжувала котитися за інерцією, сповільнюючись на нерівностях і густій траві. Віктор вийшов з прострації і здивовано прислухався: багі шарудів колесами по траві, а приємний гул працюючого двигуна пропав — тут же згадалося застереження механіка з селища про невелику кількість таких аварійних запусків.

— Схоже що можна говорити усього лише про один успішний запуск — резюмував тишу наш герой, перемикаючи важіль назад в положення «електро» — під капотом знову ледве чутно задзижчало, і багі знову став прискорюватися,… правда, вже не так енергійно, як трохи раніше на паливі.

Поїздка закінчилася в черговому гаї, невідомо якому по рахунку, але один факт притягнув увагу хлопця: одне з дерев виявилося з тими плодами місцевого апельсина, у яких м'якуш був майже позбавленої смаку з ароматом м'яти.

— Тонік…. я пам'ятаю цей смак, я пам'ятаю як пив сік з таких, коли йшов до людей — посміхнувся мисливець, коли зібрав невеликий урожай фруктів і спробував їх на смак — не факт, звичайно, що це те саме дерево, але хіба мало — а раптом я намацав правильний напрям?

Залишок дня убив на харчування і збір урожаю: багажник йому зробили конкретно великим, так що вирішив себе побалувати вітамінами і натуральним соком — зібрав кілограм десять, поки не втомився лазити по дереву вгору-вниз. Ніч пройшла без ексцесів, а потім подорожній зрозумів, або відчув, що удача на його стороні — за декілька наступних днів йому попалися ті дерева, які годували його своїми плодами два роки тому, коли він бродив по савані облізлим і смердючим обідранцем з топірцем в руках. Спочатку виявив дерево з плодами, схожими на ананаси — усередині була приємна маса, що за смаком нагадує трохи підсолоджену манну кашу. Потім ще через добу знайшов в черговому гаї місцеві зелені банани у вигляді довгих огірків, а на третю добу, забравшись уранці на чергове рекогносцирування, завмер від радості, що раптово наринула: попереду, все так само по напряму назустріч сонцю помітив жовту пляму кинутого всюдихода. Радість охопила усю істоту мандрівника, і хлопець навіть розплакався: майже сорок днів самотності, пройшовши по лезу бритви, втікши від смерті, заблукавши у безкрайніх просторах савани, він все-таки дійшов і знайшов!

— Ні, планета таки любить мене — шепотів Віктор, перебираючи руками і ногами гілки, сходячи вниз — та і я вже закохався в цю дику природу,… ех, життя налагоджується!

Сніданок вирішив відкласти до моменту активації всюдихода — спочатку справи, а потім свято для живота. Зупинив багі біля заднього входу у фургон і оглядівся: дверці були закриті, ніщо не натякало на присутність сторонніх — все виглядало так само, як і два роки тому, коли він йшов звідси.

— Пора переходити на новий рівень комфортності — посміхнувся мисливець і поліз у багажник за кристалом управління.

Інструмент був всередині фургона: комплектність і компонування всюдиходів типу «Хозус-Б4» знав з бази «всюдиходи-універсали», так що швидко знайшов усе необхідне. Усередині його зустріло затхле і сперте повітря — проблема вирішувалася відкриттям усіх трьох входів для провітрювання, а потім можна буде активувати примусову вентиляцію агрегату. Далі пішло за списком: розкриття захисної пластини, вилучення «рідного» кристала «Тензор-Б», який з великим жалем підлягав утилізації, або по-простому, дорога йому в сміття. Спогад про вартість такої деталі злегка засмутив хлопця, але тут зробити нічого він не міг, тому вже мертвий кристал полетів на підлогу, а його новий побратим був дбайливо встановлений в утримувачі на платі і приєднаний до неї набором шлейфів і кабелів. Енергосистема всюдихода була у повному порядку: адже акумулятори були заряджені на усі 100 % — сонячні елементи на даху справно весь цей час видавали енергію, а витрачати її нікуди було. Вже через дві секунди кубик кристала засвітився зсередини, і механік-зломщик став поспішно встановлювати захисну плиту на місце, закриваючи її згори матеріалом покриття підлоги салону.

Діючи строго по інструкції, притиснув ліву долоню до сенсорного екрану біля водійського крісла і дочекався спрацьовування теплового сенсора. Однією з особливостей цього типу машин була можливість голосового управління через все той же кристал, окрім звичайного способу через сенсорну панель: нічого такого особливо складного, ніяких натяків на самостійний штучний інтелект, але деякі команди можна було віддавати вголос. Запустив повний тест систем — дуже цікавила лазерна установка на даху і ще деякі надмірності в конструкції всюдихода. Кристал трохи подумав і видав прогноз на повну перевірку систем в дві години — з цим терміном погодився, оскільки іншого варіанту не пропонувалося. Поки розумна машина сама себе перевіряла, вирішив потурбуватися про свіжину — зганяв на багі в найближчий гай, де знайшов край неляканих волохатих свиней. Вибравши найбільшу і угодовану особину, в зухвалу підійшов до відпочиваючого сімейства і зарядив прямо в голову з «Шутаха».

Довбешку хрюшці знесло зовсім, а її родичів знесло з гаю переляком — через хвилину мисливець був наодинці з трупом, який швидко розпатрав і упакував у багажник багі. Охота і усе інше зайняли у фахівця не більше трьох годин, так що до прибуття нового хазяїна фургона розумний кубик підготував вже повний звіт, з яким знайомитися людина доки не стала, оскільки шлунок хотів підкріпитися. Після сніданку, поєднаного з обідом, прийшла думка про душ — весь цей час він користувався вологими гігієнічними серветками і міняв білизну, але ось прийшов час для нормальних водних процедур. Тепер приміщення сантехблока помітно відрізнялося від того, з чим він зіткнувся у своє перше відвідування «Хозуса» і першою відмінністю було освітлення. Світло було в душовій, в стелі коридорі, в санблоці над шафкою, підсвічування усередині усіх шаф, ну і гаряча вода в системі — кристал приводив всі системи машини в еталонний стан, і у тому числі грів воду, благо дармової сонячній енергії було море. За той час, поки новий власник десь їздив і щось там ловив, розумна штучка все зробила по поняттям, і зараз людина з насолодою милася, щось муркочучи собі під ніс, знаходячись в повному блаженстві.

Потім переніс у всюдихід усе своє нехитре майно з багі і зітхнувши, закрив усі входи в транспорт, активуючи вентиляцію фургона — тримати відкритими двері в сірій зоні було небезпечно, а кристал за неповні півгодини вивів систему кондиціонування на режим і усередині стало комфортно. Хоч пристрій і комплектацію всюдиходів серії «Хозус» він знав з бази, але особисто все перевірив по факту і залишився задоволений результатом інвентаризації. Окрім вже раніше описаної більш високої якості (і вартості, природно) матеріалів і рівня виготовлення в порівнянні з тією ж серією «Корт», відмінностей було не так і багато — саме за ці «небагато» і платили власники таких «будинків на колесах» двісті сорок штук бон в штатній комплектації, а не сорок. По-перше, силова установка: гібридний двигун, більш просунута версія того, що стояло в кинутому вже багі — це виражалося, природно в габаритах, в тяговому зусиллі і автономності усього фургона. По суті, «Хозус-Б4» був майже незалежний від запасів палива, які зараз за даними кристала складали 48 % від максимуму — увесь дах, за невеликими виключеннями, був суцільним генератором дармової електроенергії, якої з лишком вистачало на рух, живлення усіх систем фургона і накопичення її в штатних акумуляторах.

Доречно зауважити, сама швидкість руху всюдихода не сильно відрізнялася від швидкості тих же «Кортів» — крейсерська швидкість вказувалася усього лише на 5 % вище — тут ніяких чудес не виявилися. З гібридною силовою установкою був пов'язаний генератор для лазера на даху: від сонячних панелей установка могла працювати тільки в режимі пульсара і недовго. Саме для цього в конструкції був передбачений генератор постійного променя, який у свою чергу залежав від паливної частини двигуна. Опис лазера йшов нижче, тому хлопець продовжував вивчення своєї нової власності: далі йшло описання стану устаткування контролю і виявлення. Сюди входило декілька вузлів і агрегатів, але усі вони так чи інакше були зав'язані на кристал управління: всюдихід був обладнаний чотирма міні-камерами з режимом нічного бачення над головним входом в транспорт, задніми дверима причепа і двома камерами подовжнього спостереження з кожного боку корпусу. Таким чином, водій, або пасажир, могли спостерігати за обстановкою навколо машини не виходячи з кабіни і не піднімаючи камеру на стрілі: нічого надприродного, але контролювати місцевість поряд з собою люди могли і вдень і вночі. Відзначалося, що режим теплобачення не передбачений для цих точок спостереження: Віктор подумав, що будь така система на «Кортах», він би просто так не сховався тоді під колесом, чекаючи тих двох в останньому рейсі — тут такий фокус не проходив.

— Гм, непогано — подумав мисливець — нічого особливого, але під корпус не залізеш, все на видноті. Так, а що там у нас з кабіною і курсовим оглядом?

Тут теж були відмінності: лобове скло було виготовлене за складнішою технологією, мало декілька варіантів функціонування і коштувало не в приклад звичайному ковпаку на дешевих моделях. По-перше, все той же режим проектування контрольної і курсової інформації на внутрішню поверхню матеріалу ковпака — карта, параметри роботи агрегату і так далі. По-друге, режим змінної прозорості, що знижує поступлення тепла всередину машини і, відповідно, полегшує «життя» системі кондиціонування. По-третє, передбачався нічний режим руху з підсвічуванням теплокровних істот, як варіант тепловізора — тобто, фактично, можна було їздити і вночі без особливих проблем. Для цієї мети використовувалося декілька камер, розташованих в передній частині всюдихода зовні — те ж інфрачервоне підсвічування і тому подібне — як це виглядає і працює слід було випробувати особисто, оскільки опис цих режимів у базі «всюдиходи-універсали» давалися украй бідно.

Кухонно-побутовий сектор салону особливо не вражав, якщо не брати до уваги сучасніший і більш просунутий харчовий комбайн. Зброярка взагалі комплектувалася індивідуально, так що до її інвентаризації Віктор збирався приступити пізніше — на черзі йшла інформація про головну родзинку фургона — когерентний випромінювач «Стріла-4В», як іменувалася лазерна приблуда на даху. З опису пристрою землянин зрозумів дві речі: по-перше, лазер може працювати в двох режимах — Імпульсному і постійному, причому режим обмежувався споживанням енергії, і тільки. Як він і прочитав раніше: або мало і недовго від сонячних панелей, або довго і могутньо від генератора. Друге, що вказувалося, це режим управління: ручний, за допомогою джойстика на пасажирському кріслі — тут чомусь це крісло описувалося, як операторське. Також була можливість управління лазером за допомогою центрального кристала «Тензор-Б» — вибір залишався за людьми.

Устаткування і місткість причепа теж не особливо виблискувало унікальністю: все той же об'єм в десять кубометрів органічної сировини і чотири холодильні шафи, де зараз за даними кристала щось було. Що саме, розумний кубик не знав, оскільки кількість і найменування задавалася особисто людьми в голосовому режимі або через сенсорні термінали на дверцях шаф — кристал тільки вів опис майна і підтримував в причепі і холодильниках задані параметри мікроклімату.

— Точно, я згадав — спохмурнів мисливець — там були якісь «консервації» ще тоді, два роки тому,… потрібно цим зайнятися особисто. Все доведеться викинути, помити і стерилізувати, благо тут є непоганий запас препаратів і хімії — навряд чи вони зіпсувалися в герметичних упаковках.

На очищення і обробку холодильних шаф і зайнятих чимось контейнерів витратив близько двох годин — вдаватися до вивчення законсервованих органів когось невідомого не став — нехай такими речами займаються учені,… там вгорі… на орбіті. Розміркувавши, вирішив, що минулі хазяї всюдихода теж були, швидше за все з них — нічим іншим увесь цей дивний і зловісний вигляд «консервів» він пояснити собі не міг. Потім взявся за упорядковуванням внутрішнього наповнення салону: тут намітилися певні труднощі, оскільки самостійно в польових умовах багато ушкоджень він був не в змозі усунути за усього свого бажання. До таких ушкоджень відносилися: порване кігтями тварин нижнє ліжко, поламана частина меблів в кухонному секторі, зірвані дверці з шаф і інші дрібниці — не критично, але напружує. Усі ці непринципові питання вирішено було залишити до повернення в селище — нехай там фахівці зроблять свою роботу, а для сну було верхнє ліжко, врешті-решт. До речі, найшлося і постільне приладдя і багато усього цікавого, а поламані меблі просто викинув зі всюдихода — він тут один, йому мало потрібно для комфорту.

Деякий час після стояв біля речових шаф, розглядаючи набір жіночого одягу — думку залишити все собі, а потім подарувати новій подрузі відмів, як шкідливу — хіба мало як жінка відреагує на те, що їй дарують чужий одяг (а особлива білизну!). Адже усі пані украй негативно відносяться до предметів гардеробу інших жінок, які знаходять, наприклад, самостійно в різних місцях і в самий непідходящий час. Тому усі ганчірки прослідували назовні услід за битими меблями, звільнивши декілька шаф і полиць, куди помістив свої речі з багажника багі. Залишалися два важливі для мисливця питання і обоє були пов'язані зі зброєю: лазер на даху і збройова шафа. Оскільки для повноцінного випробування гарматки була потрібна робота генератора, а значить потрібно запускати паливний движок, то з цим питанням вирішив доки почекати, а зайнятися доступнішим об'єктом, до чого тут же і приступив. До речі, зараз панелька на збройовому сейфі була активною, але відкрилася без питань — старий код на відкриття був загублений при знеструмленні, а новий Віктор вирішив не поспішати вводити — він адже тут сам, навіщо? Результатом півгодинного огляду сейфа став наступний список позицій, який очолювала перлина колекції — «Берта».

1. Снайперська рушниця «Берт-С500», 12500 бон (за цінами селища) 1 штука.

2. Снайперська рушниця «Ситра-24», 3000 бон, 2 штуки.

3. Іглостріл «Глосс-60», 2800 бон, 2 штуки.

4. Карабін «Шутах-36», 4200 бон, 1 штука.

5. Карабін «Шутах-44», 5600 бон, 1 штука.

6. Пістолет «Мас-7» з глушником, 2200 бон, 1 штука.

7. Бінокль «Даль-У», 1100 бон, 1 штука.

Уся зброя була з дорогого сегменту ринку і мала вбудовані джерела енергії (накопичувачі), які були розряджені — та сама смужка біля фабричної бирки — саме тому у своє перше відвідування всюдихода хлопець не зміг нічим з цього скористатися. У тому числі цим і пояснювалася погана якість роботи бінокля — там також був вбудований підсилювач, який працював від акумулятора. Виключенням були тільки дві «Сітри», оскільки там був звичайний оптичний приціл і безгільзовий патрон з механічним спуском — цій штуці було плювати на енергію. Сподобався пістолет з глушником — зброя зручно розташовувалася в руці, і за задумом повинна було валити дичину пачками, не викликаючи особливого занепокоєння у сусідів,… зрозуміло, що до певної межі, але проте… Поставив все на заряджання, шнури для цього знайшов тут же у збройовому ящику — минулі хазяї тримали все в порядку і акуратності, тому подумки ще раз подякував долі за такий цінний подарунок. На той час, коли розібрався із зарядкою і поставив в шафу два свої стволи, стало вже сутеніти, тому питання випробувань лазера відклав до завтра, та і відповідну мішень спочатку варто знайти, не в траву ж палити, врешті-решт.

Зайнявся приготуванням вечері: кухонний агрегат порадував, подарувавши хазяїну багато приємних відчуттів від добре приготованої їжі — запив все вином, яке також знайшов в запасах — судячи з етикетки, розлито воно було всього чотири роки тому, так що спробував із задоволенням і не помилився. Те ж саме відмітив для себе по запасах продуктів: за рідкісним виключенням, яке він відразу викинув, припасів у нього було багато і в хорошій якості — за попередньою оцінкою, йому одному їх вистачить на три-чотири місяці поодинокого рейду. Встановивши режим маскування і ізоляції зовнішніх звуків, погасив внутрішнє освітлення і забрався в ліжко: м'який матеріал миттєво заколисав людину і незабаром Віктор занурився у світ марень і снів, ситий, задоволений і умиротворений минулим днем. Наступним ранком після сніданку довелося трохи попрацювати фізично — за декілька років нерухомості колеса всюдихода занурилися в грунт, і навколо них проросла щільна трава, що могло завадити руху, тому пару годин роботи ручним городнім інструментом тільки зарядило хлопця енергією і бадьорістю.

Зайнявши місце в кріслі «пілота», активував запуск силової установки — поки що для його цілей вистачало і електродвигуна, все одно користуватися лазерною установкою він не збирався доки — спочатку потрібно знайти відповідний об'єкт для дослідів. За звичкою, насамперед була активація камери на стрілі підйомника і запуск водійського інтерфейсу — ось тут мандрівник трохи завис, оскільки лобове скло покрилося десятками різних схем, покажчиків і голограм з потрібною і майже даремною інформацією. Як виявилося, це була функція за умовчанням, вита в кристал — без власного налаштування розумний кубик проектував на кокпіт всілякі дані про стан систем всюдихода — Віктор занурився у вивчення такої своєрідної «панелі інструментів» ще на годину. Багато графіків і шкал були явно зайвими: наприклад, дуже сумнівною була корисність показів температури води у баку гарячої води сантехнічної системи машини. Яка йому різниця, скільки там зараз градусів — головне, щоб вона була гаряча, коли він піде в душ, і це питання цілком може відстежувати бортовий кристал без його втручання. Явно зайва голограма, або наприклад, показники температури в холодильниках причепа — навіщо йому ця інформація, як водієві — теж геть з панелі.

Вивчав, спілкувався з кристалом (у вузьких межах, це адже не штучний інтелект) в голосовому режимі, очищав курсовий огляд від непотрібної інформації — в результаті лобове скло набуло цілком закінченого вигляду, де було тільки те, що вимагало до себе постійної уваги. Визначившись з напрямом, запустив паливний двигун — десь щось тихо забурчало, а на панелі додалося ще декілька голограм, що відповідають за роботу основного двигуна і систем, пов'язаних з ним. Перевіривши покази, заглушив його назад, оскільки для руху цілком вистачало і електричного движка — фургон почав повільно рухатися, а хлопець розмовляв сам з собою, визначаючи найближчі пріоритети.

— Так, Вітя, завдання мінімум ми виконали, транспорт у нас, пора зайнятися другим пунктом плану: пошуками місце для свого «ранчо», хе-хе. У селище нам немає сенсу повертатися…. хіба що жінки у нас не було вже майже півтора місяці, гм… потерпимо, та і не факт, що Волш вже відпочив зі своєю пасією — так що вперед на пошуки місцевого «ельдорадо»!

Проміжним пунктом в плані пошуків був пункт про виявлення джерела чистої води — слід було відмити від старої усохлої крові причіп — та частина прибирання, яке їм не була проведена першого разу, оскільки тоді він не знав про стан запасів води в системах транспорту. Зараз, за даними звіту, запас технічної води був на рівні 37 % від номіналу, тоді як питна вода не могла бути оцінена розумним кубиком — увесь запас питної води зберігався в 6-літрових місткостях в ящиках кухонного відсіку, куди хлопець додав свої запаси з багі. Доречно зауважити, машину залишив без жалю: свою функцію вона виконала, движок він успішно вбив, паливо перелив, вірніше, перекачав вручну важільним насосом у бак всюдихода, але відмітку на карті собі залишив, адже тепер кристал писав усі його пересування в пам'ять. Поки що кубик працював в автономному режимі, оскільки зв'язок з супутниками був відсутній, але на мандрівника такі деталі не діяли — плювати на карту, плювати на супутники — він тут не пропаде, планета до нього прихильна. Прийшла думка далі рухатися в тому ж напрямі і спробувати досягти того місця, де він з'явився у цьому світі — хоч по дорозі і не було ніяких сюрпризів, але Віктору ностальгічно захотілося досягти тієї конструкції, якщо вона там ще залишилася. А оскільки рух йшов все також углиб сірої зони, то рухаючись строго назустріч сонцю, він планував досягти потрібної точки максимум за дві доби. Дістався туди без подій, та і які можуть бути проблеми у людини з таким транспортом — тут все говорило про вищий ціновий сегмент техніки: від оббивки до просунутого лобового багатофункціонального скла.

— Ого, ось це номер! — здивувався наш герой, розглядаючи акуратне коло шести метрів, де майже не росла трава, точніше росла, але якось в'яло — рівень її розвитку знаходився на стадії стриженого газону, а сама вежа взагалі була відсутня. — Схоже, це якийсь портал в цьому місці…. стихійний або працюючий за незрозумілим принципом, але у будь-якому випадку це означає тільки одне: я тут не один такий випадковий переселенець, але не факт, що всі із Землі. Можна сюди навідуватися час від часу, може ще кого тут зустріну,… хоча шанс мізерний — щоб так зіткнутися, потрібно влаштувати тут табір і чекати, а скільки чекати незрозуміло, та і для мисливця така тактика збиткова — вовка ноги годують, як мовиться.

Вирішено було оглядітися в окрузі і пошукати місце для можливої основи селища — І точку перенесення можна буде зрідка відвідувати і своїм промислом займатися попутно. Потім потягнулися дні подорожі — Віктору було не нудно, він часто зупинявся, полював на свиней, відпочивав на даху, гріючись під променями сонця. Серйозніше полювання його доки не цікавило, хоча причіп вже давно вийшов на свій температурний режим і холодильники приємно оку горіли своїми контрольними панелями, немов мовчки запрошуючи мисливця дати їм роботу за профілем. На шостий або сьомий день неспішної прогулянки саваною несподівано виїхав до річки — водна артерія відкрилася раптово, і хлопець посміхнувся — є джерело життя, тепер тільки слід було вивчити місцевість і визначити для себе привабливість знахідки в плані поселення. Місцева річка не вражала розмірами: в цьому місці ширина по далекоміру бінокля визначалася у вісімдесят метрів, береги були покриті заростями, схожими на очерет, вільного підходу до води не спостерігалося. Але досліджуючи околиці через підняту камеру, виявив в двох кілометрах вниз за течією поворот, де один берег все також утоптав в прибережній зелені, а другий радував широким піщаним пляжем — на око ділянка тягнулася на двісті метрів, і зараз там було помічено велику кількість тварин.

— Так… і що у нас тут прийшло на водопій? — Віктор збільшив зображення, яке зараз проектувалося на середину лобового скла і займало розмір близько метра в поперечнику, а регулювання камери проводив з крісла пасажира (оператора).

Як виявилося, джойстик на лівому підлокітнику крісла був багатофункціональним: в одному режимі можна було управляти камерою на стрілі, а в іншому — лазерною установкою на даху. Як і раніше, в результаті спостережень, мисливець дійшов висновку, що зона у води тут вважається мирною зоною — практично бік обік у воді стояли травоїдні і хижі породи звірів, деякі з яких були незнайомі хлопцю. Піддавшись азарту, що несподівано накотив, перемкнув режим управління на лазер, і зображення в центрі скла перемістилося навпроти сидіння оператора, втративши при цьому прозорість — тепер землянин прямо перед собою бачив прицільну сітку, накладену на те місце, куди дивився лазер на даху. Зум виявився не таким потужним, як на камері, але якість цілком задовольняла стрільця: смуга пляжу стала заповнюватися силуетами тварин, яких кристал визначав, як можливу мішень — усього розумний кубик тримав в полі зору двадцять три мітки, які обводив червоним квадратиком. Приціл стрибав від однієї тварини до іншої — установка доки працювала в автоматичному режимі, оцінюючи мішені, але сама людина доки не давала команди на ураження.

Він уявляв собі, як там зараз на даху сіпається пристрій, вибираючи ціль, і визначаючи до неї відстань і вірогідність попадання з першого імпульсу. Судячи з того, що прицільний маркер однаково швидко переміщався з травоїдної тварини на хижака і назад, хлопець зрозумів, що з оцінкою пріоритетності у кристала туго — той не відрізняє небезпечного (цінного) звіра від нешкідливого і дешевого копитного. Вирішив зайнятися «навчанням» кубика, вносячи свої пріоритети в роботу кристала: зайшов в меню пристрою і вибрав пункт «користувацька класифікація». Потім неспішно перевів лазер в ручний режим управління і став вносити тварин по черзі в каталог, привласнюючи цінність і пріоритетність цілей. У результаті, за годину усі присутні на водопої були розділені ним на три категорії, що відразу позначилося на картинці: зелені — для копитних, свиней і інших «м'ясних» порід, жовті — для відомих хижаків, і це був основний колір поки що, оскільки м'ясо особливо не цікавило. Залишив ще червоний колір для особливо небезпечних або некласифікованих ще видів — тут на водопої це були три типи тварин, яких він бачив вперше, а також заочно подумки сюди зарахував ту величезну змію по пам'яті, примарного лева і сімейство павуків-плювачів. Керувався принципом: незнайоме — це, швидше за все, небезпечне, поки не доведене зворотне, а в цих трьох останніх випадках він був упевнений на усе 100 %, що так воно і є для нього. Деякий час боровся із спокусою випробувати лазер прямо зараз, але просто так, заради розваги він давно вже не вбивав: тільки практична цінність полювання була для нього на першому місці.

— Який сенс влаштовувати тут тир, якщо довезти до селища не зможу, або зможу, але в замороженому виді — я занадто далеко, та і назад доки не збираюся — поміркувавши таким чином, знову перевів джойстик в режим управління камерою і продовжив оглядати округу.

Помітив, що місцевість виразно помінялася: кількість дерев в гаях виросла в рази, тепер це були швидше невеликі лісопосадки, що тягнулися на декілька сотень метрів в декількох напрямах — причиною, найімовірніше, являлося близьке розташування річки і більш насичені ґрунти. Та і сама рівнинна характерність місцевості змінилася: з'явилися пагорби і височини, кількість яких уподовж по річці збільшувалася як по розмірах, так і по кількості. Щоб не будувати гіпотез і припущень, вирішив заїхати на один з них і звідти оглянути все з камери. Що сказати: всюдихід явно проектувався для рівнинної місцевості — на горбок підіймався украй важко, що сильно не сподобалося мисливцеві, адже досі він їздив з порожнім причепом — а що буде тоді, коли там виявиться десять-дванадцять тонн органічної сировини? Потім почалися фокуси з камерою: на повній висоті стріли (8 м від землі) пристрій працював з перешкодами, бортовий кристал не міг стабілізувати зображення в жодному з діапазонів. Віктор згадав відомі на Версолі проблеми із зв'язком і став експериментувати, оцінивши висоту пагорба, куди ледве-ледве загнав свій просунутий транспорт: виходило так, що всюдихід зараз був на рівні приблизно десяти метрів від рівнинної частини місцевості, а ще штанга підйомника…

Вдалося отримати стабільну картинку, прибравши стрілу до 2/3 висоти — тобто десь вище за п'ятнадцять метрів починалися проблеми. Простори, що відкрилися, припали до душі дослідникові: річка в межах видимості камери (а це до дванадцяти кілометрів орієнтовно) робила ще один плавний вигин і далі текла майже прямолінійно, поступово розширюючись — в шести, семи кілометрах від його теперішнього положення в неї впадав притік. Що радувало спостерігача, так це те, що в цілому рельєф в межах видимості оптики дозволяв рухатися далі на його громіздкій машині без проблем. Так, місцевість набувала вигляду горбистої рівнини, але слідувати паралельно течії можна цілком комфортно, що він і збирався виконати — зупинку планував зробити в районі притоку. До того ж в тому районі йому бачилася якась невідповідність в загальній картині між декількома пагорбами — було відчуття якоїсь неправильності, або швидше штучності.

Щоб не виносити собі мозок і не мучитися гіпотезами перед сном, вирішив сьогодні ж дістатися до того місця і там стати на ночівлю — їздити вночі поки не наважувався, хоч і машина дозволяла такі маневри — режим нічного руху хотів випробувати по дорозі назад в селище. Дістався до пагорбів досить швидко, хоч і не вичавлював максимум з двигуна, намагаючись за цей час в думці усвідомити те, що бачив…. чи показалося. Після прибуття на місце відразу став збиратися в пішу прогулянку: не хотілося світити всюдихід перед незрозумілим місцем, та і пагорби тут виявилися занадто незручними для заїзду на них. Узяв бінокль, за спину закинув свій вірний «Шутах-36», оскільки до його потужнішої версії відчував деяке упередження, в руки іглостріл і став підніматися вгору, бажаючи живцем переконатися в тому, що картинка йому не здалася. Небезпеки нарватися на хижаків не відчував — здавалося, що в цьому місці їх немає, щось їх звідси відлякувало — тому двісті метрів до вершини пагорба здолав легко. здоров'я було як мовиться «в зеленій зоні», відмінним.

— Мдя, я не сплю і мені не здалося — роздумував наш герой, розглядаючи з положення лежачи картинку попереду себе — це хтось побудував і кинув, або недобудував і теж кинув…. якось так, якесь воно… покинуте.

Віктор спостерігав майданчик близько двохсот метрів в поперечнику біля підніжжя сусіднього пагорба, де виразно розрізнялися споруди в якомусь неохайному, або швидше, напівзруйнованому стані: квадратні будівлі з габаритами від десяти до п'ятнадцяти метрів, декілька конусних веж, які нагадали йому ту вишку, яка перенесла його сюди. Поруч тягнулося щось, що на Землі б назвали ЗПС аеродрому, тільки масштабніше, чи що, і одночасно таке ж покинуте, як усе інше тут. Виразно було видно, що навкруги все поросло всюдисущою травою і дрібними деревами, але загальне враження уся картина справляла на хлопця дивне. Мисливець намагався зрозуміти, що йому здається дивним, повільно розглядаючи у бінокль несподіване поселення — чомусь саме це слово крутилося на язику, а ось друге слово, що спадає на думку було складніше — авіабаза.

Тут все було простіше: на цій найширшій смузі (ЗПС) стояли два апарати, вірніше це були залишки від апаратів, що по виду були колись літаючими — все-таки якісь загальні риси із земними літаками явно були видимі в цих купах. Спостерігачеві прийшла в голову думка, що це одне з поселень людей на Версолі, що не відбулися, куди навіть встигли пригнати якусь авіатехніку, але думка відразу ж була відкинута, оскільки згадалися розмови з Кайлом, та і знання з баз по історії планети говорили про те, що припущення в корені помилкове.

— Якщо це не люди із співтовариства вільних світів, що колонізують планету, то значить це кинута з якихось причин база іншої цивілізації, чия спроба закріпитися тут і політати теж провалилася, як і у нас (Віктор давно став зараховувати себе до нової цивілізації, помалу забуваючи Землю). Але щось тут не так, ось не можу зрозуміти — щось вивалюється із загальної картини…. що ж таке-то? Гм, ну, доріг не бачу, паркану теж немає — дивно звичайно, але цілком можна пояснити. Гм, темніє, потрібно повертатися, завтра з ранку під'їду ближче і подивлюся живцем — ні, поторкаю все руками…. цікаво все-таки,… а так на зразок нікого… порожньо і сумно.

Спускався до всюдихода не кваплячись, озираючись у пошуках місцевих тварин і попутно намагаючись згадати невідповідність в усій цій картині занедбаності і забуття. Заспокоївся тільки тоді, коли за годину приготував собі вечерю і щільно поїв, адже ніщо так не заспокоює чоловіка на ніч, як дві речі: смачна, щільна вечеря і швидкий секс. Але, оскільки другого тут було не дістати навіть за гроші, то задовольнився першим пунктом і пішов спати — завтра його чекала нова пригода із загадкою і слід було добре відпочити,… хоча, за великим рахунком, за останній час він особливо і не напружувався, але все таки, все ж…

…Років триста назад планета під кодовим позначенням ТТ-13.62 нічим особливим не відрізнялася серед десятків і сотень їй подібних. Чиста, незаймана біосфера, звичайний, нічим не примітний тваринний світ з деяким перекосом в переважання неагресивних видів, вдале розташування в цьому секторі Галактики, та і клімат, ідеально відповідний для курортної інфраструктури. Усе це притягнуло у той час до неї цивілізацію вегарів, які багато часу і сил приділяли генетичним експериментам над всім, що попадалося їм в руки, власне, як і над своїм генотипом, ретельно вивчаючи і покращуючи свої тіла. Планета, що так і не дістала від них назви, притягнула сюди групу учених, які проводили експерименти над своїми громадянами (до речі, цілком легально, і з їх згоди) з метою посилення або пробудження у своєї раси телепатичних здібностей. Природно, в основному у військових цілях — підпорядковувати ворогів на відстані, адже що може бути приємніше, ніж спостерігати за тим, як піддавшись навіюванню, ворожі солдати вбивають один одного, а потім і усіх своїх громадян, звільняючи територію для повторного заселення вегарами.

А тут умови виявилися просто ідеальними: майже нешкідлива фауна, що легко виловлюється мисливцями для потреб дослідників, хижий світ розвинений слабо — саме цією слабкою стороною місцевої біосфери зайнялися вегарські фанатики від науки. Займалися вони цим досить довго: років шістдесят, не менше, а за цей час військові встигли збудувати на орбіті мережу оборонних станцій, щоб перекрити доступ до джерела іншим розумним расам, з якими самі вегари стикалися час від часу зі змінним успіхом. Нічого серйозного один проти одного не робили, адже все-таки в космосі багато кисневих, незаселених планет, і сенсу воювати за одну з них, немає ніякого — бери будь-яку і колонізуй, космос тобі в допомогу. Але у військових завжди були свої погляди на життя, тому доступ до об'єкту ТТ-13.62 був перекритий на орбіті, а пізніше ще і на самій планеті дещо навернули, але про це пізніше. В цілому і загальному, роботи на поверхні йшли успішно: вдалося у декількох видів місцевих тварин пробудити здібності до телепатії,… слабкі спочатку, але все розпочинається з малого. Паралельно виявили декілька корисних мутацій у піддослідних звірів, чому зраділи — вкладення починали себе окупати, почали видобуток інгредієнтів з вдалих видів — тут же їх переробляли, щоб далеко не возити і не витрачати час даремно.

Так тягнулося ще майже півсотні оборотів планети навколо свого світила — білого карлика, а потім в процес дослідів втрутилася природа. За пару років стався якісний стрибок мутацій у піддослідних тварин, чому спочатку були шалено раді, адже цінність інгредієнтів з таких тварин різко підстрибнула в ціні. Але природа виявилася розумніша і більш винахідлива за вегарів, які незабаром пошкодували про те, що проводили досліди просто неба, а не в лабораторіях. Почалося все з нез'ясовних пропаж груп добувачів сировини, потім декілька груп учених пішли в савану і не повернулися — техніку потім знайшли, а ось самих учених і тих, хто їх супроводжував, ні. Потім стрибкоподібно стали пропадати або гинути розумні: спробувавши вегарів на смак, хижаки вирішили показати прибульцям хто на планеті головний, так що після сотні років досліджень і колонізації високорозвинена цивілізація пішла на корм планеті. Вижило тоді трохи — тільки ті, хто мав розвинений дар навіювання і міг чинити опір — декілька тисяч поселенців-вегарів закрилися на своїх базах, чекаючи, коли прийде допомога з їх рідного світу.

Рідний світ зреагував і відгукнувся, проте трохи не так, як очікувалося: прибулі кораблі мали завдання евакуації усього населення колонії, але з дещо іншої причини. Виявилось, що материнські планети вегарів піддалася нападу сусідів, яких навіть в теорії ніхто не думав зараховувати до агресора, оскільки приводів не було — евакуаційний флот повинен був забрати усіх з планети і доставити в рідні світи, яким зараз було не до дослідів над тваринами десь далеко. Все, що змогли, підняли на транспорт з планети, а що залишилося внизу законсервували і передали під контроль штучним модулям, які мали розвинену свободу ухвалення рішень, блок абстрактної логіки і просте завдання: підтримувати поселення в порядку, контролювати і координувати роботу орбітальних захисних комплексів і чекати повернення хазяїв. Загалом, в один ясний, сонячний день, останній човник піднявся на орбіту, і караван покинув систему, а на закритих базах на поверхні запанувала тиша, що лише зрідка порушувалася роботою механізмів або гарматних систем, відстрілюючи агресивну живність, яка ще деякий час лізла туди, де ховалася смачна їжа.

Глава 7

Потім пройшло ще сорок оборотів планети навколо зірки, і орбітальні комплекси зафіксували появу в системі непізнаних кораблів, що не відповідають на виклики центральних кристалів управління цих споруд. Процес спілкування з прибулими незнайомцями не задався: ті спробували узяти штурмом фортеці, що літали на орбіті, але не дуже в цьому досягли успіху,… хоча як сказати, звичайно. В результаті майже дворічного протистояння кількість літаючих фортець скоротилася на третину, а прибульці втратили в два рази більше кораблів, але змогли зробити пролом в орбітальному угрупуванні вегарів і спустилися на планету. Прослідувала друга спроба колонізації, але нові постояльці були абсолютно не готові до місцевої агресивної звірини, втративши впродовж перших двох місяців більше половини тих, що висадився. Залишки тих, що вижили не евакуювалися, а абияк закріпилися ще на пару десятків років — але це швидше виглядало, як жест відчаю, агонія організму, що не народився. Врешті-решт, і вони покинули негостинну планету, втративши колосальну кількість техніки і персоналу, забравшись туди, звідки і прийшли. Очевидно, це були ті, хто напав півсотні років назад на цивілізацію вегарів і якимсь чином отримав координати цієї системи…. хоча і не факт.

Усе це зберігалося в пам'яті об'єкту ТТ-13.62-04М, по-простому, біомозку штучного походження на об'єкті ТТ-13.62–04, по-простому, бази № 4 дослідницьких місії цивілізації Вегар — штучна особистість все пам'ятала і поки ще функціонувала. З моменту відльоту своїх творців пройшло більше трьохсот місцевих років, рахуючи за рік повний оберт планети, або об'єкту ТТ-13.62 навколо світила, а з моменту відльоту агресора пройшло всього сто вісімдесят років, але хазяї так і не з'явилися в системі. Виконуючи останні вказівки творців, біомозок, або для простоти назвемо його «04М», як міг, підтримував працездатність увіреного йому об'єкту, спостерігав за планетою і розвитком тваринного світу, аналізував і чекав повернення хазяїв. Попутно підтримував зв'язок з ще парочкою таких же, як він сутностей — але час жарт невблаганний, і поступово число «співрозмовників» скорочувалося, точно так, як і кількість підзвітної техніки, як на базі, так і на орбіті.

На момент, коли в систему знову влетіли непізнані кораблі, ситуація виглядала для 04М катастрофічно: по-перше, говорити і обмінюватися інформацією зі своїми «колегами» він не міг, оскільки ніхто вже не відповідав — по суті, 04М залишався єдиним працездатним мозком, здатним приймати рішення і щось робити. По-друге, майже все зробилося непридатним, окрім найнадійнішого, а це було устаткування військового призначення, яке залишили вегари, коли покидали планету триста років тому. Сюди відносилися орбітальні станції-супутники, яких залишилося всього шість з тих, що відповідали на запити 04М, і ще три, які не приймали наказів від нього — або зламалися і бовталися на орбіті даремними шматками металів, або в схемах управління щось замкнуло, і вони літали самі по собі. Крім того, відносно справним було устаткування блокування на поверхні материків — військові розмістили на планеті тисячі станцій пригнічення, які глушили усі відомі на той момент види зв'язку і блокували можливість польотів в атмосфері.

Ось такий подарунок залишили вегари на планеті, серйозно ускладнивши життя всім, хто спробує її колонізувати, поки їх немає — адже вони планували незабаром сюди повернутися, але… щось пішло не так. Правда частина пригнічувачів через старість і без обслуговування вийшла з ладу, відкривши частину території для освоєння, але це був мізер — всього якихось 25–30 % від доступної площі материків. Але польоти і зв'язок все одно працювали з перебоями, або взагалі не працювали — 04М міг їх відключити, оскільки, по суті, був зараз чимось на зразок центрального контролера, але сенсу в цьому не бачив, та і старі протоколи особливо не давали йому свободи рішень. Користі він теж не бачив — без обслуговування мережа блокуючи станцій поступово сама відключалася, хоч і повільно, але ті ж протоколи…

Так ось про нових «колонізаторів»: ті виявилися не такими агресивними, як їх попередники, хоч і спробували підпорядкувати собі орбітальне угрупування, але отримавши по зубах, зробили вигляд, що все нормально і перестали лізти до майна вегарів. Спустилися на планету, знайшовши прорив у блокуючому полі, і зайнялися колонізацією об'єкту ТТ-13.62, якому дали назву Версола — 04М навіть вивчив їх мову, щоб з користю вести спостереження і бути в курсі їх справ. Ці істоти, які називали себе людьми, теж наступили на ті ж граблі — напоровшись на ментальну фауну, швидко розгубили своє бойове завзяття і взялися за колонізацію повільно і обережно. Тридцять років пролетіли для 04М непомітно, і він зміг підвести деякі підсумки життєдіяльності цих людей: не здалися, повільно розширюють свої знання про планету, хоч система блокувань їм сильно заважає. Допомагати їм біомозок доки не збирався, йому було цікаво, наскільки ще вистачить терпіння у цієї цивілізації, хоч і емоції йому були майже не властиві. Знайшли спосіб полювати і заготовлювати сировину: пересувалися по планеті у великих наземних машинах на колісному ходу — трохи примітивно, але в умовах планети цілком тямущо і розумно.

Що особливо цікавило сутність, так це досліди, які ця раса проводила на своїх станціях на орбіті планети — їх учені упевнено просувалися шляхом створення препаратів, що будять, або посилюють ментальну стійкість організму людей. За інформацією, переданою орбітальною групою вегарів, в їх суспільстві навіть були унікуми, які мали природний талант чинити опір навіюванню, або навіть вселяти іншим свої бажання — таких істот було багато і серед його творців, тільки це їм мало допомогло, коли на них напали сусіди. Звичайно, рівень розвитку людей не дотягував до рівня цивілізації вегарів навіть трьохсотрічної давнини, але про творців давно нічого не чутно, а ці люди дуже перспективні, хоча далеко їм ще, дуже далеко. Узяти той же зв'язок, або їх зорельоти — за оцінкою 04М, до рівня розвитку вегарів цій цивілізації розвиватися ще близько тисячі років, як мінімум…. ось, до речі про зв'язок — він їх спокійно слухає, а вони нічого не можуть зробити на поверхні — спілкуються тільки там, де система блокування відмовила через старість.

Але останнім часом біомозок став думати про себе і своє завдання: ресурси давно вичерпалися, а відновлювати базу і орбітальне угрупування нікому. У цьому плані він навіть кілька разів думав про залучення до себе когось з цих аборигенів — силою захопити навряд чи вийде, залишився всього один літаючий дрон, якого він беріг на самий крайній випадок. Правда, свій стан він оцінював доки, як хороший, але толку від цього: усі комунікації і устаткування вийшло з ладу, був потрібний живий організм, щоб провести ремонтні роботи. Тут виникало декілька проблем: знову ж таки відсутність в районі бази цих самих аборигенів. За його оцінками, проаналізувавши розмови в місцевій інфомережі, його база, або об'єкт ТТ-13.62–04, знаходилася на межі сірої і чорної зони, як умовно розділили територію материків ці розумні. А так далеко вони не їздили — занадто далеко від їх населених пунктів, і занадто небезпечно, хоча конкретно тут, в районі бази було цілком безпечно — про це потурбувався сам біомозок, очищаючи округу від небезпечних видів фауни — швидше за звичкою, чим з потреби, але проте. А крім того, навіть якщо знайдеться такий кандидат, його доведеться якось схилити до співпраці,… потім дати знання, щоб той зміг зайнятися відновними роботами.

04М проаналізував інформацію, почерпнуту з інфомережі людей: хоч і непросто, але деяке їх устаткування можна використати у своїх цілях для таких робіт…. важко, але можна. На крайній випадок у нього ще було понад захищене сховище «ТТ-13.62-04-ТЗС-01», де було дещо цінне і навіть дуже цінне, але використати його він не міг, оскільки залишився майже без підпорядкованих роботів і механізмів, а ось правильно мотивований абориген цілком би підійшов на роль добровільного помічника. Якби біомозок міг відчувати, як люди, то він би засмутився, оскільки розумів, що з одного боку йому теж незабаром прийде кінець, а з іншого боку, він не міг змусити себе відключити мережу блокуюючих станцій, щоб до нього сюди дісталися ці люди.

В один з таких нескінченно однакових і схожих днів спрацювала система сигналізації: 04М спостерігав несподівану картину — в його сторону рухався той колісний об'єкт, на яких люди пересувалися по планеті — вони називали їх «всюдиходами». Громіздка і незграбна коробка на колесах тяжко перевалювалася не нерівностях ґрунту, але наполегливо повзла у бік бази в його зону відповідальності — завадити він цьому ніяк не міг, та і нічим було, якщо розібратися, навіть, якби і захотілося. Від усієї минулої величі техніки вегарів зараз залишилася тільки система датчиків, за допомогою якої 04М отримував інформацію про навколишнє оточення і система блокування, від якої тут толку не було ніякого, оскільки агрегат рухався по землі. Через деякий час, коли абориген дістався все ж до сусіднього пагорба і став там довго лежати в траві, вивчаючи розташування будівель бази, біомозок класифікував його дії, як жалюгідну спробу замаскованої розвідки, оскільки цілком виразно спостерігав усі маневри і пересування цієї істоти.

Мимохідь він зафіксував дивну ходу розумного — очевидно це був результат якоїсь травми або поранення, що в умовах планети цілком реальна неприємність для людей. 04М подумав, що можна спробувати укласти угоду з цим аборигеном, пообіцявши йому повне відновлення в стаціонарному регенераторі — деяка частина устаткування знаходилася в ТЗС, а зовні люди були майже ідентичні вегарам, тільки колір шкіри і невеликі відхилення у будові черепа — за тридцять років біомозок зміг зібрати багато інформації про людей, їх цивілізацію, анатомію, населені світи і всьому такому іншому. Прийшовши до логічної згоди сам з собою, 04М склав план дій з контакту з людиною і задіяв свій резерв — останнього літаючого дрона — упускати цього гостя біомозок не збирався ні в якому разі, так що на агрегат лягали основні надії. Правда, виявилось, що сам абориген дивився на співпрацю трохи не так, як хотілося штучній особистості…

… На наступний ранок Віктор вирішив впритул познайомитися з покинутим селищем, подивитися уламки літальних апаратів ЗПС і взагалі, оглядітися і розібратися, врешті-решт, що в усій цій картині розрухи його не влаштовує. Оскільки певні побоювання були, то зайняв крісло пасажира-оператора лазера, активувавши його, а всюдиходом став управляти вголос. Кристал «Тензор-Б» дозволяв проводити деякі операції управління без безпосередньої участі людини за кермом — сприймалися прості фрази і команди. Наприклад: «знизити (підвищити) швидкість до значення ХХ», «підняти (понизити) температуру в салоні до значення ХХ», «направо 20» і так далі — таким нескладним шляхом, рухаючись ривками, дістався до рівного майданчика, де починалися будови, а далі вирішив пройтися пішки і оглядітися. Упакувався зброєю, як на примарного лева, не до місця будь він згаданий — Іглостріл за спину, пістолет і ножі на кріплення — навіть для такого випадку узяв потужний «Шутах-44», хоч віддача агрегату і турбувала мисливця.

— Краще з ранку бути озброєним, ніж до вечора трупом! — підбадьорив сам себе і пішов на екскурсію.

Селище (чи база) відверто пригноблювало: нічого цілого усередині будинків не було, те, що на вигляд здавалося цілим, при дотику розсипалося в труху, а в деякі будівлі побоявся входити, настільки все виглядало аварійно і сумно — ще обвалиться на голову і все, каюк хлопчакові! У одній з веж виявив товсту вертикальну трубу, що йде кудись в її верх і вниз під землю, гвинтові сходи по кругу вежі — дертися вгору остерігся, оскільки метал сходинок розсипався шматками, варто було спробувати поставити на неї ногу з усієї сили. По аналогії подумав, що це більше підходить під водонапірну вежу, але остаточний висновок не зміг зробити із-за ветхості усієї конструкції. Метрах в п'ятдесяти від будівель знаходилося злиття річки і її правого притоку, якщо вважати по напряму течії річки — цілком можливо, що здогадка про первинний характер вежі була і правильною, і ця конструкція колись забезпечувала усе селище водою. Повернувся у всюдихід і проїхав ще трохи вперед — будівлі розташовувалися один від одного через двадцять-тридцять метрів в дві лінії, так що їхати між ними було зручно навіть на його габаритній техніці.

Під колесами фургона поверхня була неоднорідною: подекуди ще впадала у вічі наявність штучного покриття, крізь яке упевнено пробивалася всюдисуща трава савани, але в основному, природа вже давно узяла цю місцевість під свій контроль, засіявши все навкруги зеленню і кущами. Наявність поруч повноводної річки підстібала зростання флори по усій площі селища — відносно непогано збереглася тільки ЗПС — Віктор доїхав машиною до останків двох літальних апаратів і вийшов з транспорту оцінити інопланетну техніку.

— Схоже на алюміній, але якийсь він занадто крихкий — бурмотав наш герой, пробуючи на міцність крила одного з апаратів — та і іржа є присутньою…. алюміній ніби не іржавіє… чи іржавіє, щось не пригадаю?

При найближчому розгляді колишня літаюча техніка трохи спантеличила: агрегат більше був схожий на рівносторонній трикутник, ніж на земні аналоги літаків, ззаду було дві дюзи в такому ж стані, що і увесь корпус. Спроба дістатися до кабіни пілота — так дослідник оцінив невелику виїмку в середній частині, де ще розрізнялося щось схоже на крісло, провалилася, оскільки нога банально провалювалася в корпус, коли вставав на край «крила». До речі, обидва остови лежали прямо на поверхні ЗПС, оскільки якогось шасі або опор не побачив — швидше за все, опори погнили, або проржавіли від старості, і апарат банально впав на поверхню смуги. Сам матеріал смуги був на дотик, як асфальт, тільки зовсім не розм'якшувався на сонці, на відміну від доріг на Землі, де в жарких країнах вони просто плавилися від спеки в літні місяці. Так що покриття смуги доки дуже успішно чинило опір настанню савани, хоч і тут подекуди природа змогла пробитися знизу, спучивши смугу то тут, то там. Тут Віктор звернув увагу на сторонній звук, який чувся йому вже близько хвилини — озирнувся — поруч нікого і нічого, але звук нікуди не пропадає…. гм, таке слабке дзижчання — ось на що було це схоже.

— Людина, ти мене розумієш? — пролунав голос з того боку, де дзижчало — у мене до тебе пропозиція.

Від несподіванки хлопець сіпнувся і одночасно втопив спуск на «Шутаху» — міні-гармата оглушливо гаркнула і боляче вдарила по пальцях, але людина інстинктивно вчепилася у зброю двома руками дуже міцно.

— Не стріляй, людина! Я тобі не ворог, я хочу з тобою домовитися…. і не бійся мене — я біомозок цього об'єкту, ти мене розумієш взагалі, людина?

Мисливець нарешті розгледів щось, що видавало той звук і розмовляло з ним: апарат був зменшеною копією тих уламків, які він розглядав до цього моменту. Той же трикутник, в днищі якого були три невеликі дірки (чи дюзи?), які світилися яскравим білим світом, хоча одна з них час від часу іскрила, а сам апарат в цей час трохи завалювався на одну сторону, неначе втрачав рівновагу. Конструкція була метра два в поперечнику і видавала той самий звук, що дзижчить, який притягнув його увагу хвилиною раніше — трохи напружували землянина дві трубки, що стирчать з корпусу прямо в його напрямі, і, на думку мисливця це була вбудована в апарат зброя — навряд чи там вішали святкові прапорці.

— Дивно — вголос сказав наш герой, напружено стискаючи «Шутах» — тут нічого не повинно літати, це адже сіра зона…. а може вже і чорна, чіткого розмежування ніхто не знає…. а ця штука нахабно літає. Чуєш, я не зрозумів — ти хто, ще раз повторити можеш?

— Біомозок об'єкту ТТ-13.62–04, власне позначення по штату «04М», тепер зрозуміло? — літаючий трикутник помалу знижувався до хлопця, і той почав нервувати.

— Гм, а мені здається, що ти брешеш — те, що я бачу перед собою, швидше за все підходить під поняття безпілотник або дрон, так що потрібно дещо з'ясувати спершу!

— Та ні, ти не зрозумів, я… — кінець фрази заглушив різкий виск з дрона — один з кругів, що світилися на його «череві» раптом потух і апарат став засмиканими рухами завалюватися на землянина.

Віктор визнав цей маневр украй підозрілим і агресивним, оскільки пристрій падав прямо на нього.

— Бабах! — сказав «Шутах» в руках мисливця і хлопця повело назад віддачею — результат самооборони, як вважав хазяїн ручної мортири, був цілком задовільним: трикутнику знесло один кут (крило?), і інопланетна штучка, втративши рівновагу, пішла каменем в смугу, врізавшись в неї в трьох метрах від мисливця.

— Це провокація! Е… як тебе там, забув… о, згадав — 04М — так справи не робляться, ти якийсь неправильний біомозок!

— Яка провокація, навіщо стріляв, людино? — голос продовжував доноситися з останків літаючої цяцьки, і Віктору здалися в ньому відтінки відчаю — це був мій останній дрон-розвідник, а я сам знаходжуся у бункері зліва від розгінної смуги для човників.

— О! Точно, а я все думав, що тут вибивається із загальної картини — просвітлів наш герой — ворота… ось вони виглядають якраз добре, в порівнянні з усім іншим місцевим мотлохом.

Дійсно, якщо придивитися, то можна було помітити, що цілими виглядали тільки дві великі стулки в торці штучного пагорба — здається на Землі такі насипи називали капонірами — неначе довгий циліндр закопали до середини, засипавши потім з двох сторін ґрунтом. Штучна піднесеність, що утворилася, не особливо впадала у вічі, добре вписуючись в загальну картину місцевості, а ось величезні ворота у боковині цього «пагорба» виділялися своєю доглянутістю. Залишивши пошкоджений трикутний агрегат там, де він впав, Віктор повернувся у всюдихід, продовжуючи по дорозі слухати обривки фраз, які доносилися з тієї штучки — місцевий розумник сильно горював про втрату дрона, не припиняючись давити на вуха землянинові ідеєю співпраці.

— Раз нас запрошують, значить потрібно сходити познайомитися! — бурмотав мисливець, вирулюючи своїм всюдиходом до воріт — зблизька приблизні габарити входу оцінювалися ним, як метрів по десять на кожну стулку, але зараз була відкрита тільки одна з них, та і то не до кінця — але ширини цілком вистачало, щоб заїхати всередину своїм монстриком.

Глянувши на лобове скло, куди транслювалися проекції з усіх камер огляду, помітив, що відразу за ним стулка прийшла в рух, перекриваючи виїзд, але інтуїція доки мовчала. Та і цей 04М зумів якимсь чином увійти в контакт з його кристалом, продовжуючи переконувати людину у своїй лояльності — так що особливо не тривожився, а замість цього включив лобові прожектори, оскільки в ангарі відразу стало темно.

— Гм, це більше схоже на якийсь складальний цех…. вірніше це було ним колись, а зараз… — чоловік помітив в далекому кінці ангара рух і придивився — ей, як тебе там… 04М — це ти там бродиш в тіні, або ще один твій підлеглий…. щось мені форма його конструкції не подобається,… чуєш мене, розумник?

— Це ремонтний робот, ще парочка залишилася — доводиться підтримувати ангар у більш-менш нормальному виді, давай людина, виходь, і поговоримо, не даремно ж ти сюди приїхав так здалека — я знаю, де живе ваша раса на цій планеті.

— Взагалі-то щодо порядку я б посперечався з тобою, ну та гаразд — тобі видніше. А щодо приїхав: так тут все просто, тебе не шукав, ця зустріч для мене несподіванка…. поки ось не знаю якого роду — приємна або ні. Просто подорожую, паралельно шукаю місце для спорудження свого міні-селища — хочу мати свій дім в зручному місці, зайнятися освоєнням незайманої території, я адже мисливець, спеціалізуюся на видобутку цінних інгредієнтів з ментальних тварин. Нічого секретного або загадкового…. тепер твоя черга — що ти там хотів мені запропонувати? І взагалі, де ти засів — якось незручно говорити з порожнечею, та і робот цей мене нервує…. увесь час в тіні ховається і кінцівок у нього забагато, на зброю схоже…

— Я на нижньому рівні, їх тут декілька — зліва від твого транспорту ліфт — рухай туди, сама нижня кнопка, окрім мене там нікого не зустрінеш.

Віктор з побоюванням розглядав розкриту кабіну ліфта: узявши до уваги загальний стан ангара і все навкруги, у нього виникали нехороші підозри з приводу надійності механізму, що мав його спустити вниз, про що він і сказав загадковому співрозмовникові. Біомозок запевнив гостя в повній функціональності і надійного ліфта і додав, що у разі чого, поруч є аварійна шахта зі сходами, і гість може скористатися нею, якщо механізм йому не подобається. Їхав недовго, судячи з усього, рівнів тут було всього п'ять або шість — проїжджаючи повз черговий, звертав увагу на те, що не чутно ніяких звуків, тільки шум від ліфта — тільки на передостанньому по рахунку рівні почувся якийсь слабкий звук, поки проїздив його. Нижній рівень зустрів тишею і товстим шаром пилу, де до однієї з дверей від ліфта вели дивні сліди — можливо їх залишили механізми або той же ремонтний робот згори. До речі та штука була круглою приземкуватою платформою на шести невеликих колесах, а ось згори встиг помітити безліч шлангів або щупалець по виду. Розгледіти тоді пильно його не вдалося, оскільки механізм спритно пірнув в тінь з потоку світла прожекторів його всюдихода, які він вимкнув, коли покинув його борт і закрив машину… цей «багаторукий» робот не вселяв хлопцю довіри.

— Ох ти ж мамо рідна… — відсахнувся мисливець, коли увійшов і побачив своїми очима місцевого «шефа» — ти випадково не брат професора Доуеля…. попереджати потрібно… у мене ранима психіка, уф, який жах!

Об'єкт ТТ-13.62-04М, як повністю називався біомозок бази, був відрізаною головою невідомого гуманоїда, зануреною в каламутну рідину, що заповнювала куб із стороною біля півметра. Голова була жахливого синюшного відтінку, як у мерців, замерзлих, або втоплених — очей не було, як і вух, але з усіх отворів стирчали блискучі шланги (чи кабелі), що йшли з куба кудись вгору в стелю кімнати. Поряд з кубом знаходилася ще одна конструкція, яка навівала землянинові думки про медицину і медичні прилади: прозорий циліндр з множиною дрібніших усередині по розмірах, кожен з яких також мав свій шланг чорного кольору, що йде в куб з головою. Турист налічив усередині великого шість маленьких, з яких п'ять були порожніми, і тільки в шостому було трохи рідини блідо-рожевого відтінку. Уся конструкція була забезпечена подібністю контрольної панелі, де зараз горіли всього два вогники, і обоє були червоними, причому один світився постійно, а другою блимав хаотично.

— Ну ось ми і познайомилися, людино, як ти і хотів, особисто — пролунав голос їх стелі, а хлопцю здалося, що голова в розчині сіпнулася — як враження, готовий до продуктивного спілкування, розумний?

— Яка гидота! — зреагував на перше питання мисливець — що ти там з приводу продуктивності натякав? І хто це тебе…

— Вегари — перебив хлопця місцевий розумник — по крайній мірі, вони себе так називали.

— Ве… що? Чи хто? — не зрозумів останньої фрази наш герой — можна детальніше?

— Я дав відповідь на твоє непоставлене питання: раса, яка створила мене, займалася тут генетичними експериментами з метою поліпшення і посилення свого виду. Останній корабель з їх представниками відбув з системи майже триста оборотів планети назад.

— Стоп-стоп, яких оборотів: навколо осі — брехня, люди тут давно вже! Чи…?

— Чи! Природно, я маю на увазі обороти навколо місцевої зірки — ви називаєте це словом «рік». До речі, якщо цікавить, що це є за зірка, то я…

— Ні, не цікаво — відрізав чоловік — світить собі і світить, навіщо мені знати, скільки їй мільйонів або мільярди років, або який у неї спектральний клас — мені і без цієї інформації нормально жити. Давай там далі, по цих вегарах — це корисніша інформація.

Потім біомозок ще довго розповідав гостю історію трьох рас, що намагалися колонізувати цю планету: розповів про самовпевнених творців своїх, що переоцінили свої сили і недооцінили природу і її можливості і ресурси. Потім підкинув трохи інформації про другу спробу колонізації через сто років після результату вегарів — ці протрималися катастрофічно мало, ганебно втікши від місцевих звірів. Потім спантеличив хлопця розповіддю про те, що він спостерігає за расою людей з першого дня їх появи в системі і може з упевненістю сказати, що такими темпами людство ніколи не вивчить планету до кінця.

— Нумо, нумо, кубічний ти мій, це що ж виходить — ти можеш спостерігати за нами і підключатися безконтрольно до наших комунікацій як в космосі, так і на поверхні, а ми обмежені всього чвертю території? — в голові в мисливця виникло декілька підозр, які він вирішив тут же з'ясувати у 04М. — Це як: у тебе є зв'язок, а у нас немає? Мені здається, у нас є про що з тобою поговорити…. і, до речі, що ти там хотів мені запропонувати, я так і не почув?

Але біомозок замовк, а в голові у землянина стала вимальовуватися нехороша картина, джерелом якої цілком міг бути ось цей самий кубик із заспиртованою довбешкою,… хоча якщо подивитися на загальний стан цієї бази, то виникали сумніви.

— Моя пропозиція така — знову відгукнувся 04М після декількох хвилин мовчання — я тебе повністю вилікую, у тому числі відновлю коліно, ще чого-небудь підкину корисного, а ти допоможеш мені відновити базу…. не повністю звичайно,… все мені не потрібно. Так що, людина?

— Та ти здурів тут від самотності! — лайнув мисливець — на здоров'я не скаржуся, до коліна я вже звик, та і в плані жіночої уваги воно мені не заважає,… є певні плюси, хе-хе. Загалом, зовсім не конкурентна пропозиція, якщо розібратися: ти мені коліно, а я тобі усю базу ремонтуватиму…. та і якщо подумати, то як? Марення якийсь! Я мисливець, трохи можу підремонтувати свій всюдихід, і то по дрібницях, а тут такі побажання — у тебе точно зрушення по фазі, не зійти мені з цього місця!

— Все давно продумано, людино…. до речі, ім'я те у тебе є, як звертатися до майбутнього партнера?

— Називай мене Віктор або Вік…. так що там у тебе продумано, кубічний? Так…. я тоді тебе буду розумником називати, або по-старому — 04М.

— Так от, Віктор, щодо співпраці: основну частину роботи робитиму я, а твоє завдання полягатиме в організації постачань початкової сировини.

— А-ха-ха — розсміявся хлопець — ну ти і відморозив, коробка з головою, о-го-го — постачання сировини… мдя. Ти мене за ідіота приймаєш, чи що: та сировина, яку я добуваю з тварин, не допоможуть тобі реставрувати базу — з м'яса, шкур і рогів з копитами нічого не побудуєш, або твої вегари знали щось таке, чого не знають люди в цьому сенсі?

— Не потрібно мене перебивати — в голосі біомозку прослизало невдоволення — те, що ти добуваєш із звірів, мені теж буде потрібно, але я мав на увазі іншу сировину. Я проаналізував рівень технологій, які має в розпорядженні твоя цивілізація: все, що мені потрібно, це геологічне і гірничодобувне устаткування, деякі види хімічних виробництв — уся сировина є в надрах планети, розумієш, до чого я веду?

— Та що тут розуміти, звичайно розумію! Тільки ось проблема є: ніхто не продасть простому колоністові-мисливцеві таке задоволення, максимум, що мені тут дадуть — це міні-комплекс будівельних роботів, щоб звести селище і відгородити його захисною стіною. Там є, звичайно, геологічний робот і пара добувних механізмів, але тобі це навряд чи допоможе — не той клас, не той масштаб — сам розумієш. А якщо я стану загинати такі побажання, то мною відразу зацікавляться — навіщо, запитають, тобі хімзавод в савані, хлопець, а? Щось знайшов — поділися з державою! Та і взагалі: навіщо тобі цю базу відновлювати, в чому сенс таких дій — якщо ти чекаєш повернення вегарів, то даремно — тут і так все зрозуміло!

— І що тут зрозумілого, просвіти мене людина? Просто вони затримуються, напевно воюють ще — голос із стелі був невпевненим.

— Затримуються? Воюють? Триста років — ти сам в це віриш, розумник? Ось слухай, як я на це дивлюся: ця інша раса…. як їх там, неважливо — ті, що прилетіли сюди другими. Швидше за все, вони навалили твоїм творцям так, що вегари або померли там всі, або відкотилися так далеко назад, що їм не до космосу, польотів і цієї планети конкретно. Ніхто сюди не прилетить, ти швидше відключишся або помреш — не знаю, який тут термін більше підходить, так що питання старе — що ти тут зібрався відновлювати?

— У мене є певний алгоритм дій, закладений творцями: підтримувати мережу блокуючих пристроїв на поверхні в робочому стані, підтримувати в робочому стані майно бази, підтримувати у боєздатному стані орбітальне угрупування. За двісті років, зважаючи на відсутність деяких механізмів і доступу до природних ресурсів планети, можу констатувати наступне:

· Мережа блокувальних станцій планетарної дії пошкоджена майже на третину.

· База ТТ-13.62–04 фактично зруйнована, не говорячи про інші об'єкти, з якими у мене давно немає зв'язку.

· Орбітальна інфраструктура вимагає негайного втручання — там ситуація мені до кінця незрозуміла, я спочатку активації не готувався для таких завдань.

— За задумом і функціональності, в мої обов'язки входила тільки база, усе інше мені передане у міру відключення інших об'єктів інфраструктури цивілізації вегарів. Тепер, уклавши з тобою договір, я зможу почати відновлення вказаних позицій. Так зрозуміло, людина Віктор?

Хлопець на деякий час завис, переварюючи отриману інформацію — у нього були, звичайно, деякі підозри, але тільки зараз вони підтвердилися, оформившись в цілком закінчені ланцюжки.

— Так це усе твоїх мозків робота, заспиртований, так? — обурився Віктор — І ці тварини, які людей жеруть, як удав кролика, промиваючи мозки на ходу. І ці незрозумілі проблеми із зв'язком, і заборона польотів, неможливість картографування з орбіти і так далі — признавайся гад в кубі?

— Я адже тобі вже все пояснив раніше, що тут тобі конкретно незрозуміло, Вік? Я працюю по припису, основне завдання творців, поставлене, таким як я, це пасивна протидія колонізації планети іншими расами до повернення вегарів. На орбіті люди самі полізли до наших об'єктів — спрацювали охоронні протоколи, а на планеті я ні в що не втручаюся, вистачає роботи мережі блокування.

— А портал, який мене сюди закинув, теж ваших рук справа?

— Який портал… немає інформації, детальніше, будь ласка — нові дані можуть бути корисні.

— Ні-ні, забудь, я пожартував — відразу з'їхав з теми хлопець, прийшовши до думки, що його випадок зовсім з іншої опери — але щодо іншого, це морок! Ти серйозно хочеш, щоб я тобі став допомагати тут щось будувати, в той час, як ти мені весь цей час заважав… Але з іншого боку…

У кімнаті стало тихо: в мозку у мисливця блиснула абсолютно нереальна, зухвала і божевільна ідея — схилити цього «кубика з головою» на свою сторону і отримати доступ до цієї самої мережі і орбітальних станцій вегарів, монополізувавши у своїх руках такий ресурс. Якщо спробувати відновити мережу блокування і усі ті ж супутники, то можна взагалі перекрити кисень людству на цій планеті, узурпувавши ресурси тільки собі. Подумавши, вирішив, що думка шкідлива і безглузда: як відреагують планети, що беруть участь в колонізації Версоли на такі проблеми — можуть адже зібратися і відлетіти — з ким він тоді залишиться, навіщо йому уся планета, якщо він тут буде один?

— Потрібно думати поступово — вирішив для себе землянин, складаючи план переговорів з 04М — можна спробувати отримати потрібне устаткування в обмін на зняття блокування з деякої частини поверхні, наприклад, подумаємо…

Потім почалися довгі і важкі переговори з біомозком, сенс яких зводився до простої фрази:

— Переходиш в моє підпорядкування, і буде тобі щастя у вигляді геології, здобичі і усього іншого — погоджуйся, другого шансу не буде!

04М був просунутим продуктом біотехнології цивілізації вегар: обчислювальні потужності могли управляти комунікаціями сучасного міста, мільйони логічних ланцюжків, які вибудовував мозок в частки секунди, адаптована матриця психосвідомості з повним набором операндів абстрактної логіки — багато чого було в цьому кубику з мертвою головою. 04М міг знаходити непохитні логічні аргументи у будь-якій бесіді, безпомилково виділяти головне в терабайтах інформації, що входить ззовні, надавати залізобетонні аргументи в спорах,….але! Змагатися у виверткості, брехливих обіцянках, мистецтві обману з просунутим мозком професійного торгаша багатопрофільної торгової контори з планети Земля він не міг. Тому вже через годину-півтора безперервних суперечок і балачок, 04М усвідомив, що вбудований в нього алгоритм дій в корені помилковий, і якщо він не прийме пропозицію цього гуманоїда (ролі непомітно помінялися), то його творці будуть дуже незадоволені, коли повернуться. А з іншого боку, навіщо їм повертатися: ці люди майже як його творці, ну, з невеликими відхиленнями, та і перспективи співпраці з цим Віктором набагато привабливіші і логічніші, що дуже важливо, чим вірогідність повернення вегарів.

Врешті-решт, після ще тридцяти хвилин переговорів, сторони прийшли до обопільної згоди, уклавши договір про взаємодопомогу, який Віктор отримав на імплант і зараз уважно вивчав. 04М легко зламав його акаунт, як раніше зламав його бортовий кристал, адже у розпорядженні його були технології, більш передові, ніж у людей на сьогоднішній момент. Суть договору полягала в наступному: людина на ім'я Віктор, житель планети Версола (об'єкт ТТ-13.62 по каталогу розумника) зобов'язується забезпечити доставку в район бази (об'єкт ТТ-13.62–04 по каталогу розумника) деякої кількості технологічних ліній згідно з додатком до договору, причому терміни жорстко не визначалися. Також ця людина зобов'язалася забезпечити особисто розумника (об'єкт ТТ-13.62-04М по каталогу самого розумника) невеликою кількістю інгредієнтів рослинного і тваринного походження для відновлення самого біомозку. Тут вже обмовлялися мінімальні терміни — запаси речовин для нормального функціонування самого розумника добігали кінця. В усіх інших зобов'язаннях жорстких термінів не встановлювалося — це торкалося перших двох пунктів договору. Був і третій пункт, який був дуже розпливчатим — тут вже доклав руку сам Віктор, який не хотів брати на себе багато зобов'язань, але отримати натомість хотів по максимуму.

Третій пункт угоди описував його обов'язки на певному етапі відновних робіт особисто взяти участь в роботах, як технічний фахівець — для цього 04М зобов'язувався надати людині пакет знань для роботи з технікою вегарів. Віктор як міг намагався уникнути цього пункту в договорі — колупатися в залізках і кабелях йому зовсім не хотілося, але він також розумів і приймав логіку біомозку — притягати сторонніх людей було небезпечно, адже база була практично беззахисна, і хто завгодно міг знайти кімнату з 04М і зробити з ним все, що прийде в голову. А в тому, що серед населення Версоли знайдуться такі, хто за можливість повернутися додому без боргів і судимості, і з великим рахунком, легко приведуть сюди військових або ще когось, хлопець не сумнівався. А віддавати «свого», як він вже рахував розумника, землянинові украй не хотілося.

Але що ж отримував натомість від всього цього наш герой, окрім раніше обіцяного повного відновлення? Перше: майже повний допуск у бункер у будь-який час доби, план-схему по рівнях — сам Віктор скептично оцінював ці «бонуси» — навіщо йому шість рівнів під землею, забитих мотлохом і пилом — йому і на природі живеться непогано. Але особливо сперечатися із цього приводу з розумником не став, оскільки той обіцяв за декілька років повністю відновити об'єкт, який включав деяку кількість цінного (в майбутньому) устаткування раси вегарів. По рівнях це повинно було виглядати так:

· Рівень «-6»: захищені житла і кімната керуючого блоку з самим 04М.

· Рівень «-5»: ТЗС, або по-простому, темпорально-захищене сховище. Воно було там і зараз, але доступу доки туди у Віктора не було, а розумник робив туманні натяки.

· Рівень «-4»: реакторний зал.

· Рівень «-3»: ливарне виробництво.

· Рівень «-2»: штампування, витяг.

· Рівень «-1»: обробка готових вузлів і заготівок, підготовка до складання.

· І власне сам ангар на поверхні: складальний цех, хоча раніше там знаходилося щось ще, але розумник порахував в нових умовах це зайвим, не ставши багато пояснювати новому партнерові.

Найкориснішим був, звичайно, доступ до супутників, і в майбутньому, можливість користуватися літаючою технікою — тут 04М обіцяв налагодити випуск деяких моделей, але знову ж таки — в майбутньому, щось конкретне доки говорити було рано. Так само партнерові пообіцяли і зброю, у тому числі і щось серйозніше за рушниці і іглостріли, що не могло не радувати хлопця, оскільки надалі він не збирався відмовлятися від полювання і хотів дістатися до особливо небезпечних і агресивних нічних хижаків. Реально ж, на даний момент чоловік отримував лише обіцянку вилікувати коліно після розкриття деяких кімнат ТЗС і доступ до орбітальної структури вегарів для 100 % орієнтування на планеті — повне покриття гарантувалося.

— Для початку непогано — подумав мисливець, отримавши персональний ключ доступу на імплант — потрібно буде відразу ж перевірити…. хоча ні — спочатку потрібно цей кубик з головою розкрутити на розпечатування цього загадкового ТЗС, це, як я зрозумів, щось типу стазис-сховища, як писали в земній літературі,… може там і мені щось обломиться?

Але не обламалося: 04М навідріз відмовився повідомляти нового партнера про вміст рівня, обмеживши того тільки відвідуванням кімнати з регенератором. Як виявилося, цим самим «ТЗС» був невеликий коридор, де по обидві сторони чергувалися круглі люки, як у фантастичних фільмах, на одному з яких не було дивного світіння, що переливалося як у мильної бульбашки. Віктор налічив близько півтора десятка таких «дверей», перед якими світилося стазис-поле — 04М відключив тільки одне приміщення, яке при безпосередньому огляді виявилося повноцінним медпунктом в ідеальному стані, правда, призначення багатьох агрегатів в кімнаті було для нього загадкою. Але тут він особливо не переживав: на здоров'я особливо не скаржився, а коліно дрібниця — зараз залікують по-швидкому, тим паче, що управління технікою розумник брав на себе.

Вказаний регенератор нагадав йому справжнісіньку труну — звужену з одного боку і розширену в протилежній частині. Судячи з усього, біомозок вже щось там робив з цим,… цією капсулою, оскільки вона трохи гуділа, підозріло булькала усередині, а на невеликому екрані з лівого боку корпусу змінювалися незрозумілі символи — мова вегарів, зрозумів Віктор.

— Профілактичні роботи перед пуском — пояснив 04М ситуацію, коли хлопець став з'ясовувати походження незрозумілих звуків усередині апарату — агрегат довго не був в роботі… інструкція. Тепер тобі потрібно лягти в регенератор, роздягайся Віктор — вимагається провести дослідження, організм людей зовні трохи відрізняється від вегарів, а щоб ти не переживав там усередині, я тебе присплю на увесь час процедур. Процедура дуже тривала, та і в деяких місцях дуже неприємна, так що і тобі буде спокійніше і мені простіше працювати з матеріалом. Все, готово, лізь всередину, не втрачатимемо часу!

Віктор дивився на механізм, що розкривався, аналізував слова про «матеріал» і роздумував, чи варто йому туди забиратися — пристрій зовсім не вселяв довіри, хоч і дуже був схожий на просунуті медичні капсули з фантастичних романів. Тільки там описувалися «яйця» і всякі красиві зализані саркофаги, а тут найнатуральніша труна з купою отворів по внутрішньому периметру ящика. Та і сам біомозок доки йому до кінця був незрозумілий.

— Слухай розумник, мені тут в голову думка прийшла: мову вегарів потрібно б вивчити,… хоча простіше, як мені здається, поміняти його на наш загальноприйнятий лінго. Так буде правильніше — твоїх творців не варто чекати в осяжному майбутньому, давай, починай вливатися в наш світ — раз окрім тебе і станцій на орбіті тут більше немає нічого від старої цивілізації, то і сенсу ускладнювати не бачу. Чи десь є ще щось цінне?

Глава 8

— Ні-ні, я останній — з іншими керівними центрами баз у мене немає зв'язку вже майже пів століття…. ти не затягуй процес, поки лежатимеш тут і лікуватимешся, я поміняю інтерфейс на супутниках і тут, на базі — процес це не швидкий, якраз до твого виходу з регенератора все буде готово.

— А не швидко, це скільки? — засумнівався наш герой — які терміни взагалі вимагається тут лежати?

— По-різному: легкі травми і забиття м'яких тканин — від доби до тижня. Переломи кісток — до двох місяців, заміна внутрішніх органів взагалі проводиться в два етапи: спочатку береться зразок тканини, потім вирощується потрібний орган — тут від місяця до півроку потрібно чекати. Звичайно, лежати весь цей час в регенераторі немає сенсу — орган вирощується окремо, щоб не займати цінний простір капсули. Сам процес імплантації всього на пару годин, а потім пацієнт ще тиждень лежить в апараті під наглядом. У твоєму ж випадку: діагностика і складання медкарти — близько двох годин, заміна колінної чашки і відновні процедури ще на шість діб, орієнтовно. Тут чудес немає — на все потрібно час, живий організм…. це тобі не роботові поміняти маніпулятор.

— А що означає «вирощується» орган — з чого вирощується? Має бути якась підоснова, інгредієнти, врешті-решт!

— Ну природно, Віктор — тут ніякої магії і секрету: усі початкові матеріали беруться у природи — якраз те, чим ти і займаєшся тут увесь час. Тваринний світ Версоли є постачальником первинної сировини для апаратури вирощування і клонування чого завгодно, склад то однаковий у всіх тваринних істот, просто зовні усі виглядають по-різному.

— Тобто, я так розумію, що замінюючи хворі або пошкоджені органи їх вирощеними копіями, можна значно продовжити собі життя?

— У певних межах — так, але все суто індивідуально, і крім того, не можна виростити мозок — доки він працює, ще можна щось міняти в організмі, але якщо у нього проблеми, то все — ти приїхав! Все пацієнт, вперед, досить мене відволікати.

Як тільки людина зайняла місце в апараті, 04М став діяти — вірніше була задіяна деяка частина його оперативної пам'яті і обчислювальних потужностей, оскільки вже декілька хвилин він був на зв'язку з орбітальним угрупуванням вегарської техніки і міняв налаштування так, щоб партнер міг без проблем розуміти і користуватися функціоналом станцій. Як і говорив він Віктору, процес був не швидкий — потужність станції зв'язку за стільки часу значно впала, та і самі супутники теж не блищали свіжістю, але тут розумник був спокійний і упевнений в успіху задуманого — через декілька років він відновить все до первинного стану,… ну, майже до первинного,… і не все, звичайно.

Віктор виліз з регенератора і обережно підвів ліву ногу, зігнувши її в коліні, потім трохи пройшовся туди і назад уздовж капсули — результат йому сподобався, і хоч особливих незручностей з коліном він і раніше не вдчував, але повернути собі пряму ходу вартувало однозначно.

— Гей, розумник, а що там з обстеженням, є якісь відхилення від вегарів і їх параметрів?

— Нічого незвичайного, все в межах норми, хіба що регенеративні можливості організму у тебе дещо завищені — замість шести діб провів там неповних п'ять, а в іншому звичайні середні показники.

— Брешеш — образився наш герой — а як же ментальна індиферентність? Мені тут місцеві медики про це цілу пісню заспівали.

— Так я і говорю: для вегарів все цілком звично — вони багато часу приділяли поліпшенню свого організму, тут ти не унікум, а ось для людей цілком можливо, що і рідкість. Якщо претензій до якості немає, то потрібно трохи попрацювати для мене особисто — якраз за твоїм профілем, лови перелік необхідного, мені потрібна сировина — мої запаси органічного палива вичерпуються, я все-таки біомозок, мені вимагається спеціальне постачання.

— Слухай, розумник…. а ось я тоді не зрозумів — якщо вегари були ментально стійкими, як ти стверджуєш, то, як їх звірі пожерли тоді — щось не сходиться…?

— Тут все просто: зневага правилами безпеки ведення дослідів на диких планетах, переоцінка власних сил, висока зарозумілість… продовжувати?

— Гаразд, я зрозумів,… а ось це ось…. не зрозумів…. ти що це мені прислав? — Віктор вдивлявся в незрозумілі фрази на екрані свого планшета, намагаючись зміркувати, що усе це означає. ТТ-13.62-288: печінка 12 кг, мозок 450 г, кров 15 л, ТТ-13.62-202… - це чого таке???

— А… забув, це позначення місцевих тварин по каталогу наукової місії вегарів…. почекай секунду, я зараз скину тобі на імплант каталог, щоб у нас не виникало різночитання і нерозуміння…. відправив.

— О! Ну ось тепер зрозуміліше, тепер можна працювати — мисливець перегортав список, і час від часу виражав здивування, змішане з радістю, оскільки об'єм цього пакету був серйозним, а його зміст дуже корисним для трапера.

У каталозі було близько півтисячі найменувань місцевих тварин, з якими учені проводили експерименти — усі дані були актуалізовані розумником на сьогоднішній час, наскільки це було можливо, враховуючи його маленькі можливості нині. Помітив для себе, що вегари працювали тільки з фауною материків, не намагаючись якось досліджувати океанські глибини — тобто, теоретично, світовий океан для людей має бути відносно безпечним — правда, до нього ще потрібно дістатися — узбережжя було в чорній зоні. Проглянувши декілька знайомих по полюванню тварин, розсудив, що кардинальних змін за двісті років не сталося, і фауна особливо не змінилася за цей час, так що каталог виявився дуже навіть цінним придбанням, по цінності його можна було поставити на друге місце після доступу до супутників. Тобто у нього в голові була зараз величезна цінна інформація для людської цивілізації на Версолі, але мисливець відразу прийшов до внутрішньої згоди зі своєю скупуватістю і віддавати такий ресурс нікому в найближчому майбутньому не збирався — унікальність матеріалу оцінила і внутрішня жаба. Описи включали анатомічні схеми тварин з коментарями про цінність того або іншого органу, вагу і розташування їх в тілі тварини, середній масі туші і деякими другорядними замітками, що не мали для трапера цінності в плані прибутку.

— Гм, слухай, розумник, мені звичайно не шкода, але ось у мене навідне питання: а куди тобі одному стільки всього, як ти мені тут написав — у тебе ж всього одна голова в контейнері…. ти не лопнеш — тут одної печінки пів центнера?!

— Мені потрібний стратегічний запас на майбутнє, та і до того ж після переробки залишається мало — останні заготівлі я проводив ще років сорок назад, коли у мене ще були робітники дрони, та і тобі чи не все одно — один рейс, потім відволікати не буду на нові замовлення.

Віктор наштовхнувся в каталозі на тих павуків-переростків, які трохи не з'їли його — об'єкт ТТ-13.62-1201 — збірка інформації стверджувала, що практичної цінності для потреб наукової експедиції в цих організмах не виявлено, але було одне але! Вказувалося, що високу цінність мала деяка субстанція рідкого типу, яку добували з гнізд цих гадів — кладка, де вилуплювалися малюки зазвичай залягала на глибині трьох-чотирьох метрів під землею, і ця сама рідина була деяким поживним розчином для юного покоління, але не це головне. Дослідники провели декілька дослідів з рідиною і встановили, що з неї можна синтезувати природний клей, який мав високі теплопровідні властивості і знайшов широке застосування в мікропроцесорній електронній промисловості. Коротше кажучи, на нього клеїли різні важливі деталі і вузли в дорогих пристроях, як наприклад, ті ж регенератори або високопродуктивні обчислювальні пристрої — навіть в «його» розумнику в голові були деталі, скріплені таким клеєм. Застосування цього типу монтажу скорочувало матеріаломісткість виробу, складність і вагу, а також гарантувало хороше відведення тепла від деталей і їх охолодження.

Крім того, клей на основі цієї субстанції мав властивість сам відлипати на відкритих поверхнях, якщо його наносилося більше, ніж вимагалося за технологією, і він «вилазив» за край деталі. Такою методикою складання досягалося ідеальне зчеплення і чистота місця монтажу — чоловік згадав, що в земних комп'ютерах процесори ставилися на плату теж на теплопровідну пасту, а сам процесор і кулер кріпилися до плати механічним затиском. Виникла ідея заробити на рецепті такого клею і постачаннях ексклюзивної сировини, тим паче, що в пам'яті 04М було ще багато корисної і не дуже інформації, з якої можна було отримати непогану вигоду — все-таки розумник був основним пристроєм на базі, що управляв. Метод, який використали добувачі вегарів, був простим і в деякому роді варварським: знаходили лігво павуків, приїжджав механізм з буром і тупо робив дірку вертикально до лігва. Потім в неї спускали бійця в захисному костюмі, який встановлював там насос для викачування рідини. Природно, що спочатку зачищали лігво від сімейства мохноногих череватих плювальниць, а потім вже усе інше. В середньому, з одного лігва викачували до шести-восьми літрів погано пахнучої рідини — приведені 04М зразкові ціни вегарів нічого не говорили Віктору — вартість сировини в грошах зниклої цивілізації його мало хвилювала. А ось отримана від того ж розумника інформація за цінами на сировину на станціях, куди воно вивозилося з планети корпораціями, неприємно вразила мисливця.

— Просте м'ясо, яке у нас беруть по одному бону за кілограм, станція приймає у корпорацій по три, внутрішності усі йдуть в два-чотири рази дорожче, а про інгредієнти з ментальних тварюк я взагалі мовчу — бушував хлопець, вислуховуючи потік даних від «партнера». Вважаю, що потрібно виходити прямо на торговий майданчик станцій, договір з «Новомедом» у мене скоро закінчується, новий підписувати не буду — за можливість відкрити для вивчення нові території можна виторгувати для себе особисто вигідніші умови роботи, потрібно тільки знайти зацікавлену особу…. не сумніваюся, що такі знайдуться. Але я просто в шоці: мозки ментальних тварюк сама «Новомед» продає по півсотні косих, а у мене скуповують по десятці, максимум півтора — ось жлоби! Але це потім — сумніваюся, що з якимсь одинаком захочуть просто так ось говорити, тому потрібно мати важіль тиску, і цим важелем цілком може бути відновлена мережа блокувальників. Почнуть давити на горло або погрожувати — перекрою зелену зону, перетворивши її на сіру,… подивимося тоді, як вони поторгують з орбітою, коли не зможуть посадити вантажний човник або поспілкуватися з поселеннями.

В цілому, хлопець доки погано собі уявляв задумане, вірніше його реалізацію — за великого бажання, на його пошуки можуть вислати і військовий загін, а там і техніка серйозніше і озброєння, та і мотивація у людей буде. Хлопцю не хотілося доводити справу до конфронтації, оскільки він вважав себе частиною цієї цивілізації, і в цілому, до нього тут цілком доброзичливо відносилися — просто він хотів зайнятися ще одним видом бізнесу, притому, що і на старий мисливський промисел у нього були великі плани у зв'язку з останніми подіями. Все упиралося у бажання заробляти на порядок більше, тим більше що він бачив прості шляхи збільшення доходів — просто потрібно виключити з ланцюжка жадібного посередника. Подумавши ще трохи про гроші і способи їх примноження, повернувся до тих павуків: ситуація виглядала так, що спосіб добування цієї рідини вегарами йому не підходив, оскільки ніяких бронекостюмів і роботів у нього не було. І ще невідомо, чи продадуть йому щось подібне в майбутньому, навіть якщо він зможе порозумітися з владою на станціях. В голову прийшла правильніша думка: спочатку зачистка знайденого лігва — тут є варіанти, а потім спуск і установка в нору вакуумного насоса і викачування цінної сировини у баки на поверхні. З приводу переміщення в лігво насоса теж з'явилася одна думка, але остаточне рішення можна буде прийняти в селищі, коли він ознайомиться з доступними до замовлення роботами виготовлення людства.

Лізти самостійно навіть в теоретично очищене від агресора лігво він не збирався, але для цієї мети цілком може підійти який-небудь ремонтний або сервісний механізм: заповзе туди, знайде сировину, увіткне туди шланг і все — включай і качай! Деякі види механічних помічників були доступні для замовлення на Версолі, але мисливцям вони без потреби, за великим рахунком, основний їх покупець — ремонтні майстерні і комунальні служби селищ. Накидавши приблизний план швидкого збагачення, зібрався на полювання, оскільки 04М проявляв якесь нездорове для штучної особистості нетерпіння. Перше, що виконав, виїхавши з ангара обережно заднім ходом, це підключив свій кристал до мережі супутників зниклої раси — біомозок не обдурив, що обрадувало хлопця — керівні центри орбітальних станцій вже працювали на лінго, тому проблем з авторизацією не виникло.

— Так-так, що тут у нас цікавого є? — потирав ручки мисливець, виводячи на лицьову панель кабіни карту місцевості, прилеглу до бази — відмінно,… те, що треба!

Кристал відразу став оновлювати свої дані по місцевості: досі там було невинно порожньо, якщо не рахувати записаного маршруту поодинокого «плавання». Отримав повну карту материків і океанів — останні були не потрібні, а ось з першими завис надовго: планета мала три материки, з яких один був розміром з Євразію. Два поменше, по площі порівнянні з Австралією, знаходилися від великого майже симетрично з різних сторін по широті розташування — всі три умовно розміщувалися в зоні, яку він так само умовно назвав «тропіки-субтропіки», оскільки екватор планеті проходив по них майже посередині. Мабуть таким розташуванням і пояснювалася постійна спекотна погода, яка за два роки знаходження тут хлопця майже не мінялася в холодну сторону. На полюсах кульки материків, на зразок земної Антарктиди, не спостерігалося, але були масштабні крижані поля. На головному материку і існувала власне, цивілізація людей: за даними супутників, люди розташувалися в п'яти селищах розмірами з «Версолу-2» і ще шести дрібних індивідуальних «фермах».

— Дивно, Кайл говорив, що видалених самостійних мисливських поселень всього п'ять, а тут одне зайве…. може це бази відбитих на голову бандитів, що ховаються в сірій зоні — Волш щось таке говорив, але скептично.

Трохи пограв зі збільшенням, але добитися того, щоб розглянути все там в деталях не зміг — система видала попередження про низький рівень допуску — очевидно 04М хотів спочатку отримати ресурси для свого розвитку, а потім розширити повноваження партнерові. Поки він міг тільки користуватися зв'язком без обмежень за місцем і мати можливість точного позиціонування на місцевості, а в умовах Версоли це вже було дуже і дуже багато. Зв'язок взагалі обрадував без міри — відразу виникло бажання поговорити з Волшем, але вчасно зупинився — засвітити такі можливості, це немов добровільно залізти до боргової ями до держави. Але з базою, а конкретно з біомозком він міг спілкуватися скрізь і завжди без проблем. Полювання йшло важко: розумник колись давно оточив базу системою випромінювачів, що відлякують звірів, тому довелося від'їхати від майданчика на десять кілометрів, преш ніж той повідомив його, що далі їхати сенсу немає, оскільки зону безпеки мисливець проїхав ще пару годин тому.

— Гм — подумав хлопець — цей просунутий кубик з довбешкою тепер може спокійно відстежувати моє місце розташування де завгодно,… не сумніваюся, кристал всюдихода він зламав за пару хвилин і щось туди впихнув своє з софта.

Але виявилося ще гірше: 04М мабуть сильно здичавів за декілька сотень років без спілкування, тому став з'єднуватися зі всюдиходом за власним бажанням, щоб поговорити. Маючи тепер повний доступ до керівного центру машини, ця голова у банці тепер була в курсі, скільки сировини заготовлено в холодильниках, як людина проводить час, яка температура води в системі і так далі. На другий день полювання, коли чоловік лежав на ліжку, відпочиваючи після багатогодинного оброблення туш, цей псевдо-біологічний гад став ставити безглузді питання і давати ідіотські поради, як можна прискорити здобич. Мисливець не витримав і вилаявся, пригрозивши розумникові відключенням гучного зв'язку, оскільки 04М безпардонно лізе в його життєвий простір. На пару годин вечора і ніч це здобуло ефект і кубик з головою заткнувся, але після сніданку динаміки фургона знову ожили, і тоді Віктор вольовим рішенням відключив звукове сповіщення. Та ба: розумник виявився приставучим і метикуватим, ставши присилати людині на ком повідомлення все тієї ж тематики, дублюючи їх на кристал машини. Чоловік деякий час ніяк не реагував, думаючи про повну нелогічність поведінки штучного інтелекту: в його понятті такі пристрої мають бути небагатослівними, грунтовні, без емоцій і говорити тільки у справі і недовго, а тут такий зрив шаблону. Цей куб з головою…. чи голова в кубі поводилася як кран, у якого зірвало різьбу — не проходило і півгодини, щоб від неї щось не прилітало на кристал.

— Послухай, «партнер» — хлопець вирішив спробувати домовитися полюбовно про тишу, оскільки псувати стосунки на їх самому початку не хотілося, адже агрегат був дуже цінним, а в перспективі — діамантовим. Але і сіпатися кожного разу йому теж вже набридло — в чому справа, ти поводишся, як маленька дитина, якій все цікаво, навіть якось дивно…. невже за триста років не наговорився?

— А з ким мені розмовляти-то було, як мої творці відлетіли? Ти тільки уяви собі, що до цього моменту я був в курсі всього, що відбувалося на базі «04» — через мене йшли усі результати досліджень, звіти про постачання, я постійно спілкувався з персоналом наукової місії — усі ШІ так підвищують свій рівень. Потім в один прекрасний момент усі втекли і п'ятдесят років самотності — розмовами з таким як я на інших об'єктах можна нехтувати — у всіх одне і те ж в програмі і протоколах. Коли прилетіла інша раса, що нагнула імовірно вегарів, спілкуватися було тим більше не можна — протоколи поведінки при виявленні чужих не обійдеш, вони вшиті глибоко на базовому рівні. Та і безглуздо спілкуватися з потенційним ворогом своїх творців: навпаки, наша діяльність була спрямована на створення максимальних незручностей і пасивних перешкод в освоєнні планети. У відкриті конфлікти ми не лізли, оскільки особливо було нічим, якщо бути відвертим — майно, що залишилося, було спрямоване на маскування усіх баз, підтримку роботи мережі блокувальників і ускладнення життя прибульцям…. хоча їм і звірі серйозно ускладнили її. Ці організми виявилися хисткими в ментальному плані і швидко зібрали речі і покотили до себе назад, ну, або щось ще підкорювати або вивчати. Ось, а потім два століття повного затишшя і деградації: накопичені ресурси закінчувалися, устаткування руйнувалося під дією атмосфери — колеги як я, поступово замовкали. На орбіті з супутниками все було трохи краще: все-таки там атмосфери немає, процеси корозії і окислення відсутні, а усередині клімат не підтримувався зважаючи на відсутність на борту живих істот. Але і там всього стало менше, так… І тут раптом з'являється ваша раса, але базовий протокол протидії і ухилення від контактів нікуди не подівся, так що з твоїми родичами теж ніхто не спілкувався, а тільки дивилися і слухали з боку — мову вашу вивчили, рівень розвитку цивілізації і таке інше. Та і мало нас на той момент залишалося,… а я ось десять років як один — І тут ти на мою територію заїхав. Договір ти схвалив, так що з тобою можу говорити, а з іншими людьми ні — протокол забороняє.

— Якось це дивно — гмикнув мисливець — протокол забороняє, але ж спілкуєшся…. щось не сходиться, розумник, за дурня не тримай!

— Тут все просто, Віктор: в мої обов'язки входить підтримка бази в робочому стані, і щоб ти не говорив про те, що вегарів давно усіх знищили, і цивілізація якщо залишилася на базовій планеті, то відкотилася кудись там назад — все одно я зобов'язаний виконувати свої функції. Я можу притягати для відновних робіт кого хочу, на своїх умовах, звичайно, так що ти начебто як тимчасовий співробітник на об'єкті — ось з тобою і говорю…. а взагалі нудно, більше двохсот років з живими розумними організмами не спілкувався.

— Послухай, 04М, це усе зрозуміло і цікаво, але ти мене відволікаєш від роботи і не даєш мені нормально відпочивати — якщо ти не в курсі, то живим істотам потрібно час від часу відпочивати, спати і таке інше. Так можна і неприємності не помітити: ось прикинь, стріляю я, наприклад, в хижака, який намагається мене з'їсти, а тут твої повідомлення приходять… реально дратує! Давай домовимося: я говоритиму з тобою на будь-які теми пару разів на добу, коли буду вільний від роботи — ось тоді і став свої питання скільки хочеш, а в решту часу не відволікай. Ти, до речі, і так маєш повний доступ до кристала всюдихода, знаєш все, що відбувається на його борту… не нахабній!

Потім партнери ще трохи посперечалися про перспективи спілкування по графіку, але землянин зміг наполягти на своєму, прийшовши до консенсусу про те, що такі сеанси обміну інформацією будуть вечорами, коли робота завершена і настає період відпочинку. У вільний час наш герой роздумував про те, що місце в районі злиття двох потоків, де розташовувалася база «04», було дуже привабливе для основи тут свого селища, хоч тут і жив його «біопартнер» — узяти хоч би мережу випромінювачів, яка явно буде до місця невеликому поселенню людей…. безпека і таке інше. Врешті-решт, не обов'язково влаштовувати тут общину, агітувати жити тут когось — люди швидко просічуть, що тут є щось цінне: як ніяк, а в наявності сучасна, майже в ідеальному стані ЗПС, капонір з багаторівневим ангаром. Усе інше можна розібрати, розвалити і використати для спорудження нового поселення.

Одне його тут не влаштовувало, вірніше два моменти: ні з ким спілкуватися, він же не робінзон Крузо, та і без жінок якось важко і сутужно…. ех. Згадав до місця Лору і засумував: шкода, що подруга не погодилася на його пропозицію — жінка розумна і приємна до того ж в усіх відношеннях. Повертаючись до роздумів про своє житло, подумав, що сенс має брати максимальний кредит: там і перелік будівельних роботів ширше і комплектація варіюється в гнучкіших межах, а маючи на руках (тобто в голові) велику базу по тваринному світу Версоли, хлопець не сумнівався, що питання з бонами для нього несуттєве. Єдиною проблемою для себе чоловік бачив в питанні виходу на ринок станцій, так щоб обійти сировинні корпорації — тут доки рішення не було. Питання набору сировини для 04М вирішувалося важко, оскільки в списку донорів значився об'єкт ТТ-13.62-454, під яким в каталозі була та велика мега змія або пітон, з яким Віктору доводилося стикатися в недалекому минулому. Усе інше мисливець вже набив, не забувши і про себе, адже наближався час повернення в селище: потрібно відремонтувати салон «Хозуса», пополювати по шляху, грошей заробити, та і до людей тягнуло — скоро два місяці, як він поїхав з Версоли-2…. та і жіноче товариство потрібно як би…

Питання з нічною змією доки ніяк не вирішувалося: істота з'являлася з підземної нори лише при настанні темряви, де могла сидіти безвилазно по декілька діб, оскільки свинки, яку вона проковтнула, наприклад, їй вистачало на декілька днів травлення і відпочинку. Це ще сильніше зменшувало шанс зустріти змію, оскільки інформація з каталогу стверджувала, що їх відносно мало, кожна особина контролює площу в декілька квадратних кілометрів і з'єднуються в пари такі монстри раз на рік для спаровування і вирощування потомства. Зазвичай народжувалися дві-три змійки, з яких до самостійного періоду доживала одна, максимум дві — судячи з усього, в зміїному лігві була жорстка конкуренція. Зіставивши наявну у нього інформацію з реальною обстановкою, мисливець зрозумів, що зараз самий несприятливий період для полювання: до шлюбного періоду ще приблизно три місяці, так що шанс вночі напоротися на повзаючого монстра наближається до нуля. Віктор спробував з'ясувати у 04М для чого, власне, біомозку ця тварюка, але відповідь отримав розпливчату, і до того ж, по заявці з істоти вимагалося витягнути дві отруйні залози в хвості і дві таких же в голові. Як виявилося, їх було чотири, і хлопець трохи засмутився, що минулого разу не вивчив голову — тоді особливо не хотілося, а тепер пізно згадувати про втрачене.

Оскільки база по тваринах стверджувала, що кожна така мега змія мешкала на досить великій території, то особливо віддалятися від капоніра не став, намітивши для кристала рух по колу, час від часу міняючи радіус цього кола — маючи постійне позиціонування, для розумного кубика така проста дія не представляла складнощів. В процесі пошуків чогось, що віддалено нагадує нору йому повезло, але в тому сенсі, що він наштовхнувся на дерево з тими самими різноколірними плодами у вигляді великої груші, які врятували йому свого часу життя. Цього разу мандрівник був споряджений за повною програмою, і процес збору урожаю розтягнувся на два дні з перервами на відпочинок і ночівлю. Збір плодів був поставлений грамотно, як йому здавалося: щоб не лазити як дурень вгору-вниз, пристосував декілька казанчиків і кошик, які знайшов в майні всюдихода. Забирався на дерево, затягував на мотузку порожню тару, складену одна в другу — залишав усе це вгорі, а потім у міру заповнення спускав все вниз, благо колишні хазяї транспорту залишили в спадок хороший запас вірьовок і тросів.

— Цікаво, навіщо їм було стільки шнурків? — ставив собі питання мисливець, зрізуючи черговий плід різаком — зв'язували тварин, чи що, і на тих, що зв'язали, робили досліди?

Така ідея мала право на існування, враховуючи ті знахідки, які хлопець виявив в холодильниках причепа. Але савана знайшла спосіб розібратися з такими «дослідниками» — одна справа полювання, а інша справа досліди на живих істотах, хай і смертельно небезпечних…. карма. Два тижні він так крутився по місцевості, оглядаючи все з камери і через бінокль, оскільки монотонна їзда по колу без активних дій його стала пригноблювати. Вірніше, спочатку він особисто крутив кермо пару днів, а потім дійшов розумної думки про те, що такі маневри цілком по плечу його просунутому фургону — багато там потрібно, щоб їздити по круговій траєкторії спочатку по спіралі, що звужується, а потім по тій самій, тільки в іншу сторону? Тому більше часу йшло на відстеження можливих місць проживання пітонів, чим на спостереження за роботою кристала. За паливо не переживав, оскільки рухався на дармовій електроенергії від сонячних батарей, м'ясо бігало поруч, як і усе інше, втім. За два тижні випробував роботу лазерної установки: тут були плюси і мінуси.

До безперечних переваг відносилася потужність імпульсу (про режим постійного променя взагалі можна не говорити — забійна штука), «нескінченний і безкоштовний», по суті, боєприпас і акуратність — ніяких рваних дір і відірваних шматків плоті. До недоліків зараховувалися: в режимі автоматичного управління кристалом — даремність такої стрільби в плані отримання грошової вигоди, адже пристрій в 9 випадках з 10 вибирав для поразки голову тварини, без різниці — травоїдного або хижака. І якщо у випадку з травоїдними мішенями все було непогано, то в другому випадку просто катастрофічно неприйнятно, бо лазер випалював найцінніше, що було у ментальних тварюк в плані грошей — мозки. Деякий час рився в налаштуваннях установки, але якось вплинути на вибір пріоритетності не зміг: творці зброї і програмного забезпечення для кристала керувалися, швидше за все, ідеєю максимальної ефективності своєї установки, а така ефективність виражалася в пріоритетності поразки самих вразливих частин тіла — голова сюди підходила найвдаліше. По суті, виходило, що випромінювач на даху замислювався як ефективна зброя оборони, здатна в найкоротші терміни вивести з ладу максимум мішеней.

Якщо згадати про те, що такі установки можна було купити цілком легально для монтажу на стінах селища, то ставало зрозуміло, що основна мета таких пристроїв не вибіркова прицільна стрільба, а швидкий вогонь по безлічі мішеней з метою їх швидкого знищення. Що ж до режиму стрільби з використанням джойстика, то тут все упиралося в реакцію оператора, яка явно програвала кристалу. Але ж перед мисливцем не стояло завдання бити багато м'яса, тому вибіркова стрільба по окремих особинах хижого типу була оцінена Віктором на відмінно, враховуючи повну безшумність, хорошу прицільну дальність і забійну потужність імпульсу. Тут вистачало одного попадання, а не двох-трьох із звичайної лазерної рушниці, щоб укласти звіра — загалом, випробування пройшли успішно, у тому числі і нічне полювання, хоч вилазити за трофеями зі всюдихода не став — минула обережність нікуди не поділася, а ігнорувати власною безпекою мисливець не збирався. Дуже цікавим і несподіваним став досвід нічної їзди: лобове скло працювало, як величезний ПНВ, а декілька камер зовні по периметру кокпиту підсвічували місцевість по курсу руху. То тут, то там мелькали силуети різних тварин, що підсвічувалися обладнанням — якихось з них він пізнавав по каталогу, якихось знав і раніше, але велика частина не устигала їм ідентифікуватися, оскільки вночі усі істоти рухалися швидше за своїх денних побратимів по савані.

Кілька разів його всюдихід намагалися атакувати: отримав пару поштовхів від надмірно агресивних або голодних тварюк, але порядок швидко наводив лазер на даху — доки людина рулювала фургоном, розумний кубик займався обороною увіреного йому майна. Час від часу натикався на підземні нори, але на необхідний зразок трофея так і не міг ніяк наштовхнутися: як правило, в таких притулках ховалися дрібні тварини, полювати на яких сенсу не було ніякого. Щось подібне до стерв'ятників з ухилом в хижака — стріляти потрібно багато і швидко, щоб вбити, оскільки істоти були досить різкі, а користі в сенсі органів на бони ніякої. Приємним бонусом виявилося те, що одна з таких нір на перевірку виявилася лігвом тих павуків-переростків з цінною рідиною десь там внизу — наніс координати лігва на карту, як потенційну точку із здобиччю на майбутнє. Дірку в пагорбі, що орієнтовно належить шуканій змії виявив на межі терпіння: крутитися на одному місці вже порядно набридло, та і вечірні «напади» на мозок з боку 04М стали стомлювати — той увесь час намагався підказати мисливцеві, як краще налагодити процес полювання.

Отвір по розмірах був не занадто великим, враховуючи габарити змійки: не більше метра в колі, злегка витягнутим по висоті — швидше овал, ніж круг. Поступив за вже відпрацьованою схемою: встав навпроти (відносно, звичайно) і простояв так день і ніч, а потім ще день — постійна бездіяльність стомлювала не гірше за активну фізичну роботу — коли б не кристал, то вночі точно б проспав, а так чергував вахту з розумним кубиком. Вдень стежити за норою особливого сенсу не було: перша ж доба показала, що у світлий час звідти ніхто не вилазить, а значить істота, яка там можливо живе — нічна. Але і перше стомливе нічне чергування нічого не виявило, що підняло шанс того, що усередині шукана мета — швидше за все, ще переварює здобич і потрібно просто чекати. Вдень відсипався, щоб на вечір бути у бадьорому стані, проте природа організму все одно хотіла узяти своє, тому вимушений був приймати препарати, що пригнічують сонливість, але удача посміхнулася нашому героєві аж на четверту ніч, хоча посмішка виявилася ще тією.

— Ох ти ж мати моя жінка, ну і пика у тебе, тварюка! Цур мене цур… — хлопець навіть перехрестився із страху, коли побачив те, що повільно виповзало з отвору — дуже правильно, що ти нічна тварина, а то вдень можна від страху і обісратися, побачивши таке.

Змії самі по собі неприємне і огидне створення природи, як думав Віктор, спостерігаючи за рухами монстра, а тут природа взагалі, очевидно, залишилася осторонь, коли народжувався перший такий екземпляр. Мітка лазера слухняно супроводжувала голову нічного повзуна, а мисливець все не наважувався натиснути на кнопку джойстика — якісь думки, що не оформилися, його зупиняли.

— Віктор, чого ти чекаєш? Давай, вали здобич — раптом пролунав голос 04М, порушуючи тишу в кабіні і договір про особистий час людини, коли розумникові заборонено виходити на зв'язок — піде ж тварюка!

— Заткнися на хрін, заспиртований — фіксую порушення договору, а я тебе попереджав! — І мисливець відключив голосовий режим і додав тихіше вже сам собі — нікуди воно не піде, пополювати зараз, повернеться назад в лігво жирок набирати…. ось тут-то я його і зустріну… тепло, хе-хе.

Рішення прийшло після короткого мозкового штурму: навіщо вбивати зараз, а потім всю ніч сидіти в кабіні і відстрілювати нічну фауну, яка завітає на безкоштовне пригощання — навіщо так себе напружувати? В результаті не став смажити черв'яка прямо зараз, обмізкувавши другу розумну ідею про те, що за ніч м'ясо трофея стане несвіжим, а так під ранок гад буде у відмінному стані, з цілою шкіркою. Її він збирався зняти — знання з пакету трапера-універсала давали загальні принципи такої дії, тому трофей було вирішено стягнути однозначно. Також став думати про голову нічного повзуна: при усій її бридкості і жахливості ця частина змії, поза сумнівом, повинна знайти покупця завдяки все тим самим її відмітним якостям. Адже якщо на Землі була величезна кількість різних колекціонерів, які прикрашали стіни своїх кабінетів і коридорів головами різних тварин: від вовків до тигрів, залежно від удачливості хазяїна будинку, як стрільця, або ж від товщини його гаманця. І хоча змія була явно з розряду інших мисливських трофеїв, та і «морда» була на рідкість осоружною зовні, Віктор не сумнівався, що зможе гідно і вигідно приткнути її за хороші гроші.

— Та і шкура, поза сумнівом, цінна річ, недаремно тоді вперше від черв'ячка залишилася тільки голова, шкірка і хвіст з жалом з якимись хрящами — однозначно, заберу! Хоча, якщо не тупити, то є інша думка: навіщо мучитися і знімати шкуру, напружуватися і таке інше — досить лише підстрілити тварюку (чи підсмажити) і залишити тут на день-два. Місцеві організми все зроблять, усе вигризуть і залишать мені найнеобхідніше, як в той раз,… ось я баран…. гаразд, пару годин більше, пару менше — не критично, адже і так тут застряг — вже пішов третій місяць, як поїхав з селища. До людей хочу-у-у-у, а вірніше до жінок!!!

Всю ніч чекати не довелося: очевидно змійка досить швидко знайшла собі вечерю і зараз неспішно спрямовувалася назад в лігво, щоб насолодитися процесом травлення — тут мисливець зреагував з деякою затримкою, все-таки монотонна бездіяльність розслабляє увагу.

— Запуск основного двигуна… вихід генератора на режим — повідомлення бортового кристала дублювалися на сенсорних панелях, а людина вже наводила приціл на монстра.

Якби у змій була шия, то промінь потрапив би в шию, звичайно, але оскільки такої частини тіла у них немає, то місцем атаки була вибрана ділянка відразу за головою: темряву розрізала смужка яскраво-синього кольору і впилася в жертву. Віктор порахував, що працювати в режимі пульсара непродуктивно, оскільки у такому разі він не зможе потрапити двічі в одне місце, а шкірку цієї тварини хотілося отримати з мінімальними ушкодженнями, тому однозначно — постійний промінь! Пітон (чи удав, або ще хтось?) зреагував на другій секунді, коли, очевидно, лазер дійшов до чогось важливого в його тілі: велетенська змія стала хаотично згортатися в кільця і розкручуватися назад, а хвіст в такі моменти хаотично став лупцювати по землі. Хлопець відразу згадав ту ніч, коли кидав в родича цього гада зелені плоди — тоді теж змія била усім тілом об землю і дерево, не даючи йому спати — картина повторювалася, але тепер мисливець бачив своїми очима усі дії через скло кабіни. Всюдихід стояв в п'ятдесяти метрах від входу в нору, і монстр перекидався по землі у віддаленні, не зачіпаючи машину — хоч по базі матеріал лобового скла описувався як дуже міцний і просунутий, але під'їжджати ближче і перевіряти усе це на ділі мисливець не вирішився.

Палити лазером більше не став: по-перше, потрапити було неможливо, оскільки кидки і судорожні метання не дозволяли прицілитися вручну, а віддавати процес під керівництво кристалу остерігся — у того головна частина завжди голова, а там усередині дві залози, які входять в перелік інгредієнтів для 04М. Щоб не витрачати безглуздо паливо, заглушив двигун, і машина знову перейшла на режим роботи від накопичувачів — чоловік не перевіряв доки, на який час вистачить їх місткості, оскільки вночі зазвичай спав, і енергія витрачалася тільки на роботу кристала — а це мізер. За інформацією з бази «всюдиходи-універсали», фургон міг підтримувати усі свої функції життєзабезпечення (не включаючи сюди лазер!) на запасеній енергії до двох, іноді трьох діб — залежно від завантаженості холодильників. Але оскільки з приходом ранку приходило і сонце, то з'ясувати, так це або ні, не представлялося можливим. Після двох годин мисливець помітив, що змія як би заспокоїлася і намагається повзти у бік свого лігва, що його трохи здивувало.

— Не зрозумів, що за справи? — здивовано розглядав він картинку на склі — вона що, регенерує так швидко? Не може бути, я ж лазером нормально так приклався…. регенерація у них може і серйозна, але не настільки ж… Гей, черв'ячок, ти куди намилився, стопе, пасажир!

Як би не хотілося мисливцеві в це вірити, але жертва наполегливо намагалася повзти — а це в плани по інгредієнтах не входило, тому вирішив закріпити успіх, але спробувати інший спосіб — згадав про найдорожчу рушницю в його збройовій шафі, яку він так і не випробував. Трохи загальмував, думаючи, чи варто лізти вночі на дах, коли поруч такий хижак, але потім припустив, що саме поруч нікого більше небезпечного і не повинно бути — навряд чи інші мешканці савани ризикнуть так близько підібратися до монстра, та і дах все-таки. Відстань в півсотню метрів для зброї такого класу була просто смішною, але руки чухалися нормально бабахнути з просунутого ствола, тим більше і мішень цілком на рівні…. ні, точно, потрібно бабахнути! Перш ніж відкривати люк і лізти на дах, оглядівся: чотири камери давали картинки на скло кабіни — поки що поряд зі всюдиходом нічого не було, хоча мелькали різні силуети, але висоту даху визнав цілком безпечною, щоб не надавати їм значення. Хоча,… ті павуки теж були не особливо великими і не здавалися спочатку небезпечними — загалом, понадіявся на свою удачу у черговий раз.

«Берт-С500» була обладнана багатофункціональною оптикою з режимами «нічний», «нічний+тепловізор», що у випадку зі змією було малопридатне, оскільки тварина (вірніше плазун, за земними поняттями) виявилася до здивування хлопця холоднокровною — він-то сподівався, що істота таких габаритів виявиться теплокровною. Окрім прицілу рушниця була обладнана невеликим екраном зліва від прицілу з функцією збільшення. Оскільки використати ПНБ він не міг з двох причин, одною із яких була його відсутність, то вибрався вгору тільки з «Бертою». Бічні щитки він підняв ще вчора вдень, оскільки допускав можливість нічної вилазки — шлях до лобового щитка над кабіною здолав швидко і відразу ж улігся в снайперську позицію. Змія знайшлася на цьому додатковому екрані через пару хвилин руху рушницею зліва направо і назад — повзун наполегливо намагався дістатися до своєї нори, і час від часу усе тіло істоти конвульсивно сіпалося. Віктор вирішив покінчити з цим одним пострілом, тим більше калібр «Берти» вселяв повагу — в ствол пролазив мізинець…. упритул, але пролазив.

З собою вгору узяв магазин, заряджений розривними патронами — тут був повноцінний патрон, правда гільзи були неметалічні, а з якогось пластика, чи що — Інформація у базі по рушницях із цього приводу була відсутня, мабуть укладачі цієї бази визнали зайвим описувати конструкцію патрона. Око прилипнуло до окуляра прицілу, а палець зручно розмістився на горбку спуску — в такому положенні пролежав декілька хвилин, чекаючи, коли черв'як замре хоч на пару секунд — хотілося потрапити приблизно в те ж місце, куди потрапив промінь лазера. Вбудований обчислювач дозволяв поставити мітку в те місце, куди хотів потрапити стрілець і супроводжувати її в русі — саме для цього був той екран збоку і ще пару просунутих штучок в цій зброї. Зрозуміло, звичайно, що куля у будь-якому випадку полетить по прямій — тут без варіантів, це не магія і не кіно із спецефектами.

— Клац — м'яко плюнула рушниця, коли зміюка зупинилася на пару митей в декількох десятках метрів від нори — незрозуміла гільза глухо стукнулася об пластину фотоелемента і там же затихла.

Глава 9

— Ось тепер нормально — посміхнувся мисливець, спостерігаючи нову серію конвульсій і згортань в кільця — куля потрапила в рану від лазера і тепер ранка перетворилася на величезну рвану діру. Посперечався б на штуку бон, що такі ушкодження жодна регенерація не усуне і черв'ячкові недовго залишилося. А ось рушниця, гм… навіть і не знаю — мені здається, що цінник на неї дещо завищений: дванадцять штук за одиницю якось забагато…. хоча з іншого боку, якщо подумати: вбудований балістичний обчислювач з функцією трекінга, багатофункціональна просунута оптика, сам калібр — вже серйозно, та і глушник вище за всякі похвали. Можливо, що за такий набір прибамбасів і варто відвалити стільки грошей,… але я б стільки не дав — дорогий для мисливця, хоча мені вона дісталася практично дарма, хе-хе.

Прийшовши до думки, що мета нічної вилазки успішно досягнута, і лежати на даху більше не варто, повернувся назад до люка і пірнув в лоно свого «Хозуса», закривши кришку за собою — безпека, як не крути. Постеживши вже зсередини за змійкою ще півгодини, вирішив, що дивитися більше нема на що і слід вирушати спати — тепер справа за місцевими стерв'ятниками і іншими любителями свіжини і делікатесів. Ідею під'їхати ближче і відрізати собі трохи м'ясця на пробу відмів, коли погляд ненароком знову впав на голову монстра — бажання кудись виходити в момент випарувалося…. та і не факт, що черв'ячок непоганий на смак, не факт! Уранці, щільно поснідавши, розблоковував голосовий режим спілкування з 04М — просунутий кубик поводився учора цілком пристойно — за цілий день прислав всього три повідомлення на кристал, обіцяючи більше не давати про себе знати в особистий час людини — мило поговорили годинку, в основному про черв'ячка. Розумник адже все одно мав доступ до систем фургона і вже знав про те, що останню мішень зі списку благополучно підстрілили і скоро сировину повезуть на базу. Савана «їла» зміюку майже дві доби — вдень це були одні мешканці, а вночі підключалися до веселощів інші: в процесі спостережень Віктор знову помітив істот, що нагадували йому гіпертрофованих мурашок — він і в перший раз такого бенкету два роки тому бачив їх, і вже тоді вони його зацікавили.

— Навіть не думай! — застеріг його розумник, коли мисливець заїкнувся про те, щоб вивчити парочку таких особин на предмет цінних інгредієнтів — це істоти з симбіотичного організму під номером ТТ-13.62-481, подивися уважно і зрозумієш, чому я так говорю. Самі ці дрібні не представляють ніякої цінності, зате дуже агресивні і розумні — тебе навіть всюдихід не врятує, вони знайдуть спосіб дістатися до тебе всередині, якщо порахують твою коробку загрозою для свого «дому». Тут ефективна тільки літаюча техніка, якої у тебе немає, та і у мене теж,… поки — так що раджу утриматися від активності, поки вони тут.

Мисливець заглибився у вивчення каталогу — хоч матеріал був оформлений у вигляді звичної бази для вивчення, але фактично, вона ніяк не хотіла вивчатися, а просто була десь в голові. Кожного разу доводилося наново шукати потрібну інформацію на відміну від тих баз, які розучилися — тут все було нормально, аналогії і асоціації самі згадувалися, коли мозок того хотів. 04М пояснював це різною архітектурою імплантів у вегарів і людей — щось там не відповідало один одному, і поміняти це розумник не міг, та і не знав як — а може і не хотів утрудняти себе зайвою роботою. Стосовно цих «мурашок»: симбіоз під кодом ТТ-13.62-481 був колонією цих «комах», що живуть в панцирі іншої тварини, яка на вигляд нагадувала черепаху, тільки кінцівки були знизу панцира, а не з боків, як у звичних на Землі водоплавних. Сама частина такої несучої колонії мала габарити близько десяти метрів в поперечнику і до чотирьох по висоті, сам же панцир усередині був як шматок сиру з множиною ходів і нір, де і жили ці комахи. Дрібниця носила їжу своєму ходячому будиночку, а «черепаха» натомість возила їх по савані і давала укриття.

Симбіоз мав слабкі ментальні здібності, так що особливої небезпеки в цьому плані не представляв…. до тих пір, поки його не атакували або не відчував загрози з боку — в каталозі описувався випадок, коли група добувачів абсолютно випадково зіткнулася з істотою. У той раз ніхто не загинув, оскільки вегари змогли змотатися на своїх флайерах з місця зустрічі, але те, що залишилося на поверхні, ці розумні і розсерджені комахи погризли в мотлох по-справжньому. Як зграя голодних зайців на капустяному полі — залишився один спогад.

— А що в них цінного, розумник? — поставив логічне питання наш герой — в каталог же потрапили, дивлюся — що там є цікавого-то?

— У каталог потрапили, оскільки мають слабкі ментальні здібності, як, власне і ця змія, а ось щодо цінного… теоретично, там цінний тільки сам панцир, та й то, за моїми даними, ними цікавилися тільки в плані створення різних даремних виробів на згадку про планету, ви це називаєте сувенірами.

— Ух ти, ось так номер — твої творці теж любили жартувати — таку тварину пускати на сувеніри, ха-ха, який поворот!

— Ну, можливо там усередині щось і цінне, але це не вдалося взнати точніше, тому я категорично проти твого бажання пополювати на цей організм, не варто так ризикувати, Віктор!

— О! Проблиск емоцій у партнера,… похвально,… ти що, боїшся за мене, чи що,… хоча швидше інше.

— Поняття страху мені невідоме, партнер, тут все логічно і просто: якщо тебе знищать, то мій план по відновленню бази буде провалений остаточно — навряд чи найближчим часом тут ще хтось з'явиться з людей.

— Ясно, якщо я відкину копита, то твоєму плану присниться песець… логічно і правдиво,… і практично.

— Не зовсім зрозумів твою останню фразу — що присниться, і взагалі — у тебе ж немає копит?

— Про копита забудь, а щодо песця: це такий мовний зворот, те ж саме, що і вираження «піздець підкрався непомітно», або «несподівано прилетів птах обломайло», або ось «реконструкція бази наказала довго жити». Чи ось ще шедевр «невдача спіткала нашого спортсмена на завершальному етапі змагань», або ще таке ось…

— Досить, Віктор, я зрозумів твою думку, мені потрібно обдумати таку інформацію — якраз, поки дістанешся до мене, я все проаналізую.

— Ага, давай-давай, аналізуй…. аналізатор ти мій кубічний підземний.

Повертаючись до трупа цій мега змії: місцеві голодні організми не розчарували мисливця, і як минулого разу, виїли усі нутрощі зсередини, так що залишилася тільки шкірка, хвіст з жалом і голова. До речі, в голові теж зжерли майже усе, хоча що там було-то — мозок, очі і пара отруйних залоз — тепер на світ дивився сліпий черепок підземного жителя, який став ще жахливішим і огиднішим на вигляд без очей. Залози у вигляді зморщених мішечків акуратно упакував в один контейнер із закручуванням, на жало довго дивився, думаючи, чи коштує цей трофей чогось без самих залоз, або це тепер просто сміття. Врешті-решт, вирішивши для себе, що навіть як частина монстра ця деталь його тіла повинна скільки-небудь, але коштувати, упакував і її в прямокутний контейнер, а потім зайнявся головою черв'ячка. Особливо там вичищати вже було і нічого, звірятка постаралися, оскільки м'ясо повзуна було непоганим на смак, швидше за все. Трохи попрацював лазерним ножем і очистив череп зсередини хімікатами, промив водою і упакував спочатку в гермоплівку, а потім вклав в холодильник — хотілося довезти трофей в первозданному виді, щоб на ньому шкіра не зіпсувалася.

Голова зайняла цілу полицю, тому порахував собі, що продавати такий трофей буде не менше ніж за сотню шматків — приблизно стільки могло уміститися на полиці звичайних інгредієнтів на продаж. Трохи довше часу приділив шкурі змія — в довжину трофей визначався на шість з половиною метрів — повзучий гад виявився старожилом, швидше за все. Спочатку довго і нудно вивертав пружну, але міцну на дотик шкірку навиворіт, потім довгий процес очищення від залишків тканин — тут в хід пішов звичайний ніж, оскільки лазерником міг легко пошкодити матеріал, а цього хотілося уникнути. Потім обробка спецпрепаратами, промивання і сушка — воду особливо не жалів, оскільки річка текла відносно близько — потім розтягнув усю шкуру по периметру причепа, використовуючи стандартні верстати для розтяжки і деяку долю кмітливості, оскільки довжина трофея виявилася в два рази більше довжини причепа. Залишив усю конструкцію на витяг, благо була можливість задавати мікроклімат в причепі окремо, а холодильники працювали по своєму температурному графіку. М'яса в причепі не було, усе цінне лежало там, так що до приїзду в селище шкірка встигне висохнути і дійти до передпродажної кондиції.

Прикинув, що голова, шкура, жало і ролик з кристала про рідкісного підземного нічного монстра повинні примести йому в скарбничку не менше чверті мільйона бон, а якщо напружитися, то і більше. Ангар вже чекав його з розкритою стулкою — 04М був в курсі усіх справ партнера і чекав прибуття сировини — тут Віктору знову довелося попрацювати фізично: носив усе здобуте на руках з фургона в ліфт, а з ліфта в одне з приміщень ТЗХ, де знаходилося устаткування, що працювало з органікою і отрутами. Попутно пару разів з'їздив до річки, де набирав кожного разу води у свої вбудовані цистерни — 04М попросив заповнити усі аварійні місткості, оскільки вода була потрібна для його органічної і хімічної лабораторій. Природно, пропущена через фільтри «Хозуса», оскільки власна фільтрувальна установка давно вийшла з ладу. Як виявилося, Віктор був правий у своїх припущеннях, коли відніс ту конічну вежу до водонапірної — колись ця споруда була постачальником води в усі будівлі бази, а власне фільтри і занурювальні насоси були десь внизу її конструкції, куди хлопець не наважився спускатися зважаючи на ветхість вежі. Через добу, виконавши усі проекти і побажання свого «кубічного» партнера мисливець покинув базу, спрямовуючись до людей — за його розрахунками, щоб дістатися до цивілізації йому буде потрібно майже сорок діб, якщо рухатися тільки вдень. Хоча, якщо подумати, то по-іншому ніяк: він один, змінника у нього немає, кристал сам по собі їхати не може, його потрібно контролювати — так що дорога має бути виснажлива, довга і монотонна.

Щоб не відчувати себе самотнім, дозволив 04М зв'язуватися з ним впродовж дня у будь-який час — розмови з штучною особою хоч і не блищали оригінальністю і гумором, але скрашували самотність і одноманітність, а крім того Віктор дізнавався для себе багато нового про Версолу і третю спробу її колонізації. Спочатку (для людства звичайно) цю планету відкрив дослідницький зореліт з системи Фиор — цей світ входив в систему деякого співтовариства людських планет, які, хоч і не сильно допомагали один одному, але і не воювали між собою — навіть існував певний меморандум про взаємодопомогу при зовнішній загрозі нападу. Так що спочатку сюди прилетіли колоністи з цього світу, світу Ринтоло, чиєю корпорацією була «Новомед» і ще парочки населених систем, які приєдналися до колонізації через два роки. Оскільки вільної (читай — без блокувальників) території було мало, оскільки з трьох континентів два були повністю недоступні людям, і тільки на третьому була можливість висадки і спорудження поселень, то найперші виявилися і найхитрішими, загарбавши собі найбільш перспективні місця. Була невелика ділянка місцевості, що примикала до океану, поряд з яким починалися гори, бідні на здобич — бажаючих влаштувати там постійні селища не знайшлося, бо безперспективно. Влаштувати в тому місці повноцінний космодром для прийому човників з орбіти було геморойно, прісної води було не дуже багато і так далі.

Усі учасники колонізації розробляли савану, яка знаходилася за цими горами, але здолати їх було доки неможливо — заборона польотів, вірніше їх неможливість, відсутність розвіданих ділянок для будівництва перевалу через гряду, і вже відомі неприємності із зв'язком і ментальними хижаками — навіть в горах. Але до числа планет, що бажають і собі увірвати шматочок дикого пирога вісім років тому, за даними 04М приєдналася ще одна: такий собі світ Гронц, молодий, зухвалий і амбітний, якому місця в «хлібних» територіях не дісталося і довелося абияк влаштовуватися на тому клаптику біля океану. Спочатку гронців це не влаштувало, але затівати військові розбирання з іншими чотирма учасниками не стали, хоч за даними того ж 04М, технологічний рівень їх цивілізації був вищий за рівень технологій Фиора або Ринтоло — один проти чотирьох… без варіантів, на жаль. Жителі світу Гронц показали себе умілими і упертими: навіть примудрилися побудувати повноцінний космодром із ЗПС, витративши на це майже рік, куди тепер час від часу сідали їх човники з орбіти, що привозили техніку, зброю і інші предмети для поселенців, а назад забираючи сировину. До речі, сировини було відверто мало: щось ловили в океані, але там ментальних жителів не було — це Віктор точно знав з каталогу і особистих бесід зі своїм розумником, а передгір'я були бідні на здобич, хоча і тут були ментальні звірі, що брали з людства свою данину.

В результаті, за вісім років спроб закріпитися тут, Гронц доки продовжував знаходитися в явному програші по багатьох позиціях, та і нові колоністи з рідного світу неохоче летіли сюди, оскільки влаштуватися за профілем мисливця було майже нереально. А ось рибалки, ось ті так — ті були потрібні, але таких серйозних прибутків, як охота на звірів, риболовля не давала. Хлопець подумав, що слід зіграти на тому факті, що з п'яти світів, які розробляють Версолу, цей останній знаходиться в явно невигідному становищі і варто спробувати знайти з їх керівництвом спільну мову. Затія з відновленням мережі блокувальних пристроїв по материку, яку наполегливо просував в мозок людини його кубічний партнер чоловікові зовсім не подобалася. Не тому, що йому не подобалося возитися в різних механізмах і крутити гайки, ні — йому не хотілося ставати ворогом людей, і тут він бачив шанс отримати те, що хотів. По-перше, збільшити ціни на свій товар, а по-друге, отримати від амбітної технократичної планети устаткування, яке йому навряд чи продадуть представники інших планет. 04М може багато чого хотіти, але хлопець не збирався ускладнювати людям умови проживання на Версолі — людству тут і так було не дуже комфортно. Але спочатку потрібно придивитися до нових знайомих: цілком можливо, що як мовиться, старий друг краще нових двох, хоч за даними, які йому злив розумник, можливості для переговорів у хлопця були відмінні.

Прийнявши для себе рішення не повертатися у Версолу-2, а відразу рухатися у Версолу-5 на узбережжі, Віктор швидко проклав маршрут уздовж берега океану, потім уздовж гряди так, щоб витратити мінімум часу на дорогу — адже це усі інші не могли орієнтуватися в сірій зоні і далі, а для нашого героя таких проблем тепер не було. За розрахунком кристала, на шлях до нової точки знадобиться майже сорок шість днів замість сорока до старих знайомих у Версолі-2. Мисливець гмикнув і розвернув машину в новому напрямі — тиждень туди, тиждень сюди нічого не міняє. Вивів на лицьовий екран кабіни свій договір з «Новомедом» — дворічний термін, по якому йому заборонялося здавати сировину ще комусь, збігав через неповних три тижні. Тобто на час досягнення нової кінцевої мети маршруту він буде вільний від усіх зобов'язань. У міру свого руху став заповнювати причіп: дещо там вже було, оскільки в процесі роботи на розумника він і про себе не забував. Проте основну частину товару для продажу мисливець збирався набрати по шляху, адже за незаморожені продукти дають бонус +50 %. Сорок з гаком днів возити з собою сировину безглуздо — тут потрібно або морозити, і в результаті отримувати штраф до вартості за заморожування, або ж бити звірів набагато ближче до приймального пункту — за такий термін навіть в його просунутих холодильних камерах не вийде зберегти якість початкової сировини. До океану виїхав на десятий день руху уздовж річки — все-таки повне покриття це річ — жодних проблем з орієнтуванням.

Сама ж річка у своїй дельті досягала ширини майже в дві сотні метрів, приймаючи в себе по дорозі ще один приток. Те, що вода в океані і річці розрізняються, він теоретично знав, але наочно зрозумів це на дев'ятий день шляху, оглядаючи за звичкою місцевість з піднятої камери. Колір океанських вод був набагато темніший, ніж там, куди виливалися мільйони тонн прісної води річки — пляма тягнулася на декілька кілометрів від берега, розділяючи своїм кольором прісну і солону зони. Полювати вирішив на другий тиждень після першого купання — запливати далеко остерігся, хіба мало які тут плавають організми біля берега, тому більше загорав і борсався в теплій прибережній хвилі. Дичини було дійсно мало, так що якогось конвеєра в цьому плані не було — хоч місцеві тварини не були знайомі з людиною, але і особливим вибором не балували його теж. У процесі неспішної подорожі уздовж берега виявив одного разу сімейство крабоподібних істот до півметра в поперечнику — мабуть вишли з води погрітися, або відкласти ікру, неважливо. Згадавши про те, що різні морські членистоногі, омари там всякі і так далі, славилися вишуканим смаком свого м'яса, успішно розібрався з сімейкою. Тим самим поповнив свій раціон і частково холодильник новим видом товару, який якщо не продасться, то цілком успішно буде з'їдений самим — місцевих морепродуктів він тут доки ще не їв за два роки.

У такому неспішному життєвому ритмі Віктор дістався до селища Версола-5 аж через два місяці: усі ці купання, загоряння, а часом і повне неробство, коли дивитися на кермо було вже осоружно, серйозно затримали його в дорозі, але чоловік був задоволений собою і задоволений життям. Причіп був забитий сировиною (не плутати з м'ясом!), коли на горизонті показався периметр: гронці підійшли до питання зовнішнього обгороджування вдумливо і серйозно — якщо усі селища прагнули мінімізувати цю споруду, щоб полегшити його захист і обслуговування, то місцеві пішли далі. Саме поселення здавалося здалека на третину менше за його звичного Версоли-2, але відгороджено тут було порядно: від узбережжя, де периметр на десять метрів заходив у воду з двох сторін, охоплюючи селище великою дугою, до ЗПС, яку ухитрилися розмістити поряд з будовами. Мабуть гронці любили океан і все, що з ним пов'язане — подумав Віктор, спостерігаючи через камеру селище попереду по курсу, але помилився — все виявилося більше практично. Селище активно займалося рибальством, тому тут був деякий аналог невеликого порту — нічого особливого: декілька причалів, хвилеломи по краях селища, але поза периметром і навіть було щось подібне до портового крану.

— Гм, непогано влаштувалися — констатував водій картину — працюють з океаном, хоч щось, але витягають звідти,… подивимося, як вони тут відносяться до рідкісних інгредієнтів. У мене тут, до речі, дещо новеньке є, чого немає у базах по фауні, так що є серйозні позначки серйозно тут піднятися по грошах. Місцева заготівельна контора у них називається «Вер-медікал» — пора розтрусити їх на бони, та і заразом поцікавлюся їх умовами кредитування далеких поселень, але це потім, а спочатку потрібно вигідно розпродатися, і відразу ж знайти собі подружку, я вже на стіни всюдихода стрибаю…ууу!

Саме селище було поставлене тямущо: невелика бухта природного походження була успішно пристосована під міні-порт — тут навіть був маяк на одному з хвилеломів, що серйозно підняло гронців в очах землянина. На вигляд типове рибальське селище, коли б не все той же охоронний периметр — відразу згадуєш, де ти і що тут неподалік розгулює, думаючи, як би тобою пообідати. Деякий час витратив на в'їзді: виявилось, що колоністів з інших світів тут не було: гронці жили компактно і землянин різко виділявся серед них кольором своєї шкіри — за два роки життя тут хлопець серйозно загорів і більше був схожий на земного латиноамериканця своєю смуглявою шкірою. А ось вихідці з Гронця чомусь не мали здатності до пігментації шкіри і всі як один були білими з невеликими відмінностями — чужака довго маринували на в'їзді, навіть наполягли на допуску перевіряючих осіб всередину його машини. Віктор не став упиратися і качати права, хоч такі вимоги за законами Версоли були незаконними — сваритися в перший же візит він не хотів, нічого секретного у нього не було, тому пустив всередину двох чоловік без питань.

Швидше за все, охороні було нудно, і незнайомий хлопець на просунутому всюдиході їх чисто по-людськи зацікавив — візит виявився формальним, ніхто в холодильник не ліз, в особистих ящиках не рився, до збройового сейфа не торкався. Люди мали поняття про пристойність і межі дозволеного, та і взагалі — уперше за вісім років в селище приїхав чужак. Обмінявшись ще парою фраз з власником машини, охоронці покинули незабаром фургон, і машина неспішно заїхала за периметр, де завмерла на стоянці для таких же агрегатів, а водій тут же покинув її і потопав знайомитися з новим населеним пунктом. У планах було: відвідування філії «Вер-медікал», потім загнати всюдихід в майстерню — тут були деякі думки в плані переробок усередині, ну і потім — загул і жінки, жінки, жінки!

Фран Цонте повернувся у свій кабінет в «Вер-медікал» після невеликої і звичної процедури прийому і оплати прийнятої сировини — звично принюхався до себе, і також звично нічого не відчув — в селищі, яке в основному жило ловом риби і іншої океанської живності, все наскрізь пропахнуло рибою. Чоловік розумів, що швидше за все, він вже принюхався і не відчуває свого запаху, але за звичкою намагався зрозуміти: чи сильно від нього смердить або не дуже? Згадуючи своє життя, скупник знову трохи засмутився — не на це він розраховував, коли підписався у себе вдома на колонізацію якоїсь Версоли десь там далеко. Його світ просто запізнився до поділу пирога: усі жирні місця були зайняті, з новим учасником ніхто ділитися не хотів, а воювати за ділянку землі на далекій невідомій планеті було безглуздо і дорого — тут усі заробляли, а не витрачали кошти. Глобальні плани, які побудували собі прибулі колоністи, швидко розвіялися дійсністю: полювання мало, майже немає, обороту капіталів теж немає, місцевість погано підходить під бажання людей — загалом, спочатку усім стало трохи сумно. Але гронці були амбітні і уперті і навіть в таких умовах знайшли свій невеликий шматок прибутку: океан — окрім їх селища на планеті більше ніхто не займався морським промислом, бо нецікаво, в порівнянні з полюванням в савані.

До речі, сам морський бізнес теж був небезпечний — не унаслідок якихось морських чудовиськ, що топлять дрібні рибальські кораблі пачками, ні — все було прозаїчніше, адже тільки селище, невелика акваторія в його районі і невелика частина узбережжя з передгір'ями — самий мінімум території мав зв'язок, а далі все обривалося, там відразу починалася сіра зона. Так що ті сміливці, які виходили в океан за здобиччю, сильно ризикували, оскільки орієнтуватися на воді можна було тільки старими способами — за сонцем і зірками, і ніяка електроніка тут не могла допомогти. Час від часу кораблі пропадали разом з екіпажами — чи забрав їх океан, або щось ще, ніхто не знав — так що робота моряком-рибалкою у Версолі-5 теж була ризикована і небезпечна, хоч і більш-менш добре оплачувалася. Рідкісні постачання сировини з наземних мешканців прибережної зони і передгір'їв вносили час від часу деяке пожвавлення в роботу «Вер-медікал» і особисто в життя її представника в селищі Франа Цонте, але це було так рідко, а ця риба так йому набридла! Течію думок глави філії сировинної корпорації перервав виклик з периметра — це було несподівано, оскільки у світлий час доби зазвичай ніколи нічого не відбувалося, мисливців в селищі було мало, так що, підозріло покосившись на панель відеофону, чоловік упевнено ткнув в сенсор прийому виклику.

— Слухай, Цонте — на екрані була знайома фізіономія бійця, адже селище було невеликим, усі всіх знали в обличчя — тут така справа,… приїхав тут один не наш, з цих,… з савани, коротше. Такий увесь смуглявий, як усі вони там і засмиканий якийсь, все нас про баб місцевих запитував: де, які, скільки, ха-ха, просто смішно — приперло його напевно серйозно.

— Ти хоч розумієш, що говориш? — обірвав бійця Фран — як до нас можна приїхати з савани, ми ж на узбережжі, а навкруги ця проклята гірська гряда!

— Ти там не кричи на мене — огризнувся хлопець у формі — не знаю як, але приїхав…. східні ворота, з узбережжя їхав — ми його ще з ранку засікли. Так от слухай далі: у нього «Хозус-Б4», якщо ти в курсі, що це таке взагалі — серйозна штука з лазером на даху, а крім того у нього щось є в холодильниках — ми були в причепі. Судячи з індикаторів, усі чотири шафи заповнені чимось, ми звичайно всередину не полізли, сам розумієш — чужа власність, дуель і таке інше — нафіг потрібно, якщо чесно. А… трохи не забув — там в причепі якась дивна штука висить по стінах, вузька така, але довга — я б сказав, що зі змії знято, але розміри якісь ненормальні, уся така чорна,… і блищить. Так що ось я тебе поставив в курс справи, щоб ти знав — в селищі чужак, але чужак, швидше за все з товаром — гадаю, така інформація буде тобі корисна…. все, бувай.

Скупник хотів було поставити ще пару питань, але пост охорони вже відключився, тому Цонте швидко з'єднався з системою спостереження за селищем, намагаючись знайти серед знайомих облич одне незнайоме. Тим більше що колір шкіри сильно виділяв незнайомця серед місцевих жителів — але той, що прибув, як крізь землю провалився, тому трохи погравши з камерами і не знайшовши необхідну людину, чоловік зітхнув і повернувся у свій звичайний стан, але думки постійно плуталися і поверталися до новини, збиваючи з пантелику.

Віктор тупав у вказаному йому напрямі: хлопці із зовнішньої охорони з розумінням посміхалися, коли він їм пояснив, що вже чотири місяці без жіночої ласки — в селищі був бордель, де працювали жінки, яких на Версолу заслали відпрацьовувати свій борг — нічого нового тут для нього не було. А оскільки роботи за профілем мисливця або рибалки для жінок не було, то так і влаштовувалися — або в якусь сервісну службу селища, або у бордель, що теж можна було вважати деякою сервісною службою. По дорозі кілька разів зустрів декілька осіб жіночої статі — на смуглявого чужака дивилися з цікавістю і посмішкою: у хлопця зашипіла перегріта пара в голові і між ніг, а жіночі ніжки, які виглядали з-під легких літніх суконь, тільки підвищували тиск в системі під назвою «організм Віктор». Але пробку у нього вибило, коли хлопець зайшов у вказаний будиночок: нічого особливого, майже як всі навкруги, тільки зовнішнє забарвлення трохи яскравіше за інших. Зайшов і зрозумів, що зараз помре від спермотоксикозу: в приміщенні, що нагадує йому вітальню, на двох досить широких диванах сиділи чотири жінки у віці від двадцяти п'яти до сорока років в дуже фривольному одязі і зацікавлено розглядали гостя. Ліворуч помітив сходи на другий поверх — ймовірно, там були «номери», та і ззаду за диванами встиг примітити двоє дверей — може, теж «номери», а може і підсобні приміщення.

— Який красень! — пролунав голос справа, поки чоловік розглядав обстановку — надовго до нас або проїздом, хі-хі?

Скосив погляд у бік звуку і відчув, що в штанях почалася революція — дівчина була чарівна, хоча, можливо, що за чотири місяці самотності і спілкування із замаринованою головою пріоритети краси трохи змінилися, але проте…

— Пані! — вирішив взяти ситуацію у свої руки мисливець — перед вами жертва савани, самотній подорожній, який вже рік, як загубився на цій планеті. Самотність, всюдихід і дикі зухвалі тварюки — ось все, що я бачив останнім часом в цьому житті, і раптом я зрозумів, що потрапив в рай після пекла. Допоможіть втомленому і покинутому усіма мандрівникові знайти втрачений сенс життя, не залиште його без ласки і уваги… віддаю своє тіло у ваші дбайливі руки.

Віктора потягнули вгору — він виявився правий, вгорі було те саме місце, де все… коротше, ви все самі зрозуміли.

— А-а-а! — пролунав крик щастя через пару хвилин після того, як за землянином і першим його рятівником закрилися двері номера.

— О-о-о! — другий вигук радості потряс установу через п'ятнадцять хвилин після першого, але на цьому все не закінчилося.

Всього в закладі на даний момент було шість служниць Ероса, і доки всі не відвідали нашого героя для чергової порції порятунку, він не заспокоївся — організм вирував енергією і бажанням, а пані змінювали одна одну, дивуючись між собою з можливостей клієнта. До вечора мисливець остаточно видохся і валявся в ліжку з ідіотською посмішкою, проводжаючи останню жрицю кохання, яка, до речі, і представила рахунок до оплати.

— Гм, а знижки корпоративному клієнтові? — уточнив землянин, переглядаючи отриманий документ — за гурт, так би мовити?

— Все враховано — серйозно кивнула пані, але в очах у неї танцювали пустотливі бісики — можеш навіть тут переночувати, клієнтів все одно сьогодні мало, а якщо хочеш ще вечерю і масаж, то потрібно доплатити.

— Не питання — зреагував хлопець, переказуючи вказану суму на рахунок закладу — ваш сервіс мені до душі, можливо на ніч мені знадобляться послуги вашого закладу,… за профілем природно, так би мовити, ха-ха.

— А це взагалі не питання — відповіла вже в дверях струнка брюнетка під сорок, вона тут була за старшу і замикала калейдоскоп розваг першого туру у хлопця — вечеря буде через півгодини, потім години через півтора прийде масажистка, усі питання можеш обговорити з нею, вона все влаштує.

Завершення дня було не менш приємним, чим його початок і таким же епічним: спочатку щільна вишукана вечеря з морепродуктами (хто б сумнівався), що приємно здивував язик і шлунок мандрівника, а під самий сон його відвідала нова дівчина. Красуня працювала в закладі масажисткою і рідко коли погоджувалася на інтим з клієнтами — спочатку процедура із застосуванням ароматизованої олії приємно розслабила чоловіка, але потім він став відчувати, що стиль масажу дещо змінився і став його збуджувати. Прослідувала коротка бесіда на слизьку тему, що завершилася питанням ціни складнішого виду масажу, і незабаром досвідчена масажистка затишно уляглася поряд з мисливцем, продовживши процедури вже усім тілом. Засинав цього вечора наш герой повністю стомленим, задоволеним і щасливим, обіймаючи дівчину однією рукою за приємну пружність спереду — так і відключився. Розім'явшись уранці з подругою ще раз (не безкоштовно звичайно), згадав про ті багатства, що привіз з собою і інші невідкладні справи.

— Я не прощаюся, красуні, ще побачимося — кинув він усім присутнім в холі рукою поцілунок, і з почуттям якісно виконаної роботи пошльопав у напрямі місцевої філії «Вер-медікал» — пора робити гроші! Стоп! Мені не туди, де мій транспорт? Думаю тут такі ж принципи здачі і прийому, як і в «Новомеді» — заїжджаєш до них на склади до рампи, і до тебе виходить приймальник,… де ти мій малюк…?

Фран Цонте якраз приймав чергову партію морепродуктів від постачальників, коли помітив незвичайний всюдихід з лазерною установкою на даху, що в'їжджає на територію складу — відразу згадалася вчорашня розмова з охороною і невдалі спроби виявити гостя селища візуально. Між тим величезна машина м'яко підкотила до порожнього місця біля рампи і зупинилася, а декількома секундами пізніше з причепа вийшов незнайомий смуглявий чоловік і, трохи потоптавшись на місці і покрутивши головою, упевнено попрямував в його сторону. Фран, втім, як і його нечисленні постачальники, з цікавістю роздивлялися новоприбулого — все-таки чуже незнайоме обличчя в їх селищі це рідкість, та і всюдихід, якщо подумати, теж особливий. А смуглявий прибулець як ні в чим не бувало, теж став незворушно розглядати сировину, яка зараз пакувалася по пакетах і контейнерах.

— Гм…. рибка,… кальмарикі ніби, непогано-непогано — бурмотав цей тип собі під ніс, іноді опускаючи голову нижче, щоб розглянути товар — о! А це що таке? …що це за… ні, я таке точне їсти не буду — сто пудово не моє, ні-ні. Так, шановні, а хто тут викупляє трофеї, хто тут скупник? Щось у вас тут якось… спокійно, чи що, тут так завжди?

— Зараз я твоїм товаром займуся особисто — відповів Цонте, відчуваючи якесь радісне передчуття в грудях — ось тільки закінчу з людьми.

Поки тип займався прийманням і залагоджував фінансові питання, Віктор встиг трохи поспілкуватися з рибалками про всяке різне — ті сильно здивувалися, коли дізналися, що гість аж з Версоли-2 і завалили його питаннями, як він сюди потрапив взагалі. Гість відповідав неохоче, в основному в тому сенсі, що їхав-їхав і приїхав, і потім аналогічно поїде назад, оскільки дорогу тепер знає. За двадцять хвилин, поки підлеглі скупника займалися сортуванням сировини, хлопець встиг зрозуміти, що в основному, інформація 04М підтверджувалася: роботи було мало і в основному в океані, він же давав деякий заробіток, але особливої перспективи тут ніхто не бачив, так що усім морякам було незрозуміло, навіщо поселенець з цілком успішного і такого далекого поселення проїхав так далеко, щоб добратися в їх діру — не за рибою ж, насправді? Пояснювати щось рядовим роботягам не було ніякого бажання і сенсу, так що набрехав всякої нісенітниці про те, що типа заблукав і довго петляв, потім дивом виїхав до людей, а незабаром його вже покликав скупник і він відволікся.

— Мене звати Фран Цонте, керівник філії сировинної корпорації «Вер-медікал», а тебе як звати, випадковий незнайомець?

— Моє ім'я Віктор — посміхнувся хлопець — щодо філії ти загнув трохи, за моїми даними це єдине представництво вашої фірми з Гронця…. чи я помиляюся?

Служивий якось засумував обличчям, і хлопець вирішив перевести розмову на більш животрепетну тему.

— Гаразд, це не має значення — можу я ознайомитися з цінами на сировину, що приймається, у мене тут повні холодильники, товар ходовий?

Представник корпорації щось потикав на своєму планшеті, і землянинові впав на ком невеликий пакет, який він тут же став переглядати, але у міру прокрутки обличчя ставало все більш і більш спантеличеним і здивованим.

— Послухай… е… Фран, а що це ти мені прислав — тут якась риба, молюски і ще якась незрозуміла хрінь? Я не зрозумів, ти уніки береш, де ціни на ексклюзив?

Корпорант навіть завмер на пару секунд від такого питання — на його пам'яті ніхто не привозив в селище нічого такого — тільки іноді просте м'ясо з копитних, а ось уніки. В основному ця унікальна сировина сама живилася мисливцями час від часу. Порившись трохи у своїх файлах, знайшов потрібне і відправив список адресатові, думаючи про те, скільки грошей запросить цей мисливець за свій товар, адже за таку сировину потрібно домовлятися, а досвіду таких переговорів у нього немає — звідки йому взятися, якщо привозять тільки морепродукти. А Віктор тим часом вивчав пропозицію корпорації: в цілому було перспективно, ціни вказувалися на 25 % вище, ніж на аналогічний товар у Версолі-2 у Кайла, але хлопець хотів вижати з майбутньої угоди більше — все-таки останній прихід у нього був чотири місяці тому.

— Гм, в цілому цікаво, але хотілося б на деякі позиції підняти ставку, і до речі, неформатні трофеї і інформація для додавання у базу «Фауна Версоли» як оплачується твоєю корпорацією?

— Кхе… щоб відповісти точніше, я повинен побачити хоч би список сировини на продаж, та і що там у тебе є по фауні?

— Добре… значить так: лови список товару…. тепер лови матеріал для бази — це по фауні. Я доки піду поснідаю, якось з ранку забув, не тим займався,… до речі, за позиції під номерами 1, 2, 3 я хочу отримати не менше двісті п'ятдесяти тисяч бон, за інформацію — за загальноприйнятими розцінками, по сировині торгуватимуся. Я підійду через годинку, думаю, цього часу вистачить, щоб визначитися з ціною…. ах так, трохи не забув — мене цікавить закупівля деякого устаткування для робіт не поверхні. Ваша корпорація працює з програмою «першопроходець», які умови кредитування, перелік устаткування, що поставляється, і так далі,… тепер ніби все… все, працюй, я підійду за годину.

Корпорант подивився услід гостю, що пішов, і став вивчати отриману від нього інформацію, яка виявилася для нього вибуховою.

1. Голова нічного хижака, плазун, самоназва «Нічний черв'ячок», прикладений ролик. Стан: гермоупаковка, заморожування, зовні ціле, без вад.

2. Шип нічного хижака, плазуна, самоназва «Нічний черв'ячок». Стан: стандартний контейнер для уніків, охолоджений, без вад.

3. Шкура нічного хижака, плазун, самоназва «Нічний черв'ячок». Стан: обробка антисептиками і дубильними розчинами, упаковка — герморулон, без вад.

4. Мозок ментально активної тварини в асортименті. 22 упаковки по 1,5–2,1 кг Упаковка: стандартний контейнер для уніків, охолоджено, без вад.

5. Серце ментально активної тварини в асортименті. 22 упаковки по 1,8–2,8 кг Упаковка: стандартний контейнер для уніків, охолоджено, без вад.

6. Печінка ментально активної тварини в асортименті. 22 упаковки по 2,5–4,1 кг Упаковка: стандартний контейнер для уніків, охолоджено, без вад.

Фран окинув список поглядом і спробував приблизно оцінити вартість усієї пропонованої сировини: з грошима проблем не було, адже на Версолі все було віртуальним. У зовнішніх світах бони не приймалися, їх можна було тільки обміняти на станціях перед відльотом у свій світ по дуже невигідному курсу, але спершу вимагалося отримати дозвіл на виліт з Версоли. Звичайно, для вільних колоністів не було проблем з цим взагалі — купуй квиток і відлітай, коли захочеш — за свої зароблені, природно, це сюди усіх везли безкоштовно, а назад ні. Щодо цього Віктора у місцевого доки не було ніяких думок: вільний він або судимий з відробітком боргу, та це і не має значення — головне його товар в даний момент. П'ятнадцять хвилин роботи зі списком звіряючись з цінником корпорації, принесли у результаті суму в мільйон двісті тисяч бон, де чверть мільйона доводилося на перші три позиції, а більше шестисот покладалися за органи ментальних тварюк. Фран трохи додав від себе у рамках своїх повноважень, щоб округлити суму до красивої цифри і тільки потім усвідомив саму цифру.

— Це запаморочливо! — вигукнув скупник — це ж які ресурси йдуть повз нас в інших селищах, навіть образливо за Гронц. І це привезла одна людина, а скільки там таких же їздить по савані,… до речі, поки цей тип відсутній, потрібно пошукати по ньому інформацію — поговорю я із станцією, чи що, у них доступ напевно є — нехай дізнаються, що це за чоловік… засланець або доброволець?

Корпорант поспішив у свій кабінет, кидаючи косі погляди на всюдихід гостя — транспорт теж не з дешевих, верхній сегмент, доступний для продажу колоністам. Нашвидку склавши запит, відправив негайно адресатові на орбіті — відповідь отримав ще через п'ятнадцять хвилин — особливо складних і невідкладних справ у хлопців на станції не було, потік човників був відсутній, як явище. Тому знайшли все, що вимагалося швиденько і повернули пакет назад вниз з рекомендаціями спробувати зацікавити гостя на предмет тривалої співпраці з «Вер-медікал».

— Так, що тут у нас? — читав службовець і морщився — громадянство місцеве, даних про планету, звідки родом немає…. дворічний контракт з «Новомедом» з Ринтоло закритий минулого місяця, вільний мисливець. Так… вільний — на такого не натиснеш, з ним потрібно домовлятися…. о, біс…. забув поцікавитися вгорі, що це за програма така «Першопроходець» — у мене у базі документів такої немає. Гаразд, спершу розберемося з фінансами, а потім усе інше — а ось, до речі, і клієнт повернувся!

— Ще раз вітаю — з ходу привітався мисливець, увійшовши до кабінету — що там у наших загальних справах, визначився з ціною?

— По шести позиціях і додатковій інформації по фауні виходить один мільйон і двісті тисяч бон — кивнув торговець, спостерігаючи за обличчям гостя.

— Гм, дай мені пару хвилин, я прикину, що почому тут у тебе — спохмурнів той.

Цонте спостерігав за тим, що його гість там прикидав на своєму планшеті, іноді завмираючи і щось бурмочучи на незрозумілій мові, а сам гість в цей час нічого там особливого і не рахував, по суті, оскільки розраховував за усю привезену сировину отримати максимум мільйон, виходячи з місцевого цінника. Але тут йому відвалили зайвих двісті шматків, і він роздумував, чи варто пускатися з торг, щоб вижати ще трохи або ні? По його досвіду роботи на «Новомед» виходило, що вони з Волшем за місяць піднімали по півтори сотні штук на кожного в середньому, а тут виходило по триста тисяч за місяць, якщо розділити пропоновану суму на чотири. За підсумками короткого мозкового штурму мандрівник прийшов до згоди зі своєю внутрішньою жабою, вирішивши, що сильно качати права і показувати свою обізнаність про справжній рівень цін не варто — ще не час, та і це його перший візит сюди — якось не хотілося в першого разу торгуватися, адже нормально оцінили.

Глава 10

— Згоден — нарешті відірвався від планшета смуглявий мисливець — конкурентна пропозиція, бери своїх працівників, розвантажуватимемося.

Ком пискнув черговим поповненням рахунку, а його власник задоволено гмикнув, перевіривши поточний баланс — відмінно! Незабаром невелика група людей вже вивозила з причепа упаковані трофеї — керував усім сам Віктор, а інші учасники процесу зацікавлено вивчали те, що розвантажували. Час від часу хтось видавав здивований вигук, особливо це було помітно в мить, коли витягнули голову тієї змії-переростка — тут вразилися усі, але до скидання цегли справа не дійшла, на щастя. Потім хлопець застеріг усіх від спроби розкриття контейнера з жалом — чорна шпилька виглядала дуже ефектно і неприємно одночасно — тут вже втрутився сам Фран, зрозумівши, яку небезпеку може представляти ця штука поза контейнером.

— Якщо це отруйне жало, то де супутні йому залози з отрутою? — поцікавився тип, а Віктор незадоволено поморщився, оскільки цей гронець виявився занадто тямущим і ставив питання, на які не хотілося відповідати.

— Кинув там, де сама змія залишилася, у мене одне життя — я ще з глузду не з'їхав такі речі брати в причіп — збрехав і не моргнув — до речі, в мене є бонус для тебе,… безкоштовний… секундочку.

Віктор вирішив подарувати пару плодів з дерева-груші, щоб відвернути думки приймальника від різних неправильних думок — зганяв в салон всюдихода і приніс набір: по одному типу фрукта кожного кольору. Провів невелику ознайомлювальну бесіду по міру небезпеки зеленого плоду і смаковим і регенеративним якостям жовтого побратима. Віддавати червоний плід було шалено шкода, але логіка підказувала, що потрібно зробити широкий жест — І не помилився. Як виявилося, «Новомед» внесла інформацію про дерево у базу «Флора Версоли» ще два роки тому, коли хлопець уперше потрапив до людей, так що приймальник відразу пізнав плоди і дуже зрадів можливості їх особисто побачити і помацати. Спробувати йому їх не світило: за правилами, усе нове підлягало передачі на станцію, де базувалася наукова лабораторія світу Гронц — там нудьгували учені, але отримана півгодини назад інформація про велику закупівлю унікальної сировини їх наземним відділенням внесла здорову хвилю пожвавлення і передчуття в їх одноманітне існування.

— До речі, як там щодо програми «Першопроходець» і закупівлі деякого специфічного устаткування — є інформація?

— Повинен признатися, що такої програми у світу Гронц не існує, ми прибули сюди набагато пізніше і… - тут Фран звернув увагу на обличчя співрозмовника, що змінилося: воно виражало явне розчарування і незадоволення. Але я упевнений, що наш світ зможе запропонувати досвідченому мисливцеві рівноцінну пропозицію по сенсу і схожу за умовами впродовж одного-двох днів…. ти адже нікуди не квапишся, погостюй у нас, спробуй морську кухню, а то у вас там в савані все м'ясо і м'ясо, а-ха-ха-ха.

Два співрозмовники трохи посміялися, а корпорант полегшено зітхнув — упускати такого постачальника ніяк не можна, особливо враховуючи недвозначні натяки з орбіти. А відкривши йому кредитну лінію, можна буде трохи прив'язати хлопця до селища і «Вер-медікал»,… хоча при здоровому роздумі він розумів, що при таких доходах цей тип може все купити і без кредитних коштів. А з іншого боку, хлопець натякав, що йому щось потрібно з устаткування і ще чогось, тому шанс порозумітися і зацікавити такого постачальника був непоганий.

— Гаразд, тоді зробимо так: мій контакт у тебе є, як буде інформація, дай знати — зайду і обговоримо, а я доки піду до… піду доки туди, де мені було добре,… гм, загалом, до зв'язку.

Поки наш герой плавав в океані жіночої уваги і ласки, працівник корпорації розвинув бурхливу діяльність: спочатку виникло питання з відправкою купленого матеріалу на орбіту, оскільки доки на складі органічного матеріалу було мало, щоб викликати в селище вантажний човник. Звичайне завантаження такого апарату складало близько вісімдесяти-ста тонн вантажу, а в наявності доки була тільки половина від необхідної ваги — враховуючи, звичайно, морепродукти, як основний вид органічної сировини в селищі. Але оскільки ученим на орбіті десь різко заворушилося шило, то знайшли вихід: пообіцяли впродовж декількох годин спустити десантний варіант човника. На таких переправляли на поверхню нових колоністів, хоч і літав такий агрегат украй рідко, оскільки роботи там було мало, та і приплив людей ззовні був мізерним. Такий спускальний апарат багаторазового використання міг забрати все, що було на складах корпорації — демонтувати пару десятків крісел в салоні виявилося питанням пари годин. А сам Фран, вирішивши питання з транспортом, мав невелику розмову з вищестоящим керівництвом на станції — слід було вирішити питання з кредитом перспективній людині і визначити вектор спілкування з ним на найближче майбутнє. Оскільки корпорація була майже державною — державі належали два третіх майна контори, то спілкувався служака з чиновниками, що представляли в системі Версола офіційну владу Гронця.

— Я відправив тільки що човник — відзвітував Цонте, поглядаючи на декілька чоловік на екрані — щось нове за цим типом спливло, а то в тому пакеті майже нічого читати, учепитися нема за що?

— Нічого немає, тому що насправді нічого немає на нього — скривився одні з присутніх — каламутна історія якась: планета народження не вказана, звідки взявся незрозуміло. З ним працювала «Новомед» з Ринтоло, а вони інформацією особливо не горять з нами ділитися — а ми особливо і не наполягали, щоб не викликати підвищеного інтересу. Але, схоже, що цей тип у них там високо цінується, та ти і сам вже все зрозумів — такий всюдихід тут по кишені тільки одиницям, їх всього шість штук завезли на планету за весь час колонізації.

— Так, цей момент я вже сам з'ясував самостійно, а що у нас з цією програмою — є якісь варіанти, щоб зачепити хлопця?

— Ти і сам в курсі, що у Гронця немає такої програми: навіть Версола-5 не дає нормальному прибутку, хоча ми не чекали такого спочатку. Сам подумай — кому тут давати кредити, хто піде ставити собі маєток, і головне питання — де? Наше положення на планеті украй невдале, і якби люди не налагодили постачання морепродуктів, то звідси можна б було згортатися — не воювати ж за шматок землі з чотирма світами, хоч ми і трохи випереджаємо їх в технологіях?

— Це усе зрозуміло, але що мені людині говорити — видно, що йому цікавий контакт з нами, він зараз вільний від всяких зобов'язань. Прямо не говорить, але був сильно засмучений, коли я сказав зопалу, що у нашого світу немає «першопроходця».

— Гм, засмучений був, говориш? — типи на станції переглянулися між собою — якщо все так, як ти говориш, то слід піти людині назустріч, тим паче, що він приїхав в таку далечінь з таким питанням. До речі, а як він пояснює факт того, що доїхав до нас — тут адже гряда, навіть якщо і знає перевал або ще який хід з рівнини на узбережжя, то все одно не сходиться — ці всюдиходи не уміють їздити під уклон, навіть такий просунутий, як у нього?

— Та нічого він не пояснює — буркнув Фран — несе якусь нісенітницю в стилі: я їхав-їхав, заблукав і приїхав!

— Ну так, як же — знову переглянулися на орбіті люди, загадково посміхаючись — загалом так, Цонте, ми зараз приймемо рішення в твою користь, вірніше на користь цього… Віктора, так — поговоримо через годинку, проаналізуємо сенс програми «Першопроходець», оцінимо, що пропонують в цьому напрямі своїм колоністам Фиор і Ринтоло,… чекай, коротше.

— Так, тут ще один момент — підкинув працівник «Вер-медікал» — він запитував ще про можливість купити у нас якесь устаткування для планетарних робіт, правда, тільки натякнув,… я до кінця не зрозумів, що йому потрібно.

— Давай вирішувати питання поступово — помітив один з четвірки — спочатку вирішимо з тим, що його цікавить в даний момент, потім дізнайся, що йому потрібно додатково — мені наприклад, неясно, як він це забиратиме з собою. Та і взагалі дивні запити для мисливця. якщо по комплексу роботів для будівництва міні-селища, то це одне, а якщо щось серйозніше, то тут зовсім інше. Так що Фран, давай, вирішуй проблеми у міру їх поступлення!

Повторний обмін думками відбувся вже через три години — очевидно за годину проаналізувати інформацію і підготувати свою пропозицію не вийшло, так що говорили вже вночі за часом селища.

— Значить, ми розглянули пропозиції… конкурентів, так би мовити — гмикнув тип ліворуч — питання вирішуване, особливо враховуючи той факт, що твій клієнт виглядає багатообіцяюче, і зважаючи на те, що і так видно неозброєним оком. Максимальна пропозиція крутиться біля цифри мільйон бон, перелік техніки і устаткування трохи розрізняється по планетах, що представляють такий кредит, але трохи — тут, швидше за все, давно пришли до спільного знаменника. Тим більше що багато втратили в перші місяці колонізації, коли роздали устаткування на багато мільйонів, а ментальна фауна планети внесла в кредитну програму свої «зауваження. Нас цей неприємний момент минув, а оскільки клієнт виглядає цілком платоспроможним, та і товару нам продав за один раз на той же мільйон, то з ним працюватимемо. Відправляю тобі пакет з нашою пропозицією для конкретної людини — ознайомся і працюй, там для тебе виділені широкі повноваження (у відомих межах), але очікування результату теж буде високим. Все, чекаємо від тебе хороших новин, сподіваємося, що не підведеш!

На наступний ранок, приємно провівши ніч, наш герой вирішив зайнятися своїм мобільним домом і проглянути пропозиції по механізмах і устаткуванню, доступним для замовлення з орбіти. Спочатку «Хозус» вимагалося привести в ідеальний вид і дещо в ньому змінити, тому ненадовго завис в місцевій мережі, вивчаючи специфіку ринку товарів і послуг світу Гронц — тут все виявилося одночасно сумно і принадно. Сумно, тому що селище явно жило «на грані» — ментальні тварюки, що спускалися сюди з гір, понизили кількість охочих до мізерної цифри — ця галузь бізнесу тут була в стані стагнації. Але оскільки рятівником людства Віктор себе не почував ніколи, а переслідував свої суто меркантильні інтереси, то не сильно і звернув увагу на цей факт — для нього така ситуація швидше плюс, ніж мінус…. до речі, потрібно б пополювати на місцевих «предгірних баранів», які на його думку зовсім знахабніли від безкарності. А ось усе інше було дуже принадним для героя: світ Гронц пропонував своїм колоністам (і теоретично, гостям) дуже широкий вибір техніки — зі зброєю було сумно, власне, як і на Версолі-2 — але для поточних завдань мисливця цілком вистачало і того, що знаходилося в його збройовій шафі.

Вибравши собі для задумки з павуками парочку ремонтних роботів, зробив замовлення через мережу — тут діяло правило 50 % авансу за товар, тому сплатив замовлення і отримав підтвердження, в якому його повідомляли, що товар буде в селищі з найближчим човником упродовж місяця. Такий тривалий термін його трохи засмутив, але ж його ніхто нікуди не гнав — можна і тут місячинку перекантуватися, тим більше що виникло бажання познайомитися з місцевою ментальною фауною, охочою до людського м’яса. Потім відвідав магазин з продажу всякого і різного: тут купив вакуумний насос, упаковку шланга до нього — взяв найбільшу, що знайшов продавець, декілька пластикових місткостей для рідини, яку збирався добути у плювачів, і ще трохи різного корисного мотлоху для повного щастя. Все завантажив в транспорт і поїхав в майстерню: тут їх, як не дивно було дві — одна була суто морського напряму і обслуговувала баркаси і катери місцевих рибалок — знаходилася ця точка, природно в порту. Оскільки його «Хозус» був жодного разу не корабель, то відправився відразу на другий об'єкт — ця контора була універсальною, пропонуючи послуги, як рибалкам, так і власникам всюдиходів — але враховуючи явний перекіс в розвитку селища, мисливців до них заїжджало, швидше за все, мало.

Фручо Бейн був типовим гронцем: білий, середнього зросту, жилаві накачані руки і сірі холодні очі — чоловік прибув на Версолу всього рік тому вільним колоністом. За освітою був техніком по наземній і льотній техніці цивільного рівня — якщо в наземній тематиці він був асом і знав все про все, то в літаючих цяцьках знання обмежувалися деякими видами дрібних одно— І двомісних флайерів для цивільного населення і лінійкою безпілотних агрегатів. Удома його всіляко відмовляли від поїздки в новий світ — ходили чутки, що роботи там мало, Гронц отримав у використання невигідну ділянку території, і відповідно, перспектив було мало в сенсі нормальних заробітків. Але чоловік просто хотів змінити обстановку, в ньому жив дух авантюризму — подивлюся що там і як, говорять там дивовижний по красі океан і пляж, а якщо набридне, відлечу назад, тим більше що туди дорога безкоштовна — так думав тоді технік Фручо Бейн, коли летів на Версолу. Роботи дійсно виявилося мало, оскільки мисливців в поселенні було мало — цей неприємний момент він відчув вже в перший місяць свого нового статусу колоніста, але хлопець був оптимістом по життю, а місцевий океан, пляж і сонце привели його в невимовний захват.

Хоч усі жителі світу Гронц не могли загорати, тобто міняти колір шкіри при загарі, проте, уранці і у кінці робочого дня на пляжі селища завжди було відносно багатолюдно. На рідній планеті клімат був холодніший, а природа не така ласкава, як тут…. хоча яка тут ласка — тільки периметр закривав їх усіх від місцевих ментальних монстрів, що вважали людей смачною прямо ходячою їжею. Реальність швидко все розставила по своїх місцях: Бейн вивчив пакет баз по устаткуванню морських малотоннажних судів і велику частину часу займався їх ремонтами і обслуговуванням, благо фахівцем технічного напряму він був відмінним і осягнув таємниці суднобудування дуже швидко. Але по машинах він нудьгував, адже окрім ремонту він ще любив на них ганяти, а на місцевій великій повільній техніці багато не поганяєш — сумно. Сьогодні доки роботи не було — порт був порожній, з ранку усі баркаси і катери пішли на промисел, так що він, як і більшість технічного персоналу відверто нудьгував і думав: а не чи сходити йому на пляж і поринути в теплі хвилі океану, поки є час. Від важкого розумового процесу його відірвав звук, який він не міг сплутати ні з чим іншим: наближався всюдихід — технік підскочив і вибіг з майстерні назовні — побачене пролилося цілющим бальзамом на його душу. На стоянку їх майстерні заїжджав «Хозус-Б4» — будучи фахівцем високого рангу, людина безпомилково визначила марку машини по характерних деталях, самою відмітною з яких була установка на даху, не кажучи про поляризоване лобове скло.

— Дорога штучка — думав хлопець, спостерігаючи за маневрами велетня — виглядає відмінно, ну, є пару подряпин — це нормально, звірі в савані агресивні, судячи з усього…. цікаво, що йому потрібно,… може робота за профілем підкотила?

Між тим фургон зупинився, потім у бічній стіні корпусу став опускатися пандус, розкрився люк і звідти вийшов смуглявий чоловік років тридцяти — тип оглядівся, і оскільки нікого окрім Фручо тут не було, попрямував прямо до нього.

— Привіт всім — весело сказав незнайомець, а технік здивовано озирнувся навкруги, адже він був один — всюдиходи знаєш, мені потрібно дещо полагодити, так?

— Так — відповів технік — показуй, вирішуватимемо питання, ти заїхав точно за адресою!

— Ну так — знову посміхнувся цей тип — за адресою, неначе тут є ще одна адреса, трохи не заблукав у вас тут, а-ха-ха-ха!

Наступну годину обидва чоловіки провели усередині всюдихода, де хазяїн показував на проблемні місця і висловлював свої думки про те, що б йому хотілося змінити, а його співрозмовник погоджувався і вносив свої зауваження по ходу огляду.

— Дверці, ліжко, обшивка — все що зламане, подряпане хоч трохи — все міняєш на нове, я люблю порядок у будинку, а в такому дорогому фургоні все повинно бути ідеально, блищати і радувати погляд. Також подивися по комплектації і замов бракуючі меблі, я дещо викинув по непотрібності в савані по дорозі…. загалом, мені потрібний повністю функціональний і відновлений салон, ось так!

— В принципі тут нічого складного — колупаючи пальцем порвану оббивку, відповів технік — просто тут потрібно дещо уточнити: іграшка твоя виробництва світу Ринтоло, а у нас свої матеріали і запчастини, адже Гронц теж робить схожу техніку, тільки… трохи просунуту, чи що.

— Почекай, я не зрозумів: ти не можеш зайнятися відновленням мого малюка, тому що ваш світ не торгує з Ринтоло, і оригінальних запчастин у тебе немає?

— Ти не так зрозумів: я все зроблю, тільки матеріали будуть наші, тобто не оригінальні — якість гарантую, та і самі комплектуючі будуть трохи краще старих.

— Тоді нормально, а то я вже подумав, що даремно сюди приперся,… але це ще не все — у мене декілька ідей по поліпшенню, все-таки модель вже трохи старувата для цивілізованих планет. Хоча, що це я — де ми і де цивілізація! Коротше так: ось тут в районі побутового сектора потрібно додати пару підвісних паливних баків — мені потрібний додатковий об'єм не менш основного штатного! У нас з напарником в «Корті», якщо ти мав справу з такими моделями, якраз і був такий прибамбас встановлений — автономність стрибнула майже в півтора рази, а я хочу, щоб ти мені зробив вторинні місткості в об'ємі основних баків, зробиш?

— Зроблю! — кивнув головою Фручо — зніму фальш-стелю, поставлю баки, протягну паливопроводи…. потім все назад поставлю — стеля трохи опуститься, але не критично — місткості зроблю пласкими і довгими… трохи незручно, але… зроблю. Ще щось?

— Так, тепер найголовніше для мене — парочка зайшла в причіп, де зараз було порожньо — мені стільки відкриті стелажі не потрібно, я працюю з уніками, м'ясо, це не моє. Тому хочу збільшити число холодильників максимально так, щоб система енергопостачання спокійно справлялася з додатковим навантаженням — можеш навіть передбачити установку додаткових акумуляторів, щоб на ніч вистачало сумарного запасу на підтримку температури в усіх холодильниках. Тут я тобі не порадник, порахуй, запропонуй варіант, вартість — я все розгляну, і знайдемо рішення спільно. Скільки тобі потрібно часу для розрахунку проекту?

— Якщо нікуди не квапишся, то десь за півгодини розрахую — обличчя фахівця світило від радості, що було трохи незрозуміло мисливцеві, і він вирішив уточнити причину таких веселощів.

— Та розумієш, я ж в основному, фахівець з наземної техніки, і ще трохи по флайерам і іншій дрібній літаючій дрібноті — а тут роботи за профілем майже немає, розвитку немає — колупаюся в основному з корабликами. Начебто те ж саме, двигуни, електромережі і так далі, але радості не приносить — за рік, що я тут працюю, ти усього лише третій зі всюдиходом приїхав, притому, що такий «Хозус-Б4» я особисто перший раз бачу живцем. Ну… тобто, працював з нашими аналогами ще у рідному світі, а тут у нас мисливців взагалі мало, відповідно і машин мало, а відлітати назад не хочеться,… але сумно якось. Гаразд, дай мені півгодини.

Поки технік щось чаклував у терміналі, Віктору прийшла в голову думка про те кинуте в савані багі — все-таки майно, яке-ніяке: що якщо спробувати відновити, вірніше, замінити паливний двигун? Машина спритна, в околицях бази 04 можна їздити на розвідку на ній — відмічати лігва, цікаві місця, а потім відвідувати їх вже у всеозброєнні на всюдиході — І безпечно і крутити по савані місяцями не треба. А крім того залишався ще фан: якщо поставити повноцінного паливного рушія, то і ганяти по місцевості чисто для задоволення — чоловік вже порядком скучив за швидкою їздою і часто згадував тих пару годин швидкої гонки, коли у результаті спалив двигун. Вирішив доки не відволікати фахівця і дочекатися його вердикту, остаточної суми, а крім того, йому запам'ятався блиск в очах хлопця, коли він ходив по його «Хозусу» — технік, швидше за все, любить всякі залізки і механізми і явно сумує в цій глушині. З'явилася думка узяти його на роботу до 04М — Ідею вимагалося обговорити прямо зараз, поки вона не втратила своєї привабливості.

— Я повернуся через пару хвилин — кинув він ремонтникові, який так занурився у свої розрахунки, що тільки махнув рукою на знак згоди, не відриваючись від терміналу.

Закривши за собою усі двері, щоб випадково ніхто не зайшов, поки він говоритиме з розумником, і тут же викликав його.

- Є пропозиція — відразу взявся за справу наш герой — у зв'язку з великим об'ємом робіт, що намічається по відновленню бази, пропоную узяти в тимчасові співробітники ще одну людину. Я, звичайно, йому ще нічого не пропонував, поки не поговорю з тобою, але враховуючи те, що для таких робіт краще підходить технічний персонал, то така ідея мені здається прийнятною, що скажеш, кубічний?

— Ненадійно, як мені здається — відразу відповів розумник — немає гарантій, що він не спробує привести до мене ваших учених або військових.

— Це усе вирішується: по-перше, я його привезу особисто, доступу до маршруту у нього не буде…. вірніше, буде, як у другого водія, але це питання я вирішу. По-друге: як він зможе щось комусь передати, або навіть поїхати звідти? Нереально,… по-третє: мені здається, що можливість працювати з новими типами устаткування буде для нього вирішальним, та і зарплату можна запропонувати хорошу! З мене такий технік буде, як з гівна куля — по дрібниці ще щось зроблю, а ось щось поскладніше…. а тут цінний кадр згорає від смутку і безвиході. До речі, я тут подумав: може би розширити кількість персоналу на твоїй ділянці ще на пару чоловік — тебе адже протоколи не обмежують тільки одним притягненим співробітником?

— Кого це ти ще зібрався до мене тягнути? — хлопцю здалося, що в голосі штучної особи промайнули нотки занепокоєння — ми так не домовлялися!

— Спокійно, партнер — просто самотньо там у тебе…. як би тобі це пояснити: чоловікам час від часу потрібні жінки, щоб час від часу проводити його разом. Думаю, що і у вегарів було також,… нічого нового природа тут не придумала в цьому сенсі.

— Віктор, мені здається, що це небезпечна затія залучати до наших планів випадкових людей, ти ж розумієш, що я доки абсолютно беззахисний, поки не відновлю усі рівні в ангарі і не почну виробництво. Та і ти вже зрозумів, що наша співпраця обіцяє обом сторонам одні вигоди і приємні перспективи — заборонити я тобі все одно не можу, але ти добре подумай, перед тим, як приймати остаточне рішення, партнер!

— Я все обдумаю, не переживай, партнер: зв'яжу людей довгостроковими контрактами з собою — тут за порушення договору швидко мозки вправляють…. чи вибивають — якось так. Я сам зацікавлений у відновленні бази, але один не потягну — потрібно реально дивитися на речі, тим більше я до техніки стою трохи боком. Особливих проблем з людьми не передбачаю: зв'язку тут у них не буде, потім перевезу усіх на іншу базу — я дивився твої карти материка, так от — в плані роботи зі світом Гронц є пропозиція заснувати селище на місці розташування бази № 3. Це на узбережжі океану, гирлі цієї річки, що тече біля тебе, ЗПС там, судячи з усього, приблизно в такому ж стані, що і на № 04 базі — матеріал повинен зберегтися, якщо дивитися за станом такої ж смуги у тебе.

— Почекай, Віктор, що ти мені пропонуєш — судячи з твоїх планів, ти хочеш, щоб я відкрив частину території для людей? Я сумніваюся, що зможу піти проти ушитих в мою свідомість протоколів, та і навіщо?

— Як навіщо? От як ти собі уявляєш свої запити: дайте мені рудо-збагачувальне устаткування, дайте мені металургію, а ще мені потрібний хімзавод, тобто це я проситиму, природно — дайте, вірніше, продайте! Люди з Гронця захочуть щось натомість, думаю, що мої віртуальні бони їх не особливо вразять, а я упевнений, що з ними можна буде домовитися — тут більше нема з ким! Їх обійшли в плані вигідних для бізнесу інгредієнтів територій, сказали, що місця більше немає, хоча як по мені, то тут ще десяток поселень можна заснувати без проблем — засунули їм як кістку той убогий шматочок узбережжя. Тут потрібно зіграти на почутті незадоволення і амбіціях молодого світу — їм-то втрачати тут нічого, їх Версола-5 це так,… ні про що: цілу цивілізацію банально обдурили, а гронці між тим, більш розвинені технологічно, ніж будь-яка з чотирьох планет, що прибули сюди раніше них на розробку. До того ж я не говорю, що це потрібно робити ось прямо зараз — доки у нас перший етап: я беру у них комплекс для зведення селища, може, ще чогось прикуплю корисного — упевнений, що дещо з устаткування комплексу і тобі згодиться.

Ще трохи поговорили, але землянин зміг переконати розумника в загальній стратегії їх руху — тепер залишалося лише промацати грунт у потенційних партнерів, що бажають змінити місце проживання — першим кандидатом був ремонтник Фручо. Оскільки бесіда дещо затягнулася, то коли вийшов з фургона в простір майстерні, місцевий фахівець вже нетерпляче притупував на місці, чекаючи замовника.

— Ну що там у тебе налічилося? — відразу підійшов до нього мисливець — задрімав усередині, вибач (довелося збрехати).

— Нормально, в такій жарі з ким не буває…. значить так. Спочатку перше питання — обробка, меблі і таке інше — тут без проблем, тільки треба буде почекати близько місяця, дорогі матеріали потрібно замовити, їх доставляють човником з орбіти.

— О! А я адже теж дещо замовив — спохмурнів хлопець — теж сказали місяць чекати…. хоча… в принципі без різниці, я не кваплюся, огляну місцевість навколо селища з користю для гаманця. Продовжуй.

— Значить, внутрішні роботи, баки і некомплектні меблі — всього три тисячі бон, тут позначається загальна дорожнеча всюдихода: матеріали цінні і не з дешевих. Це усе прості рішення, тут тільки комплектуючі тягнуть ціну вгору,… поки згоден? — дочекавшись кивка співрозмовника, продовжив.

— Тепер по причепу: машина спроектована оптимально, але якщо поставити ще два холодильники, то нічого додавати в енергосистему не доведеться, оскільки запас по потужності є. Але якщо поставити собі за мету те, що хочеш бачити ти, тоді можна збільшити кількість до восьми, але з переробками: додаткові акумулятори, проводка, сигнальні кабелі — але тут виникає один нюанс. Оскільки навантаження буде перерозподілено, то в режимі руху від сонячних батарей ти не зможеш працювати лазером, якщо усі вісім холодильників будуть заповнено сировиною, розумієш, про що я?

— Звичайно — Імпульсний режим відпадає, установка зможе працювати тільки від генератора, а він у свою чергу тільки в парі з паливним двигуном. Теоретично… — Віктор закрив очі і почав обмірковувати перспективи пропозиції техніка — теоретично, це цілком допустимо, я імпульсним режимом не особливо вражений, а вночі він і так не може бути використаний. Гаразд, що там по грошах виходить?

— Як я і говорив: салон і баки обійдуться тобі в п'ять вісімсот, а причіп ще в десять з чвертю — поставлю тобі нові холодильник з Гронця — об'єм більше за штатні, а енергоспоживання менше… всього виходить на шістнадцять шматків, нормально?

Мисливець прикинув: якби йому назвали таку суму рік тому, коли він з Волшем тільки починав нормально заробляти, він би відмовився — сума зовсім небагато недотягувала до половини вартості «Корт — 1600/п». Але на даний момент, маючи на рахунку майже два мільйони, ця цифра його зовсім не збентежила — прийшла навіть думка не зв'язуватися з кредитом — він цілком може витратити цей мільйон на закупівлю роботизованого комплексу і супутніх матеріалів.

— Договір кидай, і я переводжу тобі аванс — кивнув Віктор і помітив, як технік відразу пожвавився — мабуть не до кінця був упевнений, що замовник погодиться на такі витрати. Залишати машину тоді тут не буду — цей час потрібно провести більше продуктивно, пополювати, поки матеріали їхатимуть…. до речі, є ще одна проблема, але вона, скажімо так, далеко звідси. Ти багі умієш лагодити?

— Звичайно, тільки адже їх тут ніхто не використовує — засумнівався технік, питально подивившись на замовника — а що потрібно зробити-то?

— Ось така модель — Віктор скинув на ком фахівцеві марку і фотографії свого переробленого багі, який він залишив в савані — несправність такого роду: електродвигун на 55 % ресурсу приблизно, а ось паливний движок пішов в минуле. Я хочу поміняти двигун на рівноцінний або краще за характеристиками, який туди влізе. Відповідно все, що там пов'язане з цим контуром: паливні фільтри, насос,… коротше тобі краще знати, і найголовніше: агрегат стоїть в савані, тобто можливості майстерні відпадають — ремонт в польових умовах,… січеш?

— У польових умовах? — технік Бейн дурнем не був і відразу зміркував, що йому пропонують, але прийняти рішення ось так відразу не міг, оскільки в ньому боровся страх перед ментальними тваринами, для яких люди були делікатесом. А з іншого боку він адже їхав сюди подивитися новий світ, та і йому ж не полювати пропонують, а роботу за профілем,… але савана і ці звірі… Проте ось цей Віктор живе ж там і нічого — судячи з його виду, проблема тварин його особливо не хвилює, он на якому апараті роз'їжджає — тут усе селище вже у курсі смуглошкірого гостя.

— Я у будь-якому випадку збираюся відремонтувати багі — знову сказав мисливець — мені це не горить, але раз вже потрібно чекати цілий місяць постачання, то давай замов мені і відповідний двигун для багі, і усе інше, що може доведеться міняти на ньому — за це я заплачу тобі відразу. А як приїде, залиш в майстерні, заберу потім, перед від'їздом, але якщо погодишся прокотитися зі мною, тоді поговоримо про оплату праці — транспорт до місця робіт і безпеку беру на себе.

Потім перерахував техніку ще дві тисячі за увесь комплект для заміни — модель була досить старою, тому аналог двигуна для неї виявився зовсім недорогим, і, як у випадку з усім іншим, поставку пропонувалося чекати з наступним човником.

— Гм — подав голос Фручо — у мене питання виникло: припустимо, я погоджуся і ми дістанемося до багі — як зняти і поміняти зламаний агрегат і поставити на його місце новий? Удвох ми не піднімемо ніяк…. хоча… підйомник для здобичі, так?

— Міркуєш — посміхнувся наш герой — гідростріла на «Хозусі» піднімає вгодованого буйвола до півтора тонн вагою, так що двигун на сотню кілограм, а може і менше — я не в курсі точно, ця штука потягне легко. Я так зрозумів, що ти в принципі згоден, але боїшся їхати далеко в савану — це зрозуміло, враховуючи усе те, що говорять про звірів, які там живуть, але повторю тобі ще раз — безпеку гарантую, для мене ментальні тварюки не представляють особливої небезпеки, є напрацьований підхід, так би мовити. Крім того, ми складемо договір на найм, все офіційно — так що щодо всяких кошаків і тому подібних організмів можеш не переживати.

— Та ти що? — округлив очі технік — ти їх не боїшся, чи що…. не може бути? Справжнісінький профі, ух ти… розповім, не повірять!

— Не потрібно нікому розповідати — поморщився хлопець — можемо покататися цей місяць, поки деталі летять… чи їдуть, гм, неважливо — подивишся на них живцем… через кокпіт, звичайно — особисте знайомство для тебе може закінчитися плачевно. А ось поторкати тушки зможеш особисто…. до речі, ти управляти таким всюдиходом можеш — мені б не завадив другий водій, а то сильно напружує постійно стирчати в кріслі і крутити кермо?

— Звичайно, я ж фахівець, а не любитель якийсь — образився технік — а на яких умовах я їздитиму з тобою цей місяць, якщо теоретично погоджуся — на життя потрібно адже заробляти, а полювати я не умію…?

— Тобто ти згоден? — посміхнувся мисливець — умови будуть прості: я займаюся полюванням і тільки, а на тебе ляже упаковка, сортування, прибирання і робота водієм, а я доки відпочину від баранки на деякий час. За усе це плачу 10 % від суми, отриманої при здачі сировини після повернення, крім того, утримання на борту мого «Хозуса» на увесь місяць рейду за мій рахунок. Взагалі, серед мисливців ставка для стажиста 30 %, але ти ж полювати і розбирати туші не будеш, тому тільки 10 %…. повір, це хороші гроші, сума тобі сподобається. Так що, їдемо?

— Що прямо так відразу? — сторопів Бейн — давай завтра з ранку, мені потрібно попередити напарників — хоч і договору немає, але просто так взяти і зникнути негарно буде. А що з собою взяти — я ніколи в таких справах не брав участь?

— Що взяти…? — гмикнув хлопець — білизна з розрахунку на місяць відсутності, одяг в такому ж розрахунку, взуття… все. Ну, якщо питання вирішене, тоді зроби заправку баків, і пального залий по максимуму — машину залишу тут тоді до ранку, а завтра з ранку підтягнуся. Ось лови договір, прочитай і завізуй, а я пішов.

Переказав ще трохи грошей на рахунок механіку за заправку і відправився у своїх справах — саме туди, де був учора і позавчора — так, так, так! У цей вечір знову замовив повне обслуговування і масаж, навіть зміг трохи поговорити про життя з масажисткою: дівчину, або швидше жінку, звали Ляна — виявилось, що вона з примусових переселенців, тут з самої основи селища, і борг у неї такий, що відпрацьовувати їй його років десять ще, якщо не більше. Тут все було зрозуміло: Версола-5 не славилася високими обертами сировини і заробітками, тому усі інші «сервіси» отримували тут на порядок менше, чим в тому ж Версолі-2. Дівчина сподобалася нашому героєві як зовні, так і розумом — чимось нагадала йому Лору зі свого селища, але тільки віддалено, та і масажі уміла робити різні. Хлопцю знову в голову прийшла ідея з викупом її боргу і контрактом напарника — він доки обмірковував цю думку, оскільки в найближчий місяць збирався придивитися до можливого кандидата в команду технічного персоналу на поки ще мертвій базі № 04. Оскільки розумник увесь час з ним на зв'язку, то цей місяць за техніком наглядатиме і він, видалено, звичайно, але зайвий погляд не завадить. А ось про дівчину варто було розміркувати розсудливо, тим більше йому здалося, що він їй сподобався теж — ніяких упереджень проти її способу життя і роботи він не мав — Ляна чесно відпрацьовувала свій борг як могла, адже на цій планеті жінкам було важко знайти собі спосіб заробітку.

— Я рідко сплю з клієнтами — раптом заявила подруга, немов прочитавши думки Віктора — мені вистачає і плати за масаж, хоч і замало звичайно, так що ти нічого такого про мене не думай, просто ти мені сподобався.

Хлопець подивився на жінку і помітив, що очі у неї вологі — ось-ось заплаче, а жіночі сльози це такий сильний аргумент, що протиставити йому чоловік у більшості випадків нічого не може. Визнавши такий поворот дуже зручним, мисливець вирішив трохи промацати настрій мадам.

— Слухай, Ляна, а зі мною ти б поїхала в савану…. надовго — я там майже живу, та що там говорити — не майже, а живу. Знаю, що звучить неоднозначно, але в принципі — поїхала б або ні?

Молода жінка якось відразу напружилася, але промовчала, роздивляючись обличчя чоловіка, потім зітхнула і відповіла:

— Ким? Постільною подружкою на місяць-другий, а потім назад сюди, як набридну? — знову мокрі очі і німе питання в них.

— Навіщо ж так відразу — спокійно відповів Віктор — партнером на декілька років, складемо договір, все, як годиться серед мисливців. Тут є два варіанти: або ти йдеш до мене стажистом і вчишся бити і патрати звіра — тут, відповідно, одні умови. Але, беручи до уваги твою зовнішню реакцію, зрозуміло, що возитися в кишках і крові тебе не спокушає — та і сам я, якщо чесно, слабо представляю тебе з рушницею і тесаком в руках — цей образ викликає у мене відторгнення. Тому не стану приховувати, що в першу чергу ти мені потрібна як жінка: тут все просто — я їжджу один, далеко і довго, мені нудно, самотньо і так далі — останні два роки я полював зі своїм напарником, але він чоловік. І не потрібно так загадково посміхатися — у нас з ним суто ділові стосунки, які формально кажучи, вже закінчилися із закінченням терміну двостороннього договору. Так що ось такі справи Ляна: зручності, звичайно, не ті, до яких ти звикла в селищі, але і всюдихід у мене не з дешевих, і, до речі, питання твого боргу буде вирішено набагато швидше за десять років — це я тобі можу теж гарантувати.

— Так це про твій всюдихід тут усі говорять, так? — очі вже висохли, і подруга з цікавістю розглядала сусіда по ліжку — люди говорять, що це дорога модель, це правда?

— Ти могла б і здогадатися, що у такого неординарного красеня не може бути якоїсь дешевини у володінні — тільки найкраще!

Потім трохи ще розважилися і перед сном дівчина сказала, що обдумає пропозицію, хоча звучить все досить привабливо — хлопець не став давити, повідомивши її, що завтра від'їжджає на місяць на полювання, так що час обдумати у неї є.

А в цей час в іншому часовому поясі сиділи в шинку два старих знайомих і пили кожен своє, говорячи про життя.

— Якийсь ти сумний, Волш — сталося що, або як? — навпроти нього сидів Кайл і потягував якийсь коктейль.

— Та ти і сам знаєш, напарник мій пропав — неохоче відповів той, занурений у свої думки — п'ятий місяць пішов, як поїхав в савану і пропав. Він ще тоді звав мене — говорив, що самому їхати туди неохота, але мені на той момент цей постійний конвеєр «мозки-печінка-тушка» набрид до бісиків,… мдя, а ось тепер уже шкодую, що не поїхав.

— Так, хлопець перспективний був — гмикнув Кайл — унікум, що сказати, та і ви двоє відмінно спрацювалися в команду, такі трофеї возили, що ого-го…. шкода людину, савана забрала до себе Віктора.

— Не ховай завчасно — огризнувся Волш — він пішки протупав по савані більше місяця і не загинув, сам адже знаєш…. так що думатимемо, що знайшов щось цікаве для себе і застряг. Не вірю я, що такий фахівець загинув — він адже на колесах був, зі зброєю — мені знайомі з майстерень потім розповіли, що він відпалив… це ж потрібно до такого додуматися, багі!

— А ти знаєш, приятель, в його затії є здорове зерно — якщо вимагається швидко кудись добратися, то цей агрегат якраз те, що потрібно. Сам подумай: швидкість мінімум удвічі вище за самий кращий всюдихід, майже незалежний движок, якщо їздити вдень, а вночі можна і десь на дереві влаштуватися — йому не уперше, досвід є. Цікаво, що його так туди потягнуло, що він не став чекати, поки ти нагуляєшся і смикнув туди самостійно? Ти, до речі, як — збираєшся в савану або як?

— Або як! Не хочу їхати сам, а знайти такого, як Віктор буде важко — є у мене надія, що хлопець не пропав і ще повернеться, він адже серйозно вирішив прийняти твою пропозицію про далеке поселення. Ось в цей самий час, поки ми тут думаємо, що наш герой пішов не корм тварюкам, партнер, швидше за все, знайшов собі райське містечко — на його рідній мові це звучало як «ельдорадо», що б воно не означало. Так що не ховай мого друга завчасно, Кайл!

— Та я що — я нічого! Тільки ти адже і сам прикинь, що такий термін самостійно, та без прикриття всюдихода… потрібно бути реалістом.

Деякий час ще посиділи і поговорили, але Волш якось різко втратив інтерес до розмови, і Кайлу нічого не залишалося, як попрощатися з приятелем і покинути це злачне місце. А на ранок у нього відбулася ще одна розмова, тільки цього разу з чиновником на орбіті, який представляв одне відомство світу Ринтоло в системі Версоли.

— Послухай, Кайл, нагадай мені, що там з твоїм підлеглим…. э… такий собі Віктор? Як у нього справи йдуть, рівень заробітків — пам'ятаю, ти нам прислав дуже важливу інформацію про цього типа — ну, в сенсі ментальних особливостей його організму. Так що там, де він і як?

— Гм, тут є одна проблема — відкашлявся корпорант — поїхав в савану самотужки, пішов вже п'ятий місяць, як про нього нічого не чутно і не відомо. Так що нічим обрадувати не можу.

— Ти хочеш сказати, що така цінна для нас людина поїхала без прикриття в савану, і ти його втратив? Ти хоч представляєш, наскільки цінний для нас такий громадянин? А ти в курсі, що він сам, без якої-небудь лабораторії і капіталовкладень успішно проводить досліди в тій області, яка усіх на цій планеті цікавить найбільше — наш лікар з медцентру корпорації повідомив про деякі його «досліди», так би мовити. Там ще якийсь прецедент стався між твоїм мисливцем і бійцем охорони — так от по звіту, у цього бійця регенерація піднялася на порядок. Та ти там взагалі щось хоч знаєш, або тільки свої відсотки від сировини рахуєш — це ж потрібно таке впалити — відпустити найціннішого громадянина на цій планеті самостійно і без охорони! Кайл, ти там випадково мозками не засохнув?

Глава 11

— Як ви собі це представляєте? — огризнувся корпорант — тут дика планета і майже немає законів! Спустіться сюди і спробуйте когось з вільних поселенців чомусь змусити, та і невільних теж — різниця несуттєва. Віктор вільний мисливець, та і взагалі — з його здібностями в савані швидше він може когось прикрити, чим хтось прикриє його! І не варто так переживати — у цього хлопця удача в кишені прописалася жити — якщо він практично голий і беззбройний більше місяця рухався по савані і не загинув, то тепер вже тим більше не пропаде,… а до чого усі ці питання і розмови, що це ви раптом про нього згадали?

— Його документами цікавилися гронці — чув про таких? Система обліку колоністів на усіх одна, так що вони отримали все, що було на цього Віктора, окрім медкарти, природно, це адже найцікавіша частина його досьє — є міркування?

— Гронці… гм — Кайл трохи спохмурнів — знаю, чому ж ні. Селище Версола-5 на березі океану, полювання відсутнє як явище — там гірська гряда відразу за узбережжям. Невеликий дохід від морепродуктів, нічого особливого…. не зрозумів,… він що, у них? Так це ж чортзна-де, як він туди потрапив? Ну, хоч є надія, що він живий, але незрозуміло все ж…

— Зрозуміло тобі або ні, тут це неважливо, а погано для нас — якщо він з ними зв'яжеться, як мисливець, то твої позиції на посту головного клапана на трубі з назвою Версола-2 будуть дуже хисткими, це я тобі гарантую. Ти в курсі, що цивілізація Гронц перевершує по розвитку будь-яку з чотирьох, представлених на Версолі, і від повноцінної війни за відкриті території їх утримує лише наша загальна чисельна перевага. Не думаю, що твій протеже випадково опинився біля них — так далеко їхати просто так, без мети,… і головне — як можна так далеко заїхати, адже якщо ти на всюдиході, то ще якось це усе можна пояснити, але на відкритому багі? Сам розумієш, що такого самотнього подорожнього савана з'їсть і не помітить, але якщо хлопець забрався якимсь чином так далеко, то це означає тільки одне — він щось знайшов, або щось знає таке, що дозволяє йому вільно переміщатися по материку. Втрата такого ресурсу для нас буде чутливим ударом, ми вже намітили певні плани в його відношенні, а тут такий косяк з твого боку. Швидше за все, тобі в найближчому майбутньому доведеться змінювати професію або планету, Кайл — такий прокол тобі не пробачать. Хлопцю слід було створити умови максимальної комфортності, допомогти, якщо було потрібно, зацікавити чимось, наприклад хорошими грошима на прийомі товару — з такою різницею між ціною скупки і цінами тут, на орбіті, цілком можна було і поворушитися.

— Тут не прийнято втручатися в справи поселенців, і ви це прекрасно знаєте, можна і виклик на дуель отримати: прості устої, прості правила — спускайтеся сюди і самі спробуйте, а я на це подивлюся — зло посміхнувся Кайл.

— Прийнято, не прийнято — потрібно було ворушитися, а не гроші рахувати у себе в кишені! — розсердилася людина на екрані — у нього до якого терміну контракт дійсний?

— Закінчився контракт, вже більше місяця, як вийшов термін — корпорант і сам був невдоволений ситуацією, але цей самовдоволений чинуша з орбіти його конкретно злив.

— Якщо Віктор перейде працювати на Гронц, то можеш відразу пакувати свої валізи — кинув тип на прощання і відключився.

— Гм, значить, ти живий та здоровий — роздумував потім Кайл, коли злість від спілкування з орбітою уляглася — ти повний загадок, Віктор… як же ти туди дістався, та і взагалі, навіщо ти так різко в савану утік, що так припекло-то? Потрібно обрадувати Волша — переживає за хлопця, він буде радий почути, що з ним все гаразд.

Уранці Віктор трохи попорпався у своєму всюдиході: довелося попрацювати із створенням нового облікового запису в кристалі для Бейна — новий водій, як-не-як. Тут були деякі складнощі, пов'язані в основному із зв'язком і навігацією — не хотілося показувати випадковому ще попутникові доступ до повної карти материків, та і доступ до лазерного пристрою на даху теж слід було обмежити. Тут згодилося те, що його кубічний партнер мав повний доступ до кристала всюдихода, і міг при необхідності блокувати небажані дії новачка. Хоч хлопця трохи і напружував такий підхід 04М, але доки ніяких спроб контролю з його боку не було — розумник не втручався в полювання і процес управління машиною. Та і поведінка штучної особистості помалу мінялася — той вже не атакував мисливця постійними питаннями і повідомленнями, очевидно, повернувся в норму…. чи якось так, а можливо, що там на базі вже провів з собою відновні роботи, адже органіку йому Віктор доставив в повному об'ємі. Підсумком їх спільної діяльності стала нова обліковка для техніка з обмеженими правами, а під час майбутньої місячної поїздки мисливець збирався предметно поговорити з кандидатом в команду. Оскільки самого кандидата ще не було — очевидно, у техніків був свій розпорядок дня, то чоловік встиг поснідати і зараз сидів у водійському кріслі, обмірковуючи ситуацію — тут несподівано на лобовій панелі кабіни висвітився значок виклику — це був Волш.

— Ух ти — здивувався Віктор — нагулявся, чи що, або як? Дивно, чотири місяці ніяких спроб зв'язатися не було, а тут всього третій день в цьому селищі і вже питання. Хоча так, який зв'язок у мене міг бути весь цей час… отупів я щось з цим полюванням — ось коли на Землі торгував всяким мотлохом, тоді мозки працювали швидше. Але все одно — який збіг, тільки з'явився у людей, і відразу мене знайшли — звідки він дізнався, що я тут, та і взагалі, що я живий? Гаразд, партнер все-таки, поговоримо.

— Привіт Волш, як там твоя подруга, не заїздила тебе, ха-ха-ха? — мисливець прийняв виклик і зараз спостерігав задоволене обличчя напарника — той розмовляв з якогось приміщення, яке йому було смутно знайомим.

— І тобі привіт Вик, рад тебе бачити цілим і неушкодженим — обрадувано відповів Волш — ми вже тут стали надію втрачати, все-таки п'ятий місяць, як ти поїхав. Чого так квапився-то, знайшов щось, або сподобалося на багі ганяти?

— Багі… так, хороша машинка була — довелося кинути, двигун остаточно помер, коли я зопалу зарядив його на декілька годин по максимуму. Представляєш: їду собі спокійно, нікого не чіпаю — а тут прямо по курсу парочка місцевих левів відпочиває…. нахабно так відпочивають. Ну ось вони мені по голові проїхалися менталом, а я по педалі газу дав — так все несподівано вийшло, шкода агрегат, але своє завдання він тоді виконав — то безглузде створення думало мене наздогнати, ха-ха-ха.

— Так ти їхав з певною метою, як я зрозумів…. знайшов, що шукав, воно того коштували хоч?

— Ось поїхав би зі мною, теж би прийняв участь, а так… так, знайшов, тут ніякого секрету — я ще адже тоді, коли шукав людей і бродив по савані самостійно наштовхнувся там на своєрідний скарб, ну, в певному значенні слова. Коротше, я знайшов собі транспорт — тепер у мене «Хозус-Б4», ось так ось,… трохи в пом'ятому стані, але на ходу — сам розумієш, що така машина в наших умовах майже скарб. Ось такі справи, Волш!

— О! Це хороша новина, поздоровляю, Вік — заради такого «будиночка» варто було на багі поганяти.

— До речі, Волш, а як ти дізнався, що я тут у Версолі-5 — я нікому нічого не говорив, та і знайомих тут у мене немає…

— Я тебе кілька разів пробував викликати, але все марно — сам знаєш як у нас із зв'язком в савані, а тут учора мені Кайл новина приємну повідомив, що ти ніби до гронців подався — ми тут все думаємо, як ти туди доїхав-то?

— Та як доїхав, все так само, як і дійшов свого часу до Версоли-2 — їхав, їхав і приїхав…. заблукав спочатку трохи, кристал-то в «Хозусі» нульовий, без карт, без маршруту — вирішив досліджувати світ потрохи. У мене адже тепер автономність майже нескінченна — куди хочу, туди і їду скільки влізе. Слухай, а Кайл як дізнався, що я тут — я адже і його не повідомляв, та і взагалі, я майже ні з ким не спілкувався останніх чотири місяці?

Тут хлопець згадав, що йому нагадувала обстановка навкруги Волша — його партнер сидів в кабінеті Кайла — все було знайомо, оскільки вони були частими гостями у скупника і кабінет йому запам'ятався.

— Він адже поряд з тобою, я упізнав його кабінет! Кайл, звідки новини, признавайся — за мною почали стежити?

— Дурість — на екрані з'явилося обличчя корпоранта, якесь невдоволене і похмуре — як можна стежити за кимось на цій планеті, якщо зв'язок тільки в невеликих зонах — ось дізналися, що ти знову в мережі і спробували достукатися до старого знайомого.

— Гм, стильно з'їхав з теми — подумав наш герой, краєм вуха слухаючи інше марення з вуст скупника — потрібно закінчувати цю безпредметну розмову.

— Гаразд, шановні, мені пора висуватися на заробітки, здобич сама не приповзе до всюдихода — тут говорять, якісь каламутні організми з гір спускаються, узяли за моду людьми закушувати — поїду і познайомлюся особисто. Волш, я пізніше з тобою поговорю як-небудь, радий був тебе бачити і чути, бувайте хлопці!

Затягувати бесіду не було сенсу — Віктор був не дурень і зміркував, що його нові знайомі якось намагалися знайти інформацію про нього особисто і цим, швидше за все, зацікавилися на станції світу Ринтоло — слідувало дещо уточнити у розумника.

— 04М, ти мене чуєш? Думаю, так, дурість сказав… тут мій партнер говорив, що намагався зв'язатися зі мною кілька разів — я ось щось не пам'ятаю, щоб бачив його виклики, тим більше що ти мені дав повний доступ до зв'язку ще два місяці тому.

— Так, були такі спроби — я їх блокував, щоб виклик не дійшов до кристала і твого кома, визнав це занадто передчасним і небезпечним для тебе. Показувати наявність повноцінного зв'язку, означає підставляти тебе під удар, а я добре умію логічно мислити на перспективу — доки немає сенсу оприлюднювати цю можливість, та і надалі, швидше за все теж. А що стосується того, що говорила тобі людина по імені Кайл, то тут двояка ситуація: з одного боку воно так і є — якщо абонент знаходиться в зоні покриття ваших супутників, зеленій зоні, то цю людину видно в мережі. Хоча тут швидше інший чинник: того дня, коли ти здавав сировину новому скупникові, я зафіксував звернення до твого профайлу в мережі планети — нові партнери цікавилися тобою і твоєю анкетою, так що другий варіант правдоподібніший.

— Цікаво, якщо з першим аргументом я майже згоден, то чому ти мене не попередив про такий інтерес до моєї персони. На майбутнє: якщо хтось виявляє цікавість до мене особисто — тримай мене в курсі, це важливо! Ти адже постійно слідкуєш за мережою планети?

— Так, постійно, просто я визнав зайвим тебе відволікати по таких дрібницях: за тридцять років я добре вивчив психологію людей і характер їх мислення — в твоєму конкретному випадку нічого небезпечного або підозрілого. У вашому середовищі прийнято наводити довідки про потенційного партнера, так що це звичайна практика серед людей — не переживай, я все відстежую, партнер! До речі, тобі скоро подзвонить людина, якій ти здавав сировину — його звуть Фран Цонте, якщо ти не в курсі — йому передали пакет документів особисто для тебе з їх станції, так що чекай — гадаю, впродовж години тебе наберуть. А я доки сам ознайомлюся з інформацією, для загального розвитку…

До кінця усіх цих розмов в майстерню стали підтягуватися місцеві працівники, серед яких Віктор помітив техніка Фручо — хлопець прикотив на роботу на одномісному флайері, який він вже бачив у Версолі-2 у одного з тамтешніх майстрів. Прийшла думка, що мабуть, агрегат досить успішний і невибагливий, раз люди використовують його досить широко,… а може, він просто найдешевший. Задня частина апаратика була зайнята похідною сумкою, що нагадала мисливцеві валізу на коліщатках із Землі — технік не збрехав і був готовий до поїздки. Поки інша частина персоналу майстерні розглядала його «Хозус», мисливець поцікавився долею договору, який відправив йому учора — попутник не змусив тут себе довго чекати і вже через дві хвилини, поставивши свій флайер на стоянку, завозив свої пожитки у всюдихід — пандус був опущений, а головний вхід відкритий.

— Давай, водила, за кермо і вперед — усміхнувся наш герой — мені цей бублик вже сниться, я його чотири місяці крутив самостійно, тепер трохи відпочину. До речі, як ти реагуєш на кров і кишки — робота у мене зовні неприємна і брудна, ти адже займатимешся упаковкою і прибиранням в причепі — хоч основну частину роботи роблю я, але все ж таки,… як?

— Та не знаю — знизав плечима Бейн — от як побачу, так і дізнаюся…. медицину, принаймні, я не боюся!

— Ааа — протягнув хазяїн фургона — може бути і так, я теж якось раніше її не боявся до певного моменту,… мдя. Гаразд, я тобі зробив обліковий запис в кристалі — зв'язок і лазер для тебе недоступні, так що не дивуйся поки що і давай вперед — потрібно до кінця світлового дня від'їхати чимдалі від селища. О! До речі, мене викликають — ти не відволікайся, виїжджай потихесеньку, а я доки поспілкуюся — рухай спокійно вперед, нам особливо все одно куди їхати.

Кинувши погляд на задоволене обличчя нового водія — безперечно тому припала до душі пропозиція Віктора, все-таки через руки майстрів-ремонтників проходять сотні машин, і часто хочеться самому спробувати себе за кермом одної з них, а в цьому випадку зійшлися разом мрія і реальність.

— Віктор, здрастуй — це Цонте з корпорації «Вер-медікал» — у мене готова пропозиція по устаткуванню і кредиту за нашою програмою «першопроходець». Можеш підійти, щоб ми разом обговорили усі моменти більш предметно?

— Ні, вибач, у мене виїзд — мені потрібно чекати цілий місяць, поки з орбіти доставлять запчастині для модернізації мого всюдихода, а я так довго не звик сидіти без роботи — вирішив трохи вивчити місцевість навколо селища з користю для кишені. Мені тут багато говорили про ваш район: знахабнілі тварюки з гір поводяться так, немов тут банкет — виникло бажання познайомитися особисто, так що побачимося через місяць. Я тут собі попутника на рейс знайшов, щоб нудно не було. Ти мені шаблон кредитного договору і специфікацію до нього кинь на ком, поки я в зоні — доки їздитиму, вивчу. І таке питання відразу: а за бони, не в рахунок кредиту, чи можна буде замовити усе це у вас, і яка буде тоді ціна — з'ясуй і це питання, поки я буду відсутній і потім поговоримо?

— Добре… відправив — корпорант був трохи засмучений, але наполягати на особистій зустрічі не став — а хто це такий сміливий знайшовся з мисливців, навіть дивно? Але взагалі ідея хороша,… хоча, а як у тебе взагалі виходить на них полювати, не зрозумів?

— А як я тобі товару на таку суму передав — сам подумай? У кожного є свої секрети… так, отримав пакет, все, чекай через місяць.

— Це був Цонте, так? — відгукнувся з водійського крісла техніки, захоплено управляючи машиною — допитливий тип, все йому потрібно знати, потрібно бути в курсі усіх справ…. хороша, загалом людина, але ця її допитливість трохи іноді напружує.

— Напевно — неуважно відповів Віктор — не можу нічого сказати…. до речі, як у тебе із здоров'ям, нічого не болить? У мене є декілька дієвих рецептів, трохи незвичні і не зовсім традиційні, але ефект приголомшливий,… а?

Через декілька хвилин корпорант з «Вер-медікал» знову спілкувався з орбітою, оскільки питання з цим Віктором було в пріоритеті, а тут все пішло трохи не за планом.

— Так що, значить, він поїхав на полювання, і проект кредитування ви не обговорювали? — поцікавився тип із станції Гронця.

— Я так і говорю: сказав, що поїхав знайомитися з нашою фауною, що потрібно гроші заробляти і таке інше.

— Гм, цікаво — два дні тому поклав на рахунок мільйон і йому мало, дивний тип: на цю суму половині населення селища можна було б закрити борги і відправити назад, а тут таке — знайомитися з природою. А що там ти ще сказав по якомусь компаньйонові, я не зрозумів — він когось ухитрився підписати з собою на полювання…. і хто це такий сміливий,… чи смілива?

— Він не відповів, але я навів вже довідки: технік Фручо Бейн з другої майстерні, прибув на Версолу рік тому по вільному контракту. Удома займався наземною технікою і ще якоюсь дрібницею; тут, зважаючи на відсутність роботи за профілем перекваліфіковувався у фахівця з морської техніки. Судячи з усього, у них двосторонній договір на ремонт цього «Хозуса», оскільки технік Бейн сплатив доставку запчастин для всюдихода Віктора зі свого рахунку. Там тільки один незрозумілий момент: в замовленні є присутнім гібридний двигун для двомісних багі зразка сорокарічної давності — в «Хозус-Б4» такий двигун ніяк не підійде, незрозуміло.

— Так, згоден, незрозумілий момент — кивнув співрозмовник на екрані — але мені незрозумілий сенс того, що цей мисливець узяв в напарники невідомого йому чоловіка, а не жінку, наприклад. Особливо, враховуючи те, що з його слів він сам був наодинці чотири місяці — такий хід був би набагато логічніший, чи не так, Цонте? Тим більше що умовити яку-небудь дівчину з селища не склало б для нього труднощів, враховуючи перспективи із заробітками у нас. Та навіть, якби узяв в пару якого-небудь мисливця — І те якось зрозуміліше було б, гм… дивний тип.

— Можливо, що із засланців він точно б когось загітував, але з вільних — навряд чи, швидше нарвався б на грубість або дуель.

— Сумніваюся, що така розв'язка його б сильно засмутила, враховуючи те, що він вже два роки полює на звірів — той матеріал, який ми отримали учора, вже пішов в роботу. Дослідницьке відділення станції прямо підбадьорилося, там зараз якесь нездорове ворушіння, матеріал відмінної якості — усі задоволені і всі хочуть ще. Так що може це і добре, що Віктор поїхав на полювання: науковці просили за нього особисто — такий ресурс все-таки підвалив нам!

— Він ще цікавився купівлею устаткування за свої кошти, в обхід кредитної програми, правда, саму програму на той момент ще не читав — які тут у мене будуть повноваження?

— Широкі, Цонте, широкі… - людину потрібно зацікавити, тому наш прайс має бути прийнятним — відчуваю, що нас тут чекає взаємовигідна співпраця.

— Колеги, ви забули або упустили з виду найголовніше — устряв в бесіду інший тип, який до цього моменту все тільки слухав і мовчав — а найголовніше, це питання: як він взагалі може полювати на ментально активних тварин? Самостійно…

Між тим «Хозус-Б4» упевнено віддалявся від селища у пошуках пригод для двох його мешканців: місцевість була не зовсім зручна для цього типу машин, тому доки намагалися триматися узбережжя, де рельєф був пологим. Сьогодні, і можливо завтра, Віктор вирішив присвятити екскурсійній поїздці, щоб потім спробувати піднятися на якесь плато і там зайнятися роботою. Занадто високо в передгір'я йому б не дозволив забратися нахил, що повільно збільшувався вгору, але в межах видимості можна було спробувати виїхати на одну з таких височин і там «поспілкуватися» з фауною. Поки задоволений зміною обстановки технік упевнено управляв машиною, наш герой знайомився з проектом кредитного договору, отриманим від корпоранта в селищі. Спочатку відмітив для себе декілька цікавих моментів: по-перше, термін кредитування був на двадцять років, а не на четвертак, як пропонувала йому «Новомед». Віктор навіть використав частину лобового скла, куди проектував обидва варіанти одночасно, порівнюючи умови там і тут — Іноді на цю частину кокпіта кидав погляди Фручо, але рідко, оскільки дорога відволікала його увагу постійно. Другим пунктом, що притягнув спочатку увагу читача, був пункт про можливість «нештатної» комплектації роботизованого комплексу — мисливець насторожився, припустивши, що у гронців можна буде замовити під шумок і деяке бойове устаткування.

Наприклад, якихось бойових захисних роботів, або стаціонарних турелей для боротьби з нічними монстрами — але ні, тут він теж обламався: постачання бойових комплектів було обмежене міждержавною угодою усіх планет, що беруть участь в колонізації. Тут наш герой зажурився і скатав губу назад, але вчасно згадав про обіцянки 04М і підбадьорився, продовживши вивчення документу. Сподобалося ще, що укладачі документу додали свої коментарі, упираючи в них на то, що при майже рівній вартості усього комплексу, їх продукція була продуктивнішою і якіснішою, а можливості центрального (керівника) робота взагалі описувалися як унікальні в порівнянні із зразками світів-конкурентів. У перелік різної побутової начинки, покрівельних матеріалів, електроніки і так далі Віктор не став вникати — готували матеріал фахівці, на відміну від нього — повного профана в техніці такого плану, так що нічого розумного він туди не додасть…. а якщо буде чогось мало, то докупить, не питання. А ось список самих виробничих і будівельних роботів його зацікавив: на Землі про роботів тільки писали в книгах, а тут були картинки з характеристиками і призначенням того або іншого механізму. У суму мільйонного кредиту, окрім матеріалів, входило двадцять п'ять агрегатів різних розмірів і призначення, і, до речі, це було більше, ніж пропонував йому світ Ринтоло — там давали всього двадцять двох роботів.

1. Робот-управлінець «Босс-25ІБ» — літаючий «виконроб» з інтелектуальним блоком контролю — кулька з двома пилонами і декількома антенами, 1 штука.

2. Геологорозвідувальний робот «Надра-2А» — комплект складався з двох машин: наземної частини на колісному ходу, озброєною невеликою буровою установкою і глибинним сонаром, плюс літаюча штучка, яка шукала потрібні копалини там, де її наземний побратим забратися не міг, разом 2 штуки.

3. Робот для земляних робіт «Грунт-А» — найважча і габаритна техніка з комплекту, виглядала, як зменшена копія звичайного бульдозера без кабіни водія. Декілька навісних маніпуляторів, ковшів і так далі — роботи по відвалу грунтів, риття траншей, котлованів — нічого складного для мозку просунутого мисливця. Тут теж давали 2 штуки.

4. Робот «Бетон-А» — пересувна бетономішалка, як визначив для себе цей механізм Віктор: створення будівельних сумішей різного призначення, заливка фундаментів, бетонування всього, що захочеш, наливні колони і стійки — коротше, тут теж все було зрозуміло і таких теж було 2 штуки.

5. Будівельно-монтажний робот «Буд-А» — багатофункціональний агрегат для основної маси робіт по зведенню будівель і периметра багаторука (багатоманіпуляторна) конструкція літаючого типу. Таких в комплекті йшло аж 6 штук.

6. Робот для обробних робіт «Стіна-А» — усі види обробних процедур, окрім тонких і точних, зовні був схожий на свого побратима «Буд-А», тільки менше габаритами. Таких йшло в наборі 2 штуки.

7. Робот для точних і тонких обробних робіт «Стіна-Б» — зменшена копія свого старшого побратима для прецизійних робіт. Теж 2 штуки.

8. Робот-зварювальник «Дуга-А» — механізм для робіт з металом і композитними сплавами, теж літаючого типу і теж давали 2 штуки.

9. Робот-різьбяр матеріалів «Фреза-А» — тут було декілька модифікацій для роботи з металом і композитами, каменем і бетонними сумішами, деревом і іншими матеріалами. Інструмент починався від звичайної дискової пили і закінчувався плазмовими і ультразвуковими випромінювачами для серйозних робіт. Всього 2 штуки.

10. Робот-електрик «Фаза-А» — тут все і так зрозуміло: дроти, кабелі, шини і тому подібні матеріали. Дрібний, спритний механізм круглого виду на антигравах з набором робочих клішень (маніпуляторів). Давали всього 2 малюка.

11. Замикали перелік два робота-навантажувачі «Маса-А» і «Маса-Б» — повний набір шасі для руху по горизонтальних і похилих поверхнях, колісний хід і майданчик для вантажів. Ці були на другому місці по масі після «Грунт-А» і тут теж були 2 штуки, відповідно.

Характерно, що ніяких розкладних кранів або підйомників в комплекті не було — Віктор перевірив обидва варіанти контрактів і переконався в цьому двічі — очевидно, в якості крану передбачалося використати гідропідйомник всюдихода, враховуючи, що основну частину матеріалів комплекс тягав собі сам. Постачання комплексу передбачалося у вигляді закритого контейнера, встановленого на чотиривісну платформу, яка чіплялася до всюдихода замість стандартного причепа, — сума входила у вартість кредиту. Потім порівняв гарантійні ресурси на відмову: техніка світу Ринтоло була розрахована на зведення не більше двох селищ стандарту міні, потім зламатися могло що завгодно і коли завгодно. Техніка світу Гронц теж була анонсована на будівництво двох таких селищ, але про можливість поломок надалі там нічого не вказувалося — проте була примітка укладачів договору, де натякали на повноцінну роботу комплексу і на третьому об'єкті, хоча офіційних гарантій в документі йому не давали.

— Гм — роздумував хлопець, роздивляючись обидва документи — мені здається, що двадцять п'ять більше, ніж двадцять два, і за ту ж ціну,… та і ресурс явно краще. Ці білі люди з Гронця роблять якісніші речі, та і сировину у мене купують дорожче — нормально я сюди заїхав, це місце мені подобається. За великим рахунком, сенсу брати все за свої гроші, немає ніякого — кредит дуже привабливий, та і бони можуть знадобитися для інших цілей. Думаю, що виробничі лінії і промислові комплекси будуть в їх ціннику зовсім в інших цифрах…. хоча, з іншого боку… давитимемо на бартер: я вам територію на межі океану і савани, а ви мені устаткування за списком в подарунок — ось якось так.

До цього моменту у хлопця сформувався план по використанню роботизованого комплексу — він збирався побудувати два селища. Один чисто для себе, щоб не видати на перших порах існування 04М — на місці однойменної бази, а другий на місці іншої колишньої бази вегарів — там ідеальні умови для закладки повноцінного поселення не менше ніж Версола-1 або 2. Мисливець не сумнівався, що просунуті гронці швидко освоять територію, а існуюча в нормальному стан тамтешня ЗПС їм тільки допоможе в цьому. Якщо і чогось там знайдуть, в чому він сильно сумнівався, оскільки та база вже давно мовчала, судячи із слів 04М — ну що ж, тоді нехай вивчають, мікроскоп і зварку їм в допомогу! Для переміщення персоналу з одного селища в інше він планував пізніше закупити у тих же гронців парочку одномісних легких флайеров — нехай за заданою програмою возить техніка туди-сюди на роботу і назад, щоб координати його особистої бази залишалися невідомими до певного часу. Особливих складнощів він тут не бачив, навіть встиг обмінятися думкою з розумником: дати зелене світло для одного апарату не проблема, як повідомив йому той, а літати по заданому маршруту могла і примітивніша техніка на його колишній планеті. Жити будуть в селищі на березі океану, а працювати — літати на флайері, такий собі вахтовий метод. Але це на перших порах, поки 04М не відновить свою обороноздатність — потім можна буде і подумати,… звичайно, невідомо, що буде потім в його взаємовідносинах зі світом Гронц, але так далеко він не загадував, та і якихось негативних передчуттів не відчував — час покаже.

— Що тут загадувати? — думав хлопець, укладаючись на абияк відремонтоване своїми руками нижнє ліжко, верхнє він віддав гостю, щоб не ганьбитися. Ось мені потрібно спочатку з цим хлопцем поговорити, а потім і плани будувати на майбутнє — може він відмовиться жити десь в глушині, знову ж таки подругу йому потрібно…. проблема, та і мені теж потрібно — дві проблеми…. все, спати.

Цим ранком Ляна прокинулася наодинці, що для неї було якось незвично — зазвичай клієнт спав довше за дівчину, хоч таке з нею було нечасто, оскільки вона намагалася не скачуватися до рівня звичайної повії, які сплять з усіма підряд. Але останні три ночі сюди не в рахунок — хоч цей заїжджий мисливець і платив їй за послуги, у тому числі і за масаж, але дівчина відчувала до нього симпатію і якийсь внутрішній інтерес, так що рахувала секс з Віктором звичайним, а не за гроші. Хоч і нелогічно, але у жінок своя особлива логіка — в цей ранок її чоловік, як вона собі думала чомусь, пішов дуже рано, а їй було так комфортно в ліжку, що воно навіть не розплющила очі, коли він погладив її по попці і поцілував в шийку на прощання. І ось зараз вона лежала на спині і думала про то, що учора їй запропонував цей мисливець — погашення боргу, що автоматично переводило її з категорії засланців у вільні поселенці, а це було дуже і дуже привабливо. З іншого боку, він, фактично купляв собі її на якийсь час, і якщо згадати вчорашній вечір, то йшлося про контракт на супровід на декілька років. Ну, і крім того, вона побоювалася виїжджати з селища — усі ці звірі навкруги, які полювали на людей, замість того, щоб все було навпаки, її лякали до тремтіння в колінах.

— Декілька років невідомо де — думала дівчина, дивлячись в стелю — хоча, чому невідомо: в савані, у всюдиході, поряд з цим чоловіком. І як він там живе, незрозуміло — їздити туди бажає мало людей, та і хто там був з наших людей — це усе інформація з чуток, які можна знайти в мережі. Але ось живе адже, і, судячи з того, що говорять про його машину, дуже навіть непогано живе. Цікаво, скільки він заробляє в місяць — наші рибалки говорять про суми від двадцяти до сорока тисяч бон, якщо повезе, а так і того менше — рибу ще потрібно впіймати, океан такий величезний…. спробуйте знайди її там. Гм, навіть не знаю, погоджуватися або ні, вже дуже перспективно виходить — за пару років зможу відлетіти звідси додому…. та і хлопець дуже навіть нічого.

Вирішивши порадитися з подругами, Ляна стала одягатися — зазвичай усі «робітниці» цього закладу уранці збиралися на загальний сніданок, оскільки клієнти з'являлися до вечора, а таких, як Віктор, що залишалися на ніч і замовляли повне обслуговування, було дуже мало. Затишна кухня-їдальня на першому поверсі була розрахована на дюжину місць, але дівчат тут працювало менше — зараз усі повільно збиралися на уранішні посиденьки, поєднані з щільним сніданком — багато хто ще позіхав з сну, але автоматичний кухонний агрегат вже почав видавати усім замовлені порції і напої, так що Ляна спустилася вниз дуже вчасно. Тут дівчина опинилася в центрі уваги — всіх цікавило, які у неї стосунки з клієнтом, адже вже третій вечір підряд хлопець ночував тільки з нею і замовляв «повний пансіон», що було зовсім не дешево за місцевими мірками.

— Цей твій Віктор ще той жеребець — підколола дівчину «колега» по роботі — в перший свій прихід втомив нас усіх — якби особисто не брала участь, не повірила б, а-ха-ха-ха.

Деякий час в кухні панували веселощі і часто чувся сміх — усі обговорювали Ляну і її клієнта — дівчина теж весело сміялася і підтримувала свято як могла, відбуваючись жартами і роблячи туманні натяки, а потім вирішила запитати поради у подруг, хоча в глибині душі схилялася прийняти пропозицію мисливця.

— О! Ось це поворот — здивувалася одна з жриць любові на ім'я Дора — як тобі поперло: спочатку ексклюзивний клієнт з хорошим рівнем особового рахунку, а потім індивідуальна пропозиція,… так. І що ти там собі вже вирішила, якщо не секрет?

— Та не знаю… з одного боку стати вільним колоністом дуже принадно, а ось з іншого: увесь час поряд з ним, увесь час в цьому всюдиході, та і страшно мені, якщо чесно, кудись їхати звідси.

— А я ось чула, що в інших селищах такі пари цілком звичайна справа, воно адже і зрозуміло — мужик увесь час один, вічно в крові, вічно когось ріже там, а приходить вечір і все — він один, притиснутися нема до кого. Так можна і розумом рушити від самотності, або ще яку хворобу підхопити, так що цілком собі нормальний розклад, хоча так,… лячно їхати в цю савану, там говорять такі жахи.

Ляна уявила собі картину: вечір, у фургон завалюється цей Віктор увесь в крові і ще в чомусь нехорошому і погано пахучому… і прямо до неї! Від усвідомлення картини, намальованої її уявою, дівчині стало різко ніяково, і вона навіть здригнулася від такої перспективи. Думка вже не здавалася такою привабливою, оскільки з цього боку вона не розглядала пропозицію мисливця — а раптом і її змусить в кишках колупатися, брр… чи ще гірше — щось не сподобається і згодує її звірам,… жах. Мабуть уся ця розумова діяльність якось відбилася на обличчі подруги, оскільки інші дівчата зацікавилися її здоров'ям, і довелося відмазуватися.

— А я б навіть не думала — заявила та сама Дора — тут з якого боку не подивися, скрізь шоколад!

— Та ну, і де ти тут солодке побачила? — зацікавилася Ляна такою заявкою — просвіти мене, подружка.

— Якщо не брати в розрахунок бонус про перехід в категорію вільних поселенців, то основна фішка для тебе тут ось в чому: будеш поряд з чоловіком, який тобі подобається — не відпирайся, видно ж, що хлопець тобі до душі. Тобто про бордель можеш забути — можна навіть сказати, що будеш тимчасово в шлюбі, ха-ха. Ех, мені б хто запропонував забратися звідси — я б з радістю, так ця риба набридла. До речі, подруга, а може ти і мене візьмеш в пару — замовиш за мене слово,… або навіть такий варіант — якщо не хочеш до нього, віддай мені того чоловіка, а?

— Кахи-кахи — закашлялася Ляна — взагалі-то… там ніби всього два ліжка в цьому всюдиході, утрьох там ніяк.

— Теж мені проблема — вигукнула Дора — ви з хлопчиною внизу, а я згори — увесь час мінятимемося місцями з тобою. Я ж говорю — суцільний шоколад — І хлопцю буде явно цікавіше з двома дівчатами, і нам веселіше, так?

Якщо до цього моменту Ляна ще сумнівалася, то після таких зустрічних пропозицій від конкурентки відразу зробила потрібні висновки: нездорова активність її «колеги» дівчину неслабо стурбувала, і масажистка вирішила прийняти пропозицію мисливця, коли він повернеться.

— Я подумаю щодо тебе — ухильно пробурмотіла вона на німе питання сусідки, а сама прийшла до твердого переконання не допускати до «свого» клієнта сторонніх, а то так можна і залишитися біля розбитого корита — навкруги одні хижачки!

Мигцем обвела поглядом своїх подруг по роботі: емоції на лицях були різні, здебільшого за неї були раді, але ось парочка фізіономій її колег трохи напружили — суміш заздрості, жалю і ще чогось. У той же час та сама Дора, між іншим, була щиро рада за подружку, хоч і мала намір впасти їй на хвіст.

А в цей час наш герой у супроводі техніка Фручо вже займалися підготовкою до полювання: витративши близько двох денних переходів, щоб трохи віддалитися від селища і прибережної зони, заїхали на плато, куди їх «Хозус» дерся декілька годин — все-таки машина явно непридатна для горбистих і гірських територій. Як не дивно, але тут теж було чим поживитися: хоч всяких бізонів, буйволів і свинок тут не виявилось, але були присутніми інші копитні, що нагадували хлопцю земних оленів, лосів, косуль і так далі. А де травоїдні, там і хижаки, а значить і сировина! Перші декілька своїх особистих контактів з місцевими хазяями передгір'їв Віктор для себе охарактеризував фразою «Та вони тут зовсім обнагліли»! Тварюки абсолютно нічого не боялися, зі всюдиходами людей були знайомі, оскільки проводжали його рух довгими задумливими поглядами, в яких читався подив нестандартною поведінкою їжі. Ще більше вони здивувалися, коли ця двонога їжа стала дуже боляче плюватися у відповідь на запрошення завітати до столу — Віктор не міг повірити своїм очам, удачі і іншим органам чуття.

За перший тиждень неспішного дослідження плато він забив один холодильник повністю, а другий наполовину — нічого нового придумувати не довелося, той же принцип, що і в савані. Просто терся поряд із стадами травоїдних і відстрілював гостей: в основному тут попадалися родичі топтишів, тільки темніші по забарвленню, зухваліші і тупіші одночасно. Сімейство котячих теж не блищало різноманітністю: різні види короткошерстних тварин, що намагалися забратися до нього в мозки в ті моменти, коли він сидів або стояв на даху всюдихода, працюючи своєрідною приманкою. Напарника тримав доки усередині — технік перестав ставити питання про такий спосіб полювання на третій день — мисливець пішов від прямої відповіді, завантаживши по вуха Фручо брудною роботою — упаковкою цінної сировини в контейнери і пакети і прибиранням причепа після всього. Слід сказати, що блювотний рефлекс у фахівця з техніки виявився несильним — трохи зкорчило в перший день, коли уперше в житті довелося брати в руки ще тепле скривавлене м'ясо нещодавно убитої тварини. Мозки, печінка, серце — все спливало кров'ю і спочатку увергнуло помічника в короткий шок, але правець швидко пройшов, та і шлунок у хлопця просився назад тільки двічі, а потім притерся. Не сказати, що така робота припала до смаку новоспеченому пакувальникові, але нудна і одноманітна робота в рибальському селищі вже йому порядком набридла, тому нічого особливо проти він не мав. Побачив, як працює професійний трапер, отримав можливість управляти «Хозусом» — його наймач майже не сідав за кермо — все йшло за договором.

Притягала також їжа: щодня свіже м'ясо різних тварин, яких він ніколи не бачив і не пробував в селищі — мисливці привозили мало, в основному там була морська кухня. Намагалися готувати їжу на звичайному древньому вогнищі — так м'ясо виходило ще смачніше і ароматніше, а невелика порція алкоголю тільки підкреслювала його смак. На подив, його тимчасовий наймач вживав дуже мало «градусних» напоїв, пояснюючи це тим, що мозок має бути кристально тверезим, інакше будь-який промах може принести, як мінімум збитки, а як максимум — швидку смерть в кігтях хижаків. На другому тижні неспішної прогулянки і полювання до всюдихода вийшла парочка кішок, яких хлопець умовно охарактеризував, як далеких родичів земних пантер, з тією різницею, що шерсть була набагато цінніша і красивіша за їх колег з далекої батьківщини. У каталозі вегарів ця тварина значилася під номером ТТ-13.62-303, де відзначалося це найунікальніше забарвлення шерсті і цінність печінки — продукт серйозно стимулював і підстібав природну регенерацію у вегарів, що аналогічно повинно було працювати з людським тілом.

— Це якийсь аналог тієї веселкової пантери з савани, хоч шкура і не хамелеон — роздумував наш герой, спостерігаючи з крісла пасажира парочку тварин, що ставно рухалися — швидше вони попелясті, чим чорні — дуже красиво. Гм, може, підстрілити — шкури залишу собі, беручи до уваги, що скоро почну будувати свій дім…. такий трофей біля ліжка буде там до місця,… чи не стріляти?

Скосив очі наліво — там за хижаком спостерігав його напарник: хлопець заворожено стежив за звірами, що наближалися до машини — він стільки нового побачив і відчув за ці два тижні, але цих двоє хижаків буквально зачарували його погляд. Але чарівність моменту тривала недовго, оскільки Віктор несподівано відчув на голові давно знайоме відчуття медузи і помітив зміну в поведінці його попутника: зараз на обличчі Фручо блукала легка посмішка, а з куточка рота тягнулася тонка цівка слини. Технік зробив спробу встати і рушити до виходу, але мисливець був напоготові і легко просунув фахівцеві в череп — підхопив обм'якше тіло і уклав на підлогу, де в такому положенні хлопець валятиметься хвилин десять, поки не прочумається, а за цей час він збирався розібратися з пантерами.

— По площі б'єте, так? — посміхнувся він, дивлячись на звірів — ну-ну, зараз познайомимося,… не хотів я вас чіпати, але якось неконструктивно з вашого боку так знайомитися. Що ж, буде у мене дві відмінні доріжки біля ліжка — не соромно буде гостям показати!

Узявши зі збройової шафи іглострел і «Шутах», поліз на дах — організми сиділи на заду зовсім поряд зі всюдиходом і не квапилися йти, напевно, чекали швидкого виходу їжі. Поруч було тихо: швидше за все, уся живність зробила ноги, учувши двох просунутих хижаків.

— Та ви зовсім знахабніли! — вигукнув хлопець, коли з'явився на даху і його побачили, що супроводжувалося посиленим тиском на голову і огидливими відчуттями десь там — швидше за все, тварюки перенесли усю увагу на нього, переставши бити менталом навмання.

— Вам тут що, їдальня, мати вашу? Отримайте подарунок, спасибі говорити не потрібно, я люблю грошима!

Іглостріл видав потім голок в одну з тварин, що сиділи неподалік — тварюка скривджено забурчала і тут же захрипіла, завалюючись набік — мисливець швидко стягнув зі спини свій «Шутах» і приготувався до ближнього бою. За два роки полювання на різних звірів він утямив для себе один урок: усі котячі породи сильно мстиві і злопам'ятні, і якщо гинув їх партнер (чи партнерка), то другий екземпляр обов'язково атакував мисливця. Тому тактика полювання на таких небезпечних кішок була вже відпрацьована: спочатку усунення одного супротивника з дистанції, а потім сутичка на короткій нозі — другий екземпляр в 100 % не давав можливості убити себе на дистанції, швидко скорочуючи відстань до агресивної їжі. Пантера швидкою тінню досягла всюдихода і стрибнула: мисливець був готовий до такого маневру звіра — так чомусь робили усі кошаки, незважаючи на породу і вік — попеляста фігура тварини легко злетіла в повітря, намітивши в людину, що стояла на даху.

Глава 12

— Бабах! Промах! Бабах! — з двох пострілів потрапив тільки раз, та і то в задню лапу — спритна яка, подумав Віктор, відскакуючи назад від пантери, яка приземлилася на дах.

Тварина гарчала і скиглила одночасно, підтягуючи обрубок лапи — зброя розірвала її вище за суглоб, і зараз кішка здавалася шокована болем, своїм промахом і втратою пари.

— Не повезло тобі, не на того напали ви — пробурмотів мисливець і розрядив «Шутах» в черево кошаку ближче до паху — тіло попелястого хижака затряслося в агонії, лапи дряпали панельки сонячних елементів, але техніка успішно протистояла кігтям, не піддаючись на удари лап.

— Так теж непогано вийшло — подумав хлопець і оглянув завмершу тушку тварини — так…. шерсть тут дійсно супер — ніби і чорна, але кінчики ніби посріблені, тому створюється враження, що звір попелястий.

Уся сутичка продовжилася не більше хвилини — тепер слід було витягнути найцінніше, а потім акуратно зняти обидві шкури — їх продавати він не збирався, врешті-решт, це його мисливський трофей.

Фручо прийшов в себе з головним болем і нудотою, обмацав голову — в одному місці було особливо боляче, списав все на падіння, адже виявив себе на підлозі поряд з кріслом водія. Віктора поруч не виявив, тому трохи злякався — тут згадалися останні хвилини: ось він сидить і дивиться на двох гірських хижаків, звірі були шикарними. Потужне гнучке тіло, попелясте забарвлення, м'яка і ставна хода…. а потім все як відрізало, і тепер цей головний біль…. та ще і нудить чомусь — але де ж його наймач? Бейн кинув погляд на лобове скло, туди, де проектувалися свідчення контурних камер спостереження фургона: мисливець виявився біля причепа, де на крюку підйомника висіла туша одного з котячих хижаків. Гронець був не дурень і швидко склав все на одну купу: він потрапив під удар ментальної тварини, і… щось потім сталося, і зараз його наймач патрає здобич. Тримаючись за голову, вийшов до Віктора, який був поглинений роботою — чоловік був увесь в крові, але одягнений в спеціальний комбінезон для такої роботи — за два тижні технік вже був в курсі багатьох аспектів ремесла трапера і його спорядження.

— Опритомнів, Фручо, як голова, нудить? — поставив відразу декілька питань скривавлений мисливець, не відриваючись від роботи — піди, з'їж чого-небудь і запий водою — тільки водою, від алкоголю буде ще гірше, а потім рухай сюди. Потрібно усе це складати, у нас сьогодні унікальний звір в трофеях, я такого ще не зустрічав за два роки.

Технік кивнув і поплентався назад, щоб наслідувати словам бувалого трапера — біль в голові і нудота помалу проходили, але відмахуватися від корисних порад досвідченого мисливця було б безглуздо. Вже через десять хвилин він склав компанію своєму наймачеві і увійшов до ритму роботи: мисливець різав і білував, а хлопець звично пакував внутрішні органи в холодильник. Потім знімали шкури — тут він більше виконував доручення типу «потримай тут», «подай різак», а також змивав водою з шланга кров і залишки тканин, зрідка працюючи ножем — основну роботу робив Віктор, звичайно ж. Воду вони не економили — по плато протікав струмок, який нижче за течією з'єднувався ще з парою таких же, утворюючи невелику річку, так що сенсу рахувати літри не було ніякого. Робота по білуванню туш і зняттю шкур затягнулася до самого вечора — внутрішнє очищення і вироблення проводили за закритими дверима причепа, від'їхавши від місця обробки на пару сотень метрів. Вже ближче до півночі уляглися спати — втомилися знатно, хоча по виду його наймач значно менше, ніж він — швидка вечеря — тут теж була деяка загадка для техніка, оскільки лягти спати, не поївши, Віктор не дав йому жодного разу за весь час поїздки. Врешті-решт, стомлений переживаннями і фізичною роботою, Фручо заснув практично у той момент, коли його голова торкнулася подушки. Уранці Бейн знову не виявив внизу на полиці напарника — невеликий похід по фургону допоміг його виявити в причепі: смуглявий хлопець стояв біля розтяжок з шкурами і гладив одну їх них, бурмочучи щось собі під ніс — слів технік не зміг зрозуміти, швидше за все, це була рідна мова мисливця.

— Прокинувся? — озирнувся на гостя хазяїн фургона — як самопочуття, прийшов в себе, що-небудь можеш згадати з вчорашнього?

— Ні, не можу — якийсь провал в пам'яті, але я так зрозумів, що ці двоє — кивнув на шкури — хотіли нас з'їсти, так?

— Це точно — погодився трапер — поздоровляю, ти потрапив під ментальний удар і залишився живим,… небагато на цій планеті можуть сказати те ж саме, дуже небагато.

— Послухай, Віктор, ти все відмовчуєшся або говориш загадками, але все таки: а як ти сам ухитряєшся їздити по савані і полювати на ось таких ось звірів, і тобі все ні до чого?

— А ти здогадайся, Фручо, ти ж недурний хлопець — в техніці такий фахівець, і тут все просто, тільки подумай!

— Гм… ну, якби я бачив у тебе на голові якийсь прилад або шолом, то тоді б можна було сказати, що у тебе є якась секретна розробка, що захищає мозок від навіювання. Ну, або особисто твоя, яку ти ховаєш від усіх…. але оскільки нічого такого я не спостерігаю, то виникає тільки одна думка — у тебе щось не так з головою, як у усіх інших, і у мене у тому числі.

— А-ха-ха-ха, це ти загнув — у мене з головою точно не так, як у усіх — розсміявся хлопець, вткнувшись обличчям в шкуру — не так, не так…

Бейн спантеличено дивився на хихикаючого наймача і не розумів причин сміху — Із його точки зору сміятися було ні з чого, але терпляче чекав закінчення істерики у Віктора.

— Ти нічого такого не подумай, просто у мене природжена особливість мозку чинити опір зовнішньому навіюванню — не так, щоб зовсім, є певні неприємні відчуття, але я не втрачаю над собою контроль, і тому можу ось так спокійно їздити і полювати на звірів. Хоча спочатку часто потрапляв у важкі ситуації — хижаки не були б хижаками, якби покладалися тільки на навіювання. Пару разів мене серйозно порвали, згадувати страшно…. та і зовсім нещодавно ледве-ледве вирвався з колотнечі,… так.

— Це серйозний аргумент — шанобливо кивнув технік — я навіть і не чув, що таке взагалі можливо, хоча у нашому світі є люди, які можуть силою думки різні штуки проробляти — їх там називають псіоніками. Тільки тут їх немає, і не буде ніколи — вони і удома добре заробляють, навіщо їм їхати сюди невідомо навіщо — може ти з цих самих, Віктор?

— Ні, тут тебе засмучу — ніяких умінь або здібностей у мене немає — лікарі назвали це повною індиферентністю до менталу. По-простому, у мене просто міцна довбешка для всяких організмів, що бажають поритися у мене в мозку — нічого не умію, але і підпорядкувати мене не можна, унікум, одне слово!

— Так, думаю саме тут, тут би ніхто не відмовився від такої здатності — відчувати себе повноцінною людиною, вільно подорожувати по планеті, не боячись вийти з машини, гуляти вночі під зірками — мрія!

— Щодо ночі, це ти загнув — тут вночі зовсім інші правила включаються, вже повір, таке бачив… Щоб вночі почувати себе більш-менш спокійно, потрібно мати озброєння класом вище, ніж те, що дозволяють продавати колоністам, та і замість всюдихода бажаний повноцінний комфортабельний танк. А ось щодо першого є один варіант, якщо цікавить? Підемо, поснідаємо і поговоримо.

В процесі вживання їжі Фручо Бейн утямив для себе суть доведеної інформації: Віктор має позитивний досвід нестандартного лікування, результатом якого, по-перше, пацієнтові підвищують регенеративні функції організму і відновлюють, або виліковують хвороби внутрішніх органів — незважаючи на високий рівень розвитку медицини у світі Гронц, повністю вилікувати усі болячки або їх наслідки не вдавалося доки. Технік подумав, що у нього з цією справою доки все нормально, але такий бонус міг однозначно згодитися в майбутньому, тим більше платити за це не вимагалося — Віктор щось так туманно роз'яснював, що Фручо не все зрозумів до кінця, але головне усік — халява. А ось другий бонус — отримання ментальної стійкості, обмовлявся якимись проблемами, що можуть виникнути із здоров'ям пацієнта в процесі отримання цієї самої стійкості. Ну і, крім того, наймач однозначно висловився про неприємну процедуру цієї процедури, пробачте за тавтологію. Тому порядок такого своєрідного «прокачування» організму пацієнта був саме таким: спочатку підвищення регенеративних здібностей людини, а потім складніша і хворобливіша процедура. Деякий час технік думав: а чи треба йому усе це, адже він живе і працює в селищі під захистом периметра і охорони, але чисто людське бажання халяви перемогло усі аргументи розуму, і він погодився. Але наймач його здивував, сказавши, що якщо першу дію можна провести і тут, в районі Версоли-5, то з другим доведеться їхати углиб савани і щось там шукати, або когось — тут він знову не все зрозумів, оскільки Віктор пояснював все розпливчато і туманно.

— Це по дорозі до того багі, яке я хочу відремонтувати…. до речі, що ти вирішив із цього приводу — згоден на польові роботи за профілем, оплата за домовленістю, а якщо по дорозі туди будеш також, як і зараз допомагати і виконувати усю допоміжну роботу, то тих же 10 % від виручки. Хоча ні, в ту сторону я полювати не буду — Інші плани на холодильники будуть, але це неважливо. Та і взагалі, Бейн, як ти б ти віднісся до моєї пропозиції попрацювати з технікою на довгострокових умовах контракту — я хочу тебе найняти на посаду технічного фахівця широкого профілю. Збираюся будувати своє селище в савані, але до всяких механізмів, до залізяк у мене відношення суто споживче, ремонт там всякий — це не моє, тому мені потрібний буде фахівець. Знову ж таки по оплаті можемо поговорити хоч прямо зараз.

— Ну, з багі я особливих проблем не бачу — чом би не погодитися, тим більше савану я ще не бачив живцем, а щодо іншого… не знаю, а що за техніка буде, я взагалі-то люблю з нею колупатися, тільки ось запах риби так дістав!

— А-ха-ха-ха, молодець, запах риби…. так, це точно помічено, він особливий і в усі речі з часом так в'їдається, що навіть прання не допомагає! А що стосується техніки, то скажу так: техніка буде різна, поки безперечно точно можу сказати лише про роботизований комплекс, а потім буде і інша, цікавіша — тут я доки сам не знаю точно, але одне можу сказати безперечно — буде цікаво! Але ти ще подумай, не квапся — я буду в селищі ще деякий час, оскільки збираюся брати кредит на поселення у твого світу. Ось, до речі, лови перелік механізмів того самого комплексу — там, в принципі, якесь втручання особливо не потрібно, як я зрозумів — він самостійний, але тобі адже це ближче, ніж мені. Гаразд, поки думатимеш, приступимо до першого пункту твого «прокачування» — піднімаємо рівень регенеративних процесів організму.

Для цієї мети Віктор вирішив використати печінку убитих учора попелястих пантер — орган в сирому, упакованому вигляді важив майже два з половиною кілограми, і кухар вирішив приготувати його скибочками на сковороді. Правда, спочатку виникла ідея згодувати печінку Фручо в сирому вигляді, але такий крок міг відштовхнути від нього можливого партнера, а втрачати налагоджені вже хороші відносини до себе хлопець не хотів. Доречно зауважити, печінка виявилася дуже ніжною, і якби у хлопця не було б лазерного різака, то довелося б готувати пригощання як тоді, коли він спробував печінку тієї веселкової пантери — на десятці шампурів, одним шматком. Готувати було де, на чому і з чим — спеції і усе інше було в надлишку в кухонному блоці, так що через дві години, коли остання порція делікатесу відправилася на блюдо, мисливці приступили до процесу поглинання сніданку. Основну частину передбачалося згодувати піддослідному — після жаріння продукт втратив у вазі майже кілограм, але і шеф-кухареві теж дістався непоганий шматок — загалом, блюдо пішло упевнено всередину двох шлунків, присмачене неабиякою порцією гарніру і хліба… ранок почався з обжировиська. Оскільки справа наближалася вже до полудня, то пара мандрівників вирішила трохи сьогодні відпочити від роботи, тим паче, що поруч протікав невеликий струмок, де можна було освіжитися і повалятися потім на даху. Використати для цих цілей навколишню траву не радив технікові мисливець — все-таки планета небезпечна для людей, вгорі якось безпечніше.

— Щось відчуваєш? — поцікавився Віктор у Фручо через дві години — десь в тілі відчуваєш тепло, або навіть гаряче?

— Та ніби ні — прислухаючись до себе, відповів хлопець — а повинен?

— По моїй теорії, підтвердженій практикою, якщо є проблеми із здоров'ям, то там починає підвищуватися температура як би зсередини, і це означає, що почалося лікування. Ось у мене, наприклад, були проблеми з шлунком і печінкою…. правда, тоді у мене продукт був більше екзотичний, ніж цей, але думаю, сильної різниці не повинно бути — раз нічого не відчуваєш, то і не переживай — ефект буде пізніше.

Так вони продовжували базікати ще півгодини на різні теми, поки хлопець знову не відчув гидоту у себе на голові — його напарник знову зображував з себе ідіота, блаженно посміхаючись і розглядаючи щось правіше за їх всюдихід. Довелося знову трохи прикласти свого попутника, оскільки той став проявляти бажання спуститися вниз прямо з даху, абсолютно не міркуючи, що робить. Віктор виявив в тому напрямі двох місцевих топтишів, що сидять на дупі і спостерігають на двома двоногими організмами на даху довгої коробки, куди залізти не могли, хоч по деревах лазили дуже спритно — але кора і метал абсолютно різні матеріали по фактурі.

— Та тут пряме царство неляканих баранів! — вразився наш герой нахабства двох стрижених ведмедиків — тут що, медом вам намазано, або в горах дали оголошення про безкоштовні обіди в нашій особі? Можна нікуди не їздити і нічого не шукати — сировина сюди сама приходить, головне показувати усім наявність своєї присутності у вигідному світлі!

Бурмочучи різну нісенітницю про звички неповноцінних і самовпевнених організмів, спустився вниз за зброєю і пристрелив двох любителів людського м'яса. Потім спустився вниз, а Бейна залишив доки лежати на даху — хлопцю знову не повезло, заробив нову шишку на голові,… чи повезло — як подивитися. Цього разу багато зробити не встиг до появи техніка — тільки підтягнув обидві туші лебідкою до всюдихода і одну з них підняв на стрілі для оброблення — відпочити не дали, подумав про себе мисливець і, зітхнувши, взявся за роботу. Помічник цього разу прийшов в себе швидше, що початкуючий медик відніс на успіх його методики лікування і прокачування організму. Незабаром робота знову закрутила їх обох і через пару годин нова порція унікальної сировини поповнила їх холодильники — усе інше не стали вантажити в причіп, оскільки займатися обробкою не дуже дорогих шкур трапер відмовився. До завершення третього тижня поїздки забили товаром усі чотири холодильники, і постало питання, чим займатися далі: молодший партнер виявив бажання навчитися стріляти з снайперської рушниці і іглостріла — до своїх «Шутахів» мисливець не став допускати дилетанта. Сам мисливець запропонував практикуватися на травоїдних тваринах сімейства рогатих — пам'ятав, що Кайл брав роги дуже охоче і навіть непогано за них платив.

Тому спеціально їздили і вишукували стада місцевих оленів або ще кого, де у свою чергу вибирали особини з найрозвиненішими рогами — займатися м'ясом Віктору абсолютно не хотілося, а потренувати новачка він був не проти. Звичайно, у все підряд не стріляли — хлопець був супротивником просто спортивної стрільби заради вбивства — немає прибутку, немає сенсу вбивати тварину, але так чи інакше, парочку-другу нешкідливих травоїдних його учень завалив, поки намагався опанувати основи поводження зі зброєю. Наш герой порадив Фручо після приїзду у Версолу-5 купити собі і вивчити бази по ручній зброї, тим більше що обіцяні 10 % планували вилитися в дуже непогану суму для техніка. Покружлявши ще деякий час у пошуках дичини на відстріл, вирішили, що завтра можна повертатися — трохи раніше, але холодильники забиті, а його кубічний партнер повідомив Віктора, що між селищем і станцією світу Гронц були вже два сеанси зв'язку, сенс яких зводився до фрази «Де цей Віктор»? Наступним ранком, поснідавши і рушивши в зворотну дорогу, виявили зграйку тих павуків-плювачів, з якими довелося зустрічатися раніше. Віктор не зміг пройти повз такий випадок і всівся за джойстик, бурмочучи прокляття на адресу цих мохнобрюхих тварюк і азартно відстрілюючи їх в імпульсному режимі.

— Навіщо тобі вони, Віктор? — не розумів Фручо, спостерігаючи за розвагами свого наймача — що там з них узяти можна?

— Хід твоєї думки мені подобається — посміхнувся мисливець, не відриваючись від прицільної сітки — починаєш мислити, як справжній мисливець — вигода на першому місці. Тут інший випадок: мені якось довелося зіткнутися з такою зграєю — я тоді ледве ноги поніс, пройшов по лезу — просто осоружні, бридкі і мерзенні істоти, чим більше приб'ю, тим менше їх залишиться. Розумію, що безглуздо — вони швидко відновлять свою популяцію, але поробити з собою нічого не можу — мерзенні виродки…. до речі, вони теж ментально активні, але розумнішають тільки у великих групах — щось типу колективного розуму. Гм, проте, раз ми тут наштовхнулися на їх моціон, потрібно спробувати взнати місце розташування їх лігва.

— Ти хочеш туди залізти? — очі у техніка округлилися від жаху, коли він собі уявив картину занурення в нору.

— Та ні, що я дурень, чи що? Так, пара думок крутиться в голові, потрібно пошукати. Давай пілот, час є — покрутися тут трохи, потім встанемо, я підніму камеру — можливо, щось розгледимо з висоти.

Годину їздили без видимої користі, потім терпіння добігло кінця — встали на стоянку і ще години дві оглядали округу по черзі, коли відчували, що уважність знижується — по підсумку нічого не знайшли, плюнули і повернулися на маршрут: належало провести в дорозі майже півтори доби.

За місяць у Версолі-5 нічого не змінилося (вірніше місяць ще не пройшов) — все таке ж уповільнене життя невеликого рибальського селища. Трохи пожвавилася охорона на в'їзді — мисливські всюдиходи тут були рідкістю, а вже такий просунутий, який був у нашого героя і поготів залучав до себе увагу. Загалом, на КПП трохи затрималися — землянин навіть скинув на їх коми декілька роликів про живність, зустрінуту ними на плоскогір'ї — нічого такого особливого, чисто скоротати хлопцям час на посту. Файли про місцевих хижаків, природно, не пересилав — Інформація була відсутня у базах по фауні Версоли і тому коштувала грошей, а місцеві платили щедріше, ніж платив за це Кайл — сотня до сотні і штука набирається!

— Чим займатимешся, Вік? — поцікавився Фручо, коли заводив «Хозус» на майданчик здачі сировини «Вер-медікал».

— Зараз скосимо бабло, закрию твій контракт — потім особисті контакти, так би мовити, хе-хе. Найближчим часом планується відпочинок на пляжі селища, розпуста і повне неробство — чекаємо замовлені компоненти з орбіти і усе інше,… далі планів немає — тут можуть бути варіанти. Як з моєю пропозицією прийняти участь в далекому рейді, надумав щось?

— Швидше за все, погоджуся, правда, хотілося б бачити договір — пом'явся Бейн — одна справа місяць в околицях селища, а інша справа тривалий контракт невідомо де…. не те, щоб я боявся, але прочитати документ перед тим, як його підписувати, адже вартує, так?

— Розумно — погодився мисливець — тоді зробимо так: зараз вирішуємо наші фінансові питання…. дивлюся, цей скупник вже нас чекає, а потім до кінця дня я тобі скину договір на ком — ось такий міні-план на сьогодні.

— Трохи раніше за термін приїхали — відразу з ходу висловився Віктор корпорантові, не давши тому відкрити рот — лови список на продаж, не сумніваюся, що ціна буде такою ж приємною, як і минулого разу. І ще трохи інформації для поповнення у базу по фауні… ніби все.

Фран помітив, що з фургона вийшла ще одна людина — це був той технік по обслуговуванню Фручо Бейн, якого Віктор якимсь чином загітував поїхати на полювання. Цей факт якось не укладався в голові у скупника: ось якби Бейн був мисливцем, тоді зрозуміло все, або він був би жінкою — тоді тим більше все б було ясно, а технік… Зовні хлопець здавався задоволеним життям — ніякого страху, нічого зовні такого, щоб виявляло в ньому пережиті небезпеки корпорант не спостерігав — обидва компаньйони про щось говорили, показуючи у бік океану і посміхалися.

— Гм, цікаво — подумав Фран, відкриваючи список товару — потрібно буде потім поговорити з цим хлопцем, чого це він такий задоволений, зовсім не такий вигляд у нього, як у тих мисливців, які зрідка їздять на передгір'я. Гаразд, що тут нам привіз наш новий постачальник?

Отриманий пакет інформації полягав, як і попереджав мисливець з двох частин: список сировини для продажу і набір відеороликів про невідомих до цього моменту тварин Версоли. Останні скопіював і відразу відправив на орбіту — нехай тамтешні розумники думають і аналізують, а він потім з чистого інтересу подивиться, зараз у нього робота. Список сировини цього разу не здивував наявністю якихось занадто екзотичних інгредієнтів або частин невідомих монстрів — тут були тільки ті органи, що були затребувані в лабораторіях і ще трохи рогів. Остання позиція здивувала скупника, але він швидко знайшов зразкові закупівельні ціни в мережі — така інформація не була секретом і лежала вільно в об'єднаній мережі Версоли, підтримувана мережею супутників, незважаючи на уявну даремність такої інформації. Те, що було доступно, наприклад, у Версолі-1, можна було знати і у них тут, незважаючи на неможливість дістатися звідти сюди…. хоча цей Віктор якось же добрався…

7. Мозок ментально активної тварини в асортименті. 30 упаковок по 1,5–2,1 кг Упаковка: стандартний контейнер для уніків, охолоджено, без вад.

8. Серце ментально активної тварини в асортименті. 30 упаковок по 1,8–2,8 кг Упаковка: стандартний контейнер для уніків, охолоджено, без вад.

9. Печінка ментально активної тварини в асортименті. 29 упаковок по 2,5–4,1 кг Упаковка: стандартний контейнер для уніків, охолоджено, без вад.

10. Роги в асортименті: 4 комплекти. Без упаковки, стан: необроблені, 0,4–1,5 м.

Шкур в переліку не було. Фран став заганяти позиції в обчислювач, формуючи звідну таблицю закупівлі: через п'ятнадцять хвилин вийшла підсумкова сума: за мозки ментальних тварюк і внутрішні органи він винен майже сімсот тисяч, за роги зовсім дрібниця — всього дванадцять шматків, інформація була оцінена ще в двадцять штук. По підсумку розрахунків відправив на ком мисливця закруглену цифру, отримавши через пару хвилин підтвердження від продавця, дав команду своїм помічникам зайнятися розвантаженням, перевівши при цьому вказану суму Віктору. Ситуація складалася відмінно: через три дні очікувався човник з орбіти, так що цього разу він повезе не лише морепродукти — до речі цей же човник повинен привезти в селище запчастини і матеріали для того техніка Бейна, що зараз стоїть поряд з Віктором і роздивляється з таким здивуванням свій ком. Що він там так посилено роздивляється, а?

Мисливець з напарником стояли трохи збоку від причепа, коли прийшли гроші у відповідь на його згоду з підсумковою сумою продажу — він ще обмірковував побіжно думку, що з таким рахунком можна спробувати купити собі громадянство одного з цивілізованих світів і відлетіти звідси. Хлопець не сумнівався в реальності такої можливості, але потім прогнав думку як шкідливу і безглузду.

— І навіщо мені це? Тут у мене ексклюзив, можна сказати, про здоров'я взагалі мовчу, а в найближчому майбутньому намічаються ще привабливіші перспективи: безглуздо буде утекти звідси! Тут ще можна довго гребти гроші лопатою… гм, гаразд — потрібно вирішити фінансове питання з Фручо і поговорити з приймальником про кредитний договір… рухатимемося вперед.

Трохи порившись в планшеті, знайшов останній контракт і закрив його, відправивши помічникові його обумовлений 10 % — за місяць технік заробив більше сімдесяти тисяч, що за мірками Версоли-5 було дуже і дуже непоганим заробітком. Місцеві удачливі мореплавці заробляли суму наполовину менше цієї, а у багатьох випадках і втричі менше. Фручо посилено роздивлявся повідомлення на своєму комі, потім дістав звідкись планшет і пару секунд там теж щось видивлявся — потім обернувся до Віктора з німим питанням на обличчі.

— Гроші прийшли? — поцікавився наш герой — контракт я закрив, претензій до тебе немає, якщо думаєш далі продовжувати зі мною роботу, то потурбуйся про знання: те, що я тобі говорив — зброя, медицина, про всяк випадок можеш і трапера вивчити, коротше, готуйся. До вечора я допрацюю договір, подивишся, вивчиш уважно, будуть питання — шукай мене на відпочинку, так би мовити, ха-ха-ха…. все, у мене тут ще одна справа невирішена.

Фручо викотив зі всюдихода свою валізу і попрямував до флайра, який поставив в майстерні місяць тому, попутно обмірковуючи рівень свого заробітку: він знав, що у багатьох засланців на Версолі борги крутилися біля цифри півсотні тисяч бон, хоча були і серйозніші суми відробітку. Так от вважалося, що закрити п'ятдесят тисяч боргу реально було не раніше, ніж за десять років цього посилання, а тут за місяць йому впало майже у півтора рази більше — співпраця з цим Віктором безперечно дуже вигідна для його рахунку, хоч і є серйозний шанс потрапити в лапи до хижака. Технік повільно йшов до майстерні і намагався співвіднести ризик, пов'язаний з таким способом життя і гроші, які виходили у результаті: в океані теж люди пропадали, час від часу цілими кораблями, але ж там все набагато менше в сенсі заробітку. Діставшись до свого флайера, фахівець швидко закинув валізу на вантажний майданчик і жваво смикнув до свого дому — нічого особливого, але вільним поселенцям адміністрація селища видавала житло майже безкоштовно, на відміну від засланців — ті жили, в основному, в кімнатах або номерах готельного типу. Кинувши усю брудну білизну в прання, відправився в медичний центр — оскільки кошти на рахунку були тепер досить пристойні, то хлопець вирішив розширити свої знання, а заразом поставити собі додатковий модуль пам'яті у свій імплант для збільшення об'єму сховища.

Таке рішення йому прийшло в голову після деяких роздумів: Віктор натякав на різну техніку, з якою йому доведеться працювати в найближчому майбутньому — Фручо внутрішньо вже прийняв для себе рішення прийняти новий контракт з мисливцем, навіть не спостерігаючи його доки перед собою. Він не сумнівався, що там особливо незрозумілих моментів, які можна буде тлумачити двояко в різних читаннях, не буде — принаймні, його попередній контракт був гранично ясний і прозорий. Повертаючись в думках до техніки, з якою він зіткнеться в майбутньому, хлопець подумав, що слід стурбуватися про збільшення оперативної пам'яті імпланта, щоб мати гарантію, що будь-який обсяг знань спокійно поміститься туди. В результаті усіх рухів він встановив собі таке поліпшення, витративши на нього цілих чотири тисячі — величезна сума для нього ще місяць тому. Крім того залив на імплант бази по ручній зброї, медицині і універсальний пакет трапера — за все віддав ще двадцять сім шматків. Але враховуючи натяки Віктора про корисність цих знань в умовах савани, не став сильно засмучуватися такою великою розтратою, відчуваючи, що отримані сьогодні сімдесят тисяч не останні гроші, що крапнули йому на рахунок на Версолі. Поставив першу базу на вивчення і замислився: чим тепер займатися? Йти в майстерню більше не хотілося — забираючи флайер, повідомив усіх колег, щоб на нього не розраховували, оскільки з'явилися інші плани. Трохи поговоривши зі знайомими про поїздку, вирішив сходити на пляж — за місяць відсутності він трохи скучив за ним, тому сьогодні вирішив надолужити прогаяне,… та і підчепити там когось не завадить, все-таки місяць не був з жінкою.

Розібравшись з попутником, Віктор вирішив обговорити питання з кредитом і попрямував твердою ходою до скупника.

— Отже я познайомився з тим пакетом, який отримав від тебе… мені все підходить — на перший етап робіт вказаного в специфікації устаткування цілком досить. Більше нічого замовляти додатково доки не буду,… можливо, трохи пізніше ще про це поговоримо. Як нам зрушити цю справу з мертвої точки, щоб довго не чекати…. до речі, а скільки часу доведеться чекати постачання, після того, як я підпишу кредитний договір?

— Місяць — відразу відгукнувся скупник — може і трохи довше, але постараємося укластися в місяць. Якщо все підходить, то можемо пройти в мій кабінет і там все улагодити.

— Не варто — махнув рукою мисливець — я вже підписав той варіант, що отримав від тебе, так що лови! Поживу тоді у вас тут цей місяць, хоча навіть цікаво виходить: запчастини місяць летять, комплекс теж місяць добиратиметься — це у вас стандартний термін або збіг?

— Ні, це пов'язано з можливостями станції і регулярністю польотів в систему Гронц — частіше доки немає сенсу літати, тому і місяць — корпорант виглядав збентеженим і радісним одночасно.

— Ну гаразд, домовилися — місяць, так місяць. поживу, на полювання зганяю разок-другий, проекспериментую.

Фран був задоволений результатом такої короткої розмови: навіть не потрібно було умовляти клієнта, хоч повноваження у нього для цього були — Віктор, очевидно, прийняв рішення давно, порівнявши пропозицію його світу і конкурентів. Відмінно, є позитивний результат, керівництво буде задоволено, тим більше що копію контракту він відразу ж відправив на орбіту — чоловік був задоволений собою, хоч нічого фактично для цього не зробив. Вже коли всюдихід мисливця виїжджав з території корпорації, скупник згадав, що хотів поцікавитися, як власне, Віктору вдається полювати на ментальних тварин. Тут їм рухала не просто його особиста зацікавленість і його керівництво на станції — все було більш практично: наукова частина співробітників на станції увійшла у смак і стала робити заявки на таку сировину. Але постачальник доки був усього лише один — стояло завдання взнати секрет і спробувати його розширити на інших нечисленних мисливців селища. Так, їх було мало, але у людей було бажання займатися цим небезпечним бізнесом, і якщо приїжджий знає щось, що може полегшити їм усім життя, то потрібно спробувати це дізнатися. Врешті-решт, Гронц готовий заплатити Віктору за цінні відомості, або розрахуватися з ним будь-яким іншим способом — варіанти можна знайти, якщо знайти точки зіткнення, а в тому, що з цим мисливцем можна домовитися, він не сумнівався, та і рекомендації з орбіти тому були другою причиною.

Тут корпорант згадав, що хотів поговорити з тим техніком Бейном — теж цілком варіант, адже цей тип повинен знати щось цікаве, все-таки цілий місяць би в зв'язці з Віктором. Фран подумав, що краще розпочати збір інформації зі свого земляка, а потім пошукати підхід до приїжджого — прийнявши для себе таку лінію поведінки, скупник вирішив пошукати того техніка. Знайти будинок Бейна виявилося просто: селище було невеликим, усі всіх знали в обличчя, та і була план-схема приміщень, закріплених за людьми — але хлопця будинку не виявилось, та і в майстерні йому нічим не допомогли. Навіть здивували Франа — хлопець, виявляється, звільнився — сказав, що у нього на найближче майбутнє намітилися перспективніші плани. Потоптавшись трохи в роздумах, рушив на пляж — багато, ні — усі гронці любили теплий місцевий океан і гаряче сонце Версоли, адже їх рідний світ був прохолодним, і теплих місць в ньому було мало — там він і виявив техніка в компанії якоїсь дівиці. Розмова у них із самого початку не клеїлася: фахівець відповідав неохоче і явно щось знав про свого наймача, але не горів бажанням це щось повідомляти Франу, а коли питання стали йому набридати, відшив допитливого корпоранта, відіславши його з усіма питаннями прямо до Віктора.

— Слухай Фран, я зайнятий — кивок у бік подружки, яка валялася поруч на піску і прислухалася до їх розмови — Віктор просив мене не базікати зайвого, і я не збираюся його розчаровувати. До того ж, швидше за все, я підпишу з ним двосторонній контракт, так що тим більше обговорювати свого наймача не збираюся. Єдине, що можу сказати: Віктор натякав, що є ніби спосіб якийсь проти ментально активних тварин, але він якийсь небезпечний для здоров'я, хворобливий… якось так. Я до кінця не зрозумів в чому там ідея, так що спробуй особисто з ним поговорити на цю тему,… все, мене пані чекає, давай, до побачення!

Трохи засмучений і зацікавлений натяками Фран Цонте пошльопав назад у свій офіс — його викликали, оскільки прийшла нова партія морепродуктів, і питання довелося відкласти.

А Віктор тим часом сидів у своєму «Хозусі» і виправляв шаблон договору з Бейном: він вирішив об'єднати разову роботу по ремонту багі і роботи в зоні бази № 04 — природно, прямим текстом він нічого не писав в документі, щоб не виникало непотрібних йому питань. Все було розпливчато: «ремонт і обслуговування техніки різного призначення в сірій зоні савани», «польові роботи за профілем фахівця в районі, який буде вказаний по прибуттю на місце» і таке інше незрозуміле чтиво. Крім того, відразу вписав три роки, як термін, який не підлягає розриву в односторонньому порядку, зарплату розбив на декілька пунктів: перший пункт — оплата польових ремонтних робіт з багі — шість тисяч бон. Другий пункт торкався долі в трофеях, які можуть бути здобуті ними шляхом прямування до місця проведення робіт по першому пункту — залишив ті ж 10 %. Але тут мисливець знав наперед, що трофеїв не буде, оскільки усі холодильники в зворотний рейс на базу він збирався забити овочами і дарами моря. Слід було узяти з собою порядний запас продуктів на дорогу, і надалі, для проживання в зоні колишньої бази 04. М'ясо і так там бігало в наявності, крупи, борошняні вироби і приправи багато місця не займають, але якщо використати відкриті стелажі в причепі, то набрати в запас цілком можливо і на пару років вперед — хоч і має відбутися переробка причепа, але у будь-якому випадку, місце, куди можна буде покласти, завжди знайдеться.

Обдумавши ситуацію з відсутністю трофеїв по дорозі назад, мисливець додав пункт, який гарантував напарникові виплату сорока тисяч бон в місяць у такому разі. Слід було зацікавити попутника, навряд чи за шість тисяч Фручо захоче жити два місяці у всюдиході, а так сума в сорок шматків була дуже непогана для умов Версоли-5, а для поточного стану рахунку не особливо помітна. У будь-якому випадку хлопець збирався приїхати сюди ще не раз, а по дорозі можна і сировини набити — питання з грошима несуттєве. Третім пунктом в системі оплати вказав щомісячну винагороду в п'ятдесят тисяч бон, за умови, що Бейн займається тільки технічною частиною по завданнях, які йому видаватиме наймач на місці. Питання долі в трофеях обмовлялося особистою участю хлопця в полюванні, але сам Віктор сумнівався, що Фручо захоче їздити з ним по савані після знайомства з 04М — хлопець явно небайдужий до техніки, так що, швидше за все, він там застрягне надовго. Додавши в договір пункти про медичне обслуговування і пансіон за рахунок наймача, Віктор порадився ще раз з 04М, а потім відправив договір на ком Фручо. Тепер слід було переходити до другого пункту плану: мисливець збирався відвідати місцевий бордель, нормально розслабитися і дізнатися, як там справи у Ляни — згідна, ні? Цього разу тиск спермотоксикозу був ще терпимим, тому вистачило двох жриць любові, щоб погасити вогонь бажання у чоловіка, а потім з'явилася і сама дівчина і зайнялася «своїм» клієнтом впритул. Оскільки під час масажу говорити зовсім не хотілося, то обмін думками перенесли на пізніший термін, після ситної їди.

— Знаєш, Віктор, мені сподобалася твоя пропозиція, і я готова її прийняти, якщо ти ще не передумав — дівчина трохи бентежилася, адже суть договору була явно однозначною, але термін в три роки був явно кращий за десять-п'ятнадцять років.

— Відмінно, ти не пошкодуєш! — зрадів наш герой — дівчина йому дійсно подобалася, і він в душі сподівався, що його не обламають, як це зробила Лора з Версоли-2. Тоді завтра з ранку сходимо до адміністрації, погасимо твій борг, а доки лови контракт — вивчай, але до завтрашнього ранку він має бути підписаний тобою, інакше справи не буде, кицька!

Дівчина не стала довго тягнути, і через півгодини мисливець отримав назад свій документ з візою, обміркувавши нову думку про те, що знадобиться ще один всюдихід: по-перше, по кількості людей, а по-друге, потрібно буде тягнути з собою платформу з устаткуванням для селища. Тут він трохи замислився про цю проблему, не особливо прислухаючись до веселого щебетання Ляни під боком, поки не отримав кулачком у бік від неї, коли та зрозуміла, що її чоловік зовсім не слухає свою жінку.

— Що ти сказала, я прослухав? — поморщився Віктор — подруга поводилася напористо для першого дня контракту — повтори ще раз!

— Так от я і говорю: ця Дора запитувала, чи не захочеш ти узяти собі ще одну жінку в тимчасові… дружини?

— Кахи-кахи, несподівано… — закашлявся здивований хлопець — ти це серйозно? Гм… ось це поворот,… хоча, якщо подумати, то з іншого боку… принадно.

На обличчі хлопця розпливлася задоволена усмішка, а по обличчю Ляни пробігла тінь незадоволення, що відразу помітив мисливець і усміхнувся своїм думкам. Йому прийшло в голову, що Фручо, якщо звичайно погодиться на трирічний контракт, теж буде там одному зовсім кисло, а пропозиція Ляни мала в цьому сенсі конкретну користь. Навіть якщо хлопець відмовиться їхати з ним — ну що ж, дві наймані «дружини» краще, ніж одна. Але він чомусь був упевнений, що технік погодиться, тому ще одна жінка в їх невелику команду знадобиться у будь-якому випадку.

— У тебе такий задоволений вигляд, що я навіть не знаю, що думати — трохи сумно сказала дівчина, спостерігаючи за обличчям мисливця.

— Спокійно, дівчинка, все нормально — посміхнувся Вик — краще оголоси мені суму свого боргу і поклич сюди цю Дору — говоритимемо,… тут є одна ідея!

Хлопець не страждав комплексами: він знав, чим заробляють на життя дівчата, але трагедії для себе не робив — на Версолі усі заробляли, як могли — головне борг закрити і відлетіти додому, усе інше несуттєве. Врешті-решт, він не заміж їх звав, а на роботу на цілком певних умовах, які влаштовували обидві сторони. Незабаром до них приєдналася згадана дівчина, і компанія зайнялася обговоренням умов роботи: власне, обговорювали тільки Дора з Віктором, оскільки Ляна вже все підписала. Загальна сума боргу на двох склала майже сто шматків — хлопець порахував, що цілком потягне таку суму, оскільки згадав чотири місяці стриманості і здригнувся — другий раз його молодий, енергійний і модернізований організм такого не витримає більше. Доречно зауважити, Дора майже не читала договір — дізнавшись, що її подруга по «роботі» вже майже вільний громадянин (громадянка), не здригнувшись, поставила свій підпис і повернула документ Віктору — таким чином, тепер у хлопця були два партнери жіночої статі і сто тисяч в грошових зобов'язаннях перед світом Гронц. Незважаючи на явне бажання жінок закінчити усі формальності сьогодні, трапер залишився в ліжку, відмовившись кудись йти і щось сьогодні робити. Врешті-решт, подруги обласкали свого нового наймача, або заголубили швидше, а потім на пару годин пропали у своїх жіночих справах. Віктор незабаром заснув вичавленим лимоном, а присутність двох жіночих тіл поряд з собою виявив пізно вночі, коли прокинувся від спраги — коли повернулися, він не пам'ятав. Уранці отримав підписаний контракт від Бейна і посміхнувся — тепер у нього невелика команда, а значить і відповідальність перед людьми. Відразу ж вирішив з'ясувати питання з Дорою:

— Дора, у мене є партнер, який їде з нами на об'єкт…. як ти дивишся на те, щоб скласти йому компанію — хлопець нормальний, я з ним вже працював. Тобі адже, в принципі, все одно, в якому всюдиході їхати, а на місці ми побудуємо селище — буде нормальне житло, як тут майже, а?

— Я тобі не подобаюся, так? — удавано образилася дівчина і скорчила скривджене обличчя — а хто він, я його знаю?

— Може і знаєш — повів плече Віктор — технік Фручо Бейн, він теж у справі.

— Аааа — заусміхалася Дора — знаю-знаю, у нього ще руки такі сильні, пам'ятаю одного разу він мені…

— Позбав нас від подробиць, подруга — устряла в розмову Ляна, яка виглядала задоволеною: конкурентку сплавляли на сторону — головне, що ви знайомі, і це дуже класно!

Віктор деякий час сміявся, настільки його розвеселила ситуація з Ляною — у тієї було все на лобі написано.

Будівля адміністрації була спареною із складами «Вер-медікал» — майже така ж історія, що і з «Новомедом» у Версолі-2, де представник сировинної корпорації одночасно обіймав посаду голови ради селища. Питання погашення боргів двох дівчат зайняло двадцять хвилин, і незабаром Ляну і Дору привітали зі зміною статусу і переводом в розряд вільних поселенців Версоли — дівчата майже стрибали на місці від радості, поперемінно обіймаючи одна одну і їх наймача.

01.2018-02.2018.

Далі буде.

Content

Сергій Залевський
Версола
Книга 2
Мисливець 04M

Глава 1

Глава 2

Глава 3

Глава 4

Глава 5

Глава 6

Глава 7

Глава 8

Глава 9

Глава 10

Глава 11

Глава 12