Наталія Дурунда

ДО НІГ ТВОЇХ Я НЕБО ПРОСТЕЛЮ…

Шлюб — найдорожчий скарб людей, коли згода душ і сердець, почуттів, смаків і характерів скріплюють його узи, створені природою, зв’язані любов’ю і облагороджені честю.

«Вольтер»

…Над Києвом стояв тихий, погідний літній день.

Місто пливло у руслі своєї звичної столичної суєти.

Відома у діловому світі приватна архітектурна фірма «Вавілон», що розташувалася на Печерських пагорбах, теж жила своїм буденним трудовим життям.

— Через півгодини — нарада, — шумно відчиняючи двері приймальні, мовив керівник. — Терміново повідомте всіх, кого стосується, — суворо попередив секретарку.

Незважаючи на відносно молодий вік — усього тридцять два роки — Марат Рахімов очолював успішну компанію уже з середини буремних дев’яностих. Компанія спеціалізувалася на розробці архітектурних проектів. Сьогодні розмах її діяльності практично відповідав назві.

Запорукою успіху молодий керівник вважав грамотно підібрані кадри. Він добре розбирався в людях, особливо у їхньому ставленні до роботи та перспективності. Адже саме завдяки відданим і розумним спеціалістам його справи стрімко йшли вгору.

Навіть у приймальні сиділа не якась там молоденька красуня-секретарка, а надійна, перевірена роками людина, практично його права рука — Діна Магерамова. Вона працювала у «Вавілоні» з першого дня його заснування. Розуміла начальника з півслова. Інколи досить було тільки його значущого погляду, щоб пані Діна миттєво зреагувала, як діяти. Робила все правильно, точно, швидко. Володіла таким обсягом інформації, як сучасний комп’ютер. При цьому добре усвідомлювала: де, кому, що і за яких обставин можна говорити, а коли треба й змовчати.

Одягалася дорого, зі смаком. Роки, здавалося, не впливали на цю жінку. У свої п’ятдесят п’ять мала гарну фігуру, злегка хвилясте волосся, без натяку на сивину. Зморшки майже не торкнулися її обличчя.

Сімейний бізнес був започаткований ще покійним батьком Марата — Фархадом — у Таджикистані і спеціалізувався на розробці архітектурних проектів під зведення перших недержавних житлових багатоквартирних будинків.

У часи перебудови фірма існувала напівлегально, але на початку дев’яностих, коли радянська імперія розпалася, Ігор Красовський — армійський товариш, а потім — український бізнес-партнер Фархада — запросив колегу до Києва. Той не відмовився і не прогадав. Столиця почала інтенсивно розбудовуватися: солідні багатоповерхові торгівельні центри, офісні приміщення. У архітекторів не було відбою від замовлень.

Фархаду сподобалася ідея вести бізнес в Україні. За роки співпраці з будівельною фірмою Красовського не раз тут бував. А ще його дружина Ірма мала слов’янське коріння. Коли у Рахімова народився син Марат, виявилось, що по лінії матері він успадкував великі темно-сірі очі, світлу шкіру. Від батька — чорне волосся й чарівну усмішку. З часом ще й сильний характер і вольову натуру. Згодом малий подорослішав. Фархад у кожному його русі впізнавав себе. На сина покладав великі надії. Адже більше дітей Всевишній йому не подарував.

«Вавілон» потихеньку став виправдовувати свою назву. На ринку архітектурних послуг за кілька років став першим у країні. Він розширювався на очах: збільшувався штат працівників, розроблялися солідні проекти.

Та з кожним щастям і нещастя приходить. Фархад захворів. Лікарі діагностували рак крові. Усвідомлюючи всю серйозність ситуації, заповів свої капітали та фірму синові.

От тільки останньою волею покійного було, щоб його спадкоємець закінчив у Лондоні спеціальну школу бізнесу. Як ділова людина, вважав отримані там знання запорукою успіху справжнього бізнесмена. Кілька років, поки молодий Марат вчитиметься за кордоном, на чолі сімейної справи мала стати його мати Ірма — вдова Фархада. Красовський обіцяв її підстрахувати на цій посаді й, за необхідності, допомагати.

Так і сталося. От тільки нова очільниця бізнесу не дуже розумілася на справі чоловіка. Та й часи були нестабільні. Щоб втриматися на плаву — професіоналізму у своїй царині було мало. Доводилося мати справу не тільки з партнерами, а й, інколи, з кримінальним світом.

Фархад у свій час все контролював. Проте зараз багато змінилося. На чолі фірми навіть не молодий Рахімов, а всього лише недосвідчена жінка.

Ще й недбросовісні партнери, відчувши слабинку в керівництві, часто пропонували їй невигідні контракти. Вона це усвідомлювала, коли вже потрапляла у пастку, з якої майже завжди її рятував Красовський. Йому й самому вже не дуже вигідно було співпрацювати з «Вавілоном». Все якось дуже стрімко летіло шкереберть. Але, на знак поваги до покійного друга, старався допомагати, чим міг.

Компанія Ірми ледве трималася на плаву. Тоді у крісло керівника сів молодий Марат. Його появу в офісі спочатку не сприйняли серйозно. Хоч бізнесовій справі він вчився за кордоном, але що з того користі в Україні? Хіба тут діють закордонні правила? Чи може у нас є чіткий закон, що регулює права підприємців? Тут, щоб вижити, треба бути не тільки розумним, а й гнучким, хитрим, навіть інколи підступним, мати впливові знайомства.

«Одного розуму — мало», — вирішили окремі «князьки» на фірмі, які вже давно були самі собі керівництво. Їм вдалося створити навколо себе таку ілюзію незамінності, що недосвідчена вдова готова була виконувати будь-які їхні вимоги, аби лиш ті не звільнилися. На кожних зборах складалося враження, що фірма, хоч якось, але існує лише, завдячуючи їм.

Багато паперів, що мали вирішальне значення для успішної діяльності «Вавілону», проходило повз її керівника. Рішення щодо розробки нових проектів приймалися окремими посадовими особами на свій розсуд. На наради, де розглядалися поточні питання, ще приходила Ірма Рахімова. Вона сідала поряд із сином, показуючи, що він досі не готовий вести справи самостійно і всі серйозні проекти повинні бути погоджені з нею.

— Марат — розумний хлопець, — спробував якось зауважити Красовський у розмові з Ірмою. — Мені здається, тобі треба відступити і дати йому можливість зайнятися бізнесом самостійно.

— Хочеш кинути мою дитину у вогонь? — сердито відповідала занепокоєна мати. — Наші вороги-конкуренти знищать його за першої-ліпшої нагоди. Він ще зовсім недосвідчений у цій справі. От тільки амбіцій — хоч відбавляй. Але так і погубити залишки батькової справи можна. Нехай попрацює, освоїться, а потім подивимось.

— Ти його недооцінюєш, — усміхнувся Ігор, показуючи, що не образився. — Він — вроджений лідер. Амбіції у даній ситуації тільки на користь.

Але мати була незламна. Чи так переживала за свою дитину, чи не хотілося їй прощатися із вдаваною владою на фірмі, але залишати справи не поспішала.

Це продовжувалося, допоки новий шеф не показав усім своє місце.

Понад місяць Марат нікого не викликав, наради не збирав, секретарка тільки й встигала носити папки з документами, які просив для вивчення. Працював до пізньої ночі. Потім узяв довгострокову відпустку й зник із міста.

— Не подобається мені цей малий, — поділився з колегами своїми побоюваннями Ярослав Янін — головний юрист компанії. — Таке враження, наче щось замислив.

— Згоден, — погодився Андрій Порожницький — теж юрист. — Моя людина з прокуратури казала, що Марат зустрічався з їхнім слідчим Антоном Жураківським. Про що була розмова — дізнатися не зміг, бо Жураківський — ще той ідейний «слідопит». Працює чесно, підкупити не можна.

— Гриша Гоїн — наш аналітик, казав, що у нього попросив усі проекти, розробку яких ми відхилили за останні чотири роки, — стривожено Янін. — Треба підключити хлопців, нехай поїздять за ним, поспостерігають, — наказав Порожницькому. — І ще… У кого дублікати ключів від його кабінету?

— Здогадайся сам, — хихикнув Андрій.

— А й справді, — криво посміхнувся Ярослав. — У сторожової собаки Діни. Оця знає все…

— Ага, а ще Ігор Красовський, — додав Юрій Касимов — теж начальник відділу, фінансового. — Він, напевно, і напоумив молодого Рахімова нові порядки тут встановлювати. Замість того, щоб «спасибі» сказали, що такі, як ми, не дали здохнути цій компанії, зараз претензії виставлять, по прокуратурі тягатимуть.

— Не перегинай, — скривився Янін. — Красовський, звичайно, опікав вдову і її сина. Але й сам уже не дуже співпрацював з ними. Нам поки ніхто претензій не висував. Якщо й спробує — докази потрібні. А це не так легко, як здається. На всіх паперах підписи його матері. Проте зайва обережність нам не завадить.

— Ти недооцінюєш Красовського, — заперечив Порожницький. — Його будівельну фірму «кришують» самі правоохоронці. Ті кого хочеш закопають, лише команду і стимул дай.

Янін промовчав. Як колишній співробітник держбезпеки розумів, що це правда. На стороні Рахімова сильні люди, які не тільки допоможуть йому стати на ноги, але й, за необхідності, розквитатися з усіма ворогами.

Із відпустки Марат повернувся несподівано, раніше, ніж очікувалося.

— Через дві години — нарада! — першими були слова, коли увійшов до приймальні. — Повідомте всіх! — суворо наказав, гостро зиркнувши на секретарку. — Всіх, крім моєї матері, — додав.

У встановлений час запрошені чекали у великому залі за овальним столом. Пустувало тільки крісло начальника.

Усі розуміли, що влада на фірмі міняється і вона вже не буде формальною. Не запросивши свою матір, молодий керівник дав зрозуміти, що не буде більше виконувати роль весільного генерала.

Присутні шепотілися.

Раптом двері шумно відчинилися. До зали енергійно увійшов Марат. Він наче змінився за останні кілька місяців. Відпустив акуратну борідку, змінив зачіску, темно-сірі сердиті очі випромінювали рішучість, сильний характер, вольову натуру.

Впевненими кроками підійшов до свого місця. Зупинився. Обійшов усіх важким, гнівним поглядом. Мовчки сів.

— Чотири роки наша сім’я довіряла вам, як рідним, — почав без усіляких там привітань. — У ваші руки ми віддали справу нашого життя. Ви були тими людьми, хто вирішував, що для компанії вигідно, а що потягне її на дно, — говорив повільно, виважено, з чітким наголосом на «ви». — Ви вибирали напрямок, у якому рухатися далі, і ось… Ми на кінці шляху, — продовжив після короткої паузи.

Запанувала мертвотна тиша.

Здавалося, начальник не говорить, а у дзвони б’є. Хоч голосу не підвищував, але кожне його слово било по вухах присутніх, як удар об чугун.

«Ситуація точно, як перед грозою» — блиснула у голові Яніна логічна думка.

— Ви говорите так, ніби ми уже збанкрутували, — порушив тишу чийсь голос.

— Ніби?! — зиркнув у бік промовляючого, наче стріли з очей викинув. — Ми не ніби!!! — закричав на весь голос Марат. — Ми і є банкрути! На рахунках фірми — сльози, порівняно з тими коштами, які необхідні для покриття наших фінансових зобов’язань! Навіть уявити важко, як за такий відносно короткий період можна було все звести нанівець!!! Зате на ваших рахунках… — підозріло скосив очі, які від люті геть потемніли, у бік Яніна, — такі доходи, неначе фірма процвітає.

— Ми можемо усе пояснити, — не витримавши пекучого погляду, спробував виправдатися Ярослав.

— Нащо мені пояснення? — саркастично посміхнувся Рахімов. — Це якось допоможе в ситуації, що склалася?

Янін мовчав. Зараз це було краще. Очевидно, що шеф налаштований радикально. Нічого викликати на себе зайвий вогонь.

— Я й без пояснень розумію, чому так сталося. Деякі наші працівники, які підписували в угоді про прийняття на роботу зобов’язання зберігати комерційну таємницю, працюють на наших конкурентів. Доказів, що я зібрав, абсолютно достатньо, щоб зустрітися з ними в суді за умисне доведення фірми до банкрутства та розкрадання коштів. Їм буде висунута вимога щодо відшкодування збитків, завданих компанії.

— Дивлячись, що ви вважаєте доказами, — озвався Андрій Порожницький.

— Список осіб, які підлягають негайному звільненню, вже у відділі кадрів, — продовжив начальник, ніби й не почув репліки. — Позови до суду направлені. Наша співпраця із запроданцями і злочинцями продовжиться у зовсім іншій площині. До речі, — нарешті звернувся до Порожницького, — ваше прізвище у цьому списку також є.

— Та, та ви що? Мене п-підозрюєте? — раптом заскавучав, як дворовий собака на морозі, юрист. — Я ні в чому не винен. Хіба я один тут такий? Ми всі винуваті, якщо чесно розібратися. Але не в тому, що продавали інформацію, хіба може помилялися щодо вибору партнерів. Та, щоб отак — відразу в суди? Це несправедливо! Я сам буду подавати позов про незаконне звільнення!

Марат злегка кивнув головою в бік охоронця, що стояв біля дверей зали засідань. Той підійшов до Порожницького і допоміг йому покинути нараду.

— Але життя триває, — продовжив керівник, наче й не помітив, інциденту, який щойно відбувся. — Я знаю, як повернути фірмі колишній імідж. І працюватиму над цим питанням з тими людьми, кого виберу сам. З рештою — боляче попрощаємося, — твердо завершив.

На цьому різко піднявся і вийшов із приміщення.

Мов обпечений метався по своєму кабінету Ярослав Янін. Не ходив, а бігав, стиснувши голову руками. Прекрасно розумів, що кожне слово нового шефа в першу чергу стосується його. Саме він співпрацював з конкурентами «Вавілона» після Фархадової смерті. Зводив усі досягнення фірми нанівець, розчищаючи шлях на ринку архітектурних послуг маловідомим компаніям. За це отримував немалі хабарі. Разом з Григорієм Гоїним писали липові висновки щодо недоцільності укладення контрактів з успішними замовниками. Натомість пропонували провальні проекти, які тягли за собою великі збитки.

«Висновки! — раптом, мов грім серед ясного неба, пролунало у голові Яніна. — Вони спеціально не зберігалися у папках, де підшиті всі документи по відмовних проектах! Гоїн повинен був своєчасно замести сліди… О-о! Хто знає, що Марат познаходив? Я пропав!»

— Ти вже ходив у кадри? — перервав тривожні думки Яніна Гоїн, який буквально влетів до кабінету. Ярослав різко зупинився і втупив у Гришу питальний погляд. — Я тільки-но звідти, — не чекаючи відповіді, продовжив Григорій. — Мене звільнено. Казали чекати повістки до суду. Що думаєш робити?

Янін — колишній працівник держбезпеки. Озвучувати свої плани і припущення, допоки ситуація не проясниться, не поспішав.

Раптом пролунав телефонний дзвінок.

— Марат Фархадович чекає Вас у своєму кабінеті, — почувся у слухавці голос пані Діни.

Нічого не пояснюючи колезі, Ярослав мовчки попрямував до шефа.

— Ти — найцікавіший екземпляр із усіх, хто працює у «Вавілоні», — почав Марат, коли той увійшов.

Рахімов не запропонував йому навіть присісти.

— Мій батько забезпечив тебе роботою, коли органи безпеки зовсім молодого звільнили без права на пенсію, — продовжив, не чекаючи відповіді. — Престижна посада, юридична практика, кар’єрний ріст, чимала зарплатня. Здавалось би, все людину має задовольняти. Та грошей мало не буває, правда?

Начальник юридичного відділу мовчав. На кінці темного тунелю, в який потрапив, здавалось, блиснуло світло. Інтуїція підказувала: якби керівник хотів просто вигнати його — цієї розмови не було б.

— Гроші, гроші… — продовжив начальник. Повільно встав із-за столу, підійшов до великого панорамного вікна. — Що робитимеш далі? — стоячи спиною, запитав?

— Якщо дозволите, компенсуватиму завдані збитки, — впевнено відповів Ярослав.

Він усе зрозумів. Марат не воюватиме з ним. Це не вигідно їм обом. Янін — сильний противник. У нього багато козирів на руках: знайомства у силових, правоохоронних і кримінальних структурах, великі кошти на рахунках. Якщо відчує, що йому прикручують гайки, може зважитися на останній крок — фізичне знищення молодого шефа.

Проте всі, з ким раніше співпрацював, уже давно втратили до нього інтерес. «Вавілон» більше їм не конкурент, тому немає потреби тримати зв’язки зі зрадником. Престижною роботою не забезпечать, бо не довіряють: зрадив один раз — зрадить ще. Зараз у ньому зацікавлений хіба що Марат. Адже конкуренти поки що вважають Яніна за свого. З таким же успіхом, як колись Ярослав працював проти своєї компанії, тепер може працювати й на неї. Тільки на цей раз зливатиме конкурентам ту інформацію, яку даватиме Рахімов.

— Я знав, що ми спрацюємося, — криво усміхнувся Марат. — Це взаємовигідно. Тільки основна умова — п’ятдесят відсотків украдених коштів повернеш на рахунки компанії. Решта нехай вважається твоїми чесно заробленими грошима. Це буде перший солідний дохід фірми за останні десять років. А ти ще собі заробиш на своїх старих «друзях».

Янін важко проковтнув слину. Вибору не було. Він і так майже сухим вийшов з води.

* * *

Підтримка Ігоря Красовського для Марата була безцінною. Після смерті батька це була людина, на допомогу якої Рахімов міг розраховувати кожної миті.

Саме Ігор, як справжній друг сім’ї, вселив молодому бізнесмену-початківцю віру в те, що і один у полі воїн.

— Дивлюся на тебе — і бачу Фархада, який не боїться починати, йти у невідоме, перемагати та ще й нести відповідальність за всіх, хто поруч. Дуже шкода, що тобі залишилися тільки крихти від компанії, яка колись твердо стояла на ногах. Але я вірю, що ти зможеш все покласти на свої місця. Повернеш «Вавілону» його велич і могутність. Всі побачать у тобі силу справжнього керівника.

Красовський останні роки копіював документи, що розкривали гнилу зрадницьку сутність Яніна та його поплічників, слідкував за тим, що відбувається у фірмі. Саме з його допомогою Марат зміг відновити колишній порядок, виявити злочинців, пройти через пекло судів, наповнити банківські рахунки компанії.

Щоб усе виправити — знадобилось більше п’яти років, але про «Вавілон» знову заговорили. Колишні партнери повірили Маратові. Відновилось будівництво по заморожених архітектурних проектах. Фірма, дякувати Богові, процвітала.

Марат працював на повну, не жаліючи сил. Здавалось, він жив на роботі. Світло у його кабінеті не згасало до пізньої ночі.

— Ти себе зовсім не бережеш, — нарікала мати, коли син інколи заходив на вечерю й залишався у неї ночувати. — Часи, коли була необхідність усе тотально контролювати, минула. У тебе працюють розумні та вірні люди. Вони не підведуть. Чому не відпочинеш? Не подумаєш про особисте життя?

Відносини між сином і матір’ю налагодились нещодавно. У переломний період вона не підтримала його. Вважала всі радикальні зміни, запроваджені ним, фатальними для компанії. Жорстко критикувала усі новаторські рішення. Це призвело до того, що син остаточно віддалився: позбавив її права голосу в раді директорів, як таку, що не володіє достатньою кількістю акцій, відібрав право підпису. Вона лютувала, готова була воювати з власною кровинкою. Та Марат не зламався. Дав зрозуміти, що не відступить і по-старому вже не буде. Або так, як каже він, або наслідки будуть плачевні для усіх без винятку, навіть, якщо мова йде про рідну матір.

З часом Ірма змирилася і визнала успіх сина. Адже він справді володів усіма якостями успішного бізнесмена: не боявся проявляти себе, був наполегливим у роботі, амбітним, вимогливим до підлеглих, рішучим, завжди зосередженим на головних цілях, новатором, який уміє швидко пристосовуватися до всіх змін на сучасному ринку. Та й любила вона свою єдину кровинку всім материнським серцем.

— Вороги притихли тільки тому, що втратили силу, мамо, — зітхнувши, пояснив Марат, коли в черговий раз приїхав, щоб побути з найріднішою. — Якщо вони відчують хоч найменше полегшення тиску на їхні голови — зразу всадять ніж у спину, навіть не сумнівайся. Така є людська сутність. Ворог не може стати другом.

— То чому ж ти досі тримаєш їх при собі? — прізвища не називалися, але обидвоє розуміли, що мова йде про Яніна та окремих, вірних йому у «Вавілоні» людей.

— Злий пес має бути закутий у намордник і прив’язаний міцним ланцюгом, — багатозначно відповів. — Тоді з нього тільки користь, нашкодити не зможе, — хитро усміхнувся.

Ірма з приємністю в душі переконалася — Марат — сильний керівник «Вавілону», який міцно тримає владу у своїх руках. Тепер у неї залишилось одне бажання: його одруження. Адже синові вже тридцять два.

— Я хочу онуків, — різко змінила тему мати. — Коли закінчаться твої несерйозні стосунки з модельними дівчатами на ніч, на місяць? Коли побачу ту єдину, яка завоює твоє серце, народить дітей? Якби ми жили у Таджикистані — вже давно одружився б на дівчині, яку вибрали наші родичі. А тут… Мені вже соромно перед братом.

— О-о! Бачу, пора спати, — на обличчі Марата заграла чарівна, білозуба усмішка. — Відчуваю, що втомився, — піднявся з м’якого дивана, кладучи філіжанку недопитої кави з молоком на журнальний столик. Цей напій не заважав йому добре висипатися.

— Ми не договорили, — запротестувала жінка. — Не тікай. Я правду кажу. Роки ідуть. Ти не молодієш. У такому віці батько уже водив тебе за руку.

Син обійшов диван, схилився, обняв маму за плечі.

— Вік — жіноча проблема, — прошепотів їй на вухо. — Чоловікам він не страшний. Он, поглянь на Ігоря Красовського. Йому п’ятдесят три. А який, повний життя красень. Від молодих дівчат відбою не має. Чим не жених? І не байдужий до тебе, я ж бачу. Подумай над цим. Я буду не проти…

— Ти збожеволів?! — підскочила, мов ужалена, Ірма. — Такий сором матері пропонувати! Геть совість втратив!

Та Марат уже не слухав. Заливаючись тихим сміхом, повільно піднімався на другий поверх будинку.

— Невихований! — ще крикнула й безсило опустилася на диван.

Насправді вона не сердилася. Навпаки: їй було соромно зізнатися, але син мав рацію. Про симпатію Красовського до неї знала давно. Без Ігоря Ірма втратила б компанію. Саме він допоміг стати на ноги її синові, та й зараз завжди поруч.

І все це неспроста. Ще замолоду, коли молодий Фархад разом зі своїм армійським другом приїхав додому у короткострокову відпустку, Красовський не на жарт закохався в Ірму.

— Ну, як тобі ця красуня? — запитав Рахімов у товариша, коли після вечері вийшли на перекур.

— Справді красуня, — якось замріяно відповів друг.

Дівчина зачепила його серце. Досі чув про кохання з першого погляду лише з телевізора, але що таке може бути насправді, та ще й з ним — уявити не міг. Одного погляду у її прекрасні темно-сірі очі було досить, щоб назавжди втратити розум. Цілий вечір не міг спокійно всидіти. Лише чекав, коли вона ненадовго з’явиться у кімнаті. Тоді в його грудях так гупало, що, здавалося, стукіт чують усі присутні.

— Це — Ірма — моя наречена, — нічого не підозрюючи, похвалився Фархад. — Після звільнення зі служби — зразу весілля. Ти запрошений.

Від почутого Красовський ледь не зомлів.

«Як наречена? Чому саме вона? Не може бути!» — застукало в його голові.

Важко пережив Фархадове одруження. Надалі, хоч як не намагався створити сім’ю — не виходило. Кожну дівчину порівнював з Ірмою. Вона стояла у нього перед очима удень і вночі. Та між ними була прірва, яку не подолати… Ніяка жінка не могла б його змусити зрадити міцну чоловічу дружбу.

Проте, коли Фархад несподівано захворів й невдовзі покинув цей світ — несміливо наважився запропонувати Ірмі поєднати долі. Здавалося, уже немає перешкод для їхнього щастя. Він, досі неодружений, хотів створити справжню родину. Та вона не поспішала, хоч і симпатизувала Ігорю. Він був терплячим. Не давив на неї. Просто чекав. Час невблаганно спливав. Вже й син Рахімова став дорослим чоловіком, а вони так і не зійшлися.

Марат лежав на ліжку, заклавши руки за голову, і не міг заснути. У свідомості ще звучали материнські слова: «Я хочу онуків; у твоєму віці батько вже водив тебе за руку…»

Хоч вигляду не подавав, але й сам часто задумувався і про сім’ю, і про дітей. Та з коханням якось не складалося. Може, тому, що не шукав? Ні, з увагою дівчат проблем не було. Навпаки, їх можна було вже лічити десятками. І кожна мріяла розтопити його холодне серце. Проте більше, як доступ до свого тіла, чоловік не дозволяв. Здивувати його у ліжку було важко: вибирав тільки розкутих, пристрасних, активних, таких, які люблять різноманітність, вміють розпалити та задовольнити свого партнера. Однак ідея про створення сім’ї з такою дівчиною його не приваблювала.

Нещодавно поклав кінець відносинам з Ілоною Володіною, що тривали майже рік. То був своєрідний рекорд дівчини. Так довго втримати його поряд ще нікому не вдавалося.

Володіна працювала архітектором у «Вавілоні». Зазвичай Марат не заводив службові романи. На фірмі — тільки робота. Його домівка — взагалі окрема розмова. То було місце, де Рахімов відпочивав від усього, що знаходилося за його стінами. Велику двоярусну чотирикімнатну квартиру в престижному районі міста купив п’ять років тому. Вибираючи житло, Марат знав: тут мешкатиме його власна сім’я, коли прийде час.

Проте Ілона впала йому в око ще на співбесіді, коли приймав її на роботу. Розкішна жінка, яка знала собі ціну: молода, вродлива, висока, одягалася дорого, зі смаком, та ще й розумна. Вона не зачепила його серце, але розум затуманила.

Володіна розумілася на чоловіках. У свої двадцять шість років мала за плечима цивільний шлюб та серйозні стосунки з набагато старшим за себе чоловіком.

Обидва рази сама розірвала відносини. В її розумінні коханець повинен утримувати свою пасію так, аби вона ні в чому собі не відмовляла, виконувати і терпіти всі капризи. Якщо чоловіка це не влаштовує — на його місце завжди прийде інший. Цьому навчила її мати Анжела Володіна — колишня оперна співачка, яка міняла чоловіків так часто, що усіх вже й не пам’ятала. Батька Ілона не знала, носила прізвище матері.

Звичайно, дівчину цікавило її походження, але ця тема в їхньому домі була заборонена.

— Ваше резюме з попереднього місця роботи вражає. Якщо вірити написаному, ви — хороший спеціаліст. Чому ж шукаєте нову роботу? — поцікавився Марат.

— Низька заробітна плата, — впевнено відповіла дівчина. — Я живу одна, знімаю квартиру, тому…

— Зрозуміло, — усміхнувся Рахімов. — Відмінних працівників треба цінувати, це правда, — задумався. — З анкети бачу, що ви незаміжня, — продовжив, хитро примруживши звабливі темно-сірі очі.

Ілона помітила його зацікавлений ніжний погляд.

— Мабуть, не встигнете закінчити й одного проекту, як повідомите, що йдете у декретну відпустку. Доглядатимете вдома дитину, чоловіка, а нашій фірмі яка з цього користь? Думаю, що ризикую, наймаючи вас.

— Я — сучасна жінка, — у відповідь посміхнулася, даючи зрозуміти, що зловила потрібну хвилю для спілкування з майбутнім шефом. — Навряд чи задовольнятимусь коли-небудь роллю дружини і матері. Спочатку хочу самореалізуватися, а потім уже думати про чоловіка, який попросить мою руку і серце. Щодо дітей? Поки не думала про це, кажу чесно. Та відчуваю, що не готова до їхньої появи.

— Якщо буде чоловік, повинні бути й діти. Це — закон природи, — не заспокоювався. — Адже саме діти — запорука щасливого кохання.

— Запорука щасливого кохання полягає зовсім в іншому, — миттєво відповіла, натякаючи на здоровий секс.

У її голосі почулися нотки зверхності і зайвої самовпевненості.

Марат промовчав, вдаючи, що читає анкету та резюме. З його обличчя щезла легка усмішка.

— Вибачте, я думала — у вас вакансія архітектора, тому готувалася до інших питань, — насмілилася першою розірвати гнітючу тишу.

— Тут я вирішую, які питання задавати, — різко змінив тон Рахімов, зробивши наголос на «я». Потім зміряв Ілону гнівним, пронизливим поглядом. — Бажаю чути короткі, чіткі відповіді по суті. Якщо я правильно зрозумів, робота для вас — на першому місці. І це скоро не зміниться.

— Т-так, — відповіла коротко, як вимагав роботодавець, але вже не так впевнено.

— У такому разі даю вам можливість показати, на що здатні. Завтра починаєте. Враховуючи ваш досвід, отримаєте окремий проект. Термін виконання — два місяці. Вони й будуть своєрідним випробувальним терміном. Якщо справитеся — залишитеся працювати на постійній основі. Якщо ні — попрощаємося. От тільки нове резюме вже буде суттєво відрізнятися від того, що я зараз тримаю в руках, — завершив крижаним тоном.

Ні жива, ні мертва вийшла з кабінету шефа Володіна. Так безцеремонно з нею ще не розмовляв жоден чоловік. Марат відразу поставив її на місце.

— То ви прийняті на роботу чи ні? — підлила масла у вогонь секретарка Діна, яка через напіввідчинені двері прекрасно чула розмову від початку й до кінця.

— Старатимусь виправдати сподівання вашого начальника, — саркастично кинула у відповідь Ілона й вискочила з приймальні, залита червоним соромом.

— Я не дуже її налякав? — ласкаво усміхаючись, запитав Марат пані Діну, яка щойно занесла йому каву.

Думка цієї жінки була для нього важливішою за думку матері. Своє життя вона проживала одиноко, але досвідченішої у будь-якому питанні людини Рахімов не знав.

— Думаю, ви її розсердили, — примруживши великі карі очі, відповіла секретарка. — Тепер вона працюватиме ду-уже наполегливо.

Обоє розсміялися.

Ілоні й справді більше нічого не залишилося, як здати надважкий іспит, влаштований керівником фірми. Вона засвоїла урок з першого їхнього спілкування. Готова була відірвати собі язика, що бовкнув те зайве слово. Але було пізно. На кону не тільки робота у «Вавілоні», але і її власна репутація. Дівчина загнала себе в глухий кут: або працює тут, або ніде. «Нове резюме вже буде суттєво відрізнятися від того, що я тримаю зараз у руках», — ці слова нового начальника снилися їй ночами.

Марат наказав віддати їй найважчий архітектурний проект із тих, які наразі розроблялися фірмою. Замовник — компанія Ігора Красовського. У сусідньому місті Мужієві забудовуватиме понад три тисячі квадратних метрів. Великий торгівельний центр з підземними парковками, розважальним центром, їдальнею тощо…

— Це ж нереально, — здивувався Ігор, коли почув, хто та ще й в які терміни працюватиме над проектом його будівництва. — Таку роботу виконує ціла команда. І то не за два місяці. Якщо хочеш її звільнити — чому відразу цього не зробив? Очевидно ж, що вона не справиться.

— Ото ж бо й воно, я не міг її звільнити. Міг тільки прийняти або не прийняти на роботу. А зараз… — багатозначно усміхнувся. — Бачив би ти цю горду, самовпевнену красуню, — якось замріяно промовив. — Працює допізна. Учора, наприклад, я повертався додому під ранок і, не повіриш: з вікна машини помітив, що на фірмі ще горить світло. Зупинився, придивився — а це в її кабінеті. Зовнішній вигляд повністю змінила: замість підборів — кросівки, замість макіяжу і зачіски — зв’язане у високу гульку волосся, у руках велика чашка кави, щоб не заснути. Усі їй співчувають, мене вважають за монстра.

— Правильно вважають, — хихикнув Красовський. — Чого ти домагаєшся? Морально зламати її хочеш?

— Ні в якому разі, — серйозно Марат. — Тільки опустити на грішну землю, між простих, грішних людей. Нехай змиє з обличчя товсті шари фарби, відкриє прекрасні блакитні очі і, я впевнений, вона ще «спасибі» скаже за цей урок. Бо життя у неї, правду кажучи, якесь безалаберне: батька не має, з матір’ю не спілкується, одна знімає квартиру, міняє чоловіків. Шкода її.

Інтерес Марата до цієї дівчини зростав. Він уже розумів, що небайдужий. Однак назвати свої почуття коханням не міг. Серце мовчало. Ці почуття скоріш нагадували батьківське піклування, хоч різниця у віці між ними була невелика. Йому хотілося виховувати її, оберігати, жаліти. Хотілося викоренити з її душі егоїзм, навчити зближуватися з людьми, а не відштовхувати їх своєю поведінкою.

Коли Ілона вперше з’явилася у «Вавілоні» — навіть натяку не було, що хтось захоче товаришувати з такою зверхньою особою. Проте він, як керівник, допоміг колективу зблизитися з новенькою: всі жаліли її, нещасну, несправедливо завантажену такою непосильною роботою, намагалися допомогти. Рахімов, як далекоглядний стратег, усе розрахував. Тепер у неї і друзі з’являться, і хороша робота. Вона вже не буде одинока. Не пропаде.

Того вечора, Марат, як це часто траплялося, пізно вертався додому з міста. Проїжджаючи повз «Вавілон» мимоволі глянув на вікно, що останні два місяці майже не згасало. До закінчення проектування Ілоні залишився тиждень.

Світить. Повернув на стоянку. Тихенько піднявся на другий поверх. Уже в коридорі почув схлипування. Двері в кабінет були відчинені. Зупинився на порозі, очам відкрилася неприємна картина. Посередині кімнати, на розкиданих листках білого паперу, навшпиньки сиділа Ілона і, затуливши руками обличчя, плакала.

Безшумно підійшов, присів біля дівчини.

Відчувши чиюсь присутність, Володіна схаменулася.

— О, Господи, що ви тут робите? — налякано запитала. — Ви… Ви… не повинні були ц-цього бачити! Людина інколи не витримує, їй потрібно вилити…

— Чш-ш, тихенько, заспокойся, — на обличчі Марата заграла знайома тепла усмішка. — Ти забулася, з ким розмовляєш? — майже прошепотів. — Це — мій «Вавілон», я приходитиму сюди, коли захочу.

Ніжно погладив нещасну перетруджену дівчину по голові, потім пройшовся пальцями по мокрому розпухлому обличчю, до якого поприлипали довгі пасма волосся. Мимоволі зупинив погляд на пишних, надутих від плачу устах. Але швидко опанував себе.

— Я так розумію — з проектом ти не встигаєш, — підійшов до креслень, розкладених на великому столі.

— Зовсім трішечки, — шморгаючи заплаканим носом, відповіла.

— Але, це — немож-жливо, — ошелешено протягнув Марат, гортаючи листки з проектуванням. — Ти майже закінчила. Це титанічна робота. Я… Сказати — вражений — нічого не сказати. Залишились дрібниці.

— Так, проте дрібниць багато, — не погоджувалася Ілона. — Вчасно я не встигну. От якби мені людину, я…

— Ні, — твердо відрізав Рахімов. — Ніяких людей. Закінчиш сама.

— Не зможу, — очі дівчини якось автоматично наповнилися сльозами. Вона ще не зібралася після нещодавніх ридань. — Я здаюся, — опустила руки.

Марат підійшов, обняв, притис її голову до своїх широких грудей.

— Завтра у тебе вихідний, — прошепотів прямо на вухо. — Добре відпочинеш, а потім дороблятимеш, скільки треба: місяць, два — не важливо.

— Але ж замовник не чекат…, — не встигла договорити.

— Чекатиме, скільки треба, — перебив начальник. — Я так вирішив. Ділити твою роботу з кимось на завершальному етапі — несправедливо. Це твій проект і саме ти, коли закінчиш, представлятимеш його усім нам та замовнику. І ще… — раптом згадав. — Завтра я підпишу наказ про твоє призначення на посаду архітектора, як такої, що пройшла випробувальний термін. А зараз збирайся, відвезу тебе додому.

…Тої ночі Ілона не спала. Дотик його рук на обличчі відчувала досі. Його обійми, такі невинні й такі… О, ні. Серце не стукало — воно гупало. Колись прочитала, що при першому коханні душу забирають раніше за тіло. Тоді посміялася з цих невинних слів…

А зараз… Куди й поділися її зарозумілість, гордість, упертість. Із цим чоловіком відчула себе такою слабою, жіночною, бажаною і, головне, захищеною. Для неї, яка не знала батька, то було дуже важливо.

Встала з ліжка, підійшла до вікна. Мимоволі глянула на небо.

«Яке ж воно прекрасне, все усипане маленьким цяточками, немов вишите бісером, — подумала. — А я його раніше й не помічала. Ось і Місяць. Такий гордовитий, ніби господар над своїми зорями. Їх так багато. Вони такі далекі. Але тільки одна найяскравіша і найближча до Місяця. Він, ніби, обіймає її… Це та справжня і єдина, на все життя. У Марата багато зірок. Котра ж стане вибраною, що світитиме поряд?» — серце дівчини защеміло. Десь глибоко у душі ледь-ледь відчула: цією зірочкою може бути й вона…

Наступного дня, у свій законний вихідний, Ілона відвідала матір. Володіна рідко це робила. Зазвичай лише телефонувала. Та й розмови у них не виходило. Ще з дитинства дівчина відчувала неприязнь найріднішої, ніби зайвою була у житті відомої оперної співачки. Виросла за кулісами, спостерігаючи за маминою славою.

Тепер ненька вже не співає. Більшість часу проводить на самоті, вдома. Інколи ніби й сумує за донькою, але жити разом не хоче. Допомоги не приймає й сама нічим не допомагає своїй єдиній дитині. Навіть моральної підтримки від неї не дочекаєшся.

Проте інколи людині важливо, щоб її підтримували найближчі люди. Тому, особливо не розраховуючи побачити радість у маминих очах, Ілона все ж наважилася розповісти про свою нову роботу і почуття.

— Мамо, Марат — особливий: сильний, уважний, здатний захистити жінку, чуттєвий…

— Ага, а ще сьогодні хочеться співати, сміятися, весь світ здається величезним, прекрасним, небо вище і блакитніше, сонце світить яскравіше і тепліше, — саркастично докінчила Володіна-старша.

Та Ілону це не образило. Вона й не розраховувала на якесь там розуміння чи підтримку. Важливо було виговоритися, поділитися. Сьогодні вона — найщасливіша людина на планеті. Їй хочеться про це кричати, і байдуже, хто вважає інакше.

— Коли метелик бачить вогонь, доню, він теж вважає, що світ яскравий і прекрасний. Навіть коли наближається до полум’я — думає, що воно його не пече, а гріє. І тільки коли горить — усвідомлює, що все було марно. Але вже пізно… — незвично тепло мовила мати.

Від несподіванки Ілона завмерла. Так ненька ще ніколи не розмовляла.

— Аналогічно й кохання, дівчинко моя, — продовжила. — Інколи бачиш, що немає взаємності. З його боку відчуваєш тільки тепло, не більше. Проте думаєш, що твоєї любові вистачить на двох, і летиш на вогонь. Але не вистачить, запевняю тебе.

— Т-ти ж його навіть не бачила, — ледве видавила з себе дівчина. — Як можеш так говорити? Він не здатен заподіяти біль.

— В його очах горить той же вогонь, що й у твоїх? Він веде себе, наче хлопчисько, бо втрачає дар мови, коли тебе бачить? Є таке? — змінила тон мати.

— Не знаю, але він дав зрозуміти… — не змогла докінчити думку Ілона.

— Що дав зрозуміти?! — вже майже криком знялася Анжела Володіна. — Що?! Га?! Що ти йому подобаєшся? Я прекрасно знаю, хто такий Рахімов. Адже він не остання людина у великому бізнесі. Ти знаєш, скільком дівчатам і жінкам він так само дав це зрозуміти? Навіть не уявляєш, — Володіна-старша нервово ходила по кімнаті й голосно повчала. Бачила, що робить дитині боляче, але материнське серце кричало: дочка ступає на край прірви, її треба рятувати, бо внизу — безодня.

— Я думала, ти хоч… промовчиш, — знесилено відповіла морально розбита Ілона. По її щоках котилися сльози. — У мене теж були інші чоловіки, якби мені цим хтось дорікав…

— Дитино моя, — раптом присіла біля дочки Анжела. Взяла її руки у свої долоні. — Не знаю, як це пояснити. Я людина творча. Глибоко відчуваю. Мені страшно за тебе. Не починай цих відносин. Благаю. Із ким завгодно — зустрічайся, тільки не з ним. Я ніколи і ні про що тебе не просила у цьому житті, ти ж знаєш. Це вперше і, можливо, востаннє. Подумай.

Йдучи до матері, Ілона сподівалася, що та буде висміювати її почуття або взагалі проявить байдужість. Але така реакція дуже налякала дівчину.

«Мама або щось знає про Марата, або має гіркий досвід з власного життя…», — не покидала думка.

Проте наступний день розклав усі крапки над «і».

Зайшовши у коридор офісу, першим побачила Марата, який, привітно усміхаючись, з філіжанкою міцної кави у руці, чекав її на порозі своєї приймальні.

— Ну що? Відпочила? Заходь. Побалакаємо про твій проект, — показав рукою на кабінет.

Мимохідь помітила, як пані Діна провела її косим, незадоволеним поглядом. Ще б пак: вона — перша працівниця, яку шеф особисто зустрічає на роботі.

— Це тобі, — поклав на приставний столик, за який сіла дівчина, каву, що досі тримав у руках.

Ілона була приємно вражена. Такого прийому не чекала. Рахімов подякував їй за хорошу роботу над проектуванням, повідомив, що учора разом з інженерами та іншими спеціалістами обговорив деталі, що залишилися, поздоровив з успіхом, запросив на вечерю.

Мов затуманена, вийшла від начальника щаслива Ілона. Що завгодно могла передбачити, тільки не такий розвиток подій.

— Минулого разу ви переживали, чи прийнята я на роботу, — впевнено і зверхньо мовила секретарці. — То ж маєте нагоду мене привітати.

Задерши голову і не чекаючи відповіді, впевненими модельними кроками попрямувала до коридору.

Пані Діна, замислившись, мовчки дивилася у слід молодій красуні.

— А ви, як завжди, мали рацію, — перервав її глибокі роздуми Марат, який щойно вийшов з кабінету. — Новенька й справді наполегливо потрудилася, — задоволено мовив. — Моя стратегія спрацювала, — хитро усміхнувся.

— Сподіваюсь, ви не пожалкуєте про своє рішення, — несподівано попередила Магерамова.

Раніше таким тоном вона не дозволяла собі розмовляти з начальником.

— Ви знаєте щось, чого не знаю я? — зібрав чоло борознами Марат.

— Відчуваю… — зітхнула.

Рахімов і сам не знав, навіщо того дня запросив Ілону на вечерю. Спочатку був приємно вражений нею, як спеціалістом, хотів подякувати, а потім… Якось воно само по собі вийшло: і вечеря, і прогулянка містом, і ніч у її квартирі…

Зазвичай, це його стандартний набір розваг. Та цього разу все якось інакше: вони разом працюють, треба зустрічатися очима. А, отже, історія вимагає продовження.

Повернувшись під ранок, картав себе за нестриманість.

Та ще й Діна зі своїми попередженнями… Думка цієї мудрої жінки була для нього важлива.

«Чому раптом Магерамова поміняла своє ставлення до Ілони?» — не міг заспокоїтися. Адже протягом останніх місяців саме секретарка вказувала Марату на досягнення новенької, всіляко її підтримувала. Та й не збирається він з нею одружуватися. Позустрічаються трохи — і розбіжаться, як то завжди буває. Ще й друзями залишаться. Володіна ж не цнотливе дівча, якому так легко можна розбити серце, а досвідчена коханка дорослих чоловіків. Чому з ним має бути інакше? А поки нехай іде все, як іде…

На цьому спокійно заснув.

Ілона сяяла від щастя. От тільки Марат, на відміну від попередніх коханців, не залишався з нею до ранку, не привозив на роботу, щоб усі побачили і дізналися про їхні стосунки. Але коли любиш усім серцем — не помічаєш недоліків.

«Ну не змогла вмовити його залишитися цього разу, зможу наступного», — подумки заспокоювалася.

Та скільки б не приходив до неї Рахімов — під ранок збирався і їхав додому. Ніякі вмовляння на нього не діяли.

Так тривало майже рік.

Останнім часом Ілоні навіть здалося, що він став якимось холодним, інколи роздратованим. Відчувала, що повільно віддаляється. Це лякало дівчину, бо кохала до нестями, якоюсь хворою, божевільною любов’ю. Відмовитися від свого обранця була не готова за будь-яких обставин. Адже Всесвіт крутиться навколо нього одного. Без нього життя втрачало сенс. Досить було Маратові глянути на неї — і вона ставала щаслива. А, якщо заклопотаний пройде на роботі, не помітивши — світ переставав існувати. Відразу набирала його номер і, коли чула зайнятий, серйозний голос у слухавці — мимоволі зривалася. Це вже помічали всі, але готова була витримати будь-яке приниження заради кохання.

Почуття повністю засліпили нещасну. Вона ніби вдихнула наркотик, що звів її з розуму і, врешті-решт, стала жертвою його передозування…

Того вечора Рахімов у черговий раз мовчки вислухав претензії заплаканої Ілони, потім вийшов з її квартири, не зронивши ні слова. Наступного дня, мов крізь неї дивився, не помічав.

Увечері не прийшов.

На дзвінки не відповідав.

— Зрозумій, що за своєю природою чоловік — мисливець, — повчала подругу Лариса Поліщук, яка теж працювала архітектором. Дівчата потоваришували на новій роботі. Працювали в одному кабінеті. — Це він повинен ганятися за здобиччю, а не навпаки. Від такої любові, яку переживаєш ти, чоловіки тікають. Крім того, Рахімов — непересічна особистість. Я працюю у нього вже п’ять років, сама незаміжня. Але на побачення з цим чоловіком не пішла би навіть під загрозою звільнення.

— Чому? — зупинила на Ларисі здивований погляд Ілона. — Боїшся?

— А ти, значить, не боїшся, — скептично відповіла Лариса і криво усміхнулася. — Так, він — ідеальний чоловік, це правда, — продовжила, попиваючи каву. — Але тільки для тої, яку покохає. До її ніг він небо простелить, зрушить з осі цю грішну Землю. Навіть важко уявити, на що здатна ця людина для жінки, яка розтопить його серце. А тебе мені шкода.

Володіна мовчала. До відвертості подруги уже звикла. Та завжди говорила прямо, що думає і відчуває.

— Ти не ображайся, — уже тепліше мовила Лариса. — Але з’ясовувати стосунки з шефом я тобі не раджу. Він не схожий на раніше знайомих тобі чоловіків. У його жилах тече гаряча кров. Це небезпечно. Ти й так побила рекорд. Так довго його ще ніхто не втримував біля себе. Будь розумницею і залишитесь друзями. Повір — це кращий вибір, ніж ворогувати.

Та Ілону це не втішало. Вечорами одиноко божеволіла. Не в силах впоратися з собою, одного разу випила забагато спиртного, потім стала на край парапету балкона і… Раптом почула дзвінок у двері!

«Марат! Прийшов!» — блиснула думка. Швидко скочила до кімнати, відчинила вхідні двері… Але на порозі стояла Лариса.

— О, мила! Що з тобою? — кинулася обіймати Ілону. — Ти себе зовсім вимучила. Хіба так можна?

Володіна обняла подругу і розридалася.

— Я не знаю, що робити, аби остаточно не схибитися, — відкрила душу закохана дівчина. — Я не зможу…

— Схаменися, — раптом узяла її за плечі Лариса. — Спробуй повернути в пам’яті час, коли його не було у твоєму житті. Я пригадую, коли ти вперше прийшла у «Вавілон»: горда, впевнена у собі, неприступна. Тоді ти знала собі ціну. Чоловіки й не намагалися заговорити з тобою, бо відчували, що така краса — не для них. Навіть Рахімов не встояв.

При згадці коханого Ілона боляче посміхнулася.

— Згадай, чим займалася, що любила, про що мріяла, які інтереси переважали. Віднови перед собою цілі, що були поставлені раніше й відійшли на задній план з появою Марата. Запиши це все на листок, причепи на видному місці і читай його щодня. Знаєш, як у фільмі «Самая обаятельная и привлекательная», — договорили разом дівчата.

Ілоні трохи полегшало.

— Зрозуміло, що швидко ти не позбудешся цих почуттів. Ви ж бачитимете одне одного щодня, — не вгавала гостя. — Але якщо Марат відчує, що ти заспокоїлася, змирилася — все стане на місця. Ти ще знайдеш своє щастя.

На годиннику була вже майже дванадцята ночі. Ілона провела подругу і залишилась на самоті.

Згадала свій перший день, коли з’явилася у «Вавілоні»: висока брюнетка, чорне блискуче шовковисте волосся, високо зав’язане у тугий вузол, широкою стрічкою спадало плечима, аж до талії. Великі карі очі підкреслювали пухнасті вії, пишні рожеві губи на фоні біленького круглого личка були такими чуттєвими, що чоловіки відривалися від моніторів комп’ютерів, щоб глянути на прекрасну горду лебідку, яка не йшла, а пливла по коридору.

Мимоволі глянула у дзеркало. Очам не повірила. Звідти виглядало якесь страховисько: надуті від плачу повіки звисали над почервонілими очима, волосся неакуратне, розкуйовджене. Жах!

«Лариса права, — раптом подумала. — З цим треба щось робити. Завтра встану іншою людиною: поверну собі колишню Ілону, сміливо гляну в очі колегам і… начальникові».

Марат усвідомлював, що робить боляче дівчині. По-своєму йому було жаль її. Але якщо не припинити їхні стосунки зараз — потім розійтися буде ще важче. Почуття й так поглинули її з головою. І як він, такий досвідчений у любовних справах, цього не помітив? Чому не зупинився раніше? Докоряв собі щодня, щохвилини.

Та на роботі Володіна вже знала своє місце і межу не переходила. Це його заспокоїло.

Тільки пані Діна все ще залишалася стривоженою. Відчувала — ця дівчина так просто не відступиться. Вона ще наробить клопоту Маратові…

* * *

— Мамо, ти знову за своє? — почувся сердитий голос Марата, який спускався з другого поверху. Сьогодні він ночував у неньки і вдосвіта мав виїхати в Мужіїв, на об’єкт Красовського, проконтролювати, як іде будівництво. Але на годиннику вже дев’ята. Надворі давно і високо світить сонце.

— Ой, привіт, синку, ти вже прокинувся? — підскочила з дивану мати, непомітно засовуючи його мобільник під подушку.

— Мамо! — підвищив тон, насупивши брови.

— Ну гаразд, — витягла телефон. — Я ть-тільки хотіла глянути, чи не телефонувала Ілона, — призналася. — А потім мобільник задзвонив, я злякалася, що ти почуєш і сваритимешся.

— Глянула? — суворо Марат.

— Та ні, звичайно. Не сердься, синку, я ж добра бажаю. Хіба кожна жінка так кохає, як Володіна? Вона ж…

Рахімов обміряв матір колючим, гнівним поглядом. Ірма підкосилася і миттю сіла на диван, ніби у неї блискавка вдарила.

Телефон у його руках завібрував.

— Ось, полюбуйся, — докоряв Ірму, — це Ігор. Думає, де мене чорти носять, коли він чекає. Так! — крикнув у слухавку. — Виїжджаю, буду через три години. Ага! Через три. Я тільки очі розплющив. Подякуй моїй матері, — на тому кінці почувся сміх.

— Ох, мамо, мамо, — потеплішав. — Ти мені сьогодні ледь усі плани не сплутала, — поцілував на прощання і бігцем подався до авто.

Дорога була наче й не далека: всього триста п’ятдесят кілометрів. На хорошій машині це кілька годин. Проте сьогодні справді все йшло якось не за планом. Марат цього страшенно не любив. Роздратований сів за кермо. Залізний кінь сопів, але не заводився.

— Тільки цього бракувало, — пробурмотів собі під ніс.

Ще одна спроба. Ще, ще. Ні. Новенький білий позашляховик нікуди їхати не збирався.

У відчаї Рахімов відкинувся на сидінні і глибоко видохнув. На мить заплющив очі.

Зосередився.

Викликав таксі.

Ірма все спостерігала з вікна другого поверху і боялася навіть з’явитися на очі синові. Адже сьогодні в усьому винна тільки вона одна. От якби авто не завелося на світанні — інша справа. А зараз… Краще мовчати й не дихати.

Марат доїхав до залізничного вокзалу, там вирішив купити квиток у спальний вагон на швидкий поїзд, який їде через Мужіїв. У дорозі проведе ті самі три години, тільки комфорту менше.

Однак у розкладі потяга не побачив.

— Помінявся графік, — пояснила касирка. — Тепер цей потяг прибуває до Мужієва пізно увечері.

— Але мені терміново! — майже скрикнув.

— Тоді — міжміська електричка, — розвела руками жінка.

Від одної думки про цей вид транспорту Марат скривився, наче його у боці закололо.

— Не переживайте, — усміхнулася касирка, зрозумівши у чому річ. Адже хвилину тому молодий чоловік просив найкомфортніше місце. — Там є причіпний, експериментальний, осучаснений вагон. Правда, він в рази дорожчий, але…

Вагон і справді виглядав ніби щойно з ремонту. Блищав на фоні своїх стареньких близнюків, мов глянцевий. Усередині — м’які крісла точно, як в комфортному автобусі. Тільки один ряд розміщений обличчям до іншого. Посередині — килимова доріжка.

Марат був здивований. Тут справді чисто, відносно комфортно.

Сів біля вікна. Зважаючи на ціну, думав — їхатиме один. Однак, як виявилось, вагон не пустує. За якусь мить майже не було вільних місць.

Електричка рушила.

Їхала ніби й швидко, але коли ти сам за кермом — час летить, а тут…

Відчуття, що запізнюється, не покидало Рахімова. Щоб якось відволіктися, став переглядати креслення об’єкта, на який їде. Не допомагає. Він це проектування напам’ять знає, що тут вивчати? Ох, як усе йде повільно, а він так поспішає…

Обійшов поглядом вагон, наповнений пасажирами. Усі спокійні, не метушаться, розмовляють. Один він як на голках.

Раптом його увагу привернув футляр червоного кольору. Великий такий, наче з-під музичного інструменту. Придивився. Справді, ніби для скрипки.

Марат бачив щось схоже у Лондоні. Якось йому випала щаслива нагода познайомитися з людиною, яка запевняла, що володіє однією з шестисот на світі скрипок самого Антоніо Страдіварі. Бачив і сам інструмент. Він зберігався у схожому чохлі фірми «Флоріан». Скільки коштує таке задоволення — навіть уявити важко. Хто б з такою штукою їздив у громадському транспорті та ще й так запросто тримав її на колінах?

«Просто схожа коробка», — вирішив і повернувся до вікна.

Але цікавість не давала йому спокою, футляр манив. Дуже вже він був подібний на оригінал.

Примружив очі, зосередився на дрібному написі: «Florian» Paris. Та сама фірма. Він упізнає її з тисячі. Футляр точно їхній.

«Це неможливо, — подумав. — І небезпечно. Навіть якщо всередині й недорога скрипка. Один фірмовий чохол чого вартий».

Мимоволі глянув на власника інструменту. Точніше — власницю, бо через одне крісло і прохід між рядами напроти нього сиділа молода дівчина. Вона чимось нагадувала школярку: легкі шкіряні стильні босоніжки; картата спідниця, ніби й не коротка, достатньо широка, але за рахунок того, що дівчина сидить, коліна не прикриває; тоненька шифонова блуза злегка просвічує бюстгальтер; личко молоденьке, кругле, симпатичне; носик гострий, трохи курносий; губи пишні, волосся довге, злегка хвилясте, нефарбоване, природного каштанового кольору. Очі? Їх Маратові важко було розгледіти, бо незнайомка тримала в руках книгу і так зачиталася, що нікого й нічого поряд не помічала.

«Книга? — подумки здивувався Рахімов. — Хіба сучасна молодь читає книжки? Давно не бачив, щоб хтось з таким захватом ковтав написане».

Знову ліниво повернув голову у бік вікна. Потім глянув на годинник і завмер… Лишилося півтори години до прибуття. То він… Майже годину витріщався на якусь пасажирку? І навіть цього не помітив? Здуріти можна. Усміхаючись сам собі, почухав чоло рукою.

Одначе, треба визнати: зайнятий незнайомкою, не помічав, як летить час.

«То які ж у неї очі? — не заспокоювався. — Хоч би на хвилину відірвалася від тої книги. Наче про любов щось читає, така замислена. От поначитуються у такому віці всіляких дурниць про кохання, а потім починають це у дорослому житті експериментувати на чоловіках, які й гадки не мають про мильні романи. Жах», — знову відвернувся до вікна.

Електричка зупинилася: якась невеличка станція. Стоятиме п’ять хвилин.

«О, може хоч зараз відірветься від читанини? — не вгавав Рахімов. — Ні. Читає, мов голодна, ніби книгу вперше побачила. Що ж то за література така?»

Знов рушили. Марат не відривав від молодої пасажирки свій зацікавлений, гіпнотичний погляд. Він уже й не сподівався, що та коли-небудь підніме голову.

Нарешті вона заворушилася. Рахімов насторожився і завмер в очікуванні, мов хижак на полюванні, що вистежив свою жертву і готовий напасти.

Правою рукою дівчина все ще тримала книжку, а лівою спробувала натягнути спідницю на коліна, наче щось помітила.

Він повільно перевів погляд на коліна незнайомки, її очі тимчасово перестали його цікавити. Невдовзі знову повернувся до обличчя.

Раптом пасажирка різко підняла голову і сердито глянула прямо Маратові у вічі. Вона дала зрозуміти, що давно помітила його. І така поведінка чоловіка вже переходить усі межі.

На секунду, від несподіванки, він навіть розгубився. Але з його досвідом на ниві кохання швидко зібрався і продовжив дратувати бідолаху.

«Очі у неї прекрасні, — відверто оцінюючи нещасну, подумки радів. — Такі блакитні, чисті, бездонні, мов океан. І такі невинні…»

Сердешна уже не витримувала. Це була якась відверта насмішка. Марат задоволено відкинувся на спинку м’якого крісла і, здавалося, рентгенив її наскрізь.

«От халепа, — подумки мучилася дівчина. — Він уже, напевно, мої внутрішні органи вивчає, бо зовні нічого не залишилось, це точно. Отак би й запустила в нього цією книгою, якби не люди у вагоні. Сором який».

Надуті від люті губки нещасної так тішили Марата, що він ледве тримався, аби не луснути зі сміху.

«А вона мужньо тримається, — сміявся у душі. — Я вже готовий до найгіршого. Уявляю, що на мене чекає, коли приїдемо і зійдемо на перон. Впевнений, отримаю заслуженого ляпаса. І навіть не ображуся. Бо ця хороша, мила дівчинка дуже прикрасила мені сьогоднішній паскудний початок дня», — ніжно подумав і важко зітхнув.

За дві хвилини електричка зупинилася на кінцевій станції у Мужієві. Народ почав виходити з вагону. Марат затримався, спостерігаючи за незнайомкою. Був упевнений, що чекатиме його на пероні, аби кинути в обличчя все наболіле. Вона змішалася з людьми. Він на мить втратив її з поля зору.

Повільно вийшов. Роздивився навкруги. Нікого знайомого.

У грудях щось незвично защеміло.

Не дочекалася?

Отак просто пішла, ніби нічого й не було? Наче й не пережили вони оці неповторні три години?

Не може бути. Щезла.

Мов чиста краплина вранішньої свіжої роси, розчинилася у сірому натовпі.

І все.

Кінець.

Немає.

* * *

Лія Турганова — молода спадкова скрипалька. Єдина донька своїх відомих батьків. Музика у їхньому домі, мов жива істота: коли вона звучить — усі слухають, насолоджуються. Скрипка Ролана Турганова, батька Лії, колись грала по всій Європі. Його ім’я й сьогодні на устах викладачів музичних навчальних закладів.

Закономірно, що дівчинці, яка народилася, коли матері вже було сорок два роки, а татусеві поза п’ятдесят, теж успадкувався музичний талант.

Пізня дитина була жадана й кохана. Адже раніше створити повноцінну сім’ю у Турганових не було змоги, вони присвятили себе творчості. Та на схилі літ зрозуміли: слава пройде, немає нічого гіршого за одиноку старість.

Уперше маленькі рученята торкнулися смичка, коли Лії виповнилося два рочки. На думку батька, вона зразу взяла його правильно: першими трьома пальцями, піднявши мізинець. Так грав віртуоз Турганов і саме таку позицію руки вважав найправильнішою. Відтоді заняття на скрипці стали для дитини щоденними.

Проте це не приносило донечці задоволення. Вона грала якось без настрою, наче з примусу.

— Ніби й здібна дівчинка, а вчитися не хоче, — бідкався Ролан дружині.

— Не переживай, вона ще маленька. От підросте — спасибі скаже, що ми розвивали у ній талант, — заспокоювала жінка.

— А може вона прагне чогось іншого? — замислився батько. — Треба спробувати, наприклад, спорт.

— Я не хочу навіть припускати, що наша дитина не знатиме ціну музики, — засмутилася мати. Видно було, що чекала від доньки більшого.

— А хто каже, що вона має вибір? — пожартував Ролан. — Нехай опановує і те, що любить, і те, що мусить. Є ідея, — хитро примружив очі.

Якось сім’я Турганових відвідала місцевий кінний клуб.

Треба було тільки бачити ту безмежну радість у маленьких оченятах, коли дівчинка вперше сіла на коня. Трималася у сідлі так, наче вже вміла їздити верхи. Батько світився від щастя.

— Оце воно! — вирішив. — Улюблене заняття налаштує її на потрібну хвилю. Вона займатиметься музикою з повною віддачею.

Спочатку дружина поставилася до ідеї чоловіка песимістично. Але швидко поміняла свою думку, коли побачила результат. Після тренувань у кінному клубі Лія аж бігла до скрипки. Пояснити це явище було важко, але план Ролана спрацював.

— Психологи кажуть, що творчі люди — особливі. Їм до всього потрібен поштовх. Немає натхнення, немає роботи. От ми й дали нашій кровиночці відповідне натхнення, аби грати, — радів батько.

Творча натура Лії проявилася ще у ранньому дитинстві. Вона росла вразливою, чутливою. Важко спілкувалася з однолітками.

— Якась вона у вас некомунікабельна, — скептично жартували інші батьки на вулиці, коли Лія відмовлялася гратися з їхніми дітьми.

Мама боляче сприймала ці слова. Але міняти щось не намагалася. Вона з чоловіком розуміла: у Лії ніжна, вразлива душа. Дівчинка не підпустить до себе будь-кого. А кому повірить і полюбить — то на все життя…

Минули шкільні роки. Як і планувалося, Лія вступила до музичної академії. Навчання там коштує дорого. Але Турганови — люди небідні, тому дівчина продовжувала займатися кінним спортом і професійною музикою.

Скрипка у її руках просто ридала. Велику роль у цьому відігравав не тільки талант Лії, а й професійний інструмент.

Це була та сама скрипка, з якою Ролан об’їздив півсвіту. Тепер вона у руках його донечки звучала не гірше.

— Ця дівчина має величезний дар, — казали викладачі академії. — Їй нічого робити в Україні. На неї чекає велике майбутнє за кордоном. Лію визнає світ, бо не грає, а душу виливає. В її руках скрипка не звучить, а розриває серце, плаче. Наче не музику слухаєш, а людські ридання.

Та сама вона своє майбутнє пов’язувала не з музикою, а з кіньми. На відміну від батьків вважала, що скрипка допомагає їй зблизитися з твариною, яку обожнює, а не навпаки.

Кобила Адель, яку Ролан викупив у кінному клубі для дочки, була її справжнім другом. Лія могла проводити у конюшні цілі дні, ще й залишатись до пізньої ночі. Це не означало, що дівчина не спілкувалася з однолітками. Турганова з капризного малого дівчати давно перетворилася на красуню: довге каштанове пишне волосся, струнка фігура, великі блакитні очі, пишні модельні губи.

Хлопці задивлялися на неї. Та Лія була неприступна. На відміну від однокурсниць в академії, які у свої двадцять вже й забули, що таке цнота, вона зовсім не поспішала жити. Вважала, що кохання має бути одне і назавжди. «Навіть уст її не торкнеться сторонній чоловік», — вирішила.

Така позиція дівчини тільки підігрівала інтерес сильної половини. Але вона не грала на публіку, не набивала собі ціну. Таке вже було її ставлення до життя. Не шукала принца на великому білому залізному коні. Усвідомлювала, що кохання може й оминути її скромну творчу особистість. Так буває. Люди інколи живуть одинокими. Часом думала, що, може, воно б і на краще, бо відчувала, що зради не переживе, вдруге не полюбить, не зможе, загине.

Образ коханої людини носила у своєму серці. Не могла пояснити, але знала, коли його побачить — відчує.

А покищо серце Лії належало Адель. Вони разом досягли чималих результатів у кінних змаганнях. Були й нагороди, й розчарування. Тренер вбачав майбутнє дівчини у цьому спорті. Адже такої гармонії між твариною і людиною він ще не бачив. Адель відчувала тепло, що випромінює її власниця: сама миє, часто навіть годує, гладить, вичісує. Тому у відповідальний момент ніколи не підводила.

Проте одна мить заставила Лію переглянути свої плани на майбутнє.

То було звичайне тренування, нічого нового. Дівчина вирішила вийти на поле, не одягнувши на кобилу мартингал: спеціальне пристосування у вигляді ременів, що не дає коневі високо підняти голову. Вважала, що Адель і так достатньо закута у свої спорядження. Їй буде легше долати перешкоди, коли буде вільніша.

Все йшло за планом: Лія взяла низьку, потім середню перешкоду, дійшла черга й до висоти важкого конкуру. Аж ось! Адель різко задерла голову і скинула вершницю. Усе відбулося так несподівано, що дівчина навіть не зрозуміла, що сталося. Намагалася стати на ногу, яка вже була серйозно травмована.

Далі — операція, реабілітація. Ногу врятували, гарну дівочу ходу відновили. От тільки про кінний спорт можна було забути. Тепер на перше місце вийшла музика.

Та Лія не розлучалася з кобилою. Зараз вона проводила у конюшні ще більше часу, ніж під час змагань. Хоч і ризикувала, адже лікарі суворо попередили: повторний перелом закінчиться інвалідністю.

* * *

— Усе гар-разд, — задумано протяг Марат, дивлячись на креслення. — Залишилось тільки праве крило на четвертому поверсі. Сходимо ще, глянемо чи все співпадає, і можна завершувати.

— Куди-и?! — майже закричав Красовський. — Ми у тому крилі, на четвертому поверсі, уже два рази сьогодні були. Ти, до речі, ще й не пояснив, чого ми повторно туди поперлися. З тобою все гаразд? Чи досі спиш на маминих подушках?

Рахімов перелистав креслення. Справді, там вони вже були. Все відмічено. Будівельники не порушують норми будівництва і дотримуються усіх правил і вимог, затверджених його архітекторами.

— Хм-м, — голосно хмикнув і посміхнувся сам собі.

Аж ніяково стало перед Ігорем. Сам відчував, що якийсь незібраний, розсіяний, неуважний. Так, день не задався з самого ранку, але причина була в іншому. З голови ніяк не виходила незнайомка з вагону. Як нав’язлива мелодія, що крутиться у голові без кінця.

Таке з ним відбувалося вперше.

Він пам’ятав, як раніше знайомився з дівчатами, йшов на перше побачення. Та навіть передчуття спільної ночі не заставляли його так хвилюватися. Що ж це за чортівня? Голова зовсім не працює.

— Твоя правда, — задоволений побаченим, відповів Красовському. — Треба завершувати. Все у порядку. Якщо дозволиш — залишуся ночувати у тебе. Ввечері провідаю Рашида, поскачу трохи, розімнуся.

Рашид — породистий кінь Марата, подарунок йому на тридцятиріччя від дядька Рашида з Таджикистану.

— Ти так часто їздиш до мене у гості, — казав дядько, — що, може, хоч коли скакатимеш на цьому красені — згадуватимеш свого далекого родича. Сподіваюсь, твоя рука ненароком потягнеться до телефона, щоб подзвонити. А то геть відбився від сім’ї.

Так і було. Як тільки Марат сідав на коня — згадував старого Рашида. Потім телефонував йому на кілька слів.

Проблемою було визначитися з конюшнею. Гарній дорогій тварині потрібне було відповідне місце, догляд. Красовський, який уже кілька років жив у Мужієві, де побудував особняк, запропонував Марату місцевий кінний клуб, що належав його другові.

Ідея сподобалася Рахімову. Відтоді він — частий гість Ігоря. Залишається, як правило, на кілька днів.

Приїжджав у кінний клуб пізно. Марат любив, аби все вгамувалося, заспокоїлося, народ розійшовся по домівках. Поряд з конюшнями на кілька гектарів простягалося велике поле. Воно злегка освітлювалося багатоповерхівками навкруги. Рахімов дозволяв собі гасати по ньому галопом. Це було відчуття польоту. Знав тут кожну ямочку, кожен горбочок. Коли повертався — кінь був аж мокрий.

— Ну-у, ну, заспокойся, — гладив збудженого Рашида, який фиркав і ставав на диби, не даючи одягнути вудила. — У тебе також сьогодні був важкий день, га? — посміхнувся.

Насправді кінь відчуває свого господаря. Настрій Марата передався тварині і вона хвилювалася.

Нарешті осідлав і заскочив на коня.

— Спочатку трохи походимо риссю, — погладив Рашида. — Потім пробіжимося, як завжди.

Повільно виїхав на спеціальне поле. Людей майже немає. Тільки двоє вершників розминають коней. Одна з них, здається, дівчина.

«Гарна постава, професійно тримається у сідлі», — подумав.

Але його мало цікавили присутні. Тут весь свій час Марат присвячував тільки Рашидові, розслаблявся, відпочивав.

Проте дівчина упізнала нового вершника у першу ж секунду.

«Не може бути! — мов грім серед ясного неба пролуналов її голові. — Ось звідки він мені такий знайомий. Я кілька разів бачила його тут, у клубі. Цей чоловік завжди такий поважний, зверхній, пихатий, нікого не помічає. Катається за межами визначеної території. Точно. Упевнена, що нетутешній, бо з’являється відносно рідко. О, Господи! Але ж сьогодні в електричці… Він мене точно упізнає, адже сфотографував наскрізь. Це хіба що амнезію треба мати, щоб таке забути».

Лія помітно занервувала. Адель миттєво відреагувала і показово фиркнула, задерши голову.

— Усе гаразд, моя королево, — заспокоїла дівчина, погладивши кобилу.

«Нехай би скоріше закінчував розминати коня й подався на своє поле гасати, — не заспокоювалася дівчина. — Якщо мене побачить — знову насміхатиметься. — Мимоволі натягнула кашкета так, аби не можна було розгледіти її очі. — А може він ще й небезпечний? — раптом блиснула думка. — Он який…»

Лія уважніше придивилась до Марата, який нічого не підозрюючи, вільним кроком байдуже їхав на коні.

Було зрозуміло — він не з когорти її однолітків: зріст вище середнього, міцна статура, незвичайна, якась вроджена грація, робили його схожим на давньогрецького бога; облягаючі чорні штани з м’якенької шкіри, високі спеціальні чоботи, вільна кофтина це тільки підкреслювали; стильна стрижка, акуратна борідка візуально додавали йому років, але дуже прикрашали обличчя, виражали мужність, силу. Погляд зараз був спокійним, але… Лія пам’ятала його незвичайні звабливі, такі теплі і зацікавлені очі у вагоні…»

Її шкірою пробігли мурашки.

Адель це відчула і різко зупинилася, як вкопана.

— Ей, ей, дівчинко моя, — занервувала Лія. — Тільки не зараз, прошу, — Марат якраз прямував у їх бік. — Я знаю, що ти любиш показувати характер, — ревно шептала тварині на вухо, — але благаю, рушай, — майже плачучи просила.

Та кобила була невблаганна. Вона вирішила постояти допоки її господиня не заспокоїться. На цьому крапка. Ніяка сила не зрушить її з місця.

«Треба було спокійно їздити, а не витріщатися на симпатичних вершників», — голосно фиркнула, ніби людським голосом промовила Адель.

Марат помітив якусь незвичну поведінку тварини. Та й вершниця якась дивна.

— Рашиде, давай глянемо, що у них за проблема. Може допоможемо? — поплескав коня по шиї.

— Усе гаразд? — спитав, під’їжджаючи.

— Так, так, — поспішила відповісти Лія. — Усе нормально, ми самі розберемося.

— Що? Не слухається? — напівжартома поцікавився.

— Характер показує, — посміхнулася у відповідь. — Але це швидко проходить, тільки давити не треба.

— Ми з вами ніде раніше не зустрічалися? — раптом примружив очі, намагаючись розгледіти дівчину. Через низько натягнутий кашкет на обличчя падала тінь від світла. Її губи і міміка здались йому знайомими. Ніби недавно десь бачив.

— М-може тут у клубі, якщо часто буваєте, бо я ось часто, як бачите… — белькотіла щось незрозуміле, виказуючи, наскільки хвилюється. Серце її билося шалено. Якби поміряти пульс — зашкалило б, напевно, за двісті.

«Точно дивна, — подумав Марат. — І вона, й кобила».

— О, дивіться, — раптом засміявся. — Вони вже потоваришували, — кивнув головою на коней.

Рашид обнюхував Адель, а та цвіла від щастя, підставляючи йому свою мордочку.

Лія у відповідь щиро засміялася і мимоволі поправила кашкета.

— Пробачте, — несподівано почула. — Якщо не помиляюся, ви…

Дівчина зрозуміла. Він упізнав. Побачив бездонні блакитні очі і впізнав. Скориставшись, що Адель розслабилася, ударила її ногами і поскакала галопом у бік поля за межами території. Там більше простору і темніше. Вона відірветься, утече, як тоді на вокзалі.

«Не може бути! — застукало в голові Марата. — Це ж та сама… Але вона скрипалька. Як? Тут? — питання сипались одне за одним. — Та що ж ти робиш? — насупив брови спантеличений. — Тікаєш? Від мене? — на його обличчі заграла білозуба усмішка. — Один раз це тобі вже вдалося».

— Ану, Рашиде, не дай цьому повторитися, — ударив коня. — Наздоганяй!

Двоє вершників, мов несамовиті, неслися по полю у напівтемряві. Рахімов гадав, що дівчина добре знає місцевість, бо не гнала б так коня, не усвідомлюючи, що за перешкоди на неї чекають. Вона значно відірвалася. Ще трохи й зникне з поля зору. Але ж там…

«Туди ж не можна! — німим криком Марат. — Там перекопано! Куди ж ти так женеш, скажена!»

— Сті-ій! — крикнув уголос, розуміючи, що не наздожене. — Назад! Зупи… — не встиг докричати, як перед очима все перевернулося, сідла не відчув, ноги переплуталися, сильний удар об землю спричинив страшний біль у лівій руці. Напевно, хвилюючись за дівчину, перестав жорстко контролювати коня, той відчув послаблення вудила й скинув вершника.

Чоловік спробував піднятися, але від нелюдського болю відкинувся на спину.

— Ох! Ох! Ох! — лупив по землі здоровою рукою. — Та що ж за день такий, трясця його матері?! Коли закінчаться ці напасті на мою голову?!

Важко дихаючи, від безсилля щось змінити заплющив очі, розслабився.

— Господи! Ви живі?! — раптом почув жіночий крик. — Пробачте, заради Бога, це я в усьому винна, — підбігла, скинула кашкета, упала на коліна, схилилася над Маратом, який непорушно лежав.

«Дихає! — подумки заспокоїлася. — Але наскільки серйозно травмувався?»

— З вами все гаразд? — майже плачучи питала.

— О-о, так, — прошепотів Марат, вдихаючи аромат дівочого волосся, що розсипалося по його обличчю, коли Лія намагалася допомогти. — Тепер гаразд, — хитро посміхнувся.

— Я допоможу піднятися, — не вгавала перелякана дівчина і торкнулася болячої руки.

— Ні! — мов несамовитий заверещав, показуючи іншою рукою, щоб не чіпала. — Ні! Ні! Я сам! Тільки сам, — трохи заспокоївся. — Ви вже сьогодні добряче допомогли. Спасибі.

— Я не хотіла, правда, — винувато Лія.

— А що хотіла, коли утікала, як навіжена, га? — спокійно, але суворо запитав Рахімов. — Убитися на перекопаній ямі?

— Якій ще ямі? — майже прошепотіла налякана дівчина.

— Ти… — сціпив губи. — Пробачте, «ви», давно тут скачете? — сердито насупив брови Марат. — Знаєте цю місцевість?

— Вперше, — зовсім тихо відповіла.

— Вперше?! — знову підвищив голос чоловік. — І так летіти? Якби був вашим батьком — ременя би не пошкодував. Чесно кажу. Не подивився б, що донька, — суворо посварив на неї пальцем.

Спираючись на незабитий бік, важко піднявся на ноги.

— Заберіть коней, — показав на тварин, які спокійно обнюхували одне одного і зовсім не переживали за своїх вершників.

— А ми далеко відскакали від бази, є куди вертатися, — оглянувся.

— Я можу зателефонувати… — хотіла щось сказати дівчина, але Марат її зупинив, піднявши праву руку. Це була його коронна звичка. Знайомі розуміли його без слів.

— То ви ще й з телефоном? — не переставав дивуватися. — О-ох! Не треба, — перемагаючи біль мовив. — Дійдемо самі.

Нарешті у нього з’явився шанс, як слід познайомитися з дівчиною, яка так його зачепила.

— То як величають королеву скрипки чи кінного спорту? — вже значно тепліше запитав.

— Лія, — лагідно відповіла, відчуваючи, що Рахімов уже не сердиться.

— Дуже гарне ім’я. Одночасно ніжне і серйозне. Вам личить.

— А вас? — насмілилась запитати.

— Марат Рахімов, — відрекомендувався. — Живу у Києві, маю власний бізнес, неодружений, з важким характером, — виказав усе й відразу, сподіваючись на взаємну відвертість Лії.

— Характер я уже відчула, — засміялася, натякаючи на виховний урок з приводу ременя. — А ми з батьками живемо тут, у Мужієві. Маємо власний будинок. Я займаюся музикою і обожнюю коней. Адель — моє серце. Без неї важко уявити день. Ми разом уже більше восьми років.

Марат слухав дівчину — й не міг повірити, що вперше побачив її сьогодні. Враження, ніби знайомі ціле життя. Якась вона рідна, близька. З нею спокійно, тепло, затишно, а ще й не сумно.

Уперше не думав про майбутнє, не відчував шаленої пристрасті, не бажав звабити. Вона випромінювала таку чистоту, сором’язливість, невинність, що поряд почувався не досвідченим у любовних справах, а якимось недостойним її.

Ненароком помітив, що зірки над ними не просто сяють, як завжди, а випромінюють якесь таємниче, загадкове, чарівне світло; повітря насичене незнайомими йому досі ароматами; хочеться співати, кричати. Зсередини ніби розпирає, давить на серце, груди, важко дихати.

Набрав повні легені повітря, голосно видихнув.

— Вам не важко йти? — раптом запереживала Лія.

— Ні, ні, — лагідно усміхнувся. — Я вже й забув, що рука болить.

«Боже, а якби Лія сьогодні не взяла з собою той червоний фірмовий дорогий футляр? — мимоволі подумав і серце защеміло. — Я б ніколи не помітив її серед натовпу. А вона така особлива, дивовижна, мила…»

Не раз задумувався, як впізнати кохання? Як зрозуміти, що то воно, а не звичайна пристрасть, симпатія?

Чув, що справжнє кохання — це бажання бути поруч з іншою людиною вічно, бачити кожну хвилину, відчувати себе щасливим. Але все не те.

Вперше відчув страх втратити її, загубити у натовпі, більше не почути…

Незчулися, як дійшли до кінного клубу. Час пролетів, навіть не помітили. Відразу зайшли у медпункт, лікар оглянув і діагностував вивих ліктя. Одним різким рухом вправив суглоб на місце. Наклав спеціальну фіксуючу пов’язку, підв’язав руку до плеча.

— Травма не значна, але кілька днів треба руку поберегти, — порадив. — Не сідайте за кермо.

— Але… — спробував заперечити.

— Я довезу, — запропонувала Лія. — У мене тут авто.

— Ви їздите на машині так само, як і на коні? — жартома поцікавився.

Дівчина почервоніла.

— Якщо так, то із задоволенням буду вашим пасажиром і штурманом, — несподівано докінчив, хитро примруживши очі.

Якби учора хтось сказав, що Лія серед ночі їхатиме з майже незнайомим їй дорослим чоловіком у невідомому напрямку, вона тільки посміялася б із цього.

А сьогодні, не відчуваючи страху, готова йти куди, скаже Марат. Тремтіння у її колінах після зустрічі на іподромі ще не пройшло. Поряд з ним так сильно б’ється серце, не слухаються руки, язик меле казна-що, ніби не зв’язаний із мозком.

Картала себе і разом з тим жалкувала за часом, що так невблаганно спливав. Ще трохи — і вони приїдуть. Здається він гостює десь у її районі, бо вже майже доїхали до особняка Турганових, порівнялися з ним.

— Приїхали, — нарешті повідомив Рахімов.

— Куди? — передивовано запитала Лія. Адже вони зупинилися практично біля її будинку.

— Ось, — показав на особняк сусіда Красовського, — тут мешкає друг мого покійного батька і мій друг.

— Не може бути, — голосно розсміялася дівчина. — То пан Ігор — ваш друг?

— Ви його знаєте? — насторожився Марат, нічого не розуміючи.

— Авжеж, ми — сусіди через хвіртку.

— Це, — показав пальцем на сусідню хату, — ваше помешкання?

Лія ствердно кивнула головою.

— Буває ж таке, — щиро посміхнувся Рахімов. — Ще питання, хто кого додому проводжав.

Настав час прощатися. Марат не поспішав виходити з авто. Розумів, що ця мить може не повторитися. Але й торкатися цієї чистої дівчини не хотів, навіть за руку. Якась вона неземна, боявся й дихнути на неї не так.

— Ми з вами сьогодні стільки пережили, — нарешті наважився і несміливо почав. — Що можете звертатися до мене на «ти».

Лія ніжно усміхнулася.

— Згодна з вам… Ой, з тобою, — засміялася. — Взаємно.

— Я планую кілька днів погостювати у Красовського. Може, завтра пообідаємо, погуляємо по місту? — несподівано сам для себе запропонував.

Дівчина погодилась.

— А я думаю, чого сусідська машина зупинилася біля мого будинку? Та ще й так довго стоїть? — зустрів Марата Ігор. — Бачу — ти часу даремно не витрачаєш, — прямо натякнув на знайомство з Лією.

Рахімов не відповів. Його рука добряче нила, та й втома давалася взнаки. Сьогодні було забагато стресів як моральних, так і фізичних. Мовчки попрямував у бік спальні.

— Синку, — раптом серйозно промовив Красовський. — Я вважаю, що маю право так тебе називати.

Марат зупинив на другові здивований погляд і завмер. Таким він його ще не бачив. Зрозумів, що той хоче дуже серйозно поговорити. Повернувся до вітальні. Сів у крісло.

— Та дівчина, — кивнув головою у бік сусідського будинку, — особлива. Вона не схожа на тих… — раптом запнувся.

Марат нахмурився і підняв здивовані очі, даючи зрозуміти, що з нетерпінням чекає продовження розмови.

— Не знаю, як казати, — не міг підібрати потрібних слів Ігор, аби продовжити.

— То кажи, як є, — не витримав Рахімов.

— Вона — чиста, як сльоза. Навіть губ її ніхто не торкався. Я це знаю точно. Ці люди живуть біля мене роками. Вони — не звичайна пересічна сім’я. То є творчі натури, музиканти. Й дочку так виховали. І не глузуй, що свічку їм тримаю. Я чоловік, маю очі і вуха. Розбираюся в людях, тому знаю це точно. У Лії особлива душа: вразлива, тендітна, здатна розбитися, як кришталь від необережного дотику. Якщо ти образиш її… — випалив усе одним махом і замовк, не договоривши.

Марат заплющив очі й відкинув голову на спинку крісла. Нічого не відповів. У його серці й голові зараз був такий хаос, що, здавалося, їх розірве на шматочки.

«Неймовірно, — сам собі дивувався. — Ще вчора я був спокійний, мов той удав. Мозок працював, як комп’ютер, серце видавало свої належні 90 ударів на хвилину. Це ж треба, щоб за неповних дванадцять годин усе перевернулося з ніг на голову».

Без Красовського вже зрозумів, що на цей раз усе інакше. Познайомившись ближче, переконався, що Лія — незвичайна дівчина: добра, довірлива, щира, розумна. Та ще й…

Розплющив очі. Глибоко зітхнув.

«Скоріше б настало завтра», — блиснула думка.

* * *

П’ять днів минуло, як не було. Марат планував затриматися у Мужієві на день-два, а пролетів майже тиждень. Серйозна зустріч «Вавілона» і фірми, що готова була замовити дорогий проект на будівництво, планувалася через три тижні. Отже Рахімов, зважаючи, що всі нюанси до переговорів узгоджені, дозволив собі розслабитися і поринути з головою у почуття.

Лію він бачив щодня.

Відчуття до неї не міг пояснити. Досі ще нікому не казав: «люблю». А на неї дивився і відчував, що цього слова, здається, мало.

«Вона, мов прохолодний ковток води у страшну спеку і теплий — у тріскучий мороз», — подумки гадав, милуючись дівочою вродою.

Уперше відчув, яка ж то насолода — просто тримати кохану людину за руку, прогулюючись вечірнім містом. Адже це не лише дотик рук: це сплетіння закоханих душ, через які люблячі серця передають одне одному все, що відчувають, розкривають свій внутрішній світ.

Пам’ятає мить, коли вперше узяв її тендітну ручку в свої долоні. То була тераса кав’ярні, на набережній. Хвилювалася не тільки Лія, але й сам Марат.

«Як відреагує? Відхопить? Ні. Рука звичайно тремтить, як серце поневоленої пташки, але не рухається. Значить — повірила», — зробив висновок.

Кажуть: «Очі — дзеркало душі». Це про Лію.

Минуло два дні, перш ніж серйозно зустрілися очима і вона вже не відводила свій прекрасний погляд. Він був одночасно сумним і щасливим. Ніби благав: «Скажи, що не помиляюся, що не стану однією з тих, чиє ім’я потім навіть згадати не зможеш».

Але, прощаючись увечері, знов сором’язливо ховала погляд, даючи зрозуміти, що до поцілунку не готова. Адже справжній чуттєвий цілунок інколи більше, ніж фізична близькість: він окриляє, відриває від землі, затуманює свідомість, відносить до вершин задоволення…

Марат тільки ніжно усміхався. Він пам’ятав слова Красовського про душу з кришталю і зовсім не поспішав. Його любов уже зріла, турботлива, мудра, розуміюча, вона оберігає.

Лія теж закохувалася. Рахімов це бачив. Усвідомлював: ці стосунки або назавжди, або повинні закінчитися на першому ж етапі. Саме від нього залежить, наскільки далеко вони зайдуть.

Так, вона буде люблячою, вірною і покірною дружиною. Про таку можна тільки мріяти, але… Чи мріє вона про такого чоловіка, як він? Чи розуміє, що перед нею не хлопчик її віку, а зрілий мужчина? Чи не розчарується завтра, заглядаючись на своїх однолітків? Адже між ними дванадцять років. Це немало.

Чим далі, то більше питань з’їдали його душу й розум. Ночами майже не спав. Серце не витримувало. Він уже давно для себе вирішив: кохає всім своїм єством, без неї немає нікого й нічого, порожнеча. Кохає так, що готовий принести в жертву свої почуття заради її щастя.

Вона — молода, талановита, перспективна дівчина. У неї — велике майбутнє в музиці, він відчуває. Зараз, засліплена коханням, зламає свої плани, а потім усе життя каратиметься, жалкуватиме. Що може дати їй він, крім своєї любові, дому і сімейного затишку? Та чи цього вона прагне? Чи досить їй цього?

«О-о! Якби вирвати той паросток любові з душі, що так глибоко пустив коріння», — подумки мучився, відчуваючи майже фізичний біль.

Вони кохали обоє, але йому було важче, бо він кохав ще й розумом…

Перша любов — це сльози щастя, захват у очах, безсонні ночі, мрії. Вона розфарбовує життя у райдужні фарби.

Останнім часом Лія також не могла заснути. Стояла біля вікна і спостерігала за сусіднім будинком. Бачила, як Марат виходив на балкон з кімнати на другому поверсі й довго дивився на небо, наче чимось стурбований був. Це засмучувало її. Радості у його очах з кожним днем помічала все менше. Його погляд — спочатку такий ніжний, палкий — потихеньку згасав і ставав важким, виражав біль.

Лія не говорила про кохання, але розуміла, що між ними все ясно, відкрилася цьому чоловікові, довірила душу. Назад дороги немає. Що ж так гризе його? Вони стали настільки близькими, що, здається, на відстані відчуває його подих, серцебиття.

Завтра він їде до Києва. Вона прибуде туди через тиждень. Це недовго. Все ніби й гаразд. Але якісь важкі передчуття здавили груди.

Взяла до рук скрипку — ліки для душі. Заплющила очі. Заграла — й мовби полетіла далеко від Землі…

— То був незабутній тиждень, — наступного дня несміливо почав Марат на прощання. — Кажуть, перше кохання залишається у серці людини назавжди. То правда, — гірко посміхнувся. — Тепер я це точно знаю. Так багато пройшов, а дізнався тільки зараз.

— Ти кажеш так, ніби ми не бачитимемось вічність, — з відчуттям незрозумілої тривоги, обережно відповіла.

Запанувала незручна тиша.

— Ти не любиш? — раптом запитала.

Набралася сміливості і прямо задала питання. Якщо це так, краще знати зараз, покласти крапку і розтоптати надію.

Рахімов узяв її руку, притис до своїх грудей, уважно подивився у бездонні блакитні очі, вперше погладив шовкове волосся.

— На світі жодна людина не може жити без любові, навіть якщо в неї не вірить і ніколи не відчувала. Такими створив нас Всевишній. Але справжня любов — це бажання, щоб кохана людина була щаслива, навіть якщо вона живе далеко, не поряд. Головне, що жива, здорова і щаслива, — якось загадково по-філософськи відповів.

Тоді поцілував її руку, повільно відпустив, сів у авто і поїхав, не обертаючись…

* * *

Пройшло майже два тижні. Про місцезнаходження Рахімова ніхто не знав. Через кілька днів повинні приїхати замовники. У «Вавілоні» всі хвилювалися. На кону не тільки великі гроші, але й репутація фірми.

— Боже, Марат так важко піднімав цю компанію, — не знаходила собі місця Ірма. — Невже не маєш навіть гадки, де він може бути? — благала Красовського. — Ви були такими близькими, не повірю, що не здогадуєшся. Якщо він провалить цей контракт… О, ні, навіть думати страшно. Адже у нього стільки людей працює, невже не відчуває відповідальності?

— Хоч вір, хоч ні, а я не уявляю, куди подівся твій син, — обнявши свою голову, відповів Ігор. — Але точно знаю: йому дуже погано. І винен у цьому я, чорти би взяли мого язика.

Ірма зупинила на Ігореві питальний погляд.

— Це кохання, розумієш? — почав пояснювати. — А я… Дав йому зрозуміти, що ця дівчина не для нього.

— І все?! — знялася голосним диким реготом жінка. — Ти думаєш, що твоя думка про особисті почуття Марата така важлива для нього? Якщо не дозволиш, він не кохатиме?

Ігор стояв ошелешений. Таку реакцію від коханої жінки не чекав. Вона принизила його. Він тут, розумієш, мучиться, що втрутився у почуття двох людей, розбив відносини, а вона…

— Пробач, — все ще насміхаючись, кинула. — Я просто хотіла сказати, що причина в іншому, це точно. Марат ніколи і ні з ким не обговорюватиме ті рішення, які прийняв сам і в яких упевнений на сто відсотків. Якщо кохає — ця жінка буде належати йому. Дозволу ні в кого не питатиме: ні в тебе, ні в мене, ні навіть у неї самої.

— Тоді що? — пом’якшав Ігор.

— Пам’ятаєш? Колись він так само зник на якийсь час, а потім прийшов і твердою рукою взявся за справи у компанії. Не знаєш, де тоді був?

— То було інше, — важко відповів. — Я за нього не переживав, бо знав, що хлопець готується до серйозних змін, його турбувати не можна. Навіть не проконтролював, куди полетів, а зараз… Тільки одна Діна спокійна, як ніколи. Ще й задоволена чимось. Впевнено готується до ділової зустрічі.

— Ді-іна, Ді-іна, — задумано протягла Ірма. — Незмінна помічниця Фархада і Марата. Надійна людина. Син довіряє їй більше, ніж мені. Але я не ображаюся і до Фархада ніколи не ревнувала. Вона вселяє довіру, ніби член сім’ї. Не можу пояснити, але відчуваю: якщо Діна спокійна — все буде гаразд.

Магерамова й справді останнім часом сяяла від щастя. Одинока жінка жила роботою. Марата любила, як власного сина. Переживала за нього більше, як рідна мати. Тому відразу помітила його незвичайний стан.

«Нарешті закохався, — подумки раділа. — Боїться цього почуття, тікає. Але, якщо вже вражений стрілою Амура — нікуди не дінеться: помучиться і вернеться. Йому треба час. Марат — чоловік у розквіті сил, енергійний, сконцентрований на кар’єрі, аж тут… Якісь почуття ламають усі плани. На самоті зосередиться, переосмислить, відчує, що любов — надійний тил і наважиться на одруження. Тоді все стане на свої місця».

Хоч жила одна, про кохання знала не з книжок чи фільмів. Любила в молодості, до нестями кохала. Але її батьки були проти шлюбу, не дозволили. Змусили одружитися з нелюбом. Недовго жили. Холодна жінка не влаштовувала чоловіка. Розлучився і вигнав. Більше Діна не намагалася створити сім’ю. Не помічала чоловіків, які заглядалися на неї. Була горда. Коли їй запропонували роботу в тоді ще маленькому кооперативі Фархада Рахімова — пішла з дому, зняла квартиру.

Найщасливішим днем у житті вважає день, коли Марат узяв правління компанією у свої руки. Її думку цінував, враховував. Знову відчула, що повинна жити для Рахімових.

* * *

Відносно велика ділянка землі, приблизно тридцять соток, прямо на узбережжі Чорного моря, густо вкрита зеленню, належала місцевій владі. На ній поки не було забудови. Тому її використовували місцеві рибалки. Вони сяк-так збили тут невеличку халабуду з дощок, в якій зберігали сіті та інші речі, необхідні для лову риби. Поряд теж нічого не будувалося. Це місце наче сховалося від людських очей.

П’ять років тому внук одного з рибалок якось привіз сюди свого однокурсника, київського бізнесмена. Попросив не турбувати. Молодому чоловікові так сподобався клаптик суші, що через якийсь час викупив його у мерії міста і звів будинок. От тільки робилося все суворо засекречено, через іншу фірму.

Сам розробив проект райського місця. Кам’яний міцний дім з великою вітальнею, кухнею, верандою плюс три затишні кімнати. Акуратно забетоновані доріжки навколо, кущі і зарослі вирубані, залишились тільки дерева. Лише назвав його місцем печалі, бо приїжджав, коли йому було важко, і залишався тут надовго. А за його відсутності обійстя доглядав місцевий рибалка та його сім’я: чоловік прибирав територію навколо будинку, а його дружина слідкувала за чистотою всередині.

Цим бізнесменом був Марат.

Його батько відчував, що поки син виросте — фірма може зникнути, тому залишив йому у спадок трохи грошей, аби стати на ноги, коли подорослішає. Та синові вдалося врятувати бізнес, тож спадок батька Рахімов вклав у цю ділянку.

То було місце, про яке не знав ніхто з його оточення, крім однокурсника, з яким разом навчалися у Лондоні.

Сюди навідувався, коли душа страждала. Вимикав телефон, обривав зв'язок зі світом. Босими ногами виходив на берег і міг годинами насолоджуватися пейзажем моря.

Тут збирався з думками, зважував, переосмислював. Тут лежала дідова скрипка. Вечорами далеко у морі було чути, як ридає інструмент, плачуть струни, розривають душу…

Поки батько започатковував серйозну сімейну справу — дід робив з онука справжнього чоловіка: у три роки посадив на коня, у чотири — дав до рук скрипку, у сім — малий високо в горах Паміру уже пас овець разом з дорослими чоловіками. Коли закінчив університет і поїхав додатково вчитися за кордон — мав можливість серйозно зайнятися музикою, але не відчував особливого потягу. Тільки дідова скрипка, яку професійні музиканти назвали б «дровами», була йому дорога. Це пам'ять про людину, яка привила любов до прекрасного. Колись тримав у руках інструмент, як казали, справжнього Страдіварі, але він не мав ціни поряд з дідовою реліквією.

Зазвичай Марат приїжджав у будинок печалі заклопотаний, але через якийсь час покидав його з полегшенням. Було видно, що знайшов рішення проблеми, знає, куди рухатися далі.

Але так важко, як зараз, йому ще не було…

Душа згорала, всередині страшенно пекло, не міг дихати. Стиснувши голову руками, сидів на березі, мов закам’янілий, не зважав навіть на підступні хвилі, що все ближче й ближче підкрадалися й спочатку омивали ноги, а потім і його цілого.

Не бачив майбутнього з Лією. Добре знав: якщо ця дівчина стане його жінкою, то належатиме йому до кінця життя. Хоче вона цього чи ні, але про розлучення навіть мови не може бути. Він її ніколи не відпустить.

Та чи витримає вона? Чи зможе відмовитися від кар’єри і повністю присвятити себе сім’ї, стати домогосподаркою, матір’ю, просто дружиною? Адже на вигляд така слабка, вразлива, тендітна. Чи не зламається? Бо ж характер у нього складний, владний, з ним нелегко. Тому зараз він не має права скористатися її наївністю, недосвідченістю, довірливістю, позбавити можливості займатися справою всього життя, ламати майбутнє. Можливо, тепер дівчині й боляче, але колись зустріне такого ж талановитого, молодого чоловіка, як сама, народить йому дітей…

«О-о, Боже! — ще сильніше стиснув голову. — А якщо той обранець не цінуватиме її? Якщо буде нещасна? — з іншого боку мучили думки. — Адже вона така ніжна. Як витримає бурі й вітри цього жорстокого світу? Як вистоїть? Йому так хочеться її захищати».

Дні летіли, а рішення не було. Зранку ввімкнув телефон. Більше тижня, як пропущений від Лії. Всього один дзвінок. Марат стис слухавку у руках. Ні. Він не передзвонить. З цим треба кінчати. Далі буде ще важче і йому, і їй…

* * *

— До завтрашньої зустрічі усе готово, — відрапортувала пані Діна, коли начальник з’явився у дверях приймальні.

— Чудово, — намагався триматися бадьоро, не виказувати свій стан, але вдавалося йому це важко.

— Хочу, аби ви ще раз переглянули текст угоди, — зайшов у його кабінет Янін. — Я відмітив пункти, що мене насторожують, — поклав на стіл шефа чорну товсту папку.

— Обов’язково, — серйозно відповів Рахімов. Відчував, що робота відволікає. Ставало легше. — Залиш.

— Із шефом явно щось відбувається, — поділилася своїми підозрами з Ілоною архітекторка Лариса. — На себе не схожий. Якийсь дивний, ніби думками у космосі.

— Переживає за контракт, адже це дуже серйозна угода, можна сказати — наш квиток у майбутнє, — спокійно Володіна.

— Я б не була така впевнена, — хитро примружила очі Лара. — Я працювала з ним, коли цю фірму кидало, як човник у штормовому океані, й таким його ніколи не бачила. Навпаки: тоді він виражав силу і впевненість. Усі боялися навіть його подиху.

— А хіба зараз не так? — помітно занервувала Ілона, розуміючи, на що натякає подруга. — Ходить чорний і злий, як голодний хижак. Хто бажає потрапити під його гарячу руку? Он як усі по норах тихенько сидять.

Лариса посміхнулася.

— Дай, Боже, все так, як ти кажеш, — багатозначно глянула на колегу. — Дай Боже.

Зустріч із замовниками пройшла успішно. Контракт на довготермінову співпрацю був укладений. Роботи в компанії з’явилося чимало. На нараді Рахімов довів, що контролюватиме кожного спеціаліста особисто. Все повинно бути зроблено вчасно і якісно.

— Ніби з головою хоче потонути у роботі, — не вгавала Лариса. — Контролювати кожного спеціаліста, це ж треба ночувати тут і взагалі додому не ходити.

Марат майже так і робив. Працював, як навіжений. Нікого й нічого, крім роботи, не помічав. Красовський вже кілька разів намагався серйозно з ним поговорити, але Рахімов уникав його. Став чужим, замкнутим. Навіть коня Рашида не провідував.

Минуло більше двох місяців. Нарешті Ігор не витримав. Надзвонював, допоки Марат не взяв мобільник.

— Я скажу тобі лишень пару слів, — без усіляких там прелюдій почав, щоб встигнути, поки Марат не кине слухавки, посилаючись на зайнятість. — Далі ти сам вирішуй, що робити. У Лії сьогодні показовий виступ. Приїхали з-за кордону, прослуховуватимуть кандидатів на довготерміновий контракт. Вона їм точно сподобається. Якщо підпише — поїде в Європу і більше не повернеться. Це все.

У відповідь — тиша. Слухавки не кинув.

— Коли? — нарешті запитав слабим, змученим голосом.

— Через дві години, у приміщенні музичної академії, — відповів Красовський, який, за його словами, нікому свічки не тримав, але про все знав.

У трубці почулись короткі гудки.

Марат відкинувся у кріслі. Почуття до цієї дівчини зовсім виснажили його. Задивився в одну точку і ні на що не реагував. Не відриваючи погляду, нажав кнопку виклику секретарки.

— Замовте букет червоних, як кров троянд, — тихо прохрипів. — Якнайскоріше.

— Я щойно таке побачила, що очам не повірила! — захекано розповідала працівниця Жанна, яка забігла в кабінет до Лариси й Ілони. — Рахімов, на ходу одягаючи чорне пальто, летів сходами з отакенними трояндами, — розклала руки, щоб показати. — Ви уявляєте?

Дівчата підхопилися й рвонули до вікна. Справді, Марат, якраз сідав у авто, кладучи на переднє сидіння шикарний величезний букет.

— У житті не бачила в його руках квіти, — передивовано від несподіванки защебетала Лариса.

Щоками Ілони потекли дві маленькі цівочки…

* * *

— А зараз перед вами виступить гордість нашої академії Лія Турганова, — прозвучало за кулісами.

Дівчина була готова. Вперше у житті вона не хвилювалася. Впевненою ходою вийшла на сцену. Чорне довге плаття, висока зібрана зачіска, сяюча діадема, що окантовувала чоло, додавали її образу жіночності. Сумними очима оглянула присутніх.

Злегка поклонилася.

Усі затихли в очікуванні обіцяного дива.

Лія обережно, мов дитинку, взяла скрипку. Обняла, притислася щокою. Майстерно повела смичком по струнах.

Інструмент ніжно заплакав, перша нота торкнулася сердець присутніх. Було зрозуміло, що грає особлива людина. Не просто грає — виливає зболену душу.

Щодалі, то швидше забігав смичок, наростало відчуття, що скрипалька намагається видати те, що тягарем висить на її серці. Торкнутися найпотаємніших закуточків душ присутніх.

І їй це вдалося. Янгольські звуки мелодії пройшли крізь кожного, хто сидів у залі. Так, уже немає місця порожнечі й байдужості. Дехто витирав сльозу, що неслухняно котилася по щоці. А вона грала, грала, не шкодуючи емоцій.

Повітря у залі наелектризовувалося, здавалось — навіть час зупинився. Її музика проймала до кісток. Скрипка, мов жива істота, у сльозах ридала від болю й муки. А вона все грала! Грала!

Руки судорожно й блискавично швидко водили смичком. Душа розривалася. А вона все грала! Грала!

Музикою розповідала все. Випускала на волю страшний душевний майже фізичний біль. Намагалася звільнитися, розірвати пута, що колючим дротом обвили серце, зупинити його кровотечу. Тому все грала! Грала! Грала!

Нарешті все затихло.

В одну мить обірвалося. Як людське життя…

Знесилена, важко дихаючи, обперлася на коліно, схилила голову.

Щоками котилися сльози.

Навкруги усе завмерло.

Ніхто не наважувався порушити цю священну тишу.

«О, Небеса! — стукало в голові Марата, який заціпеніло стояв у дверях і бачив, що відбувається на сцені. — Яка ж вона прекрасна. Це щось неймовірне. Неземний талант. Але… Вона страждає, це очевидно. Невже так кохає? — серце його занило. Заплющив очі. — Господи, дай нам сили це пережити».

Нарешті зал вибухнув оплесками.

«Браво! Браво! — чулося звідусіль. — Це диво! Таку музику слухає сам Бог. Який талант!»

Лія піднялася. Акуратно витерла сльози. Злегка посміхнулася. Хотіла вдячно вклонитися і… завмерла…

Посеред залу стояв Марат.

Важко, зболено, але разом з тим захоплено, з такою любов’ю дивився прямо їй у вічі.

Повільно підійшов. Не відриваючи очей, простягнув квіти. На секунду затримався. Далі повернувся й попрямував до виходу.

Та ноги його не слухалися. Кожен крок давався надважко, як увісні, коли треба бігти, а якась невидима сила не відпускає. І ти не в змозі її перемогти.

— Чому ти прийшов? — раптом почув її голос.

У ньому не було ненависті. Навпаки. Якийсь жаль, біль — важко пояснити.

— Давай поговоримо, — несподівано для себе видав. — Пройдемося по набережній. Подихаємо повітрям. Тут важко.

— На мене чекають, — кивнула головою у бік зали.

— Почекають, — усміхнувся Марат, беручи Лію за руку.

Вони йшли, як колись, у Мужієві. Через стиснуті руки німим голосом розмовляли серця. Вона несла великий букет. Марат одягнув їй на плечі своє пальто.

— Ти їдеш. Я знаю, — почав першим.

Лія мовчала.

— Не міг не попрощатися.

— Що? — різко зупинилася і вирвала свою руку. — То ти попрощатися прийшов?

Рахімов не зрозумів, чим так розгнівав її. Адже вона сама щойно сказала, що на неї чекають. Отже — готова підписати контракт.

— А я, наївна, подумала, — крізь сльози почала сміятися, — що…

— Що? — різко глянув у її заплакані очі.

— Що переді мною дорослий чоловік! — спересердя випалила на емоціях. — Що йому не потрібні слова, якими обмінюються малолітні! Що вміє читати по очах!

— Послухай, Ліє, — раптом узявся за голову й повернувся до річки. — Я багато думав. Ти мусиш поїхати, бо…

— Бо що?! — крізь сльози крикнула йому в спину. — Не можеш відповісти? Тоді я тобі скажу! Я поїду, бо мене тут нічого не тримає! Ніхто і ніщо не тримає!

З розмаху ударила нещасними квітами об асфальт і кинулася тікати.

Раптом Марат почув чийсь крик і страшний сигнал машини, що супроводжувався скрипом гальм. Різко повернувся і побачив автомобіль, що стояв напіврозвернутим посередині дороги. З усіх усюд збігалися люди. Поряд, на асфальті, лежало його чорне пальто.

— О, Боже Всевишній, ні-і-і!!! — несамовито заревів, як поранений звір. — Ліє-є! Господи! — кинувся через дорогу. Розштовхав натовп. Біля відчинених дверей машини побачив водія, який верещав на дівчину, яку щойно мало не переїхав.

— Ти здуріла?!!! Куди летиш?!!! Чорти б тебе взяли!!! Хочеш мене до в’язниці посадити?!!!

Перелякана бідолаха не реагувала. Вона неприродно трусилася від пережитого шоку.

Одним стрибком Рахімов підскочив до неї, обняв, притис до грудей.

— Жива! О, Боже, дякую тобі! Жива! З тобою все гаразд? — вхопив її голову руками, подивився прямо у вічі. — Ти ціла?

— Я, я, н-не п-пом-мітила, — тремтячи від страху і шоку, ледве промовляла окремі звуки нещасна. — Я н-не с-пе-ц-ці-ально, пр-равда, — благально дивилась на Марата. Сльози заливали її обличчя. Говорити не могла. — Я й-його н-не п-по-б-бачила.

— Все, хороша моя, все. Чш-ш. Мовчи. Боже милий, рідна моя, люба дівчинка, я ледь не втратив тебе, — знову притис до грудей, глибоко вдихнув її аромат. — Ледь не втратив…

Підняв на руки й поніс на лавицю через дорогу. Там притис до себе, гладив, гладив.

Схвильовані люди на вулиці, пересвідчившись, що все у порядку, стали розходитися.

Нарешті й дівчина трохи заспокоїлася. Нею перестало лихоманити. Коли Марат це відчув, легенько пальцями торкнувся її підборіддя, підняв обличчя, серйозно глянув у заплакані, прекрасні очі.

— А тепер, слухай уважно, хороша моя, — ніжно прошепотів. — Ніяких контрактів, ніяких Європ. Все. У тебе одна дорога — до РАКСу, Ліє Рахімова, — широко посміхнувся. — І ніхто тобі не допоможе цього уникнути: ні мама, ні тато, ні твої іноземці. Я вирішив: будеш мені слухняною, покірною, коханою дружиною. Не бігатимеш через вулиці. Отака тобі пропозиція руки і серця. Вибач, що не на коліні. Ну, а квіти… — зітхнув. — Ось — лежать, — кивнув головою на розпатланий букет. — Каблучку пізніше подарую.

— З-згод-дна, — ледве вимовила, крізь сльози Лія.

Марат уперше серйозно зупинив погляд на її, припухлих від плачу губах. Очі його заблищали м’яко й загадково.

Повільно нахилився і легенько й ніжно торкнувся своїми устами. Потім ще і ще раз. Лія розслабилася. Він цим скористався і по-справжньому, глибоко й пристрасно поцілував.

«О-ох, яка ж вона чуттєва, — застукало в скронях, коли відчув її руки у своєму волоссі, — бажана моя, єдина, солодка квіточка. Досі я пив нектар тільки з найпрекрасніших квітів. Але вона — особлива… Мила троянда, що виросла, дозріла, але бутон ще не розпустила, шипів не показала. Я буду першим і єдиним, хто вдихатиме її аромат. Ні, не зірву. Разом з корінням пересаджу до свого саду. Поливатиму, доглядатиму, оберігатиму…»

* * *

Звістка про одруження Рахімова швидко облетіла компанію та всіх знайомих.

— А хтось казав, що він збентежений, бо переживає за контракт, — багатозначно глянула Лариса на Ілону, яка сиділа за монітором комп’ютера і робила вигляд, що дуже зайнята, тому не чує. — Так переживає, що літає на крилах любові, задоволений і закоханий. До весілля готується. Та ще й як швидко: родичі ледве встигають приїхати. Ніби горить.

— Кажуть, наречена — справжня красуня: молоденька, невинна, сором’язлива. Цим і купила нашого неприступного шефа, — пліткувала Жанна. — Хай би лише не пожалкувала потім.

— Не пожалкує, — упевнено Лариса. — Рахімов ніколи для розваги б не одружувався. Це — не та людина. Він одразу розставляє усі крапки над «і». Жалкують потім ті, хто цього вперто зрозуміти не хоче, — знов уколола подругу.

Вона не жаліла Ілону, бо бачила, що та не засвоїла уроку і все ще мріяла про Марата. Скільки б Лара не повчала, що треба жити по-новому — не слухала. Плекала надію, що повернеться до колишніх стосунків. Така дитяча наївність і зацикленість на невзаємному коханні почала насторожувати подругу. Та порадилася з психологом.

— Причина такої залежності може полягати в тому, що дівчинка недоотримала любові батька в дитинстві, — пояснив лікар.

— Ілона взагалі не знала тата. Але це не перші стосунки. Раніше вона навіть жила цивільним шлюбом з набагато старшою людиною. Проте такої залежності не було, — дивувалася Лариса. — З матір’ю спілкується рідко. Мені її шкода, але чим допомогти — не знаю.

— Не було почуттів, не було й залежності, — відповів спеціаліст. — Насправді, якщо все так, як ви кажете — Ілона потребує допомоги фахівця. Приходьте з нею. Сама може не справитися і наробити дурниць.

— Виключено, до психолога вона не прийде, — зітхнула подруга. — Ми не раз про це говорили.

— А вона відчуває вашу підтримку? — раптом зацікавився лікар.

— Так.

— Тоді будьте з нею відверті, — порадив. — Не жалійте, розплющуйте очі на правду, нехай не будує замків на піску. Вона хапається за останню соломину, за вас. Відпустіть руку. Дайте їй можливість усе переосмислити.

— А витримає? — запереживала подруга. — Не зламається?

— Якщо людина, яка вперто лізе у глибоку воду, не знаючи плавати, не зважає на того, хто тримає її за руку…

— Руку треба відпустити, — докінчила Лариса.

— Правильно, — усміхнувся психолог. — Тоді або випливе, або потоне. Але в обох випадках ви нічим не допоможете.

Із тих пір Лара не виявляла жалості до Ілони. Бо це, як алкоголізм: чим більше співчуваєш, тим сильніше людина п’є. Зрештою, той, хто жаліє, ще й пляшки носить, аби догодити хворому.

— Я так заздрю цій дівчині, — не вгавала Жанна. — Тільки уяви, скільки жінок хотіли б опинитися на її місці?

— Бо вона не мріяла, — знов кинула камінь у город Ілони Лариса. — Кажуть, наш Фархадович теж не зразу взяв її у свої обійми. Хотів розірвати усе на корені. Тоді дівчина вирішила поїхати з України назавжди. Того дня, коли мчав з квітами, усвідомив, що по-справжньому втрачає її. Та якби ходила плачучи…

— Досить! — раптом закричала Ілона, скидаючи все зі свого столу. — Замовкніть! Припиніть! Ви навмисне мені душу рвете? — з докором глянула на Ларису. — Даремно це робите. Рано радієте, обглодуючи мої кістки, — якось божевільно засміялася. — Ви ще побачите. Між нами не все закінчено. Не все… — вискочила з кабінету, щосили грюкнувши дверима.

— Ти це бачила? — аж сполотніла Жанна. — Вона ненормальна. А якщо на весілля прийде й так кричатиме?

— Не прийде, — спокійно відповіла Лариса. — Це вона з нами така хоробра. Рахімова ж боїться, як чорт ладану. Їй навіть у голову не прийде йому заважати.

— Тоді що це було? — кивнула у бік дверей Жанна.

— Дешевий спектакль, який свідчить, що нарешті королеву зачепили наші слова. Її надія полягає в іншому, — задумано пояснила. — Сподівається, що залишиться коханкою начальника. У цій ролі вона неперевершена.

А Марат тим часом з головою поринув у весільні клопоти.

Вони з Лією не планували велике торжество, але батьки…

— Ти — мій єдиний син, — благала Ірма, — як буду дивитися в очі родичам? Що скажу братові Рашиду? Лія теж одна дочка в родині. У неї старенькі батьки. Думаєш, не мріють побачити свято своєї дівчинки? Уяви, скільки радості буде в їхніх очах, коли вона урочисто піде під вінець?

— Вмієш ти давити на болючі місця, — іронічно посміхнувся Марат. — Старенькі батьки, дівчинка… Гаразд. Буде весілля, біла сукня і все таке. Але за нашими традиціями. Попередь Турганових.

Самі ж Турганови були не в захваті від майбутнього зятя. Вони визнали, що він дорослий, відповідальний, заможний і головне — кохає їхню доньку. Не сумнівалися, що любитиме, оберігатиме, піклуватиметься. Але ж — як бути з музичною кар’єрою доньки?

Батько Лії таки наважився поговорити з Маратом про її контракт з європейцями. Мовляв, так живуть творчі люди: він — тут, вона — на гастролях. Це нормально. Та Рахімов відразу дав зрозуміти, що про це не може бути й мови. Дружина займатиметься чоловіком, будинком і дітьми. Ні про що не турбуватиметься. Він не проти скрипки, коней і решти занять, які сама вибере. Вона — вільна людина, повинна чимось займатися. Та щоб гастролювати? Категоричне ні. На першому місці тепер — сім’я.

Сперечатися було марно.

Мати плакала й намагалася відмовити Лію виходити заміж за бусурмана, який не приучений до прекрасного.

— Його дикі предки, мабуть, по цих землях колись з мечами скакали й брали наших дівчат у полон, — казна-що несла, аби тільки уберегти дочку від непоправного. — Він зробить з тебе рабиню, яка митиме йому ноги вечорами. Заставить народити купу дітей. О, Боже, врятуй мою кровинку.

— Мамо! — спробувала зупинити це безумство Лія. — Марат навчався у Лондоні, вільно володіє англійською мовою, розуміється на музиці не гірше за мене. Він — цивілізована молода людина. А головне… я кохаю, — майже прошепотіла, дивлячись неньці прямо у вічі. — Всім серцем люблю. Я не жартую, рідна моя. Зрозумій. Якщо…

— Ні, ні, нехай буде по-твоєму, — перебила дочку Турганова. Жінка знала свою кровиночку. Розбити її крихку душу легше, ніж хтось міг уявити. Тому сперечатися не стала. Що може радувати батьків на схилі літ більше за радісне, усміхнене, щасливе обличчя власної дитини? А Лія була щаслива: аж світилася зсередини, мов янгол.

Змирилися.

Весілля було пишним і вишуканим. Наречений — еталон стилю, елегантності й чоловічої привабливості: модний костюм, замість краватки — хустинка на маленькому золотому затискачі, золоті запонки виблискували на сніжно білій сорочці.

— Нареченій треба добре потрудитися, аби достойно виглядати біля такого жениха, — шепотілися присутні.

Та коли на килимі з’явилася Лія — усі завмерли: ніжне стильне розширене плаття, обшите дорогим мереживом, злегка виблискувало на сонці з кожним кроком нареченої; позаду тягнувся чималий шлейф, накритий довжелезною фатою; обличчя покривала легка вуаль; під нею — ніжний макіяж, що робив невинну дівчину жіночною і прекрасною; напіввідкриті плечі та спина. Не йшла, а наче пливла назустріч своїй долі.

Опівночі обидвоє покинули весільне дійство, що було якраз у розпалі. Марат уперше повіз дружину до свого помешкання.

Вона піднялася до подружньої спальні, він залишився на першому поверсі.

Зайшла у кімнату. На ліжку — одяг для ночі: білосніжна легенька шовкова сорочка, такий же халат, оздоблений мереживом. Це подарунок мами. Вчора Лія передала його Маратові, аби хатня працівниця могла підготувати кімнату, як слід.

Серце забилося сильніше. Як усе пройде? Він — досвідчений чоловік, у якого десятки дівчат за плечима, а вона? Зовсім не знає, чим розпалити його пристрасть. Навіть в очі йому глянути боїться.

За кілька хвилин двері відчинилися. До кімнати увійшов Марат, одягнений у чорний шовковий халат, з під якого визирали такі ж штани.

Лія у нічному вбранні сиділа перед дзеркалом і розчісувала волосся. На мить зупинилася.

Він не поспішав. Усвідомлював, що перед ним не майстерна коханка, а дівчина, для якої ця ніч матиме вплив на все її подальше статеве життя. Перший досвід або розкриє жінку, або злякає. Йому зовсім не хотілося, щоб дружина лягала у ліжко з відчуттям обов’язку. Адже кохав і бажав взаємності. Якщо божеволіти від насолоди, то тільки удвох…

Повільно підійшов, обняв за плечі, в дзеркало глянув у її очі й лагідно посміхнувся.

— Іди до мене, — легенько узяв за руку.

Лія піднялася й стала перед чоловіком.

«Хвилюється», — відчув.

— Це — ти, — тихенько промовив, показуючи пальцем на Лію. — Це — я, — вказав на себе. Тоді підняв праву руку.

— Тепер давай свою, — лагідно попросив.

Вона слухняно простягла ліву руку. Їхні пальці схрестилися.

— А це… — на мить зупинився, — ми, — глянув на сплетені пальці рук. — Одне ціле. Спробуй забрати свою руку.

Дівчина легенько потягла, але він міцно тримав схрещені пальці.

— Не можеш, — посміхнувся. — Зараз спробую я, а ти потримай.

Лія відчула, як Марат потягнув руку на себе, але стримала.

— Не вийшло, — задоволено продовжив. — Отак і в житті, кохана моя. Ніхто не забере свою руку, якщо інший не відпустить. Розумієш?

Лія мовчки ствердно кивнула головою. Вона вже не тремтіла, дивилася на нього очима, повними любові й бажання. Коли він поряд — їй не страшно. Виявляється, треба лише дати свою руку і не відпускати. З ним так спокійно, надійно. Недаремно хтось із великих казав: хочеш заволодіти розумом жінки — подаруй відчуття захищеності, хочеш заволодіти її ласкою — подаруй ніжність, хочеш заволодіти душею — подаруй свою.

Рахімов був тим, хто бажав злиття в одне ціле саме їхніх душ. Лія це відчула і повністю довірилася чоловікові.

Він був терплячим, його ніжність зводила з розуму. З її губ зривалися приємні легкі стогони. Значить він усе робить правильно. Коли зрозумів, що вона готова — більше себе не стримував. Раптом обидвоє відчули блаженне тепло, що розлилося по всьому тілу, найвищу насолоду злиття двох в одне ціле.

Так добре Маратові ще не було.

Його колишні дівчата майстерні у ліжку, але не було головного: злиття воєдино, нічого не зачіпало душу.

Лія не відчула болю. Враження, ніби її розкрутили на каруселі до шаленої швидкості так, що відірвалася від землі. Десь здалеку все бачить, а прийти до тями не може.

«Господи, що ж це за відчуття такі? — заплющивши очі, думала. — Ніби лечу в якесь провалля, заспокоює лише, що він тримає за руку».

Трохи оговтавшись, притислася до чоловіка. Він обняв і поцілував у голову, вдихаючи аромат її волосся.

— Мій єдиний… Мрію зробити тебе щасливим. Хочу дарувати ніжність, турботу, ласку, — говорила просто, щиро. Не вміла грати на почуттях.

Марат легенько погладив її обличчя, торкнувся пальцями підборіддя, заглянув у прекрасні закохані очі.

— Ти — жива вода, що напоїла мою спраглу душу, — серйозно промовив, — немов повітря, яким дихаю. У нас — життя попереду. Зі мною буде нелегко. Але не відпускай руку. Ніколи не відпускай…

Лія відчула, як по тілу пробігли мурашки. Він так серйозно говорив, ніби щось відчував, боявся втратити її…

* * *

— Жінко, ти взагалі думаєш годувати свого чоловіка? Я відпустив хатню робітницю, бо одружився. Не пожалкую? — несподівано зранку почула у слухавку мобільного телефону заспана Лія.

Мов ужалена, розплющила очі, підхопилася. Досі сніданки готувала мама, інколи носила донечці в кімнату.

От і виховала дружину: сонце уже високо на небі, а заміжня жінка ще у ліжку.

«Господи! — гарячкувала. — Він запізнюється, а я…»

Вхопила халат і миттю кинулася на кухню.

— Щ-що це означає? — не зрозуміла, коли побачила усміхненого Марата, який чекав за накритим столом, закинувши ногу на ногу. Зранку він уже встиг пробігтися й переодягнутися. Посередині тарілок з наїдками красувався букет свіжих квітів.

— Це означає, що я передумав звільняти свою помічницю, бо помру з голоду, — продовжував насміхатися.

— Пробач, але я думала, що сьогодні ти не покинеш мене одну. Адже тільки учора весілля… — спробувала виправдатися молода дружина. — Тому й не поспішала.

— Правильно робила, — задоволено зітхнув Марат, беручись до сніданку. — Життя занадто коротке, щоб поспішати. Треба насолоджуватися і розтягувати кожну мить. Я пожартував. Спи, моє сонечко, скільки бажаєш. Сніданки у цьому помешканні є кому готувати. Щоб рано піднятися, сьогодні є інша причина, — його очі хитро заблищали.

Лія звернула увагу на свою тарілку. Вона була накрита фарфоровою кришечкою. Обережно підняла і побачила два папірці. Пробігла очима: рейс до Мале.

— Марш Мендельсона відіграв, штамп у паспорті є, але весільна програма ще не закінчена… — загадково продовжив Марат.

Відчула, як захоплює дух.

— Ми летимо на Мальдівські острови?! — несподівано закричала й кинулася до чоловіка. — Весільна подорож?!

Рахімов можливо й хотів би щось додати, але від радості й нескінченних цілунків жінки, що сипалися на нього, просто не міг вставити ні слова.

— Я там була ще у дитинстві, з батьками, — весело щебетала. — Це — райські місця. Вже й не мріяла їх знову побачити, — усілася на коліна коханому.

— З батьками — це серйозно, — задумано протяг чоловік. — Уявляю, де ви там бували. Тепер, щоб виправдати високе звання достойного, вихованого й культурного зятя, мушу одягнути тебе у хіджаб і дозволити відвідувати тільки мечеті.

— Знову дражнишся? — надула губи Лія. — Як тоді, в електричці?

Марат щиро розсміявся.

— Ти така наївна, радосте моя, що деколи не витримую і по-доброму насолоджуюся цим, — ніжно заглянув у її засмучені очі. — Не ображайся, — обняв і пригорнув до себе. — Тебе чекають зовсім інші місця — для закоханих… — багатозначно прошепотів.

Літак приземлився в аеропорту столиці Мальдівської республіки. Звідти на спеціальному катері туристів відвезли до п’ятизіркового готелю для молодят. Він виправдовував свою назву, адже на дев’яносто відсотків тут відпочивали молоді, щойно одружені пари.

Відчуття романтики переповнювало Лію: просторий номер з видом на Індійський океан, білосніжний пляж, екзотична природа.

— Це неймовірно, — прошепотіла, вдивляючись у далечінь за вікном. — Тут все зупиняється. Годинник не крутиться. Можна, не відриваючи очей, насолоджуватися одним тільки видом острова.

— Особливе — попереду, — очі Марата заграли веселим блиском.

Насправді Рахімов до деталей продумав їхню весільну подорож. Кілька днів вони провели у столиці, відвідали пам’ятки архітектури, ввечері насолоджувалися нічним життям острова: романтичними вечерями, танцями на пляжі.

Лію було не впізнати. Із сором’язливої, несміливої дівчинки вона перетворилася на красуню, що випромінювала жіночність. Не зважаючи, що молода Рахімова одягалася скромно, у легкі довгі широкі плаття, чоловіки здалеку помічали її. Але Марат, який надійно тримав дружину за руку, розбивав їхні мрійливі погляди на друзки. Ця краса належить тільки йому одному. Решта може лише спостерігати.

Лія також відчувала гарячі погляди жінок на свого чоловіка. У легкому білосніжному одязі він був таким звабливим, що слаба половина не могла залишатися байдужою. Проте не ревнувала, бо цей чоловік вибрав саме її.

Наситившись активним відпочинком, молодята вирушили на незаселений острів, щоб усамітнитись. Марат орендував будинок на воді, серед велетенських пальм, фікусів, бамбуків і барвистих квітів, а також яхту. На ній спостерігали мальовничий захід сонця, на ній романтично провели ніч у відкритому морі, під зоряним небом.

По-справжньому Лія відчула, як зупиняється час тільки на маленькому острівці, де, крім них з Маратом, нікого не було. Відпочинок у повній самоті, серед первозданної природи: порожній пляж, кришталево чиста вода океану, крізь яку буквально видно підводний світ Немає ні суєти, ні тривог.

— Не хочу й думати, що через три дні ми повернемося до шумного міста, поринемо в буденність, — з сумом мовила, коли удвох вечеряли на березі безмежного океану, спостерігаючи, як червоно-багряниста заграва заливає горизонт.

— Згідний, — зітхнув Марат. — Немає кращого відпочинку, аніж отак сидіти на березі моря й дивитися в далечінь. Душа наповнюється таким супокоєм. Мозок виключається, ніщо не тривожить. Все стає незначним, мізерним. Тільки одне радує, — на його обличчі заграла легка усмішка. — Коли ніщо не тривожить, нема від чого відпочивати. То ж, аби достойно оцінити хвилини, проведені наодинці у тиші…

— Треба натривожити душу, — розсміялася Лія.

— Точно, — весело підтримав.

* * *

Минуло вісім місяців. Лія з Маратом очікували на первістка.

«Вагітність прикрашає її. Лія буде гарною мамою», — подумки радів Рахімов, спостерігаючи, як трепетно його дружина ставиться до всього, що стосується малюка. Сама оздобила дитячу кімнату. Вибирала все до дрібничок, навіть відтінки кольорів мали бути саме такі, як у каталогах, ані трішечки не відрізнятися. Щовечора на скрипці грала для малюка.

— Я прочитала в журналі молодих мам, що гра на скрипці розвиває мозок дитини, — пояснювала чоловікові.

Гладила живіт й багато розмовляла з крихіткою.

Марат також відчував свою кровиночку. Зранку в один і той же час клав руку на живіт коханої й чекав легкого поштовху.

— Привіт, малий, — здивовано усміхався. — Як життя, мій найдорожчий?

Лія не тямила себе від щастя.

— То коли ж ми переїдемо в будинок? — знову повернувся до відкритої теми за сніданком.

Останнім часом усе більше наполягав. Ірма нарешті здалася й вийшла заміж за Красовського, переїхала до Мужієва. Її будинок пустував. Поряд річка, зелена зона, просторі приміщення. Чого жити серед загазованого міста на сьомому поверсі? Навіть слухати не хотів, що дитина народиться у квартирі.

— Не поспішай, — зволікала дружина. — Нам же не тісно. Я вже й кімнату приготувала. Якийсь час побудемо, а потім…

— Кімната не завадить, — погодився Рахімов. — Ми й сюди будемо навідуватися. Нехай собі буде. Але дитині потрібен кисень, спокій.

— Гаразд, — погодилася. — Сьогодні поїду в будинок, подумаю про кімнату новонародженого. До пологів переїдемо.

Та плани людини — ніщо порівняно з Божими…

— Коханий, — стривожено розбудила чоловіка наступного ранку. — Він мовчить, — тримаючись за живіт руками, благально дивилася наляканими очима. Ніби передчувала нещастя.

— Хто? — не міг зрозуміти спросоння.

— Наш малюк, — тремтячими руками гладила живіт.

— Можливо спить, — спробував заспокоїти дружину Рахімов. — Тільки не переживай, бо нерви йому точно нашкодять.

— Ні, ні, — не вгавала занепокоєна жінка. — О такій порі він ніколи не спить. Я знаю. Щось не так, — важко дихала.

— Спокійно, — обняв і пригорнув до себе Лію. — Не накручуйся на пустому місці. Спробуй заснути, розслабитися. Через годинку-дві побачиш: він штовхатиметься, — важко усміхнувся.

Її тривога передалася і йому. У такому стані кохану досі не бачив.

Та пройшло і дві, і три години, а малюк мовчав. Жінка не знаходила собі місця. Було очевидно, що візиту до лікаря не уникнути. Зателефонував гінекологу Авраму Соломоновичу, домовився про зустріч.

— Я не чую, як б’ється серце, — майже плакала Лія, лежачи в кабінеті ультразвукової діагностики. — Раніше звуки його ударів було чути на весь кабінет. — Марат міцно тримав її за руку. Обличчя лікарки не віщувало нічого доброго.

— Заспокойтеся, — нарешті мляво усміхнулася. — Вам не можна нервувати. Усе буде добре. Детальніше поговорите зі своїм лікарем, — багатозначно глянула на Марата, закінчуючи дописувати результати обстеження.

— Дайте сюди, — різко піднявся Рахімов, показуючи на щойно заповнені папірці. — Побудьте з дружиною, — кивнув у бік Лії і швидко подався до Аврама Соломоновича.

— Завчасних діагнозів ставити не буду, але… — почав гінеколог, потираючи чоло рукою. — Треба терміново лягати на обстеження.

— Що це означає?! — підвищив тон Марат. — Говоріть ясніше.

— Відсутнє серцебиття, — прямо видав лікар. — Веземо у реанімацію. Можливо будемо робити кесарів розтин, негайно.

Марат заціпенів. Як таке можливо? Тільки учора все було гаразд. Малюк був таким живим, штовхався, крутився.

Відчув, як розпирає груди. Стає важко дихати. Але переживати ніколи. Зараз важливо врятувати дитину.

Година під дверима реанімації здалась вічністю. Нарешті вийшов лікар.

— Ми зробили кесарів розтин, — повільно стягуючи шапочку промовив. — Дитина була мертва уже мінімум десять годин. Точніше буде ясно після розтину, — важко повідомив.

Мов уві сні почув Марат страшну звістку. На мить усе навкруги потемніло, сколихнулося. Десь здалеку долинали чиїсь крики. Йому дали води. Опустився на лавицю, приперся до стіни. Бліді постаті бігали поряд, закочували рукав: напевно, зміряли тиск. У голові гупало залізним молотом. Щосили заплющив очі, відкрив рот, хапаючи повітря. Стало темно, зовсім темно…

Отямився у кабінеті Аврама Соломоновича.

Той сидів біля кушетки, на якій лежав Рахімов, і міряв йому пульс.

— Де Лія? — важко запитав Марат. Уявити не міг, як вона переживе цю трагедію.

— Спить після операції, — сумно відповів гінеколог. — Наркозу вистачить ще на годину.

— А малюк? — дивлячись на білу стелю, важко промовив.

— Хочеш попрощатися? — співчутливо лікар.

Марат ствердно кивнув головою.

— Я виділю окрему палату, де зможеш побути з ним на самоті.

Тяжкими, стомленими кроками ступав до вказаної кімнати. Ось вона, номер тринадцять.

«Ще й число зловіще», — подумалось йому.

Зупинився.

Якусь мить потримав дверну ручку, не насмілюючись увійти. Потім різко відчинив двері й зайшов усередину.

На маленькому ліжечку для новонароджених лежав його синочок. На секунду Маратові здалось, що він живий. Такий спокійний, заплющені оченята, ніби спить у білосніжних пелюшках.

Підійшов ближче. Торкнувся малесенької голівки. Відчув, як закололо серце. Ніби з далекої відстані розпеченою стрілою пробите. Очі наповнилися сльозами. Руки затремтіли. Обережно, мов найдорогоцінніший скарб, узяв на руки свою дитинку, яка так і не побачила цей грішний світ. Не простягла своїх рученят до батька й матері, не заплакала при народженні.

Від безсилля, мов підкошений, опустився на коліна.

— О, Всевишній, — вперше у житті гірко й безпорадно заплакав, звівши очі до неба. — Я грішний, знаю. Та у чому вина цього янголяти? Краще б Ти забрав моє життя, — важко стогнав, — щоб я цього не пережив, — притис до грудей свого хлопчика. — Малесенький, мій любий синочку, — цілував нерухомі рученята, — я так чекав тебе. Найщасливішим уявляв день, коли вперше візьму на руки, обійму. У страшному сні не міг припустити, що… О, Сило Небесна! Як це пережити? Як змиритися? Як відпустити?

Стоячи на колінах, відчайдушно оплакував свою кровиночку.

Не знати, скільки б отак і простояв, та раптом відчув на плечі руку лікаря.

— За кілька хвилин прокинеться Лія. Треба, щоб ти був поруч, — порадив Аврам Соломонович.

Зібравши останні сили, піднявся. Поклав до ліжечка дитинку. Ще раз поцілував у чоло.

— Спи, мій ріднесенький, — крізь сльози мовив. — Нехай тебе не тривожить суєта цього несправедливого світу.

Лія злегка розплющила очі. Через дію наркозу не зовсім усвідомлювала, де знаходиться. Єдине, що відчула — руку чоловіка, який був поруч.

«Боже, як крутиться голова, — думала. — Все йде обертом», — міцніше стисла руку Марата.

Останнє, що пам’ятає: схвильованих лікарів, які метушилися над нею. Далі — провалля. Серце здавили погані передчуття. Автоматично погладила живіт. Але… Зібравшись силами широко розплющила очі. Ні. Цього не може бути. Дитини немає. Ні поряд, ні…

— Де? — зупинила на Маратові повний болю погляд. — Що? Як? — з тремтячих уст виривалися короткі питання-стогони.

Рахімов узяв руки дружини у свої долоні, поцілував. Лія помітила його вологі очі.

— Кажи, — благально попросила. — Не мовчи. Прошу, тільки не мовчи, — тремтячим голосом замолила.

Але він мовчав. Не міг знайти жодного слова, щоб пояснити, утішити. Сам ще не відійшов від побаченого. Це надломило його, висмоктало сили.

— Я хочу його бачити, — рішуче заявила, швидко витираючи сльози, що самовільно лилися по обличчю. — Принеси мого хлопчика.

Марат мовчки покрутив головою, даючи зрозуміти, що дитину не покаже.

— Що значить — ні?! — підвищила повний розпачу голос. — Ти не можеш…

— Можу, Ліє, можу, — насилу відповів. — Ти не витримаєш побаченого. Не зможеш забути, зламаєшся. Я цього не допущу.

— Ні, ти не зробиш цього! — вже майже ридаючи, благала чоловіка. — Дозволь хоч глянути на мою кровинку, яку носила під серцем довгих вісім місяців. Будь ласка, прошу. Не мовчи. Чуєш?! Не мовчи! Не мовчи-и!

У неї почалася істерика.

До палати забігли медсестри, щоб вколоти заспокійливе, але Марат зупинив їх.

— Не треба, вийдіть звідси! — суворо наказав, хапаючи дружину за руки. — Геть звідси!!! — щосили заревів, коли ошелешені дівчата миттєво не зреагували.

Тоді ухопив Лію за руки, сильно притис до себе. Вона навіть ворухнутися не могла. Тільки здригалася, видаючи звуки ридання.

— Не проси, рідна моя, не рви душу, я не дозволю, — шепотів, цілуючи її голову. — Не можна. Твоє серце розірветься. Ні.

— Моя дитинка-а! Моя рідна-а! Мій синочо-ок! Ні-і! — розносилися коридорами лікарні нелюдські ридання, убитої горем матері. Вагітні жінки у палатах утирали сльози.

Майже тиждень пробув із нею вдома, боячись залишити хоч на хвилину на самоті. Уночі прокидався, не знаходив поруч на ліжку, піднімався у дитячу кімнату і спостерігав, як Лія сидить навколішки біля дитячого ліжечка й колихає його. А вдень відчайдушно, до знемоги грає на скрипці, душу виливає. Нарешті не витримав.

— Ми поїдемо на певний час із міста, — зателефонував Діні Магерамовій. — Коли повернемося, щоб у квартирі було чисто. Дитячу приберіть. Ніяких спогадів, — суворо наказав.

Ніколи не думав, що привезе у свій таємний будиночок печалі на березі моря дружину. Це було тихе пристанище тільки для нього одного. Та кращого місця, щоб заспокоїти їхні змучені душі, не знав. Тепер вони удвох сиділи на морському березі. Лія була поряд. Хвилі ласкаво пестили її ноги, вітер ніжно грався у волоссі, але вона не відчувала цього. Лежала непорушно, поклавши голову на коліна Маратові, який сидів поруч.

— Не сумуй, — заспокоював. — Всевишній забрав одну дитину, подарує іншу. У нас ще все життя попереду.

— Не подарує, — гірко відповіла, незмигно задивившись у далечінь. — Я чула вашу розмову із Аврамом Соломоновичем. Він казав, що операція пройшла важко. Я більше не завагітнію.

Марат погладив м’яке волосся дружини й ніжно поцілував.

— Якби на світі щось вирішували такі, як Аврам Соломонович — вже давно настав би кінець, — намагався підбадьорити вбиту горем, жінку. — Не йому виносити вердикт, чи зможеш ти завагітніти чи ні. А якщо й так, — узяв її руку у свою і схрестив пальці, як у першу шлюбну ніч. — Ти — моя єдина на цьому і на тому світі. Ми ж одне нероздільне ціле, — важко усміхнувся. — Хіба ти забула?

— Але я не хочу, щоб ти приносив себе у жертву. Адже можеш узяти на руки свою власну дитину, якщо її народить інша жінка, — піднялася й заглянула прямо в очі Маратові.

— Щоб я цього більше не чув, — серйозно насупив брови Рахімов. — То ти вже готова відпустити мою руку? Не пройшло й року після твоєї обіцянки йти до кінця у радості чи горі?

Лія не мала сили сперечатися. Мовчки поклала голову на коліна чоловікові.

Заплющила очі.

Заспокоїлася.

«Час усе розставить на свої місця», — подумала.

* * *

Марат сидів у кабінеті й розглядав квитки для поїздки на гірськолижний курорт до Австрії. Там вони з дружиною запланували провести новорічні свята.

«Після всього, що сталося, цей відпочинок буде їй на користь», — подумки тішився.

Лія тяжко пережила втрату дитини. Марат не дозволив прийти на скромні похорони. Побачила вже лише горбочок землі із зображенням маленького крилатого янголяти із сурмою в руках на мармуровій плиті.

Якби не коні Рашид і Адель — довелося б звертатися до психологів. Спочатку Лія проводила у конюшні майже цілі дні. Займалася обома тваринами. Марат бачив, що це на благо, тому залишив дружину на якийсь час у Мужієві. Вона жила у батьків. Поряд, через хвіртку, Ірма з Красовським. Лія була у надійних руках. На вихідні приїжджав і сам й також займався конями разом з дружиною.

Нарешті відчув, що Лія готова їхати додому. Все поверталося на свої місця. З’явилися плани на майбутнє. Це заспокоювало його.

У двері постукали.

— Організатори свята хочуть, аби ви передивилися сценарій і сказали свою думку, — повідомила пані Діна, кладучи на стіл папку з прошитими листками.

— Знову, як минулого року, влаштовують новорічний корпоратив в офісі? — здивувався Рахімов. — Чому не вибрати достойний ресторан?

— У нас величезне фойє, — пояснила Магерамова. — Чудовий інтер’єр. Зайвих очей немає. Людям подобається. Хочуть запросити ведучих. Замовити напої.

— Організатори — наші жінки? — примружив очі.

— Так, — усміхнулася Діна, — з відділу кадрів. — І я, звичайно, — весело додала.

— Гаразд, — зітхнув. — Кажуть: чого хоче жінка, того хоче Бог. В офісі — так в офісі.

— Зверніть увагу, ви маєте відкрити свято, — наголосила секретарка. — Відмови не приймаються, так мене просили передати.

— А ще яка в мене роль? — зупинив на Діні здивований погляд.

— Ви — керівник. Це — ваша головна роль. Можете корегувати сценарій, як забажаєте. Головна умова — ваша присутність на святі. Ну і Лії Роланівни, безперечно.

Як не наполягав Марат — Лія й чути не хотіла про свято на роботі. На неї ще давили шумні компанії, гучні заходи. Хотілося тиші й спокою.

— Не переживай за мене, — лагідно відповідала. — Я навіть спати не лягатиму, чекатиму в приймальні, біля телевізора. Ти поїдь, бо люди чекають. Відкрий свято, посидь, не тікай. Якщо затримаєшся — зателефонуй, аби я спокійно засинала.

Марат не міг пояснити, але відчував, що конче необхідно, аби саме зараз Лія була поруч. Ноги не слухалися. Чомусь не хотілося залишати її вдома саму.

Але тиснути на дружину не хотів. Це не той захід, що потребує дотримання якогось протоколу. Вільна вечірка вільних людей. Вони трудилися цілий рік, отже, заслуговують на подяку від шефа і гарне свято.

Крім слів привітання, приготував спеціальні конвертики з новорічними преміями. Це прикрасить свято, додасть настрою.

Сідаючи у машину, ще раз глянув на вікна сьомого поверху. Наче щось защеміло усередині, тримало, не давало йти.

Прогнав сумні думки й рушив на корпоратив.

— Ви бачили? — підійшла до компанії дівчат пліткарка-Жанна. — Шеф сьогодні без своєї половини. Я цього навіть уявити не могла. Таке кохання. Як же він її одну вдома залишив?

— Їй не до гульок, — сухо відповіла Лариса. — Не дай, Боже, комусь таке пережити.

— Але ж компанію могла йому скласти? — не вгавала Жанна.

— Може, й сам не схотів, — підійшла до дівчат Ілона. — Напевно втомився утішати принцесу Несміяну, — іронічно скривилася.

— Що ти верзеш? — злобно прошипіла Лариса. — Уже напилася? — кивнула на келих, який Володіна тримала у руці.

— Я не п’ю, а розважаюся, — іронічно скривилась Ілона. — Такого чоловіка, як Рахімов, мало завоювати, його ще й втримати треба зуміти.

— Це ти з власного досвіду кажеш? — саркастично відповіла Лариса.

У компанії пробіг легкий смішок.

Раптом на змонтованій невеличкій сцені почувся голос ведучої, яка запрошувала до слова голову компанії.

Зазвичай небагатослівний Марат сьогодні говорив відносно довго. Усіх привітав. Пригадав заслуги працівників.

Наостанок виступу роздали конвертики із солідними грошовими винагородами.

Зал зірвався оплесками. Підлеглі шанували Рахімова. У роботі він був справжнім професіоналом, до підлеглих — вміру вимогливим. Знав, коли треба надавити, а коли нагородити.

Після виступу піднявся до себе у кабінет. Вирішив, що трохи посидить, а коли народ зовсім розслабиться — непомітно поїде додому.

Найперше зателефонував Лії, щоб побажати спокійної ночі. Нехай засинає, чого сидіти в очікуванні.

У двері кабінету легенько постукали.

— Добре, сонечко. Хтось прийшов, лягай. Кохаю тебе, моя єдина, — договорив.

— Так! — голосно дав знати, що можна увійти.

На порозі з’явилася Володіна з двома келихами у руках.

Марат відкинувся на кріслі і зупинив на Ілоні здивований погляд.

— Можна? — ніжно промуркотіла гостя.

Рахімов мовчав, насупивши брови.

— Колись ти казав, що ми друзі, — обережно почала. — Я хотіла привітати з наступаючими святами. Мені там, — кивнула у бік фойє, — також некомфортно.

— Проходь, — якось байдуже кинув.

— Найперше прийми співчуття…

Марат різко підняв праву руку, даючи знак, що ця тема не обговорюється.

— Пробач, — зітхнула Ілона. — Я зовсім не хотіла ворушити пережите. Навпаки, у мене є знайомий лікар. Він у Німеччині практикував. Такими випадками займається. Якщо хочеш — можу дати координати. Самі з ним сконтактуєте. Можливо й не допоможе, але…

— Як ти? — перебив, не дослухавши.

— Чудово, — відчула, що начальник потеплішав.

— З кимось зустрічаєшся?

— Пробувала, та…

Марат підняв брови.

— Біда в тому, що усіх порівнюю з тобою, — гірко усміхнулася.

— А ти не порівнюй, — порадив, неспішно попиваючи шампанське, що принесла Ілона. — Просто кохай. Відпусти минуле й віддайся почуттям.

— Як ти? — з жалем промовила.

— Як я, — твердо відповів. — Повністю щасливий, чого й тобі бажаю.

— Мама каже, кохання вбиває. Частково вона права.

— Кохання не дає вмерти. Коли тобі найважче і життя втрачає сенс, любов — єдине, що здатне втримати людину на цьому світі. Тепер я це точно знаю, — впевнено одказав, зробивши останній ковток спиртного.

Ілона мовчала. Ніби чогось очікувала.

Несподівано відчув, як здавило груди. Стало важко дихати. Одразу не надав цьому значення, але повітря ставало менше й менше.

— Тобі погано? — десь здалеку, розмито почув голос Володіної.

— Відчини вікно, — прохрипів. — Тут зовсім немає кисню.

— Це не допоможе. Потерпи трішечки. Зараз буде добре, — загадково мовила.

Марат практично втрачав свідомість. Голова йшла обертом, все у кабінеті ворушилося. Повіки не слухалися, майже не злипалися, очі пекли.

Нарешті все зупинилося. Відчув стан повного блаженства, безтурботності. Хотілося веселитися й співати. Прямо перед собою побачив дівоче вродливе обличчя.

— Ти х-хто? — ледве вимовив.

— Райська гурія, яка відведе тебе до вершин насолоди, — звабливо прошепотіла дівчина, яку не впізнавав.

— Л-лія?

— Так. Сьогодні буду твоя Лія, — обхопила його голову руками й ніжно поцілувала…

— Звичайний стан наркотичного сп’яніння, — здалеку донеслося до Рахімова. — Коли прокинеться — обов’язково давайте багато пити, щоб вивести токсини. Допоможе мінеральна вода з лимоном.

— Марате Фархадовичу! — закричала пані Діна, й підбігла до дивану, на якому лежав Рахімов. — Ви прокинулись, слава Богу. Я ледь не збожеволіла.

— Що відбувається? — запитав слабим голосом. Хотів підвестися, але страшний біль у голові знов уклав його на диван.

— Змішувати наркотики зі спиртним дуже небезпечно, голубчику, — підійшов до Марата лікар. — Від цього у голові ейфорія, але серце й судини можуть не витримати.

— Н-наркотики? Які наркотики? — не зрозумів.

— Амфетамін, метадон, екстазі. Визначити, що саме точно приймали ви, зможе аналіз крові. Я думав, що це модно тільки на вечірках у нічних клубах, але, як бачу… — іронічно скривився ескулап.

— Дурь?! В моєму офісі?! — нарешті почав усвідомлювати всю серйозність ситуації, що склалася, керівник фірми. Це ж підсудне діло. Офіційно викликана швидка зафіксувала…

— Почекайте, — важко піднявся на ноги. — Давайте домовимося: цього виклику не було. Далі я сам розберуся.

— Як скажете, — багатозначно відповів черговий медик, підставляючи кишеню. Рахімов потягнувся за портмоне й поклав туди кілька зелених куп’юр.

— Ви зовсім нічого не пам’ятаєте? — запитала секретарка, коли «швидка» поїхала.

— Нічого, — обхопивши голову руками, одповів. — Тільки початок, коли приїхав, виступав, потім піднявся у кабінет, зателефонував Лії, тоді прийш… — закляк, ніби щось згадав. — Ні-і, — задумано протяг. — Не може бути. Вона б не насмілилася, — подивився на Магерамову.

— Хто? — серйозно пані Діна. — Мадам, яка провела з вами бурхливу ніч? — скептично додала.

Марат опустився на крісло, обперся на стіл. Стояти йому було важко. Тіло трусило, як після високої температури.

— Яку ще ніч? — скривившись, проказав. — Ми просто розмовляли.

— Пробачте, але вашу розмову було чути, аж ген у той коридор, — кивнула головою на двері. — Я хотіла попрощатися, сказати, що йду додому та, коли наблизилася до приймальні… Ох, сором який. Ви, звичайно, чоловік, керівник, але ваша дружина цього не заслуговує. Зважаючи на свій вік, маю право це казати.

Марат повільно підняв голову. До нього почало доходити, що насправді учора відбулося. Його обличчя стало багряно-червоного кольору, очі налилися кров’ю, скули рухалися. Здавалося, огнем дихає.

— Що-о?! — закричав на весь голос. — Кляте стерво! — одним рухом зніс усе зі свого столу. — Та я її знищу! Розірву на шматки! Вона на місці?!

— Сьогодні ви дозволили всім прийти після обіду. Тому приблизно через годину вже має бути, — схвильовано відповіла Магерамова.

Нарешті вона зрозуміла, яку небезпечну гру затіяла Володіна. Страшно навіть подумати, що буде, коли з’явиться на роботі.

Марат не знаходив собі місця. Метався по кабінету, наче поранений звір у клітці.

— Прийшла, — нарешті почувся у селекторі голос пані Діни.

Мов хижак, що вичекав свою жертву, увірвався до кабінету, де веселі дівчата починали робочий день з кави й косметики, жваво обговорюючи учорашню вечірку. Одним помахом руки ухопив Ілону за горло й припер до стіни. Її ноги, здавалось, не торкалися землі.

— Ти хто така, що дозволяєш собі таке витворяти, га? — крізь зуби процідив. — Хто, питаю?!!! Відповідай!!! — щосили заревів.

Усі завмерли… Боялися навіть дихнути. Таким свого шефа вони ще не бачили. Знали, що він суворий, але щоб таке?

— Ти зовсім здуріла?!!! Страх утратила?!!! Межі не бачиш?!!!

Ілона мовчала. Вона не могла навіть ворухнутися, не те що відповідати. Ще трохи — і він задушить її, це вже усвідомлювали всі. Але боялися. Ніхто не наважувався зупинити оскаженілого Рахімова.

— Я даю тобі дві хвилини, — просичав прямо їй в обличчя. — Дві! Чуєш?!!! — знов закричав. — Як пройде сто двадцять секунд — щоб духу твого тут не було! Якщо не встигнеш — зітру на порох!!! — замахнувся вільною рукою, але вчасно зупинився. Відпустив горло бідолахи і, грюкнувши дверима, вийшов з кабінету.

Володіна упала на підлогу, задихаючись. Вона трималася за груди, глибоко уривчасто хапаючи повітря. Ніхто не ворушився.

— Давай швидше допоможемо їй вийти з офісу, поки він не повернувся й добив нещасну, — сіпнула Жанну Лариса. — Викликай таксі, бери пальто, сумку з речами, а я візьму Ілону під руки, бо сама не дійде. Тільки швидше, — підганяла.

— Що сталося? — раптом почув жіночий голос Марат. Повернувся і побачив Лію, яка щойно увійшла до його кабінету. — На сходах я зустріла ледь живу дівчину, яку вели під руки. Вона вся трусилася.

— Я звільнив її, — важко дихаючи, холодно відповів. Тоді знову повернувся спиною до вхідних дверей і задивився у панорамне вікно. — Ти не зовсім вчасно, чого прийшла?

— Твоя секретарка попросила привести тобі чистий одяг. Я не знала, що…

— Добре, мила, — потеплішав. — Пробач, серденько, дуже важкий день.

— Це та дівчина винна? — не заспокоювалася дружина.

Рахімов мовчав.

— Але, яка б не була її вина, ти — чоловік і маєш себе стримувати. Хіба можна так з жінкою?

— Ліє!!! — несамовито заревів Марат.

Різко повернувся й глянув на перелякану дружину. Таким вона його ще не бачила. Навіть уявити не могла, що він може випромінювати такий страшний гнів. З його очей ніби тисячі стріл посипалися, ніздрі ходили, наче вогнем дихали. Нещасна заціпеніла й не могла ворухнутися.

— Лієчко Роланівно, — забігла до кабінету Діна. — Давайте, я вам кави заварю. Марату Фархадовичу конче необхідно зараз побути наодинці, — вивела жінку до приймальні.

— Що могла зробити ця нещасна, аби так розгнівати Марата? — не могла прийти до тями Лія. — Не уявляю.

— Повірте, вона цього заслужила, — твердо заявила Магерамова. — Давно треба було гнати її поганою мітлою, а не цяцькатися.

— То в чому ж річ?

— Вона-а, — розтягала Діна, не знаючи, що придумати на ходу, — дуже серйозно підставила фірму, — швидко продовжила.

— Серйозно підставила? — здивувалася Рахімова.

— Так. Деяким людям навіть в’язниця ледь не засвітила, уявляєте?

— Господи, — поклала на стіл гарячу чашку з чаєм Лія. — Може, вона не свідомо?

— Свідомо, свідомо, — махнула рукою секретарка. — Але хвилюватися вже немає чого. Марат Фархадович усе вирішив. Нам нічого не загрожує.

* * *

— Ліє?! Не може бути! Це ти? — почула жіночий голос на гірськолижному курорті в Австрії Рахімова. Обернулася — й побачила колишню однокурсницю з музичної академії.

— Ольга Степанова, — здивувалася Лія. — Ти? — в лижній амуніції дівчата ледь упізнали одна одну.

— Яка ж я рада тебе бачити, — обійняла Лію Ольга. — Ти не уявляєш. Гарно виглядаєш. Стала така розкішна, — оглядала подругу з усіх боків, як новеньку ляльку. А де твій?… — не договорила, оглядаючись.

— Він обрав стрімку трасу, — зітхнула Лія. — Любить екстрим.

— Я чула, він у тебе неординарний, — підморгнула Степанова.

— Звідки чула? — здивувалася.

— О-о, що це було, коли ти втекла після концерту й не підписала той контракт, — закотила очі дівчина. — Там почалося справжнє божевілля. Усі тебе шукали. Наші дівчата з групи знайшли першими, — хитро усміхаючись розповідала. — На лавиці, на набережній. Такий мужчина… Я зразу сказала, що ти зав’яжеш з музикою. Так воно й сталося.

Лія засміялася.

— Бідолахам із Європи нічого не залишилося, як тільки підписати ту угоду зі мною, — нарешті видала Степанова.

— То ти?… — розширила очі від здивування Рахімова.

— Так, — гордо виперла груди вперед Ольга. — Граю в Лондоні, при королівській консерваторії. Гастролюю по Європі й Америці. Спасибі тобі за квиток у майбутнє. Я — твоя боржниця. Можеш на мене розраховувати, якщо буде потреба. Хоча, — на мить замовкла. — У тебе надійний тил. Дай, Боже, кожному.

— Це правда, — ствердно кивнула головою Лія.

— А що з продовженням роду? Не плануєте ще? — нічого не підозрюючи, поцікавилася подруга.

— Ми поховали нашу дитину, — не приховуючи правди, відповіла.

— О, Господи! Вибач, люба, — зніяковіла Ольга. — Рідна моя, нехай у вас все буде добре.

— Буде, — гірко посміхнулася Лія. — Треба жити далі. Маратові теж важко. А ти? — трохи повеселішала. — Ще не знайшла свою долю?

— Твій Марат — один на світі, — розсміялася Степанова. — На всіх не вистачить. От знайду йому аналог — відразу вийду заміж.

Лія не ревнувала. Щирішої дівчини не знала. Хоч подругам ніколи не довіряла своє серце, Ольга була якась виняткова. Завжди умудрялася опинитися поряд у потрібну хвилину в потрібному місці. Коли Турганова вийшла заміж — їхні дороги розійшлися. Але хто б міг подумати, що тут, в Австрії, вони зустрінуться.

— Завтра я від’їжджаю, — сумно повідомила Степанова за спільною сімейною вечерею на туристичній базі. — Маю два концерти в Угорщині. Але, коли буду в Україні, з вашого дозволу, — глянула на Марата, — обов’язково зателефоную.

— Будемо раді, — усміхнувся Рахімов.

Такою щасливою Лію він давно не бачив. Ця дівчина принесла якесь умиротворення, спокій. Заразила позитивом. Його дружині не завадить інколи розвіятись у дівочій компанії.

* * *

— Тебе не впізнати, — казала Анжела Володіна доньці, яка навідалася до матері вперше за останні півроку. — Якась загадкова, сумна. Знов проблеми у стосунках з начальником? — саркастично скривила губи.

— Немає у нас ніяких стосунків, — зітхнула Ілона. — Й роботи у мене вже немає, нічого немає…

— Тобто? — здивувалася. — Ти ж казала, що не проблема, навіть якщо він одружений. Між вами усе по-старому. Колись я просила забути того чоловіка, але ти не слухала. Нарешті він сам тебе вигнав?

— Не те слово, — утираючи сльози, відповіла. — Казав, якщо попадусь йому на очі — зітре на порох.

— Чому ти дозволяєш так із собою розмовляти? — насупила брови колишня співачка.

— Мені більше ні до кого йти, мамо, — важко почала Ілона неприємну розмову, з-за якої, власне, й прийшла. — Я знаю, що винна перед тобою, але… Нема коштів, щоб знімати житло. Навіть на їжу вже не маю, — змахнула сльозу, що покотилася по щоці.

Анжела насторожилася. Такою свою дочку точно ще не бачила. Серцем відчула — сталась біда.

— Мене жорстоко звільнили, про резюме навіть мови йти не може. Кому я його покажу? — заплакала.

— З якої причини звільнили? — спокійно поцікавилася Володіна-старша.

— Я принесла у фірму наркотики, — шморгаючи носом, тихо відповіла.

— Ти збожеволіла? — аж привстала зі стільця мати. — Ти — наркоманка?

— Боже хорони, — відразу заперечила Ілона. — Це легкі таблетки, якими у нічних клубах інколи розважається молодь. Нічого серйозного. Але Рахімов мало не вбив мене, ухопив за горло. Я думала — задушить. Викинув з роботи, як…

— Пихатий недоумок, — процідила крізь зуби Анжела.

— Це ще не все, — вже зовсім тихо продовжила дочка.

Мати не зреагувала. Дивилася кудись в одну точку, ніби знала, що з такими дрібницями, як звільнення, дочка б до неї на поклон не прийшла.

— Я вагітна, — одним махом видала нещасна. — П’ятий місяць уже.

На скляному байдужому обличчі не здригнувся жоден мускул. Наче знала наперед про новину.

Настала мертвотна тиша.

Ілона закрила обличчя руками й гірко заридала.

— Чого ти чекала п’ять місяців? — нарешті запитала мати.

— Не знаю, — схлипуючи, відповіла. — Кажуть, його дружина не зможе більше завагітніти, я й подумала…

— То ти спеціально на це пішла? — обдала гнівним поглядом дочку.

Ілона мовчала.

— Чудово. Такого безглуздя я ще не бачила. Рахімов знає?

— Навіть подумати боюсь, якою буде реакція, — плачучи, одповіла.

— Вибір у тебе невеликий, — зітхнула мати. Встала з-за столу, підійшла до вікна. — Як я не намагалася навчити тебе правильно будувати стосунки з чоловіками — не вийшло, — задумано промовила. — Ти все ж повторила мою помилку. Закохалася. Тепер пожинаєш гіркі плоди любові, — глянула на округлений животик дочки. — Я не дозволю тобі залишитися, — спокійно продовжила. — Підеш до нього, все розкажеш. Якщо відмовиться — відкриєш таємницю його дружині. Коли ж і це не допоможе — виживатимеш одна з дитиною на руках. Цього на місяць має вистачити, — повільно підійшла до серванту, вийняла із шкатулочки невеличку пачку купюр. — Заплатиш за квартиру, купиш їжу. Далі — сама.

Ні жива, ні мертва пленталася Ілона по набережній. Іти їй було нікуди. Грошей від матері, яка холоднокровно викинула на вулицю свою вагітну дитину, не взяла. Зупинилася. Подивилася на вечірню річку: у чорній воді відблискували різнокольорові нічні вогники, що освітлювали набережну й вітрини магазинів.

«Залізти б зараз у цю глибоку воду й…» — подумала і мимоволі згадала, як колись вилізла на парапет балкону, щоб укоротити собі віку. Якби не Лариса… Так, Лариса. Хоч останнім часом між ними зовсім розладналися стосунки, але кращого варіанту не було. У неї добра душа, може, щось порадить.

Нічним автобусом добралася до спального району міста, знайшла потрібний будинок, натиснула кнопку дзвінка у під’їзд.

— Хто там? — почулося у вмонтованому мікрофоні.

— Ілона, — тяжко вимовила.

— Яка Ілона?

— Володіна, якщо пам’ятаєш.

— Володіна? — почувся здивований голос. — Якими шляхами? Чого тобі?

— Хочу поговорити. У мене біда, — ледь видавила з себе нащасна.

Мікрофон мовчав. Ілона все зрозуміла. Повернулася, щоб іти.

— Проходь, — раптом почулося. Двері клацнули.

— Господи, що з тобою сталося? — не впізнала колишню подругу Лариса, коли та увійшла до квартири. Від зарозуміло-гордовитої, пихатої Ілони не залишилося й сліду. Якась збідована, з чорними кільцями під очима.

— Якщо погодуєш — не відмовлюся. Вже два дні до пуття не їла, — важко усміхнулася прийшла.

— Розповідай, — скерувала господиня, накриваючи стіл.

Вона жила сама. Батьки подарували їй трикімнатну квартиру на повноліття. Думали — відразу заміж вискочить. Але дочка не поспішала. Ось уже й тридцять на носі, а у неї ще все попереду.

— Що розповідати? — важко ковтнула слину Володіна. — Я безробітна, бездомна, вагітна жінка. Йти нікуди. Їсти нічого. Якщо дозволиш — переночую сьогодні у тебе. Якщо ні — хоч помру ситою, — крізь сльози засміялася. — До ранку не чекатиму, точно…

— Гей, гей! — підвищила тон Лариса. — Ти мені це припини. Дай оговтатися. Переварити почуте. Що тоді між вами з Рахімовим сталося? Він ледь не вбив тебе.

— Оце — результат тої ночі, — погладила живіт Ілона. — Я сама цього хотіла. А тепер…

— Ти свідомо завагітніла? Від Рахімова? Ну ти й схиблена, — глибоко видихаючи, мовила Лара. — Тепер хіба що тікати кудись на край світу, щоб навіть не здогадався, що то його дитина. Ой! Навіть подумати страшно, — махнула рукою.

— Та нехай би вже дізнався і задушив, — плачучи, сміялася Ілона. — Усе скінчилося б.

— Ти справді жалкуєш про скоєне? — серйозно подивилась на подругу Лариса.

Володіна закрила обличчя долонями.

— Вихід є тільки один, — примруживши очі, продовжила. — Поговорити з Діною. Вона єдина має підхід до шефа. Він мусить знати. Хоч який суворий не є, але вихід знайде. Інакше не можна.

— Він свою Лію нізащо не покине, — сумно Володіна.

— Звичайно, не покине! — підвищила тон подруга. — Навіть мріяти забудь. Дай, Боже, щоб тобі хоч із житлом допоміг. Його дитина все ж таки.

Наступного дня Лариса зайшла до Магерамової. Розповіла усе як є. Та мало не зомліла.

— Ти впевнена, що то його дитина? — машинально перепитала Лару.

— З Рахімовим вона не жартувала б, самі знаєте. Після пережитого…

— Я теж так думаю, — тяжко зітхнула секретарка. — Стільки років працюю у цій компанії, чого тільки не доводилось повідомляти керівництву. Але так важко мені ще не було.

Після обіду занесла шефові каву. Поряд на таці поклала ще одну чашку, для себе.

— Ого, — приємно здивувався Марат. — Вирішили скласти мені компанію?

— Хочу поговорити, — стиха почала.

Рахімов насторожився. У нього був дар бачити людей наскрізь. Діна не схожа на себе. По тілу пробігли легкі мурашки. Явно щось сталося.

— Якщо якась біда — не тягніть. Кажіть відразу, як є, — наказав.

— Володіна, — послухалась Магерамова й без усіляких там вступів повідомила, про кого мова.

— Думав, більше у житті цього прізвища не почую, — холодно промовив Марат.

— Тої ночі вона завагітніла. Зараз уже минуло п’ять місяців. Навіть візуально видно. Боялася вам щось казати. Її можна зрозуміти. Бідолаха, налякана. Але роботи не знайшла. Мати вигнала. Добре, що хоч Лариса Поліщук прийняла тимчасово до себе. Інакше… — Діна замовкла.

У кабінеті запанувала глибока тиша.

Марат заціпеніло незмигно дивився на секретарку. Десь у приймальні дзвенів телефон. Але на нього ніхто не реагував.

Рахімов повільно обняв голову руками, обперся на стіл.

— О, Всевишній, — убитим голосом звернувся до Бога. — Ти, напевно, вважаєш, що я занадто щасливий. Знову обтяжуєш мою ношу. Я ще не оговтався від смерті дитини, як… — зціпив зуби, глибоко вдихнув.

— Вам про це Лариса розказала? — нарешті звернувся до Діни.

— Так, — коротко відповіла.

Нічого не сказавши, встав з-за столу, узяв ключі від машини й портмоне, вийшов з кабінету. Зараз йому необхідно було побути на самоті, переосмислити почуте…

* * *

Дзвінок Ольги Степанової про те, що вона у столиці, був, як ніколи, доречним. Лії необхідно було з кимось поговорити. Останні три місяці Марат не схожий сам на себе. Наче й на роботі проблем немає, але щось страшенно гризе його зсередини, вона це відчуває. Раніше завжди ділився наболілим. Навіть про речі, пов’язані з бізнесом, розповідав. Хоч вона у тому мало що розуміла. А зараз слова з нього не видавиш. Аж почорнів від переживань.

— Завжди говори те, що відчуваєш, і роби те, що думаєш. Мовчання ламає долі, — якось увечері перед сном процитувала чоловікові слова Пауло Коельйо.

Марат лежав на ліжку і заворожено дивився на ароматичну свічку, що мерехкотіла біля дзеркала.

— Інколи думаю, може — згоріти, як та свічка, — серйозно відповів. — Усім стане легше. Нікому боляче не зроблю.

Від почутого Лія потерпла.

«Звідки такий душевний біль? — задавалася питанням. — Наче усі рідні в порядку. Що ж його так мучить?»

— Але ця свічка не просто мерехкотить, — налякана, притулилася до чоловіка. — Вона дарує усім світло. Якщо погасне — ми опинимося у темряві.

Марат якось боляче подивився прямо дружині у вічі. Потім поклав свою голову їй на груди, наче мала дитина.

— Милий мій, коханий, — гладила м’яке волосся. — Без тебе моя душа не бачить світла. Я люблю усім серцем. Не можу уявити своє життя без тебе. Ти — мій рай, мій світанок, мій день. Мрію, що колись ми разом зустрінемо захід нашого сонця.

Відчула, як важко зітхнув Марат.

— Розділи свій тягар зі мною, — просила. — Хіба не для того ми одружувалися? Розкажи.

Та Рахімов мовчав.

Він стояв перед надлюдським вибором: з одного боку — його кохана жінка, без якої життя не уявляє, з іншого — власна кров і плоть, дитина. Можливо, єдине його продовження. Адже Лія…

Три місяці тому винайняв квартиру для Володіної. Також домовився про огляд вагітної у престижній клініці. Вона носила хлопчика. У нього буде син.

Із моменту, коли дізнався про її вагітність, ще ні разу не бачився з Ілоною. Усе робилося через Ларису. Після кожного медичного огляду лікар особисто телефонував і доповідав Маратові про стан здоров’я дитини.

Але сьогодні Лія торкнулася такої струни його душі, що моментально вирішив. Завтра поговорить з Володіною. Розкаже про своє рішення щодо подальшої долі її і дитини. Розставить усі крапки над «і». Його дружина розумна, терпляча, вона усе прийме. Так, з ним нелегко, інколи він робить боляче, але разом вони це переживуть. Треба тільки дочекатися завтрашнього дня…

* * *

— Давно чекаєш? — добігла й обняла подругу Ольга. Лія очікувала її в одному з престижних ресторанів міста.

— Уже встигла замовити каву й до кави, — посміхнулася Рахімова.

— Вибачай, давно не була у столиці, стільки справ, голова обертом, — весело щебетала Степанова, розкладаючи пакунки.

— Шопінг — це серйозно, — підтвердила Лія. — Інколи може зайняти цілий день. Сама знаю.

— Ти неперевершена, — зробила комплімент Ольга. — Просто еталон стилю. Речі у тебе дорогі, вибрані зі смаком. Раніше не дуже зналася на моді, — підморгнула.

— Мушу тримати високу планку, — знов усміхнулася, даючи зрозуміти, що не образилася.

— А Марат де? Працює? Я думала — ми утрьох зустрінемося, — згадала Степанова.

— Чекаємо тебе увечері, — запросила Лія. — А зараз — дівоча зустріч.

— Чудово. Обов’язково буду. У вас усе гаразд? — ніби відчула якусь напругу Ольга.

— Та-ак, — задумано протягла Рахімова. — Тільки Марата щось сильно тривожить. А розповідати, що саме, не хоче. Я переживаю. Не знаю, що й думати. Не слідкувати ж за ним, щоб допомогти.

— Він — серйозний бізнесмен, — спробувала заспокоїти подруга. — Інколи такий стан — це нормально.

— Можливо, — криво усміхнулася Лія.

Офіціант якраз приніс їхнє замовлення.

Дівчата смачно поїли, розслабилися. Час почав спливати повільно.

Ольга сиділа обличчям до входу. Несподівано помітила знайому постать. Придивилась уважніше. Не може бути. Це Марат! Так! Саме він! А поряд… О, Господи! Вагітна жінка. Він не веде її під руку, але зрозуміло, що вони разом. Вона посміхається і весь час погладжує живіт, щось розповідаючи Рахімову. Він слухає. Видно, що йому приємно.

— Так, Ліє, у твого чоловіка й справді проблеми, — вихопилося уголос. Ольга вмить прикусила язика.

— Що ти кажеш? — не зрозуміла.

— Ні, ні, все гаразд, — помітно занервувала Степанова.

Зараз вона тільки й думала, як вивести подругу із залу, щоб та ні про що не здогадалася. А там нехай самі розберуться з чоловіком. Можливо, це просто збіг. Хіба жонатий мужчина не може пообідати у ресторані наодинці з чужою вагітною жінкою? Може, друзі?

Ось вони сідають за столик, розмовляють. Він не робить ніяких рухів, які б доказували, що між ними є зв’язок. Хіба що… Поклав руку на її живіт, ніби чекає поштовху дитини. Напевно відчув, бо мимоволі посміхнувся, погладив жінку.

Раптом Лія помітила, що Ольга нервує й кудись постійно дивиться. Повільно обернулася й…

О, Сило Небесна! Це Марат! А з ним — жінка! Вагітна! Він гладить її живіт і так ніжно дивиться, посміхається!

Жінка здалася їй знайомою. Так! Це та звільнена дівчина, що вся трусилася на новий рік.

Вона помітила дружину начальника й щось прошепотіла йому на вухо.

Марат різко повернувся, зустрівся поглядом з Лією — і закам’янів. Хтоб міг подумати, що серед сотні ресторанів, вони зійдуться в одному. Це практично неможливо.

«Так от у чому річ! — загупало у голові Лії. — У нього буде дитина! Напевно син, якого я йому ніколи не подарую. О, Господи! Треба тікати звідси! Бігти геть! Геть!»

В одну секунду зірвалася, й кинулася до виходу.

— Ліє! — почула крик чоловіка. Але навіть не подумала зупинитися. Тікати! Тікати! Світ за очі тікати! Один коридор, потім інший, ще і ще. Сходи донизу. Далі знову коридор. Сльози заливають очі. Вона не бачить, куди бігти. Ноги переплуталися. Упала. Болю не відчула. На коліні щось липке. Доторкнулася, глянула на руку, кров. Бігти! Бігти далі! Що це? Тупик! Ні! Ні! Тільки не тупик! Зупинилася. Повільно обернулася.

За кілька кроків стояв Марат.

— Не наближайся, — ридаючи, заблагала.

Сльози заливали. Забрудненою від крові рукою витирала обличчя.

Рахімов повільно скорочував відстань між ними. В його погляді було стільки болю, що, здавалося, не витримає і впаде, як підкошений.

— Не треба, — молила нещасна. — Не підходь, не торкайся. Богом прошу, відпусти.

Та Марат не слухав. Підійшов упритул. Як колись у лікарні, витримав істерику й притис до себе…

Ранок зустрів їх у ліжку: він лежав горілиць на одному кінці й незмигно дивився на стелю, вона — на другому, обернена до стіни. Між ними страшна прірва. Ніхто навіть не роззувався й не роздягався. Він не торкався її. Вона вже не плакала. Повільно піднявся, прийняв душ, переодягнувся, вийшов з дому.

Коли ввечері повернувся — біля входу стояла зібрана валіза. Її валіза.

— Давай поговоримо, — почув слабий зболений голос, що доносився з кімнати.

Зайшов.

Сів напроти у крісло.

— Це твоя дитина, правда ж? — хвилюючись, запитала.

— Моя, — коротко й упевнено відповів Марат, нічого не пояснюючи.

— Вона не може рости без батька, — почала Лія.

Рахімов мовчав. Насупив брови й терпеливо чекав вердикту.

— Я тебе безмежно кохаю, Марате. Для мене щастя — це бачити тебе у радості. Колись я говорила, що не треба приносити себе у жертву й жити зі мною заради… — на мить обірвалася. Ковтнула сльози.

Марат не реагував.

— Я не заважатиму, — ледь стримуючись, продовжила. — Твій син виросте й не зрозуміє кохання між нами. Для кожного дитяти важливо, щоб батько любив його маму. До чужих йому байдуже. Хочеш виростити достойного сина — покохай жінку, яка його народить. У цьому трикутнику я зайва. Можливо, зараз тебе болить душа. Але з першим криком маленького янголяти ти все переосмислиш. Цілуватимеш землю, якою ступатимуть його босі ніжки.

— То ти вже усе вирішила, — криво усміхнувся Марат. — За нас обох прийняла єдине правильне рішення.

— Цього разу — так, — твердо відповіла Лія. — Можливо, зараз ти не погоджуєшся, але з часом зрозумієш, що це дійсно єдине правильне рішення. У нас немає майбутнього.

— Браво, — іронічно скривився. — Хочеш розлучення? — пронизливо глянув у її прекрасні очі.

Лія відчула, як усередині похололо. Хоч і наважилася поїхати з дому, але до таких кардинальних змін була явно не готова.

— Т-так, — невпевнено відповіла.

— Чудово, — відкинувся на спинку крісла. — Отримаєш. Тільки одна умова: звідси підеш не ти, а я. Житло, машина й щомісячне утримання — те, чим я зобов’язаний тебе забезпечити. Якщо ні — розлучення не отримаєш.

Лія потерпла. Зовсім не впізнавала свого чоловіка. Ще вчора бачила у його очах страх втратити її, а сьогодні…

Але ж вона сама цього хотіла, чому ж так сильно болить серце?

Марат різко піднявся й попрямував до виходу. На мить зупинився у коридорі, глянув на підставку біля дзеркала: знята обручка. Іронічно скривився й сіпнув двері.

Вийшовши з під’їзду, вперше не обернувся, не підняв голову, не глянув на вікно прощаючись. Упевнено, твердими кроками попрямував до машини, сів і поїхав.

Лія дала волю почуттям. Опустилася на коліна й заридала.

* * *

Ілона вже лягла спати, коли почула наполегливий дзвінок у двері.

— Хто це може бути о такій порі? — подумала вголос.

Глянула у вічко. Серце затріпотіло. Марат. Напевно, пішов від дружини. Вона навряд чи пробачить йому. Та й нащо така потрібна, безплідна. От Ілона… Із задоволенням ще подарує йому багато дітей.

Відчинила двері.

— Ти сама? — увійшов, не привітавшись.

— Сама, — грайливо відповіла.

— Добре, — здавив руку й повів на кухню.

— Мені боляче, — спробувала сіпнутися. Настрій Марата їй зовсім не подобався.

— Там, у ресторані, ми не договорили, — різко почав, коли сіли за стіл. — Я запросив тебе, щоб повідомити про своє рішення, щодо подальшої долі дитини.

— Дитини? — налякано перепитала.

— Саме дитини, — чітко повторив. — Твоя доля мене зовсім не цікавить. Коли народиш — зразу відмовишся від сина, я заберу його.

— Ні, — благально глянула на Рахімова. — Прошу, ні.

— А на що ти розраховувала, коли поїла мене наркотою? Що розвалиш чужу сім’ю, чуже життя і побудуєш на його руїнах своє власне? Нещастя ти на мою голову, — зціпив зуби.

— Я не претендую, щоб ти зі мною одружувався, — плачучи, сказала. — Ми з сином будемо жити окремо, не заважатимемо. Ти…

— Та що за день сьогодні, га? — саркастично розсміявся. — Жінки усе вирішують: хто де буде жити, що мені робити, кого любити. Досить! — різко обірвав. — Народиш — хлопчика заберу. Крапка. Психологічно готуйся до цього вже зараз.

— То ти вирішив виховувати мою дитину з нею?! — несамовито закричала Ілона, коли Марат уже пішов. — Щаслива сім’я: мама, тато, синочок, а я не потрібна!? — почала кидати й ламати на друзки керамічний посуд. — Не буде цього, — раптом очі її дико заблищали. — Не отримаєте ви цю дитину, — глянула на живіт. — Не отримаєте!

В очах її з’явилося щось дикунське, аж несамовите.

* * *

— О-о, хороша моя, мила, — обіймала подругу Ольга. — Що ж ти накоїла. Нащо погодилась на розлучення.

— Я думала, що кохання так просто не проходить, — плакала Лія. — Гадала, підтримаю Марата і…

— Що і? — раптом сердито запитала Степанова. — Я б вас обох розстріляла. Кохаєте до нестями, а виробляєте таке. Ну залетіла та дівка — і що? Думаєш, він би покинув тебе? Усе б вирішив.

— Але він лягав з нею в одне ліжко, обіймав, дарував ласку, — гірко Лія. — Дитина ж не з повітря взялася. Я чекала, що хоч слово у своє виправдання скаже. Та де там. Ця крига у його очах. Ніби досі й не знала свого чоловіка.

— Він розсердився, бо ти вирішила сама за обох. Не спитала його думки з цього приводу, — спокійно пояснила Оля. — Йому боляче, я відчуваю. Така любов не проходить ніколи. Він страждає. Але, як сильний чоловік, уміло це приховує.

— Олю! — заридала Лія. — Як мені жити? Я так його кохаю, так кохаю, що навіть смерть не в силах це змінити. Щоночі обіймаю подушку, яка ще пахне його парфумами. Зціплюю зуби й…

— Солодка моя, — знову тепло обійняла подругу Степанова. — У мене якраз вікно між концертами, побуду з тобою трохи. Ваші батьки телефонували. Я всіх заспокоїла. Сказала, що ви просто посварилися, як це зазвичай буває у подружжя. Марат зараз поселився в пустому будинку матері. Ілони поряд немає. Він там один…

— Його найбільшою мрією було наповнити цей дім дитячим сміхом, — крізь сльози мовила Лія. — Він — один у батьків, і я також. Ми хотіли багато дітей, як мінімум трьох…

Рахімов викликав Яніна.

— Підготуй одразу дві позовні заяви до суду, — наказав. — Одну від Лії, одну від мене. На засіданні повідом, щоб розглядали без моєї присутності. Із матеріальними питаннями ми розібралися. Нехай не зволікають, розлучають на першому ж слуханні.

— Зрозумів. Вашу дружину повідомляти щодо подальшого ходу справи? — поцікавився Ярослав.

— Ти здурів?! — закричав Марат. — Ні в якому разі! Я лише прагну, щоб Лія зрозуміла ціну своїм словам. Не більше.

— Ясно. Буде зроблено, — коротко по-військовому відрапортував юрист і вийшов з кабінету.

За тиждень відбувся суд. Ні Лія, ні Марат присутніми не були. Рішення про розлучення Рахімова отримала від Яніна.

Нарешті добігав кінця строк вагітності Ілони.

«Ще якийсь тиждень-два — і я візьму на руки своє дитя, — одиноко сидячи в пустій вітальні, думав Рахімов. — Ліє, Ліє, що ж ти робиш? Всевишній подарував нам дитину. Чому ж віддалилася? Наївна моя дівчинко, хіба долю можна змінити? Якщо ти маєш відчути радість материнства — навіщо тікаєш від цього? Ох, як же я скучив за тобою», — важко зітхнув.

Його сумні думки перервав телефоний дзвінок.

Глянув на мобільник. Лариса. Напевно почалося. Серце защеміло.

— Так, — впевнено відповів.

— Марате Фархадовичу, біда! — кричала у слухавку налякана дівчина. — Я випадково зайшла до Ілони. Знайшла її непритомну, закривавлену! Викликала швидку! Кажуть, жива. Вона в реанімації міської лікарні. Приїжджайте!

У телефоні почулися короткі гудки. Всередині усе похололо.

«Моя дитина у смертельній небезпеці. О-о, Боже», — схаменувся. Вхопив ключі й миттю кинувся до машини. Дорогою зателефонував лікарю, який вів Ілону, повідомив.

Під дверима реанімації сиділи дві жінки: Лариса й Анжела Володіна.

— Якщо з моєю дівчинкою щось станеться, я тобі цього не подарую! — накинулася на Марата мати Ілони. — Із самого початку говорила доньці, щоб оминала тебе десятими дорогами, але вона не слухала! Наче метелик летіла на вогонь!

Рахімов мовчав, йому було не до істерик. На кону — життя його дитини. Приватний лікар затримується. Не знаходив собі місця. Згадалося, як в такій же реанімації була його Лія.

Нарешті двері відчинилися. У коридор вийшов черговий лікар.

— Ким ви доводитеся вагітній? — запитав, дивлячись на Марата.

— Ніким, — різко перебила Анжела Володіна. — Я — її мати, єдина родичка. Кажіть.

— Ідіть за мною, — кивнув у бік реанімаційного блоку.

Жінка одягла спеціальний халат, бахіли й щезла за дверима.

Через кілька хвилин двоє медиків вивели її під руки, посадили на стільчик. Здалося, вона аж постаріла за ці хвилини. Сиділа, важко дихала, дивилася в одну точку. Марат не наважувався щось питати. Лариса метушилася біля неї.

— Будь ти проклятий, — нарешті підняла збісілі заплакані очі на Рахімова. — Ти занапастив мою дитину, забрав у неї життя.

Лариса скрикнула й прикрила рот рукою.

Марат побілів.

«Невже не врятували»? — майнула думка.

— На цьому й на тому світі молитимусь, щоб ти спокою не мав! — у розпачі кинулася на невинного чоловіка. — Покидьок! Останній покидьок! — била по обличчю руками. — Померла моя дівчинка, померла! — голосно ридала, немов тільки зараз згадала, що у неї донька була. Коли ж зовсім недавно та прийшла до неї, вагітна — не пожаліла, не прийняла. — Стекла кров’ю, зупинити не змогли. І виродок твій помер, — просичала, мов гадюка, прямо йому в обличчя. — Обоє померли.

Марат відчув, як земля під ногами заходила. Машинально обперся на стіну. Постояв. Потім ледве вийшов з лікарні. Сів у машину, доїхав до набережної, спустився до води. Змочив обличчя.

— О, Боже! — закричав. — Чому Ти дав мені пережити це вдруге? Скільки ще витримає моє серце? Навіть не попрощався зі своєю кровинкою… Не можу. Ще раз не зможу це побачити, — витираючи сльози, молився. — Пробач, моя дитинко. Пробач, — дав волю почуттям.

* * *

Посеред ночі Лія несподівано прокинулася й різко піднялася. У сні побачила велику, зелену, залиту сонцем галявину. Поряд нікого не було. Аж раптом на горизонті з’явилися якісь людські постаті. Вони швидко наближалися. Ось вона вже чує дитячий сміх. Придивилась — упізнала. Це Марат веде за руки двох хлопчиків. Вони — його продовження. Його надія. Його майбутнє. Усі радісні, щасливі. Справжня сім’я. У ролі батька він неперевершений — такий турботливий, уважний.

«Народила, — блиснула думка. — Ілона народила хлопчика. Марат щасливий».

Очі мимоволі наповнилися сльозами. Стало важко дихати. Рука потяглася за подушкою. Прикусила зубами і тихо заплакала.

Наступного дня до неї приїхала мама.

— Хіба я не попереджала тебе? Цей чоловік приносить одні нещастя. Повертайся додому. Ти — розлучена жінка. Нащо жити у цій квартирі? — просила Лію. — При живій дружині нагуляти собі дитину. Сором який. Недаремно Бог покарав їх.

— Кого? — не зрозуміла дочка.

— А ти не чула? — здивувалася мати. — Учора Лариса Поліщук, подруга цієї безсоромної жінки, телефонувала Ірмі й повідомила, що вони померли.

Лія задеревіла. Відчула, як у роті пересохло.

— Х-хто? — ледве видавила з себе.

— Ілона й дитина, — нарешті уточнила Турганова.

— А Марат?! — крикнула перелякана Лія.

— З ним усе в порядку, — махнула рукою мати.

— О, Боже, яке горе. Дай йому сили пережити. А звідси я нікуди не поїду, мамо, — твердо відповіла. — Навіть не проси. Тут я стала жінкою, носила під серцем своє дитя, колихала пусту колиску, оплакуючи його. Це єдине місце, де я ще відчуваю, що живу.

* * *

Усе, що пам’ятав за своє недовге життя восьмирічний Мирон Бойчук — це дитячий будинок. У нього була вразлива душа, тому з самого народження багато плакав, чим заслужив собі ім’я Мирон. У перекладі з грецької — той, що плаче.

У пологовому будинку всі дітки неспокійні. Це тому, що природою закладено потребу маляти в обіймах матері. Коли покидає теплу рідну утробу й з’являється у цьому холодному чужому світі — відчуває страх. Обійми найріднішої вселяють малюкові відчуття захищеності, тепла.

Цю потребу дитина носить у собі протягом усього життя. Саме тому, будучи дорослими й успішними людьми, покинуті діти все ж шукають ту єдину, яка привела на цей світ. Нехай лише для того, аби глянути у її очі, але шукають.

Якщо ж обійняти все-таки нікому — цей страх з народження поселяється у душі назавжди. Гризе нещасну, з’їдає, ламає долю, не дає жити. Саме тому сироти часто не можуть пристосуватися до навколишнього світу після випуску з інтернату й, на жаль, закінчують у поганих місцях.

Мирончик був замкнутим, наляканим дитям. Його нерідко ображали однолітки й старші діти. Це помітила вихователька і стала опікуватися малим. Старші відступили, усвідомлюючи відповідальність. Але життя тут медом все одно не назвеш.

— Це — мої батьки, — похвалився якось у групі семирічний Максимко. Показав фото чоловіка й жінки, а поряд стояв він сам. — Ми ходили на пікнік, я їм сподобався.

Діти збіглися, щоб подивитися. Усі заздрили товаришеві.

— У них такий великий будинок, — у захваті розповідав щасливий хлопчик. — Собака, телевізор. Я вже не дочекаюся, коли вони мене заберуть. А до тебе, — штурхнув Мирона, — ніколи не прийде мама й тато, бо ти рюмса. Такий нікому не потрібен.

Діти зареготали. На очах малого виступили сльози.

Мимоволі згадав, як у дитячий будинок приходив священик, розповідав про Ісуса Христа. Казав, якщо молитися і просити, то Бог обов’язково почує і виконає твоє бажання.

Твердо вирішив: щоночі молитися й просити у Всевишнього маму й тата. Десь вони є, він відчуває. Колись знайдуть його і заберуть у теплий, повний любові дім…

* * *

— Вибачте, що прийшла без попередження, Ліє Роланівно, але розмова термінова, — схвильовано мовила Діна Магерамова, стоячи біля дверей квартири. Вона навідалася з самісінького ранку. Лія ще навіть не встигла прокинутися, як слід.

— Проходьте, проходьте, — зав’язуючи на собі халат, відповіла налякана жінка. — Щось з Маратом? — не витримала.

— Сподіваюсь, із ним усе гаразд, — трохи заспокоїла Діна. — Але справа стосується і його, це правда. — Ще раз пробачте, що прийшла саме до вас, — помітно нервуючи, почала, коли вони присіли у вітальні. — Але Марат мені — як син. Я знаю цю людину з глибокого дитинства. Його доля мені не байдужа. Поряднішого чоловіка важко уявити, повірте.

Лія мовчала й уважно слухала.

— Ви сердитесь на нього за цю дитину. Навіть розлучилися, — важко продовжила. — Але він ніколи вам не зраджував. Я це точно знаю.

— Я не серджуся, — зітхнула Лія. — Просто кохаю його. Це й привело до розлучення. Бажала йому щастя. Хто ж знав, що так обернеться? А зрада…

— Повторюю, зради не було. Був новорічний корпоратив, де ця безсоромниця — най з Богом спочиває — пригостила вашого чоловіка келихом шампанського, в який підсипала наркотики. Він ледь не помер до ранку. Добре, що я раніше прийшла на роботу і знайшла напівживого у кабінеті. Викликала швидку, вони привели до тями, — розповіла усю правду секретарка.

— Наступного дня він її звільнив, — скрикнула здивована Лія й ухопилася за груди. — Так ось чому…

— Вона свідомо завагітніла. Поставила його перед фактом на п’ятому місяці. Хто заставить її убивати ненароджену дитину? Все було розраховано до дрібниць, — усміхнулася Діна.

— То чому ж він мені не розповів? — повним жалю голосом запитала Лія. — Мовчав до останнього. Хоча… — на хвильку задумалась. — Що би це змінило? — важко зітхнула.

— Знаю, ви й зараз кохаєте Марата, — продовжила Магерамова.

— Без нього моя душа не бачить світла, з ним пізнала смак любові, як можу не кохати? — витираючи вологі очі, відповіла.

— Саме тому я навідалася до вас, — підійшла до основної теми візиту Діна. — Учора мені зателефонувув слідчий прокуратури, друг Марата Фархадовича, Антон Жураківський. Призначив зустріч. Каже, що розслідує смерть породіллі у пологовому відділенні міської лікарні.

— Ілони Володіної? — здогадалась Лія.

— Так, — продовжила Магерамова. — Цікавим є те, що жінка втратила багато крові ще вдома, тому врятувати її було неможливо, а от дитина… — на хвильку замовкла, ковтаючи слину від хвилювання. — Вижила.

— Але чому? Як? Сказали ж, що померли обоє? — ошелешено Лія. — Хіба Марата там не було? Він не бачив усе своїми очима?

— Лариса Поліщук, яка теж була там тої ночі, каже, що у реанімацію пустили тільки матір. Рахімов їй ніхто, — пояснила Діна. — Потім убита горем жінка накинулася на Марата, кричала, проклинала. Вона ж сама й сказала, що померли обоє. Він не витримав і пішов. Трохи згодом приїхав приватний лікар, якого ваш чоловік найняв для Ілони. Наполіг на повторному огляді померлої. У дитини виявили слабеньке серцебиття. Терміново зробили кесарів розтин. Малюка врятували.

— Але — як таке можливо? — підскочила Лія. — Хіба вони не прооперували Ілону? Не витягли дитину? Як пересвідчилися, що малюк мертвий?

— Навіть ультразвукову діагностику не проводили, — іронічно посміхнулася Діна. — Приклали слухавку до живота, зробили висновок, що серцебиття у плода відсутнє. Навіщо з кесаревими розтинами морочитися? Констатували смерть обох. Потім, звичайно, викликали матір Ілони, адже вона єдина родичка, аби забрала хлопчика. Але та відмовилася від рідного внука.

— А Маратові хіба ніхто не повідомив? — здивувалася жінка. — Ви кажете — там був приватний гінеколог?

— Саме тому я й прийшла сюди. Тої ночі лікар відразу зателефонував вашому чоловікові, але зв’язок з ним відсутній і на сьогодні. Ніхто не знає, де він.

— Я знаю, — ширко посміхнулася Лія. — Я знаю…

— Слава Богу, — звела до неба руки Магерамова. — Треба терміново зв’язатися з ним.

— Обов’язково зв’яжемося, — примружила очі Рахімова. — Але спочатку провідаємо малюка, я хочу його побачити. Де він зараз?

— Ой, навіть не знаю, — підхопилася секретарка. — Якщо від нього відмовилися, значить у дитячому будинку.

— Поїхали.

— У нас дітки від шести років, — ввічливо пояснила завідуюча дитячим будинком. Це — школа-інтернат. З малюками займаються у «будинку малютки». Але ви кажете, що дитині не більше місяця?

— Місяць і два тижні, — уточнила Лія.

— Тоді він ще повинен бути в лікарні, — повідомила керівниця закладу.

— Як у лікарні? — не розуміли не обізнані у таких справах жінки. — Від нього ж відмовилися.

— Там є спеціальні бокси для «відказників». Він має бути там, — заспокоїла. — Якщо не зможете знайти дитину — звертайтесь. Хоч це й не моя компетенція, але деякі зв’язки маю. І з радістю допоможу.

Лія з Діною практично бігли по коридору дитячого будинку, коли задзвенів телефон.

— Мій! — крикнула Рахімова. Ухопила сумку, але від хвилювання ніяк не могла знайти мобільник. Майже усе перекопала, витрусила поки знайшла.

— Ольга Степанова, — кинула Діні, беручи трубку. — Так, мила, — відповіла на дзвінок. — Я зараз не дуже можу говорити, передзвоню пізніше. Давай. Цілую, — коротко попрощалася.

— Боже, який він крихітний, — заворожено казала Лія, коли вони з Магерамовою прийшли до пологового відділення.

Малюк справді лежав у спеціальній кімнаті для покинутих дітей. Може так рідко буває, але зараз він був там один. Весь час крутився і незадоволено сопів.

— А можна — я його потримаю? — несподівано запитала у лікарки.

— Спробуйте, — лагідно усміхнулася медик.

Відчуття Лії, коли взяла на руки дитинку, важко описати. Ніжно, обережно, мов крихкий кришталь, обійняла. Легенько притулила малесеньку голівку до свого обличчя, заплющила очі. Малюк відчув тепло материнських рук і заспокоївся.

Губи Лії затремтіли, з-під заплющених повік покотилися сльози.

— Ну досить, — вирішила лікарка і простягла свої руки. — Йому пора їсти.

— Але ж, — занепокоїлася Лія. — Він тут зовсім один, йому страшно, можна?…

— Коли оформите документи — усе можна, — суворо перервала дитячий педіатр. — Я й так пішла вам назустріч, дозволила торкатися дитини, на яку не маєте жодного права. Все, побачення закінчене.

— Ти його виділа? — зворушено розповідала Діні, коли вийшли на вулицю. — Такий солодкий, ніжний.

— Так, адже він — син Марата, — радувалася Магерамова. — Залишилося тільки його повідомити.

* * *

«Біля будинку світло, він точно тут», — із завмиранням серця подумала Лія, під’їжджаючи. Вже було далеко за північ. Вона їхала кілька годин, ранку не чекала.

Тихенько припаркувалася. Пройшла на подвір’я.

Море було неспокійним, бурхливі чорні хвилі шуміли й викочувалися далеко на берег.

Підійшла ближче до моря. Глибоко вдихнула його особливий запах.

«Це повітря п’янить», — подумки усміхнулася.

Сквозь буйные ливни, сквозь холод и ветер,

К тому, кто милее, дороже на свете,

Пусть даже в дороге я в кровь разобьюсь,

Но раненой птицей к тебе доберусь!

— мимоволі згадала слова улюбленої поетеси.

Раптом крізь шум води, почула знайомі звуки. Так, це скрипка. Невже?…

Повільно попрямувала до будинку.

Точно. Звуки долинають зсередини. Легенько відчинила двері. Марат стояв перед розтопленим каміном і, заплющивши очі, спокійно грав.

«Він зараз в іншому вимірі», — професійно відчула.

Боялася навіть ворухнутися. Так і зупинилася на порозі.

Раптом скрипка замовкла.

«Напевно відчув холод, що тягне знадвору», — зрозуміла, але було вже пізно.

Повільно обернувся, глянув на нічну гостю. У його очах не було здивування, ніби чекав на неї.

— Скрипка, як жінка, — погладив інструмент. — Потрібно знайти ту, яка підійде саме тобі, — замість привітань мовив.

Лія підійшла. Торкнулася його рук, хотіла забрати скрипку, але Марат затримав…

— Знов тремтиш, як у першу ніч, — глибоко глянув у бездонні очі. — Де ти була так довго? Чому не приходила? — спитав повним болю голосом.

— Я не знала, коханий, — погладила рідне обличчя. — Думала, ти щасливий. Але зараз я тут, поряд, радосте моя. Без тебе немає світла, немає тепла, — на очах з’явилися сльози радості. — Колись відчула, що твоя любов дала мені крила, я відірвалась від землі. Але, виявляється, кохання дарує по одному крилу кожному. Літати можна тільки удвох, тримаючись за руки. Тому не літаю.

Марат гірко усміхнувся і притис дружину до грудей.

— Я привезла тобі велику радість, — витираючи обличчя, продовжила Лія. — Твій син… Народжений від тої жінки… Живий, — прошепотіла.

Від почутого Рахімов на мить аж завмер. Узяв голову Лії у свої руки і пронизливо глянув у самісіньку глибину душі.

Він стояв закам’яніло-непорушно. Обличчя виражало страшний біль.

«Що вона таке каже? Як може жартувати такими речами? Адже він був там. Усе чув на власні вуха. Бачив розпач тої жінки, яка втратила доньку» — не міг повірити.

— Коли ти поїхав — прибув лікар з приватної клініки і йому вдалося врятувати дитину. Ілона справді померла, — пояснила Лія. — Я вчора бачила малюка. Навіть тримала його на руках. Він такий крихітний, такий рідний, — ковтнула сльози. — Я вже не зможу без нього…

Губи Марата затремтіли.

— Це правда? О, Боже. Ти подарувала мені увесь світ, — ледве вимовив. — Моє сонечко, моя єдина. Забери мене у свій рай…

Відпустив зболене серце на волю, кинувся обіймати й несамовито цілувати свою Лію. Кохав її до нестями, до божевілля.

Цієї ночі вони не раз відривались від землі на крилах палкої любові…

— Залишилась лише одна формальність, — радісно підвела підсумок Лія, коли вони з Маратом поверталися на його машині до столиці.

— Яка? — не зрозумів.

— Наш шлюб. Без нього я не зможу офіційно стати мамою. Треба, щоб ти знову одружився зі мною. Вважай, що на цей раз я роблю тобі пропозицію, — радісно засміялася.

— Змушений тобі відмовити, — довго не думаючи, відповів Рахімов.

— Не починай, — в її голосі почулися нотки роздратування.

Вона знала, як розважає чоловіка її наївність. Але ті часи вже пройшли. Сьогодні Лія вже не дівчинка, а досвідчена жінка, яка багато пережила. То ж вимагає до себе відповідного ставлення.

— Я серйозно.

— Я теж, абсолютно серйозно, — повторив.

— І чому ж ти відмовляєш мені?

— Бо я одружений, — спокійно уточнив.

— Але Ілона мертва, упокой, Господи, її душу. Ти вільний, — не розуміла Лія.

— Я одружений не з Ілоною, — не відриваючи очей від дороги, промовив.

— Як не з Ілоною? — ледь не збожеволіла від почутого. — А з ким?

— З іншою жінкою, — таким же тоном продовжив.

Здавалося, його зовсім не турбувало, що пасажирка зараз у відчаї вискочить із авто на повному ходу.

Запанувала мертвотна тиша. Чути було лише звук мотора легковика, що мчав не менше ста семи десяти кілометрів за годину.

— То ти… — ледве вимовила Лія. — Будучи одруженим, сьогодні уночі… Ти… Торкався… Зупини машину!!! — несамовито закричала. — Зупини, бо вискочу на ходу, чуєш?!!! — забарабанила руками по панелі.

— Еге-гей! — закричав у відповідь Марат. — Заспокойся! Що ти витворяєш! Ми на шаленій швидкості!!!

— Зупини-и!!! — кричала, заплющивши очі.

— Добре, добре, — вже спокійніше Рахімов. — Зупиняюсь. Ось, дивись. Все. Все.

Як тільки авто пригальмувало, Лія вискочила й рвонула у бік лісосіки, що простяглася обабіч дороги.

— Та що ж ти робиш? — сердито гупнув дверкою Марат, виходячи з машини. — Що за звичка — тікати від реальності. То на коні у Мужієві, то у ресторані, тепер отут. Ану почекай-но, — щосили рвонув услід.

Швидко наздогнав.

— Відпусти! Не чіпай! — пручалася з останніх сил.

Але Марат заломив їй руки, уклав на лопатки, сів зверху.

— Дивись мені в очі! — закричав.

Лія відвернула голову й міцно стисла повіки.

— Дивись в очі, кажу! — ще дужче крикнув і вільною рукою вхопив за обличчя. — Поясни, що ти робиш? Га?! Коли навчишся довіряти мені?! Так, я одружений! Той папірець про розірвання шлюбу, що тримаєш удома, можеш спокійно засунути… — зціпив зуби. — Янін за моїм наказом підготував одразу дві позовні заяви: одну від тебе про розлучення, іншу — від мене до апеляційного суду про скасування цього рішення у зв’язку з порушення норм процесуального права при його прийнятті. Постанова суду про наше розлучення була відразу скасована. Тому я — одружений чоловік, а ти — одружена жінка. І так буде завжди. Чи ти думала, що так легко відпущу тебе?

Лія розслабилася й повільно розплющила очі.

Марат палав таким гнівом, що, здавалося, зараз насправді готовий розлучитися.

— Ох, Ліє! Ох! — підскочив на ноги. — Хіба така жінка мені потрібна? Отак ти кохаєш? Дружина повинна вірити своєму чоловікові, пишатися ним. Тоді йому під силу гори перевернути! — сердито повчав, махаючи руками. — Якщо жінка справді любить — вона не сумнівається у його рішеннях. Тим паче, не приймає їх за нього. Просто сліпо йде поруч у радості й горі.

Лія не відповідала. Вона була настільки ошелешена, що не могла вимовити ні слова. Розпатлана й заплакана ледве звелася на ноги.

— Скажи мені, що це таке? — Марат підійшов до неї і підняв руку.

— Одне ціле, — ковтаючи сльози, пробелькотіла.

— А ще? — суворо запитав.

— Якщо один не відпустить — другий не забере свою руку, — шморгаючи носом, докінчила.

— Якщо один не відпустить, другий не забере свою руку! — повторив Марат. — То чому ж ти відпустила, Ліє?! Чому?! Я ж не відпустив!

— Колись ти так само відвернувся лише тому, що бажав мені щастя, — не витримала бідолашна. — Я кохала, помирала, ледь не підписала той контракт з іноземцями. А ти лише мовчав і бажав мені щастя.

— О, Всевишній! — заломив руки Марат. — Збережи мій розум! Ти чуєш, що верзе ця жінка?! Як таке можна порівнювати, Ліє? Ми були вільними людьми. Вільними! Хіба ми давали якісь обітниці до того? Що мені твій папірець про розлучення, навіть якби він і справді був дійсним? Ми одружені на Небесах, це — головне. Решта — пусте.

Нарешті Лія не витримала. Упала на коліна, закрила обличчя руками й дала волю почуттям.

Марат зупинився. Усвідомив, що серйозно перегнув палицю. Його дружина — вразлива, ніжна душа — зовсім цього не заслуговує. Вона не зробила нічого страшного, ганебного. Заради нього пішла на великі жертви. Чого варте лише те, що відмовилася від перспективного майбутнього в музиці. Все, про що говорив з претензіями, отримував від неї сповна: і віру, і гордість за нього, і підтримку. Сам винен, що мовчав. Своєчасно не ділився наболілим.

Останні події геть підірвали нерви Рахімова. Він мусів визнати, що просто зірвався на невинній жінці, яка так його кохає.

Всередині защеміло.

«Це — совість», — подумав і важко зітхнув.

Повільно підійшов до дружини, присів на коліно. Розтулив її руки.

— Знаю: зі мною — нелегко, — пом’якшав. — Саме тому колись я й сумнівався щодо одруження. Але зараз бачу, як ти загартувалася. У мене найкраща дружина на світі, — посміхнувся, утираючи миле засльозене обличчя.

— Ніколи не відпускай мою руку, Марате, — раптом кинулася йому на шию Лія. — Прошу, тримай її міцно. Навіть якщо я не витримуватиму — не відпускай, — плачучи благала. — Не відпускай…

* * *

За неповних два тижні Марат зумів підготувати всі необхідні документи, щоб забрати малюка. Навіть генетичну експертизу провели, аби не було сумнівів, що він — рідний батько дитини, а не просто усиновитель. Рахімов стратегічно продумав кожен крок на випадок, якщо бабуся Анжела згадає про онука.

Підключив усі можливі знайомства й не шкодував хабарів. Головне, щоб дитина опинилася вдома на руках рідного батька й люблячої матері.

Коли разом з Лією вперше приїхали до лікарні, щоб провідати малого — попросив, щоб його залишили з дитиною наодинці. Хотів по-справжньому насолодитися миттю першої зустрічі й зайвих очей не бажав.

— Я назву тебе Тимуром, — ніжно прошепотів, притуливши маленьку голівку до своєї щоки. — Це ім’я відважних, розсудливих, твердих характером людей. Адже ти не покинув свого тата, не здався, вижив, повернувся з того світу. Справжній мій син, мій Всесвіт, моя гордість, моє майбутнє.

Лія світилася від щастя. Маленьке диво принесло стільки радості у їхнє життя. Вона готова віддавати йому всю материнську ласку, яку накопичила, готуючись обняти свою кровиночку. Щодня дякувала Богові за цей подарунок долі.

У день, коли забирали хлопчика додому, хвилювалася більше за Марата. Ніби все й готове: кімната, пелюшки, пляшечки, іграшки. Та все ж гризло якесь відчуття, ніби щось забули.

— Ой, — раптом згадала, коли проїжджали повз місцевий дитячий будинок. — Завідувачка інтернатом — така чудова жінка. Саме вона допомогла нам з Діною розібратися у пошуках Тимурчика. Навіть казала, якщо самі не впораємось — підключить своїх знайомих, уявляєш? Я така вдячна їй.

— То давай, зупинимось і подякуємо разом, — несподівано запропонував Марат. — Заодно побачить, кого ми шукали.

— З радістю, — погодилася дружина.

— У такі моменти душу переповнює щастя, — після теплої розмови потисла на прощання руку новоспеченим батькам директорка дитячого будинку. — В очі обездолених дітей я дивлюся щодня. Дай, Боже, кожній сиротині знайти свій дім.

— Амінь, — погодилася Лія.

Подружжя Рахімових довгим коридором повільно наближалося до виходу, коли раптом почувся відчайдушний болісний крик дитини.

— Мамочко! Таточку! Ви по мене прийшли? Я тут! Зачекайте!

Марат і Лія різко зупинилися. Прямо на них буквально летів хлопчик років семи-восьми. Вона від переляку заклякла на місці й притисла Тимурчика до грудей.

— Стій! Зупинись! — кричала йому услід якась жінка — мабуть, вихователька. — Мирончику — це не твої батьки! Що ти собі надумав?

Але малий не слухав. Добіг і міцно обняв їх обох за ноги.

— Татку, мамко, я так вас чекав, так чекав, — плакав хлопчик. — Я знав, вірив, що ви не забудете про мене.

— Вибачте, будь ласка, — добігаючи, почала виправдовуватися вчителька. — Тут таке часто буває. Не зважайте, я його заберу, — простягла руку, щоб відтягнути свого вихованця. Але Марат її зупинив.

Присів, узяв малого за плечі, подивився у вічі.

— То ми твої мама й тато? — здивовано запитав.

Мирончик ствердно кивнув головою і витер заплакані очі.

— А як ти упізнав нас?

— Ось, — обережно, як найдорожчу святиню, витяг з кишені пом’яте фото, де Марат і Лія разом.

— Не може бути! — скрикнула Лія. — А я так давно його шукаю. Напевно, випало, коли ми з Діною були тут минулого разу. Пам’ятаю, якраз невчасно зателефонувала Ольга Степанова. Я всю сумку витрусила, щоб знайти телефон.

— Я нікому не показував цю фотографію, — витираючи носа, мовив хлопчик. — Беріг, носив завжди з собою. Кожного вечора дуже, дуже молився, щоб Ісус Христос привів вас до мене. Я загубився. Знаю, мене важко знайти. Але ви знайшли. По мене прийшли, правда? Більше не покинете? — щирі маленькі оченята випромінювали таку безмежну віру й надію, що вихователька приклала руки до губ, аби не розплакатися.

Зворушений Марат погладив хлопчика по голові.

— По тебе, милий, — важко усміхнувся. — Звичайно, по тебе. Більше не покинемо, — обняв сиротину.

* * *

Берегом моря гуляла щаслива родина: тато, мама і двоє дітей.

Старший весь час утікав вперед і мочив босі ноги у теплі лагідні хвилі. Маленький, ледь перекладаючи ноженята, дріботів за ним. Батьки повільно йшли позаду й любувалися своїми нащадками.

Це — молода сім’я Рахімових.

А це — будинок печалі, який після гарячої пристрасної ночі Лії з Маратом став місцем радості. Тепер вона, на дев’ятому місяці вагітності, майже не встигає наздоганяти своїх хлопців, помітно відстає.

Марат зробив тут повну революцію: добудував другий поверх, великий яскравий дитячий майданчик, басейн, розширив зелену зону. Тепер це найкраще місце для родинного відпочинку.

Поряд зводиться невеличкий котедж.

Там житиме сім’я Жураківських. Справа з розслідування смерті Володіної стала останньою для Антона. Він довів, що це було сплановане самогубство. Дівчина хотіла спровокувати викидень. Напилася спеціальних препаратів, що стимулюють пологи. Можливо хотіла народити вдома й убити дитину. Але, не отримавши вчасно медичної допомоги, просто стекла кров’ю. Якби не Лариса Поліщук — загинуло б і маля.

— Бог великий і могутній, — відповів тоді Рахімов. — Людина планує зло, а він рятує невинну душу. Нехай спочиває з миром. Настане час — за все відповість.

Далі слідчий звільнився на пенсію. Але не переставав заходити до Марата на каву. Досвідчений у коханні, Рахімов відразу запідозрив, що кава тут ні до чого. Як виявилося, почуття до Діни Магерамової давно поселилися у серці старого холостяка.

Секретарка теж покривалася щільним рум’янцем, коли з’являвся Жураківський. То ж Марат виявив ініціативу і допоміг двом одиноким серцям поєднатися.

— От бачиш, кохана, як Всевишній усе розклав на свої місця? — ніжно обняв дружину Марат. — Колись на цьому ж березі ти говорила, що Аврам Соломонович краще знає про наші долі: ти не зможеш завагітніти, у нас немає майбутнього…

Лія тепло усміхнулася.

— Ти теж хотів згоріти, мов свічка, — нагадала розмову у спальні. — Але хіба не сяйво твого світла тримає нас усіх разом?

Рахімов набрав повні легені повітря й заплющив очі.

«Щаслива мить, хай би вона не закінчувалася ніколи», — задоволено подумав.

Раптом очі Марата хитро заблищали.

— Мирончику, біжи сюди! — гукнув старшого сина, який вже досить далеко відбіг.

Тоді взяв на руки малюка й присів на піску.

— Ось моя рука, — поклав долоню собі на коліно. — Клади зверху свою, — подивився на Мирона, — тепер, матусю, ти. А тепер — ми з Тимурчиком. Знаєте, що це?

— Ні, — похитали головами мама з Мирончиком.

— Це — сімейний кулак, — пояснив батько. — Тепер нам не загрожує ніяке чудовисько-страховисько. Ним ми зможемо розбити всі негаразди, що підкрадатимуться до родини.

— А як ми розіб’ємо негаразди? — не зрозумів Мирончик.

— Коли всілякі труднощі наближатимуться — ми щосили вдаримо нашим кулаком по них і вони розлетяться у небі, як пташки. Хочете побачити?

— Так, — засміялися.

— Один, два, три-и! — усі руки пурхнули й замерехкотіли пальцями на фоні сонячного проміння, наче пташки.

Марат глянув на щасливих дітей і Лію.

«Моя сім’я — мій рай, — подумки радів. — Немає нічого важливішого за найрідніших людей».

Через три тижні Лія народила хлопчика. Марат твердо вирішив, що пологи будуть партнерськими. І як тільки дружина й мати Ірма не переконували його, що таїнство народження власної дитини не повинне відкриватися чоловікам — він був незламним. Можливо, взнаки давалися попередні два рази, коли даремно чекав появу маляти під дверима операційної. Тепер боявся й на хвилину залишити вагітну жінку в лікарні.

Цього разу тримав свою Лію за руку, допоки не почув перший крик синочка.

З трепетом у серці взяв на руки такий довгоочікуваний плід їхньої любові. Кажуть, маленькі дітки у перші місяці конкретно ні на кого не схожі. Але Маратові чомусь здалося, що у хлопчика його риси обличчя, міміка і головне — твердий характер. Адже коли народився — оченята розплющив, проте вперто не хотів подавати голосу, допоки лікар легенько йому не допоміг. Терпів, але не здавався до останнього.

— Я назву його Аланом, — обняв і поцілував Лію, коли маленького приклали до грудей матері. — У деяких тлумаченнях це ім’я означає «скеля». Можливо він стане каменем опори, на якому триматиметься рід Рахімових?

— Ого, — здивувалася змучена пологами, але щаслива жінка. — Ти так далеко заглядаєш у майбутнє. Не забувай, у нас ще є старші сини.

— Є, — погодився. — І кожен з них займає своє важливе місце у моєму серці. Ніхто не залишиться поза увагою.

* * *

— Як нереально швидко плине час, — дивувався Марат, спостерігаючи, за палаючими дровами у каміні.

Це були ті щасливі миті, коли він повертався додому вчасно і міг присвятити хоч трохи часу дітям і дружині. Зараз хлопці вже позасинали, Лія заварила чоловікові улюблену каву з молоком.

— Минув уже цілий рік. Малий Аланчик навіть бігати почав, а враження, що лише вчора я вперше узяв його на руки.

— То й не дивно, — погодилася Лія. — Ти зайнятий справами. Повертаєшся пізно ввечері. Не завжди й устигаєш поцілувати синочків на ніч. Не подумай, що докоряю, — лагідно усміхнулася. — Та інколи нам тебе дуже бракує, діти сумують.

— На жаль, робота займає багато часу, — зітхнув Рахімов, — це правда. Добре, хоч удома — надійний тил, — обняв дружину. — Мої хлопці у твердих руках.

— Не перебільшуй, — посміхнулася Лія. — Батько для них — авторитет. Вони й дихнути бояться без твого дозволу.

— Хіба я такий суворий? — здивувався Марат. — Хочеш сказати, що діти мене бояться?

— Боже, хорони, — заперечила дружина. — Ти справедливий, — уточнила. — Але вони ще малі й не завжди розуміють, коли дорослі бажають добра, щось забороняючи. Будь до них поблажливіший.

— Мої сини — майбутні чоловіки. У свій час на їхні плечі ляже тягар нелегкої сімейної справи Рахімових. Потім одружаться, відповідатимуть за свої родини. Тому я змушений виховувати в них сильний характер. От народиш мені донечку… — багатозначно глянув на Лію. — Її балуватиму. Все дозволятиму, носитиму на руках, поки заміж не вийде, — хитро примружив очі.

— О, Марате, — поклала голову на груди чоловіка. — Ти не заспокоїшся, поки у нас не з’явиться дівчинка, — важко зітхнула.

— Принцеса, схожа на тебе, — уточнив.

— Мені зараз хлопців вистачає, — важко зітхнула. — Нянька вже ледве встигає за ними. Мирончик годинами займається на скрипці. Я мушу його навчати, контролювати. Тимур з Аланом тим часом висмоктують зі своєї виховательки останні сили. Мені її шкода.

— Ти молодець, що займаєшся з Мироном. Я не такий вже спеціаліст, але потяг до музики у ньому відчувається.

— Це не просто потяг, — заворожено відповіла Лія. — Коли мій батько почув його гру — зрозумів, що то є справжній скарб. У цієї дитини вразлива творча душа, яка сприймає світ через призму музики. Він ніби в іншому вимірі, коли грає. Колись я читала, що таке розуміння прекрасного відчувається в людині з перших днів життя. Тимур і Алан — інакші. В них ти можеш з пелюшок виховувати сильний характер, але Мирончик…

— Згідний, — задумано Марат. — Якби я на Мирона так гаркнув, як інколи на цих двох бешкетників — навіть уявити важко, що сталося б. Цей хлопчик інакший: розважливий, слухняний, ніжний. Дивакуватий, правда, як усі творчі люди, — по-доброму усміхнувся. — Напевно, продовжить династію скрипалів Турганових і гратиме за кордоном на великій сцені.

— Даремно жартуєш, — серйозно відповіла Лія. — Думаю, він мене справді перевершить…

— Дай, Боже, — поцілував дружину. — Нехай йому Всевишній помагає. Я тільки сприятиму.

— Незабаром п’ята річниця нашого весілля, — плавно змінив тему Рахімов. — Про який дарунок мрієш?

— Мій подарунок — ти, — ніжно промуркотіла у відповідь. — Чого ще бажати?

— Ясно, — пригорнув до себе кохану. — Однак, це наш перший маленький ювілейчик. Отже… Я вирішив украсти тебе від усіх. Дітей відвеземо у Мужіїв. Нехай бабусі й дідусі не розслабляються й допоможуть нашій висмоктаній няні. А ми з тобою влаштуємо другу весільну подорож. Куди бажаєш полетіти?

— Тільки ми удвох? — одразу й не повірила Лія.

— Тільки удвох, — хитро посміхнувся Марат.

— Надовго? — не вгавала жінка.

— Тиждень.

— Цілий тиждень? — не могла надивуватися. Адже останнім часом чоловік навіть одного вільного дня не знаходив у щільному графіку.

— Але вибрати важко. Ми вже багато де побували. Хоча… — на хвилину задумалася. — Може згадаємо, як воно було вперше?

— На Мальдівах? — уточнив Марат.

— Точно, — весело підтвердила.

— Добре. Проте, спочатку все ж таки повечеряємо на Ейфелевій вежі.

— Париж? — аж скрикнула від задоволення Лія.

— Вечірній, романтичний Париж, — уточнив.

— О-о, коханий, — зітхнула дружина й притислася до чоловіка.

Тож, як і планували, через місяць удвох полетіли на відпочинок.

— Телефонувати лише у випадку, якщо несподівано виникне загроза апокаліпсису, — суворо наказав Яніну Рахімов. — Не дай, Боже, потурбувати мене за менш важливих обставин.

— Зрозумів, — коротко відрапортував головний юрист компанії Тепер він фактично був другою за значимістю людиною у фірмі після її керівника. Ярослав багато разів підтвердив, що готовий за Рахімова покласти свою голову. В яких вони тільки ситуаціях за роки спільної роботи не побували… З усіх, дякувати Богові, світлому розумові Марата й зв’язкам Яніна виходили переможцями.

Райський тиждень ніби відродив Лію. Останнім часом вона була заклопотана домом, дітьми. Не забувала й про спортзал, щоб підтримувати гарну форму після пологів. На все старалася знайти час, але його постійно бракувало. Складалося враження, наче, не зупиняючись, кудись мчить. Це втомлювало.

А тут спокійно, коханий поруч. Нікуди не поспішає.

Один день провели у місті закоханих — Парижі.

Потім, як і п’ять років тому, на казкових островах замовили будиночок, щоб повністю усамітнитись.

Як люблю ці бездоннії очі,

Голос твій: рідний, милий, дзвінкий,

Твої губи медові, жіночі,

Моє щастя, навіки я твій…

— поетично шепотів Марат на вухо коханій, коли романтично вечеряли на березі океану, милуючись заходом сонця.

Нарешті мав змогу по-справжньому насититися нею. Благодатні миті, коли вони належали тільки одне одному й ніякі турботи не хвилювали, не відволікали.

— Як же я люблю тебе, Ліє, — обняв дружину. — Моя б воля — оце зоряне небо простелив до твоїх ніг, наче килим, — задивився вгору.

— А хіба не простелив? — здивувалася. — Щасливішої за мене жінки я не можу уявити. Ти відкрив мені світ справжнього кохання, подарував радість материнства, сімейного затишку. Я пригадую нашу першу ніч… Коли увійшла в кімнату — усвідомила, що я — дружина. А що це таке? Яка моя роль? Пам’ятаю, як розгубилася. Відчувала лише страх, що наростав з кожною секундою. Та вже за мить все стало на свої місця. Ти дав мені свою руку і міцно стис мою. Тої ночі ти запалив сімейний вогонь і навчив мене його оберігати. З кожним роком він розгорається все ясніше, полум’я стає вище. Воно не тільки світить, але й зігріває усіх, хто поруч. У найважчі часи, коли я відчула, як засихає моє коріння, усвідомлюючи, що ніколи не стану матір’ю — ти не зневірився, не покинув, не відпустив мою руку. Вселив віру й надію, що все буде добре. Саме завдяки тобі наша родина примножується. Усі щасливі. Моя душа радіє.

— Зі мною нелегко. Я це знаю, — раптом серйозно глянув їй у вічі Марат. — Ти багато від чого відмовилась натомість.

— Натомість? — щиро усміхнулася Лія. — Як ти там любиш говорити? «О, Всевишній! Чуєш, що верзе цей чоловік? Хіба можна порівнювати кар’єру, музику з дітьми, родиною і коханням? Дай мені терпіння», — звела руки до неба.

Марат добродушно розсміявся.

— З тобою — нелегко, — без жартів продовжила. — З тобою — надійно. Ми багато пережили і, думаю, ще багато нас чекає попереду. Але з тобою я впевнена у завтрашньому дні. З тобою наша сім’я — тверда, мов скеля. То — головне. Це і є той неосяжний зоряний килим, який ти простелив під наші ноги. У твої руки я віддала своє серце і не жалкую, бо відчуваю, що воно захищене від сильних житейських вітрів і штормів, що вирують навколо. Чого більшого можу бажати? — притулилася до чоловіка.

— Ох, Лі-іє, — обняв дружину Рахімов. — Щовечора дякую Богу за тебе. День нашої першої зустрічі до секунди пам’ятаю. Інколи думаю: що, якби зранку авто завелося і я не сів би у той вагон? Або не залишився ночувати у Красовського і не потрапив би у кінний клуб? Як легко можна пройти мимо своєї долі — й не знати про це… — важко зітхнув.

— Не можна, — багатозначно глянула на Марата дружина. — Не можна…

— Ви аж сяєте, — раділа Ірма, коли син з невісткою повернулися з подорожі й завітали у Мужіїв. — Наче якийсь дуже цінний подарунок привезли, — задоволено щебетала за сімейним обідом, де зібралися Красовські й Турганови.

— Сподіваюсь, — погладив животик дружини Рахімов. — Я чекаю на принцесу, — ніжно глянув на Лію.

— О, Господи, — аж заклякла стара Турганова, коли зрозуміла, що зять планує четверту дитину. — Хіба зараз час? Аланчик ще зовсім маленький.

— Мамо, — спробувала зупинити матір Лія. — Хіба одна дитина може завадити іншій? Ми мріємо про дівчинку, що в цьому поганого?

— Саме дівчинку? — ледь не збожеволіла від почутого. — А як буде?…

— … хлопчик, то народимо ще, — перебив і твердо докінчив Марат.

Турганова не витримала. Встала з-за столу й попрямувала до свого будинку.

Донька підхопилася й наздогнала її.

— Навіщо ти дратуєш свою тещу? — сердито запитала Ірма сина. — Адже знаєш, як болісно вона реагує на такі речі.

— Ця жінка досі вважає, що Лія нещаслива, — зціпив зуби Марат. — Що ж то за мати така? Вперто не хоче сприймати мене серйозно. Так буде до її смерті? Як із цим миритися? Адже вона робить своїй дитині боляче. З яким серцем Лія повернеться додому? Як на такі вибрики повинні реагувати мої діти? Я ж довірив їх вам, своїм батькам! Чому ви їх вчите? Що демонструєте? Ох! Всевишній, дай мені терпіння, — важко зітхнув.

— Я завжди поважала твою думку, бо вважала, що ви з батьком усе робите для мого щастя, дихаєте заради мене, — болісно, але суворо почала Лія, коли вони з матір’ю зайшли у будинок.

Турганова насторожилася. Таким тоном донька з нею ще не розмовляла.

— Так і є, — спробувала виправдатися.

— Ні, мамо, все не так! — підвищила тон Лія. — Хіба ти не бачиш, як мені добре? Яку радість принесли діти у наше з Маратом життя? Чому робиш боляче?

— Але ж тобі лише двадцять п’ять, — жалісно відповіла ненька. — Твої ровесниці ще у дівках гуляють, а ти вже четверту…

— Мамо! — несподівано закричала Лія. Очі її наповнилися сльозами. — Ще недавно я навіть мріяти не могла, що переживу радість народження маляти, вдихну його запах, пригорну до грудей. Страшно згадувати. А сьогодні замість того, аби розділити нашу радість, ти відверто показуєш, що не можеш змиритися з моїм щастям?

— Доню, — раптом вхопила за руку дочку, яка різко повернулася, щоб покинути батьківську хату. — Т-ти все невірно зрозуміла, — перелякано мовила. — Я, я тільки щастя бажаю, — не могла знайти потрібних слів.

Усвідомила, що накоїла. Наскільки віддалила рідну кровиночку своїм егоїзмом.

— Пробач мене, нерозумну, — кинулася обіймати й цілувати дочку. — Вибач, серденько.

Проте, коли переконалася, що Лія справді вагітна — мов одержима, всі дев’ять місяців їздила по монастирях, молилася й ставила свічки, аби лишень дівчинка народилася.

Вперше Марат не зміг бути поряд, коли на світ з’являлася його дитина. Якраз був за кордоном. Ледь не збожеволів, коли отримав звістку, що Лія в лікарні.

— Але ще не час, — серце його шалено закалатало. — Ми очікували, як мінімум через два тижні, — хвилюючись, намагався отримати хоч якісь пояснення лікаря по телефону.

— Ви маєте рацію. Це неочікувано, раптово відійшли навколоплідні води, — серйозно пояснив спеціаліст. — Перейми не починаються. Я не ризикуватиму. Терміново робимо кесарів розтин. Дитину треба рятувати.

Найближчим рейсом Марат вилетів додому.

Години в дорозі здавалися вічністю.

Уже два рази він пережив страшні миті втрати дитини. Не був впевнений, що витримає ще.

Серце стискалося. Голову розривало.

Нарешті аеропорт.

Таксі.

Лікарня.

Пологове відділення.

— Де? — вхопив лікаря за руки. Той якраз спокійно йшов по коридору.

— Прошу, — усміхаючись, відчинив двері потрібної палати.

Лія з дитинкою лежали на ліжку.

— Вітаю з донечкою, — промовив ескулап.

— Мої дівчата, — ковтаючи сльози щастя, підбіг Марат.

Погладив і поцілував дружину. Тоді взяв на руки маленьке диво.

— Таткове сонечко, — притис до щоки свою кровиночку. — Бажана моя, ясноока зірочко, твоє сяйво наповнило мою душу. Солодка квіточко…

— Як назвеш доню? — глянув на Лію.

— Я навіть не думала, — здивувалася. — Досі усім дітям імена вибирав ти.

— Бо це хлопчики, так годиться, — пояснив Рахімов. — Дівчинку має наректи матуся.

— Мені подобається Міра, — трохи подумавши, запропонувала.

— М-міра, — задумано протяг Марат. — Цікаве ім’я, що означає?

— У слов’ян — скорочено від «Марія», в арабів «Еміра» — принцеса, повелителька, здається, — пояснила дружина.

— Чудовий вибір. А кажеш, що не думала над іменем. Навряд чи таке спонтанно може прийти в голову, — хитро примружив очі.

За кілька днів Марат забрав Лію з дитинкою додому. По дорозі в пологовий будинок зупинився, щоб купити троянди — улюблені квіти дружини. Цінний подарунок, на знак подяки за доньку, приготував раніше.

Поки формували букет, вийшов на вулицю, зробити діловий телефонний дзвінок.

— Мені не цілу хлібину, тільки половинку, — донеслися до нього чиїсь несміливі слова.

— Та я про половину й кажу! — прозвучала сувора відповідь. — У вас не вистачає грошей, чи не розумієте?! Тут не безкоштовна «кормушка». Не давіть на жалість!

Мимоволі повернув голову й побачив жінку років під шістдесят, яка намагалася купити хліба, але коштів на це явно бракувало.

«Дивно, — блиснула думка. — Вона не схожа на волоцюгу. Одягнена скромно, але зі смаком. Взуття не нове, але добротне, шкіряне. Здалося, навіть легенький макіяж на обличчі. У чому ж річ? Не змогти купити півхлібини — це катастрофа. Напевно, у неї якась біда?

Жінка мовчки повернулася, проковтнула сльози образи, ще раз глянула на кілька купюр у руці і попленталася до лавиці неподалік. Присіла. Витерла хустинкою очі.

— Добридень, — раптом почула над головою. — Дозволите присісти?

— Якщо вам комфортно поряд зі старою жінкою, не зважаючи, що всі лавиці вільні — будь ласка, — спробувала жартувати.

— Мене звуть Марат Рахімов. Якщо ваші діти зайдуть в інтернет-мережу, побачите, що я не несу загрози, — серйозно представився з надією, що жінка розповість про своїх нащадків. Бо де ж вони є, коли матері не вистачає на їжу?

— У мене нікого немає, — зітхнувши, відповіла.

— Живуть далеко? Не з вами? — нахмурив брови.

— Був чоловік — військовий. Помер під час служби. От зараз отримую пенсію по втраті годувальника. Кажуть завелика, тому субсидії позбавили. Тепер більше половини віддаю за комунальні послуги, аби не замерзнути у квартирі. Ще була донька… — витерла зволожені очі серветкою. — Їй було двадцять, коли діагностували лейкемію. Грошей, щоб лікувати її за кордоном, не було. Моя кровиночка прожила недовго. Я все життя пропрацювала в органах освіти: дитячі садочки, школи. Навіть у ясельках якось доводилось підробляти. Там мені сподобалося найбільше. Маленькі дітки такі невинні, безпомічні. Хочеться оберігати їх, допомагати. За освітою я педагог, а не звичайна «нянічка», тому з дітьми працювала акуратно, ніжно, щоб у них не травмувалася психіка. Проте на такій роботі багато не заробиш. Зараз — самотня. Не маю ні братів, ні сестер, бо одна була у батьків.

— То ви працювали з дітьми? — перепитав Рахімов.

— Усе життя, — глянула прямо у вічі Маратові.

Здавалося, нещасна трохи повеселішала. Напевно давно не відкривала нікому свою душу. Розмова відволікла, розвіяла бідолашну.

— Як вас величають? — поцікавився.

— Марина Митрофанівна Дубровська, — відрекомендувалася. — Якщо зайдете в інтернет — також побачите про мене інформацію. Десять років тому я очолювала міський відділ освіти, тому знайомих багато. Але вони впізнавали мене у місті лише доки була при посаді. Зараз отак на лавиці ніхто б поряд не присів. Максимум поспіхом привітались би. Усі зайняті, — гірко мовила.

У Марата розширилися очі від здивування.

Людина такого рівня жевріє? Голодує? Все життя працювати на державу, щоб не вистачало на старості літ дожити до наступної пенсії?

Особисто він достойно оплачує працю своїх підлеглих. Вони дозволяють собі відпочивати за кордоном, платити за житло, їздити на власних автомобілях. Мають відкриті рахунки в банках, де заощаджують на майбутнє. Ніколи не цікавився розмірами зарплатні у державних структурах. Думав, що мінімальна заробітна плата — абстрактний показник для усіляких там бухгалтерських розрахунків. Реально ж за такі гроші ніхто не працює. Навіть припустити не міг, що таке існує. Досі в його розумінні не могли собі дозволити півхлібини тільки волоцюги й ліниві безхатченки. Навіть милостині їм не подавав. Але, щоб така людина…

— Ваше обличчя здається мені знайомим, — вивела його з глибоких думок Марина Митрофанівна. — Справді… Якось бачила фотографію в газеті, — пригадала. — Так, так, то були точно ви. У статті щось писали про бізнес. Я на цьому не розуміюся, тому й не читала. Але фото запам’ятала.

Марат усміхнувся.

— Дозвольте вам допомогти, — раптом запропонував.

— А-а, — нарешті зрозуміла. — Ви, напевно, чули розмову про хліб? Тому й підійшли?

— Почув, — зізнався Рахімов і потягнув руку за гаманцем.

— Навіть не думайте! — підвищила тон Дубровська. — Я не жебрачка. Через кілька днів пенсія. Все буде гаразд.

— Ви неправильно зрозуміли, — заспокоїв жінку. — Ось моя візитка. Я хочу обмінятися координатами. Впевнений, ми з вами ще зустрінемося, — протягнув клаптик паперу зі своїми даними.

— Диктуйте свою адресу, — відкрив електронний блокнот у телефоні.

За кілька хвилин наказав начальнику охорони своєї компанії перевірити отриману інформацію.

Коли все підтвердилося — поговорив з Лією.

— Гадаю, з неї вийде чудова няня для Міри. Що скажеш?

— Помічниця нам не завадить, — погодилася дружина. — Ти з нею спілкувався, усе зважив. Якщо вона каже правду, то можемо спробувати.

Марина Митрофанівна була до сліз зворушена пропозицією Рахімова. Не роздумуючи, погодилася. Адже не просто працюватиме, а житиме у великій родині. Самотність більше не давитиме на неї, коли сусіди за стінкою святкують Новий рік чи Різдво. А ще… Виховуватиме дівчинку. Згадає часи, коли співала колискові своїй донечці, носила її на руках. Жінка була дуже щаслива.

— Може хоч першу ніч побудемо біля Міри разом? — хвилювалася Лія, коли лягли з Маратом у ліжко, залишивши у дитячій кімнаті Дубровську з дитиною.

— Дай їм звикнути одна до одної, — заспокоював чоловік. — Ти тільки заважаєш їй виконувати свою роботу. Адже Марина Митрофанівна — педагог. Може порадити, що для маленької краще, на що звернути увагу.

— Та я не проти, — шепотіла Лія. — Боюсь лише, щоб дитина не плакала. Вона ж відчує, що мене немає поряд. А якщо у твого педагога якісь спеціальні методи заспокоювання?

— То давай послухаємо, — нажав червону кнопку на білій пластмасовій кульці.

— Це що? — здивувалася жінка.

— Спеціальний пристрій. «Няня» називається. Працює дистанційно. Одна його половинка знаходиться у дитячій кімнаті, інша у нашій спальні. Випадково знайшов. Не пічкати ж будинок підслуховуючими жучками й камерами. А це призначено для того, щоб чути, коли малюк прокинеться, якщо ти на кухні, або в іншому приміщенні, наприклад, — пояснював. — Порадили в дитячому магазині. Дуже корисна штука, виявляється.

— Ти хвилюєшся? — почувся у маленький мікрофон голос нової няні. — Відчуваєш, що мами немає поряд?

Дитина голосно рипіла.

— Не бійся, сонечко. Я щойно побачила тебе — відразу полюбила. Ти мені, як рідна. Ще маленька, говорити не можеш, але все прекрасно розумієш. Я знаю. Хочеш заспіваю тобі пісеньку, яку колись співала своїй донечці?

Час настав відпочивати,

Тож лягай, дитинко, спати,

Ангел хай оберігає сон твій уночі.

І наспівує тихенько

«Люлі-люлі, спи, серденько,

Очки закривай,

Маленька, засинай».

Люлі-люлі баю,

Тебе я загойдаю,

Обійму легесенько,

Пригорну ніжнесенько,

Пісню заспіваю,

Люлі-люлі баю…

Дівчинка заспокоїлася і міцно заснула.

— Ну ось, — напівпошепки мовила Марина Митрофанівна. — Тепер покладу тебе у ліжечко. Спатимеш до ранкового годування. Не будемо турбувати маму з татом. Нехай вони відпочивають.

— От бачиш? — виключив кнопку Марат. — Спатимуть до ранкового годування, а ти переживала, — обняв дружину й пригорнув до себе.

* * *

Бізнес Марата процвітав. Солідну архітектурно-будівельну компанію Рахімова вже знали не тільки в Україні.

Нещодавно він повернувся з Польщі де «Вавілон», на замовлення іноземних інвесторів, зводив готельний комплекс.

Велику роль у досягненні такого успіху відіграла серйозна підтримка Красовського. Ігор усвідомлював, що самостійно Рахімову буде важко досягти задуманої висоти. Тому з радістю підтримав його амбіції щодо розширення сімейного бізнесу за межі кордонів країни. Запропонував об’єднання власної будівельної фірми з «Вавілоном». Це полегшило Маратові роботу й розширило можливості, оскільки не було потреби співпрацювати з чужими будівельними компаніями.

Зараз Красовський майже остаточно відійшов від справ. Він насолоджувався заслуженим відпочинком поряд з коханою жінкою.

Марат став не просто заможною, але й впливовою діловою людиною, широко відомою у світських кругах. Його скроні вже злегка прикрасив срібний іній, але молодих красунь це тільки приваблювало. Постійно відчував на собі їх пристрасні погляди.

Та серце Рахімова, як і раніше, цілком і повністю належало коханій Лії.

Нещодавно відсвяткували її день народження — тридцять п’ять років.

«Вона прекрасна, — любувався своєю дружиною, яка танцювала в ресторані з найстаршим сином Мироном. — Моя троянда, така розкішна, бажана, кохана. Час настав — нарешті повністю розпустила бутон, розцвіла. Її аромат п’янить, зводить з розуму…»

Пригадав, як напередодні, у спальні не могла визначитися з вибором плаття для святкування. Одягала то одне, то друге. Довго крутилася перед дзеркалом.

Марат у цей час, сидячи на ліжку з планшетом, вивчав креслення чергового проекту. Одним оком поглядав на дружину. Останнє вбрання жінки майже повністю вивело його з рівноваги. Чорне легеньке шовкове довге плаття з відверто відкритою спиною і глибоким розрізом, що при кожному кроці відкривав голу ногу, трималося біля шиї на одному тонкому срібному ланцюжку, який довгим шлейфом спадав аж до талії. Кожен рух Лії в цьому одязі туманив голову.

— Люба, — не відриваючи очей від дзеркала, попередив. — Твоє дефіле не дає мені зосередитися. Ще один рух — і я не зважатиму на твій жіночий календарик з позначками, в який день можна, а в який ні…

— Для зосередження в тебе є робочий кабінет, — не подумавши, кинула у відповідь.

Одним блискавичним рухом Марат опинився біля дружини. Навіть незчулася, як легеньке платтячко злетіло з її тіла. Миттю відчула, що опинилася у міцних обіймах чоловіка.

— Коханий, благаю, — перелякано змолилася. — Сьогодні не можна. Мені вже не двадцять, що як…

— Що-о? — розсміявся Марат. — Радосте моя, тобі тридцять п’ять, а не триста п’ятдесят років. Деякі жінки у твоєму віці первістка народжують. Я, особисто, лише дякуватиму Всевишньому, якщо він подарує мені дитинку. Чи ти… — хитро примружив очі, — у мені сумніваєшся?

— О-о ні, знову знущаєшся, — безпомічно опустила руки. — Ти ж розумієш, що я маю на увазі.

— Мені байдуже, що ти там собі думаєш, коли вже опинилася в моїх руках, — упевнено відповів.

Очі його заграли хитрим вогнем.

— Ще трохи посперечайся і до самого світанку не відчуватимеш сили тяжіння. Літатимеш у невагомості, як у першу шлюбну ніч, — притис до себе й пристрасно поцілував дружину.

Від дотику коханих губ вона одразу розслабилася і вже не сперечалася…

То ж сьогодні іменинниця була в не менш розкішному дорогому вбранні, але значно скромнішому на вигляд.

Мирон, як галантний кавалер, однією рукою ніжно тримав молоду матусю за талію і кружляв її у швидкому танці.

«Якби не син — я б приревнував, — подумки усміхнувся Рахімов. — Боже, який він уже дорослий…»

Справді, Мирону минув двадцять один рік. Він уже встиг закінчити музичну академію. Його гра на скрипці вражала навіть досвідчених музикантів. Старенький 87-річний Турганов ледь тримався на ногах, але відвідував кожний концерт онука. Щоразу утирав засльозені очі, коли зворушений зал вибухав оплесками. Неймовірно гордився молодим скрипалем.

— Тепер мій інструмент у достойних руках, — казав.

Торік приїжджала Ольга Степанова і возила Мирона на прослуховування в Англію. Талановитий юнак неабияк сподобався її колегам. Його запросили грати у відомому Лондонському оркестрі.

То ж за кілька тижнів один син уже поїде з отчого дому. Від цього Маратові було й радісно, й сумно водночас.

Поряд витанцьовували тринадцятирічний Тимур і десятирічна Міра.

Дівчинка, була схожа на Лію. Тільки смолисте волосся і чорні, мов дві тернини очі нагадували про таджицьке коріння. Вона — татове сонечко, улюблениця. Ще й досі, за звичкою, з розбігу зависає у батька на шиї, коли той повертається додому.

— У тебе вже ноги по землі тягнуться, — жартував, не взмозі відчепити від себе доньку.

— Ти ж казав, що носитимеш її на руках, поки не вийде заміж і цього не робитиме чоловік, — весело нагадувала Лія. — Тому не жалійся.

— Я анітрішечки не шкодую про свої слова, — обіймав Міру. — Моє щастя, моя радість, моя квіточка…

Марина Митрофанівна, якій недавно виповнилося шістдесят сім років, досі опікувалася дівчинкою. Вона з дитинства привила їй любов до балету. Вечорами читала казки про принцес-балерин. Якось попросила дозволу відвести Мірочку на дитячу виставу у драматичний театр.

Дівчинці настільки сподобалося, що довелося віддати її у балетну школу. Зараз мала на пуантах бігає краще, як босоніж. У душі мріє стати примою балету. Можливо, так і буде, оскільки, за оцінками викладачів, усі задатки для цього є. Вона наполеглива, працьовита, цілеспрямована й головне — талановита.

Няня Дубровська завжди була поряд. Вона вже стала повноправним членом сім’ї.

Тимур чим далі, тим більше ставав схожим на Ілону Володіну, як зовні, так і за характером. Досі Марат не надавав цьому особливого значення. Але останнім часом все частіше став помічати конфлікти між ним з Аланом. Він не розбирався, хто винен, тримав у суворих руках і карав обох. Адже вони — його майбутнє. Саме їм належить продовжити сімейну справу. Тому любов і порозуміння між братами було конче необхідно виховувати змалечку. Та інколи батькові здавалося, що Тимур намагається вийти сухим з води, скинути вину на брата. Натомість Алан міг змовчати і не виправдовуватися навіть, коли його вини у скоєному не було.

Дванадцятирічного Алана Рахімов розумів, як нікого. У ньому бачив себе в дитинстві. Зовні хлопець ніби випав йому з ока. Ну просто Марат в мініатюрі. Впертий, трохи зверхній, непокірний, але справедливий, трудолюбивий, запальний, відвертий.

Одного разу за вечерею по-бунтарськи відреагував на батькове зауваження. На знак протесту просто встав із-за столу і покинув кімнату.

Розгніваний Марат ледве стримався.

— Я не хочу його бачити за цим столом ні завтра вранці, ні ввечері, — крізь зуби процідив Лії.

Це означало, що їсти йому заборонено. Проте милосердна мама попросила віднести вечерю синові у кімнату. Хто ж знав, що батько захоче відвідати хлопця.

Без попередження різко відчинив двері кімнати й увійшов усередину. На ліжку, обнявши ноги руками, сидів Алан і дивився у вікно. Поряд — таця з їжею, до якої навіть не торкнувся.

— Чому не вечеряєш? — перевів погляд з підноса на хлопця.

— Ти ж заборонив, — не повертаючи голови, відповів. — Я й не снідав, поки не дозволиш.

Марат присів на ліжко біля сина.

— Як думаєш, на що це схоже? — показав свою праву руку на якій ледь помітно було видно шрам.

— Якась травма, — придивився Алан.

— Точно, — криво усміхнувся Рахімов. — У твоєму віці я не послухав діда. Щоб захистити місце для суворого покарання — мимоволі підставив руку. На тому місці все зажило, а от на руці… Залишилось нагадування про те, що старших треба не просто слухати, а й поважати. Я суворий, знаю. Проте ще жодного разу не підняв на своїх дітей руку. Чим же я тоді заслужив таку зневагу з твого боку?

Алан опустив голову.

— Пробач, тату, — по дорослому відповів. — Правду кажучи, ще коли піднімався сюди — вже жалкував про скоєне. Однак… Не хотів осоромитися перед усіма за столом і повернутися. Нехай би вже ти мене покарав. Знаю, що заслужив.

Марат легенько узяв сина за потилицю. Подивився прямо у вічі.

— Справжня мужність — не тільки вміння показати свій норов, але й зуміти визнати свою провину, попросити вибачення, — повчав. — Адже, це набагато важче, ніж накоїти дурниць і жалкувати про них глибоко в душі.

Алан мовчав. Було видно, що зрозумів. Його гризли докори сумління й сором перед рідними.

З публічними вибаченнями Марат вирішив не давити. Але від того дня з обох синів не зводив очей.

* * *

— Дозволиш, тату? — відчиняючи двері батькового домашнього кабінету, спитав Мирон.

Після вечері Марат сидів на м’якому шкіряному дивані й наодинці дивився новини, попиваючи свою улюблену каву з молоком.

— Ти вже свої валізи попакував? — питанням на питання відповів.

— Я цим не переймаюся, — присідаючи поряд, віджартувався син. — Речі — не головне.

— Ага, головне — скрипку не забудь, — розсміявся Марат.

— Точно, — підтримав Мирон.

— Тебе щось турбує? — раптом насторожився Рахімов.

— Хотів… дещо попросити… — почав запинатися син. — Точніше, я вже прийняв рішення… Не знаю, як відреагуєш… — було видно, що хвилюється.

— Кажи, — серйозно наказав Марат.

З його обличчя щезла усмішка. Відчув, що серце забилося сильніше.

— Я бачу, як трепетно відноситься дід Ролан до моєї гри, — обережно почав юнак. — Він нарешті дожив до тої миті, коли його інструмент знову зазвучав у Європі. Дай, Боже, можливо, колись я й сольно виступатиму. Всьому свій час.

Марат уважно слухав. На його кам’яному обличчі не ворушився жоден мускул. Він ніяк не міг второпати, до чого веде син.

— Тому я вирішив, що коли виступатиму — зі сцени буде звучати прізвище не тільки Рахімова, але й справжнього володаря моєї безцінної скрипки — Турганова. Хочу, з твого дозволу, взяти ще й дідове прізвище «Рахімов-Турганов».

— О-ох! — полегшено зітхнув Марат. — Оце і все? — на обличчі батька знову заграла усмішка. — Ти не за дозволом прийшов. Бачу, як дорослий чоловік, сам уже все вирішив і ставиш мене перед фактом. Але я не проти. Повністю тебе підтримую. Для Ролана то буде неоціненний подарунок. Уявляю, як він це сприйме. Аби тільки розчулене старе серце витримало.

— Я знав, що підтримаєш, — обійняв батька — Ти — тато від Бога. Я гордий, що належу до роду Рахімових. Твоє прізвище завжди буде першим. Мої діти носитимуть його.

Марат поплескав сина по плечах.

— Тільки не забувай дорогу до отчого дому, коли станеш знаменитим, — зворушений відповів. — Ти — справжній Рахімов. Назавжди залишишся моїм сином, хоч які прізвища не носи.

Наступного дня усією родиною провели Мирона в аеропорт на літак до Лондона. Там на нього уже чекала Ольга Степанова й нове життя…

* * *

— Ваша кава і вхідна кореспонденція, — повідомила Лариса Поліщук, заносячи з самого ранку в кабінет шефа тацю з чорним напоєм.

— А де ж кореспонденція? — здивувався Марат. — Бачу тільки каву.

— Одну хвилинку. На все рук не вистачає. То ж поки ви насолоджуватиметесь ранковим запашним напоєм, я принесу документи, — пожартувала секретарка.

— Правильний підхід, — погодився начальник. — Спочатку задоволення — потім робота.

Після одруження Діна Магерамова нарешті звільнилася й переїхала з чоловіком ближче до моря. Вона досягла пенсійного віку і вийшла на заслужений відпочинок. Це рішення їй далося важко. Занадто вже прикипіла до цієї сім’ї. Проте Марат наполіг. Досі вона жила для інших. Настав час подумати про себе.

Разом з тим уявити не міг, хто може зайняти її місце. Адже це повинна бути людина зі світлим аналітичним розумом, якій він повністю довіряє. Практично його права рука, здатна не тільки виконувати прямі обов’язки, але й підставити плече у складні моменти, своєчасно встигати за настроєм начальника, розуміти з півслова, подекуди навіть випереджати його думки, на кшталт: «це мало бути зроблене ще вчора!»

Про те, що прийде нова людина, навіть мови не могло бути. Тільки хтось із колективу. Але хто?

Проаналізував усіх працівників. Зупинився на Ларисі. Саме вона практично врятувала його сина, коли своєчасно повідомила про Ілону в лікарні. До того прийняла до себе вагітну жінку, розповіла все Діні. Вона серйозна, розумна, не бовкає зайвого.

Як у старі добрі часи зателефонував Магерамовій, порадився. Досвідчена Діна схвалила вибір начальника.

Сама ж Лариса дуже налякалася, коли почула про рішення шефа, щодо її призначення.

— Ну чого ти переживаєш? — не розуміли колегині, з якими працювали стільки років. — У зарплатні не програєш, це точно. Такі люди, як ти — для Рахімова на вагу золота. Йому не потрібна секретарка, це місце найближчої до нього людини.

— Ото ж бо й воно, — ледь не плакала молода жінка. — Зізнаюсь чесно — я його боюся. Мені спокійно, коли шеф десь там, далеко, через кілька коридорів. А бути весь час поруч, та ще й жити його графіком… Не доведи, Боже, про щось забути нагадати, вміти усе підготувати до відповідальної зустрічі… Упевнена, що не впораюся, — у розпачі опустила руки. — Я ніколи не заздрила Діні, хоч вона й відмінно справлялася зі своїми обов’язками.

— У тебе немає вибору, — остаточно добила нещасну Жанна. — Рішення уже прийняте. Завтра сідаєш у приймальню до Рахімова. Щастя вам обом і злагоди. А тобі ще й терпіння, — колегині добродушно засміялися.

— Спасибі за підтримку, — саркастично відповіла Лариса.

Однак, коли ближче пізнала керівника, зрозуміла, що він зовсім не такий, як їй здавалося раніше. Суворий, це правда, але справедливий. Задачі ставить чітко, ясно, зрозуміло. Відчувала, що на початку роботи спеціально не давить на неї, вимагає не на повну. Дає можливість звикнути, все вивчити, освоїтися. І головне — довіряє.

За кілька тижнів повністю вникла в нові обов’язки. Через пару місяців уже навіть відчувала настрій шефа. Розуміла, коли і що можна казати, коли краще змовчати, а коли бос навіть готовий прислухатися до її поради.

— А це що? — запитав, роздивляючись конверт з незнайомою абревіатурою, який лежав серед вхідних документів.

— Запрошення на прем’єру фільму, — пояснила Лариса, прибираючи тацю з чашкою. — У неділю вперше в Україні презентуватимуть кінострічку французького кінорежисера «Душа океану». Я вже дізналася: запрошена дуже солідна аудиторія, окремі політики, бізнесмени, телезірки. Буде червона доріжка і все таке.

— Ого, — здивувався Марат. — Світська вечірка. значить. Знов море цікавих очей з камерами й мікрофонами. Не люблю цього.

— Преси й телебачення буде мало, — уточнила. — Та й то лише біля килима. Далі їм вхід заборонений. Показ закритий.

— Схоже, буде хтось серйозний, кого знімати не бажано, — вголос подумав Рахімов.

— Тим паче треба йти, — сміливо порадила Лара.

— Думаю, ти маєш рацію, — ствердно хитнув головою.

Ввечері повідомив Лію.

— Мирон недавно телефонував й розповідав про цей фільм. Його прем’єра у Лондоні вже відбулася, — захоплено щебетала дружина. — У ньому йдеться про дев’ятирічного хлопчика, який щодня пірнав на глибину океану, щоб назбирати якихось коралів чи перлин, точно не зрозуміла. Потім продавав їх за копійки, аби прогодувати маму й молодших сестер. Батька не було. Одного разу він пірнув — і не виплив. Тому й «Душа океану». Дуже зворушлива стрічка, кажуть.

Ще під’їжджаючи, Марат зрозумів, що публіка збирається серйозна. Хоч килим і простелений, але зайвого ажіотажу навколо гостей ніхто не створював, вхід тільки за запрошеннями.

Почув, як кілька разів клацнули камери, коли проходили з Лією по червоній доріжці.

Серед присутніх побачив деяких близьких владних друзів. Його й самого вже не раз кликали у політику, але Рахімов навіть чути не хотів. Йому спокійніше на своєму місці. Ніби й публічна людина, а сам собі господар.

Після прем’єри гостей запросили на фуршет у невимушеній обстановці. Без преси й телебачення, щоб усі могли розслабитися.

— Навіть не дивися у той бік, — порадила світська левиця Інга Лєбєдєва своїй подрузі-журналістці Кірі Ковальовій, з якою сьогодні разом відвідали кінопоказ. Молода дівчина, не відриваючи погляду, слідкувала за Рахімовим.

— Ти й так на цьому заході інкогніто. Якщо хтось довідається, що маєш журналістське посвідчення, у мене будуть неприємності. Краще не привертай зайвої уваги.

— Хто цей імпозантний чоловік? — поцікавилася Кіра.

Вона зовсім не думала відводити погляд.

— Марат Рахімов, бізнесмен, багата впливова людина. Проте не політик і не телезірка, тому для громадськості особливого інтересу не представляє, — пояснила Інга.

— Він якийсь особливий, — примружила зацікавлені сіро-зелені очі журналістка. — Чимось виділяється. Високомірний, знає собі ціну. Напевно, має повний набір — дружина, коханка…

— Точно, — іронічно Лєбєдєва. — А ще — четверо дітей і в додачу — однолюб.

— Я б хотіла з ним… інтерв’ю… — ніби й не почула Ковальова.

— Ти схибилася?! — підвищила тон Інга й сіпнула подругу за руку. Та неохоче повернулася в інший бік. — То непроста людина. Бачиш оту кралю у довгому чорному платті? Лія Рахімова — дружина. На рахунок коханки… Була якась… Народила йому сина й померла при загадкових обставинах. От народила і померла, розумієш? А він забрав дитину.

— Цікаво, — очі журналістки заблищали. — Інших троє дітей народила жінка?

— Здається, тільки двох, — неохоче продовжила Лєбєдєва. — Із старшим сином там теж якась історія, але я не вникала.

— А ти кажеш — «однолюб», — саркастично посміхнулася Кіра. — Він найцікавіший з присутніх. Хочу з ним познайомитися.

— Навіть не думай… — не встигла зупинити подругу Інга.

Та символічно погладила довге хвилясте яскраво-руде волосся, поправила сукню і впевнено рушила назустріч Рахімову. Він щойно потис на прощання руку своєму співрозмовникові й прямував до дружини. Вражена фільмом, Лія жваво обговорювала з кимось сюжет стрічки, не звертаючи уваги на чоловіка.

— Добрий вечір, як вам прем’єра? — прямо звернулася журналістка, підходячи з бокалом шампанського.

— Ми знайомі? — різко спитав Марат, зупинивши на дівчині здивований, неприязний погляд.

— Кіра Ковальова, — коротко й фамільярно відрекомендувалася.

— Не зрозумів, хто? — скривив обличчя.

Дівчина відчула, як по тілу пробігли неприємні мурашки. Розмова явно заходила в тупик. Вона зовсім не розраховувала на таку холодну неприязнь.

— Я журналістка, хотіла домовитися з вами про…

— Журналістка?! — розширив від здивування очі Марат. — Хто вас сюди пустив?

— Будь ласка, тихіше, — запинаючись від хвилювання, попросила. — Я не хочу неприємностей.

— А чого хочете? — сердито запитав.

Бідолашна мовчала, стискаючи в руках бокал недопитого шампанського.

— Якщо хоч одну фотографію з цього заходу десь побачу — знайду і зітру тебе особисто на порох, — суворо попередив, тикнувши вказівним пальцем прямо у груди не на жарт наляканої дівчини.

Викрити її на цьому заході означало кінець репутації і кар’єрі. Крім того постраждали б ті, завдячуючи кому вона потрапила за куліси прем’єри.

— Даю вам п’ять хвилин, щоб зникнути, — полагіднішав. — Якщо не встигнете — вас показово виведуть. Час пішов…

Нічого не пояснюючи, Кіра підбігла до бару, поклала на стійку бокал і швидко попрямувала до виходу.

— Зачекай, — почула у спину голос Інги. — Що сталося?

— Потім, усе потім… — тільки й кинула через плече Ковальова й поспішила зникнути.

* * *

— До вас Ярослав Янін. Каже, що дуже терміново, — почув Марат у робочу слухавку голос Лариси.

— Нехай заходить, — дозволив.

— З нами зв’язалися японці, — відразу перейшов до справи Янін, присідаючи і викладаючи необхідні для розмови документи. — Просять про зустріч.

— Які ще японці? — не зрозумів керівник.

— Справжні, — уточнив головний юрист. — Вони орендували велику ділянку землі і хочуть збудувати на ній свій завод.

— А до чого тут ми? — здивувався Марат. — Споруда має бути якоїсь незвичайної архітектури?

— Та ні, — відповів Ярослав, — звичайна собі коробка.

Рахімов відкинувся на шкіряному кріслі, чекаючи пояснень.

— Проблема в самій ділянці, — продовжив юрист. — То є цілковите болото, яке десятиріччями не просихає. Їм усі відмовили. Там ніхто будувати не береться. Думаю, і нам немає чого морочитися. І так купа проектів горить. Роботи непочатий край. Кілька вакансій, на які ми так і не підібрали людей, даються взнаки. Тому…

Марат різко підняв праву руку, щоб зупинити нескінченну словесну тираду Яніна.

— Складний ландшафт, кажеш, — задумано погладив борідку. — Над цим треба подумати. Що там у тебе? — кивнув головою на чорну шкіряну папку.

— Ось, — подав папери.

Рахімов мовчки полистав надані документи.

— Це просто схема ділянки, — повернув назад. — Вона ні про що не говорить. Якщо за це братися — треба серйозно оцінити ситуацію. Всебічно вивчити цей шматок землі: ґрунти, вологість, інфраструктуру району, де вона розташована, провести інженерні дослідження, багато інших нюансів. Але це коштує немалих грошей. Тому, спочатку необхідно з ними зустрітися. Почути, що пропонують. Далі все добряче обміркувати, зважити усі ризики. Тільки тоді говорити про можливий контракт на співпрацю.

— Вони готові приїхати, коли скажемо.

— Чудово, але до такої зустрічі необхідно ретельно підготуватися. Для початку знайди людину, яка добре володіє японською мовою.

— Навіщо? — здивувався юрист. — Вони знають англійську, ви також. Навіть перекладач не потрібен.

— Це буде наша людина, про яку замовники не здогадуватимуться, — пояснив Рахімов. — Я хочу знати, про що вони балакають між собою, аби уберегти компанію від підводних каменів. Представимо її на переговорах, як одного з групи архітекторів, які працюватимуть над проектом, щоб не виникало сумнівів. Далі розберемося.

Минуло кілька днів.

— Ось, — поклав на стіл шефові невеличку папку з інформацією про потрібну людину.

— Хто? — не розкриваючи, запитав Марат.

— Кіра Ковальова. Кілька років з батьками жила в Японії. Мовою володіє досконало. Знає і граматику, і розмовну. Розумна, відповідальна, освічена. Її порекомендували люди, яким цілком довіряю. Я пояснив, що людина потрібна надійна, для конфіденційної роботи. Хотів з нею зв’язатися, але без вашого погодження не ризикнув.

— К-кіра Ковальова, — повторив Марат. — Щось дуже знайоме. Ніби недавно десь чув… — повільно відкрив папку і глянув на фото. В очі відразу кинулося руде волосся…

— От халепа! Буває ж таке! — вилаявся й відкинувся у кріслі. — Вона не підходить. Шукай іншу.

— Що?! — аж скрикнув Янін. — Отак просто? Не підходить — і крапка?

— Отак просто! — підвищив у відповідь голос Рахімов. — Вона точно не підійде. Навіть, якщо ми будемо просити — сама не погодиться.

— Ч-чому? — ошелешено запитав Ярослав.

Він проробив таку колосальну роботу. Усіх своїх знайомих колишніх і теперішніх працівників органів держбезпеки підняв на ноги, щоб допомогли знайти не просто знавця японської мови, але й вірну людину, яка вміє тримати рот на замку. Її завдання ж практично таємне. Комар носа не повинен підточити. На кону — великі гроші. Контракт. А начальникові, бачте, не підходить. Здуріти можна.

— Ви гадаєте, що такі люди отак запросто валяються на вулиці, перебирай, скільки хочеш? — прямо наважився поговорити з шефом, який до кінця не усвідомлював, наскільки важко було знайти потрібного спеціаліста. — Легше з китайською мовою. А от японська…

— То давай китаїста, — запропонував Марат. — Як на мене, ці мови практично однакові. Мені головне зрозуміти суть.

— Я спочатку теж так гадав, — криво усміхнувся Янін. — Але потім мені пояснили, що відмінність цих мов просто колосальна: ієрогліфи майже однакові, але читаються і вимовляються по-різному. Наприклад: слово «Корея» по-японськи звучить «Канкоку», а по-китайськи — «Ханьгу». У китайській мові відсутні часи, відмінки. У японській усе це є. Ну й так далі, я на цьому не розуміюся, тому всього не запам’ятав.

— Тобто японська складніша? — насупив брови Марат.

— Не знаю, — помахав головою Янін. — Але китаїст нам не підійде. А іншого перекладача з японської я не шукатиму. Мова ж іде не просто про знання мови, як ви розумієте…

— То вона така надійна? — примружив очі Рахімов.

— Перевірена людина, — впевнено відповів Янін.

— А чим така юна леді зацікавила «органи», що вони її перевіряли? — не міг второпати шеф.

— Вона — нічим. А от її батько працював у Японії, жив там за радянських часів. Самі розумієте, такі люди не залишалися поза увагою держбезпеки. Тож перевірені усі, — пояснив.

— Ясно, — зітхнув Марат.

— А чому ви так проти? — не міг зрозуміти юрист.

— Та я не проти, — важко начальник. — Вона сама не погодиться, коли почує моє прізвище. Нещодавно я нагнав до неї страху і послав під три чорти.

— Як? — розкрив від здивування рота начальник юридичного відділу.

— На закритій вечірці, куди журналістам було зась. Приклеїлася до мене, як банний лист. Мовляв, хочу взяти у вас інтерв’ю. От я й вказав їй на місце. Хто ж знав, що світ такий тісний.

Янін засміявся.

— У такому випадку, зв’язуватися з нею мусите особисто, — порекомендував. — Щоб потім не було сюрпризів. Усі контакти в папці. Бажаю успіху, — піднявся й вийшов з кабінету.

Марат довго крутив у руках мобільний телефон. Все ніяк не наважувався набрати потрібний номер. Нарешті відважився.

— Ало, — почув у слухавку після кількох коротких гудків. Але в його горлі наче пересохло. Жодного слова не міг видавити з себе у відповідь. — Я вас слухаю, говоріть, — наполягала дівчина.

— Доброго дня, — нарешті видав перші слова. — Це Рахімов.

Настала тиша. Марат чекав, коли на тому боці кинуть слухавку і він почує короткі гудки. Але журналістка не поспішала. Це додало йому впевненості.

— Ваша пропозиція стосовно інтерв’ю ще в силі? — вже сміливіше запитав.

— Ви… справді вирішили… — не докінчила спантеличена.

Адже недавно цей чоловік ледь не поклав кінець її роботі, розмовляв з нею, як з бульварною журналісткою, а зараз сам телефонує і пропонує… Нічого не розуміла.

— Так, є розмова, — твердо продовжив. — Бажано в моєму в офісі.

— Я буду, коли скажете, — хвилюючись, погодилась.

За годину Кіра, вже сиділа у кабінеті Рахімова.

— Оце і все, що від мене вимагається? — була приємно здивована.

Вона не тямилася від щастя. Такий бажаний недосяжний чоловік сидів у кількох кроках від неї. Сьогодні він був лагідним, ввічливим, галантним.

— Не все, — легко усміхаючись, попередив. — За межі цих стін не повинно вилетіти жодне почуте вами слово. Це головна умова.

— Я зрозуміла, — серйозно відповіла. — Можете на мене покластися.

— Чудово, — зрадів Марат. — Тоді призначаємо дату зустрічі з іноземними замовниками. Між ними також може бути людина, яка розуміє нашу мову. Тому інформацію передавати тільки через електронні повідомлення на планшет або комп’ютер. Щоб ніхто нічого не запідозрив.

— Ясно, — ствердно кивнула головою.

«Головне зараз — показати йому свою відданість. Завоювати увагу. Познайомитися ближче. Сподобатися» — подумала.

Щодалі, то сильніше відчувала, симпатію, що породжувала нестримну пристрасть…

На переговорах Марат представив Кіру, як одного з команди архітекторів, які у випадку підписання контракту працюватимуть над проектом забудови. Перед кожним з учасників були відкриті ноутбуки із зображенням проблемної ділянки та кресленням споруди, яку японці бажали звести.

— Чому ви вибрали таку проблемну ділянку? — поцікавився Рахімов. — Хіба не можна було знайти кращу? Тоді будівництво не вимагало б таких затрат.

Гості поспілкувались між собою, оскільки не всі володіли англійською.

— Дешева оренда, — пояснив старший. — Ми прорахували, що вигідніше один раз вкласти кошти у дорогий проект і забудову, аніж потім десятки років платити фантастичні гроші за землю.

На екрані Маратового монітора блимнуло повідомлення від Кіри.

«Насправді причина не тільки в цьому. Ділянка для них якось стратегічно вигідно розташована. Але не говорять, як саме».

«Отже, вони серйозно зацікавлені саме в цьому клаптику землі, — подумав Рахімов. — Тому заплатять серйозні кошти, аби тільки звести свій завод. Це добре. Контракт вимальовується реально дорогий…»

— Нам потрібен деякий час, щоб детально дослідити ґрунти на місці майбутньої забудови, — повідомив Марат. — Якщо вас це влаштовує, обговоримо ціну передпроектних робіт. Як тільки все буде готово, проведемо ще одну зустріч.

На тому й погодилися.

Марат був задоволений ходом переговорів. Кіра відігравала ключову роль. Вона була його вухами й очима. Інформація, отримана нею, надважлива для компанії. Адже вже на початковій стадії переговорів практично формувалася ціна проекту й самого будівництва.

На наступній зустрічі Рахімов повідомив, що може взятися за роботу над проектуванням і забудовою, якщо вони зійдуться у ціні.

Як виявилося, грошей замовники не шкодували. Відразу погодилися на запропоновану суму.

«Їх лякає ваша самовпевненість. Вони планують знайти юриста в Україні, який захищатиме їхні права у суді, на випадок, якщо залишаться незадоволеними виконаною роботою», — блимнув дрібний текст на екрані Маратового планшета.

— Ми щасливі, що співпрацюватимемо саме з вашою компанією, — звернувся старший японської групи до Рахімова. — Надалі плануємо зводити ще кілька таких заводів в інших країнах Європи. Якщо все пройде успішно — з радістю підпишемо контракти на проектування й будівництво аналогічних будівель саме з вами, — якось неприродно усміхнувся й поклонився.

Марат подав руку на знак згоди.

Після переговорів зібрав закриту нараду.

— Вони планують знайти грамотного юриста, про всяк випадок. Їх можна зрозуміти, адже працюють на нашій території. Чужа країна, чужі закони. Проте я теж хочу бути впевненим, що, викладаючись на повну, завтра не постраждаю, — насторожено повідомив. — Це великий ризик. Тому проведи розвідку, кого виберуть. Зв’яжися з цією людиною і зроби так, щоб співпрацював з нами, — звернувся до Яніна. — Я не маю на меті підставляти партнерів. Прагну лише уникнути зайвих ризиків. Тільки й всього. І ще… Необхідно полетіти у Японію, наживо подивитись на той завод. Перед тим, як укладати контракт, хочу мати уяву, що будуватиму. Кіра полетить зі мною. Зайві вуха мені й там не завадять.

Від почутого дівчина ледь не втратила свідомість. Щастя саме пливло у її руки. Виявляється, треба лише набратися терпіння…

— Ти надовго? — обіймала чоловіка Лія, проводжаючи в дорогу.

— Ні, трояндочко моя, — поцілував на прощання. — Подивимось — і назад. Не встигнеш навіть засумувати.

— Я вже сумую, — важко усміхнулася.

— Якби не літак… — прошепотів на вухо дружині, — я б розвіяв твій сум.

— Нехай Бог береже тебе, — погладила й обняла.

— Я наче вперше їду у відрядження, — не витримав Марат. — Чому ти така стривожена?

— Так то ж Японія, Бог зна де знаходиться, — пояснила.

— Зрозуміло, — зітхнув Рахімов. — Коли летів у Нью-Йорк, то значно ближче було, — зіронізував.

— Не знаю, — задумалась. — Там люди на наших схожі, а ці…

— Люди всюди однакові, — узяв кохане обличчя у свої долоні. — Я рахуватиму хвилини до тої миті, коли знову зможу обняти тебе, — поцілував і сів у машину.

У Японії Марат з групою архітекторів провели кілька днів. Вивчили місцевий завод до дрібниць. Виявляється, архітектура у ньому не складна, але є багато спеціальних нюансів, які треба врахувати при будівництві.

Оселилися у дорогому престижному готелі. Кіра зайняла номер поряд з Маратовим. Вона сама його вибрала.

День за днем стікав, а Рахімов не подавав вигляду, що серйозно зацікавлений нею. Все тільки й розмов, що про роботу. Сьогодні — остання ніч. Завтра вони повернуться в Україну.

Що робити? Розчарована вийшла на балкон. Обперлася на парапет, задивилась на вечірнє небо.

Раптом помітила Марата, який так само стояв на сусідньому балконі й милувався нічним містом, що потопало у мерехкотливих вогниках.

— Ще не спите? — нерішуче запитала.

— Не йде сон, — усміхнувся у відповідь.

— Тут гарно, правда?

— Вдома краще, — якось сумно, але тепло відповів.

Вперше наважилася глянути йому прямо в очі.

Він не відвів погляду. Це тривало кілька секунд.

Кірі здалося, що красномовнішого заклику провести разом ніч годі й сподіватися. Миттю переодягнулася у вечірній халат на голе тіло й постукала у сусідній номер.

— Що сталося? — запитав здивований Марат, коли побачив на порозі Ковальову, та ще й у халаті.

Вона сподівалася на тепліший прийом. Тому була трохи спантеличена. Але відступати було нікуди. Щоб ніхто не побачив, швидко заскочила всередину.

Рахімов стояв, мов закам’янілий. Ніяк не міг збагнути, що відбувається.

— Я так більше не витримаю, — одним махом видала. — З тої миті, коли вперше побачила тебе на вечірці — задихаюся. Мені бракує повітря. Серце не витримує й розпирає груди. Відчуваю таку пристрасть, що описати неможливо. Якщо не обнімеш…

— Що? — не міг повірити власним вухам.

— Я знаю, ти однолюб. Так кажуть. Нехай. Мені вистачить однієї ночі. Головне — залишити в пам’яті запах твого тіла. Інакше збожеволію…

— Що ти верзеш, жінко?! — раптом закричав оскаженілий Марат. — Що значить — досить однієї ночі?! Ти так себе оцінюєш?! Цього варта?! Скільки тобі років?

— Двадцять сім.

— Двадцять сім! — голосно повторив. — У твоєму віці моя дружина вже мала чотирьох дітей. Думала про сім’ю. А ти досі міняєш коханців, перескакуючи з одного ліжка в інше?! Як ти посміла прийти сюди в такому вигляді?! Га?! З’явитися перед чужим чоловіком майже гола?! Зовсім сором втратила?!

— Я не м-міняю… — раптом зніяковіла Кіра. — Своїми словами ти робиш мені боляче… Я справді… Щиро…

— О, Всевишній, дай мені терпіння! — різко відчинив двері Марат.

— Негайно забирайся геть з моїх очей, поки я не зробив тобі так боляче, що все життя пам’ятатимеш! — показав на вихід.

Перелякана його криком, дівчина наче вросла в землю. Не могла зрушити з місця.

— Не випробовуй мого терпіння, бо точно зірвуся на тобі, — крізь зуби процідив і виштовхав за двері розгублену Кіру.

— Це ж треба, — не міг прийти до тями. — Таке утнути. Хіба я давав привід? — сам себе голосно запитував. — Безсоромниця. Хоча… Здається такою милою, розумною… Хто ж їх, тих жінок, порозуміє? Ти диви… Ледь стримався. Я ж не залізний, прости, Господи.

Відчув, як по тілу пробігли приємні мурашки. Пішов у ванну, прийняв холодний душ, аби заспокоїтися…

Дорогою додому Кіра навіть глянути на Марата боялася.

Він теж відчував, що трохи перегнув учора. Але іншого виходу з ситуації, що склалася, не бачив.

На батьківщині літак приземлився пізно уночі. Лія спати не лягала, чекала на чоловіка.

— Сонечко, я долетів, — найперше зателефонував дружині прямо з аеропорту. — Знаю, що чекаєш. Але буду пізніше, ще маю деякі справи. Лягай. Цілую.

Жінка заспокоїлася.

«Головне, що долетів живий-здоровий. Решта — дрібниці», — подумала.

Присіла у глибоке крісло й незчулася, як задрімала.

Стомлений відрядженням і останніми подіями Марат вирішив спочатку відвезти перелякану Кіру додому. Хотілося показати їй, що не сердиться, а бажає добра.

— Ти перспективна, розумна молода жінка. Хотів би зберегти між нами приязні дружні стосунки. А головне — довіру. Твоя допомога була дуже цінна. Я вдячний за проведену роботу і не хочу втрачати зв'язок на майбутнє, — повчав на прощання. — Відчуваю, що з японцями ми працюватимемо довго. А те, що сталося — забудь. Викинь з голови. Вважай, що нічого не було. Я особисто вже не пам’ятаю.

— Пробачте, — не піднімаючи очей, відповіла. — Досі я навіть уявити не могла, що чоловік може так відреагувати, коли до нього приходить напівгола жінка, — червоніючи, посміхнулася. — Мені так соромно. Ви кохаєте свою дружину, це очевидно.

— Так. Інколи здається — у нас одне серце на двох. «Жінок може бути багато, але мати твоїх дітей — одна, єдина на все життя», — так казав мій батько. Хоч у нас, на батьківщині, не всі так вважають. Він кохав мою матір до останнього подиху, — задумано відповів. — А тобі необхідно розвиватися, а не засиджуватися журналісткою в газеті, — серйозно глянув на Кіру. — Буду радий допомогти. Маючи такий потенціал, треба рухатися вперед. Я побував у багатьох країнах світу, але бачу, що майбутнє за такими, як Китай, Японія. Технологічно вони обігнали Європу на роки. Подумай над цим, — завершив.

— Я вдячна за все, — глянула на Марата. — Вважатиму за честь співпрацювати й надалі. Можна на прощання обійму вас? — несподівано запитала.

Рахімов здивовано підняв брови.

— По-дружньому, — уточнила Кіра.

— По-дружньому можна, — жартома притис до себе дівчину.

Доїхав додому майже на світанні. Безшумно піднявся на другий поверх, увійшов до спальні. Лія напівсидячи спала.

Тихенько поцілував її у голову, заплющив очі, вдихнув рідний аромат. Глянув на годинник. Лягати вже ніколи. Попрямував у ванну. Став біля дзеркала, почав роздягатися.

— З приїздом, коханий, — раптом побачив відображення дружини, яка підійшла ззаду й почала обіймати. Вона поцілувала його спину один раз, другий, потім різко зупинилася.

Марат не відривав очей від дзеркала. Він ще не втиг ні переодягнутися, ні помитися і усвідомлював, що після невинних обіймів, його одяг точно пахне жіночими парфумами.

— Дорогий жіночий аромат? — здивована подивилась у дзеркало.

Марат спокійно підняв праву брову. Мовляв: так, і що далі?

Одним рухом Лія опинилася перед ним, подивилася прямо у вічі.

— Ти посмів торкатися іншої? — примруживши веселі очі, жартома запитала.

Рахімов не повірив власним вухам. Неймовірно, вона не сердиться. Навпаки, розпалює в ньому вогонь бажання. Це ж очевидно. Значить довіряє. Немає більше між ними стіни вагань і сумнівів. Яке ж це блаженство — знати, що від тебе не чекають пояснень, виправдань. Просто любити. Вірити. Не сумніватися.

Так — це його Лія. Єдина жінка, заради якої б’ється серце. Мати його дітей. Його душа.

— Так, я обійняв і поцілував молоду дівчину, — примруживши звабливі очі, продовжував дражнити кохану.

— Сподіваюсь — на прощання, — далі грала Лія.

Бажання наростало.

— Думаю, ми ще побачимося, — не відставав Марат.

— Рахімов, я заставлю тебе відповісти за свої слова, — прозвучало, як останнє попередження.

— І що ти зробиш? — відверто підштовхував до головного.

— Розірву тебе на шматки, — прошепотіла прямо на вухо.

— Отак запросто? Залишиш чотирьох дітей сиротами?

— Так запросто, — подряпуючи його спину кігтиками, мов тигриця, що грається з жертвою перед її кончиною, промуркотіла.

— То давай, — свідомо нажав кнопку старту. — Не стримуйся. Вперед.

До того, що відбувалося далі Марат виявився настільки неготовим, що навіть не зрозумів, як опинився на ліжку, дружина зверху і все вже почалося. Одною рукою вона вхопила його за шию, іншою за талію й різко притисла до свого тіла. Ніяких там цяцькань і прилюдій. Просто нестримне дике бажання. Її руки, здавалося, були одночасно всюди. Перемагаючи хвилі насолоди, що одна за одною накривали з головою, він зібрав сили.

— Та що ж це за неподобство таке? Га? Ану йди сюди, — різко перевернув її на спину і взяв ситуацію у свої руки. — Ще бракувало, щоб жінка мною відверто володіла.

Кілька різких рухів і відчув, що вона вже готова. Але на цей раз не прискорювався. Сповна наситився її солодкими муками…

Нарешті, геть знеможена, десь здалеку почула його такий приємний стогін…

Повністю знесилений, Марат упав горілиць. Задивився на стелю.

— Ого, що ж це було? Я ледь не збожеволів. Виявляється, треба частіше обіймати чужих жінок. Ти диви, як працює, — засміявся.

Лія лежала поруч із заплющеними очима й важко дихала.

— Попереджаю, не розвивай далі цю тему, бо, клянуся, що зберу останні сили і… — ледве прошепотіла.

— Що?! Ні! Ні,ні, — запротестував Марат. — Не смій торкатися мене, скажена жінко. Я ледь живий. У ревнощах ти страшна.

— Я не ревную, — не розплющуючи очей, слабим голосом відповіла. — Я люблю…

Рахімов повернувся, подивився на змучену дружину.

— Тобі справді нецікаво, звідки цей запах? — ніжно запитав.

— Н-не важливо, — ледве прошепотіла.

— А що важливо? — погладив кохане обличчя.

Лія підняла праву руку. Марат усміхнувся, приклав свою. Їхні пальці схрестилися.

— Одне ціле, — цілуючи спільний кулачок, лагідно прошепотів.

За тиждень група японських замовників знову прилетіла до Києва. Після недовгих перемовин та уточнення окремих деталей, підписали контракт про співпрацю. Все відбулося в офісі Рахімова. «Вавілон» проектуватиме й будуватиме для іноземних інвесторів великий просторий завод.

Після закінчення перемовин інвестори виявили бажання скріпити партнерські стосунки у неформальній обстановці. Рахімов погодився. Багатозначним поглядом дав зрозуміти Яніну, щоб до вечора той підготував усе, як слід. Сам з командою архітекторів залишився на роботі.

У визначений час двома машинами під’їхали до одного з престижних готелів столиці.

— На сьогодні все, — повідомив Марат, звертаючись до Кіри. — Спасибі за роботу. Мій водій Максим відвезе тебе додому.

— Але хіба… — не зрозуміла спантеличена.

— Що? — зупинив на дівчині здивований погляд.

— Я думала ви хочете знати, про що вони балакатимуть, коли…

— Ні, ні, — щиро розсміявся у відповідь. — Туди тобі не можна. Далі вистачить англійської… — вискочив з автомобіля.

У бокове дзеркало дівчина провела його сумним поглядом.

— Ви якийсь втомлений, наче виснажений? — висловив свою думку головний юрист компанії, коли після довгого й пишного застілля залишилися з Маратом наодинці.

Гості у кімнаті відпочинку ще розважалися…

— Трохи є, — погодився шеф. — Треба визнати, контракт дорогий. Переживав до останнього, щоб усе пройшло добре. Нерви, напруження… Зараз уже попустило. От і сиджу, як вижатий лимон. Чекаю, поки гостям буде так добре, щоб їх у номери позатягувати.

— Це я можу й без вас зробити, — хитро усміхнувся досвідчений у таких справах юрист. — Може б вам також… розслабитися…

— Та ну тебе, — кинув Рахімов.

— А перекладачка гарна й — головне — розумна дівчина… — не зводив пронизливого погляду з начальника хитрий колишній слідопит.

— Ковальова? — задумано відкинувся на дивані Марат.

— У ній щось є, — зрозумів, що потрапив у точку, Ярослав.

Відношення начальника до сім’ї він добре знав. Але й невинну симпатію між шефом і Кірою відразу помітив професійним оком.

— Ти знаєш, що вона витворила у Японії? — раптом повеселішав Рахімов.

Янін здивовано підняв брови в очікуванні відвертої розмови. Між ними з шефом вже давно панувала повна довіра. Гріхи Яніна залишилися у минулому. За них він не раз покаявся.

— Прийшла до мене в номер… — хитаючи головою, розказав, як все було.

— Але ж потім ви особисто відвезли її з аеропорту… — влучно підмітив Ярослав.

— За що вдома добряче отримав на горіхи, — щиро розсміявся Марат.

— Не переживайте, я тут все докінчу… — раптом прямо сказав юрист. — Можете їхати…

Рахімов замовк. Усмішка щезла з його обличчя. Дивився в одну точку й не реагував. Наче над чимось глибоко замислився.

Потім серйозно глянув на Яніна.

— Справишся?

— Навіть не сумнівайтеся. Повкладаю всіх до одного спати у м’які ліжечка й зразу відрапортую, — не кліпнувши оком, відповів.

Марат під’їхав до висотної новобудови. Тут жила Ковальова.

Зупинився у дворі. Не поспішав. Обняв кермо руками, замислився.

Нічого серйозного до дівчини не відчував. То чому ж він тут серед ночі? Що привело його? Проста симпатія?

Узяв телефон, набрав її номер.

— Марат? — здивувалася Кіра, побачивши виклик. — Господи, що це означає? — серце на мить зупинилося. Невже…

Узяла слухавку, підійшла до вікна.

«Його авто внизу! — важко задихала. — Так це воно, білий залізний кінь. Марки машин він міняє часто, але пересідає тільки на новий білий кросовер. Це його своєрідна візитна карточка».

— Ало, — швидко відповіла, очікуючи нездійсненного дива.

У відповідь — довга тиша.

— Я слухаю, — продовжила.

Але Марат мовчав.

— Я б-бачу вас, — несміливо промовила.

Та відповіді не було.

Ще кілька секунд — і в слухавці почулися короткі гудки.

Машина завелася, різко рушила з місця. Зробивши коло у дворі, виїхала на дорогу й за хвилину зникла за поворотом…

Рахімов майже безшумно піднявся на другий поверх власного будинку.

Усі давно позасинали, навколо глибока тиша.

Зайшов у спальню.

Не роздягаючись, ліг поруч з Лією. Вона глибоко спала.

«Хіба тіло може існувати без душі? Дихати без повітря? Жити без серця? — подумки запитав сам себе, милуючись сонною дружиною. — Хіба настане день, як згасне сонце? Навіщо переживати миті задоволення у повній пітьмі, якщо згораю від любові, осяяний світлом небесної зорі? — легенько погладив м’яке волосся коханої жінки. — Навіщо вдихати мертві парфуми, якщо божеволію від аромату живої троянди? Навіщо, відчуваючи спрагу, ковтати приторний мед, якщо вдома чекає жива вода? Моя Лія… Моя рідна. Моя половинка. Моя радість і моя печаль. Моя рання весна і в майбутньому гордовита зима. Мій світанок і захід мого дня. Мій раю… Я твій до останнього подиху. Тільки твій…» — ніжно торкнувся устами її чола.

— М-м, — крізь сон промуркотіла, відчувши легкий дотик.

Обережно, щоб не розбудити, пригорнув свою милу й задоволено заплющив очі…

* * *

Марат любив усіх дітей однаково. Проте особливу увагу приділяв синам Тимурові й Аланові. Вони вже подорослішали. Колись саме на їхні плечі ляже тягар сімейного бізнесу. Тому відносини між хлопцями повинні бути дружніми. Брат завжди повинен уміти захистити й підтримати іншого брата. Це була головна вимога Рахімова. Найменші непорозуміння між синами суворо присікалися. Вони росли під пильним наглядом, наче зіниці його очей.

Сьогодні, без попередження, завітав на тренування з вільної боротьби у спортивний клуб, де займалися хлопці. Несподівано став свідком неприємної сцени, коли Тимур з Аланом у спарингу не тренувалися, а реально билися. На думку батька, ініціатором був Тимур. Тренер хотів зупинити їх, але Рахімов подав знак рукою, щоб не чіпав. Хотів подивитися, чим усе закінчиться, хто припинить першим. Та брати розійшлися не на жарт. Тренеру все ж таки довелося втрутитися.

— Щоб я їх не бачив кілька днів, бо за себе не ручаюся!!! — кричав до Лії оскаженілий Марат, коли приїхали додому.

Хлопці миттю піднялися у свою кімнату.

— Вони хочуть до гроба мене довести!

— Господи, що сталося? — не розуміла дружина. — Чим вони так тебе розсердили?

— Я відчуваю між ними неприязнь! — сердито пояснив. — Вони билися на тренуванні!

— О, милий, прошу, заспокойся, — гладила Марата. — Це діти, таке буває.

— Вони не просто діти! — знов підвищив тон Рахімов. — Вони — рідні брати! Одної крові! Я навіть крихту ненависті між ними не потерплю. Так їх покараю, що все життя пам’ятатимуть батькову науку! — гнівно глянув на другий поверх.

— Чш-ш… Ти вдома. Все гаразд. Зараз я з ними поговорю. З’ясую, в чому причина, що призвело до такої поведінки. Заспокойся, присядь, я зараз заварю чаю з м’яти, — обіймала коханого.

— Принеси мені в кабінет, — суворо, але вже набагато спокійніше відповів. — Я ще попрацюю.

— Таточку, ти вдома, — як завжди, з розбігу кинулася на шию Маратові донечка Міра. Вона одна не боялася батькових криків. Адже її вони ніколи не стосувалися.

— Ох, моє серденько, — відразу розтанув. — Зірочко моя.

— Чому ти сердитий? — жалібно глянула на батька.

— Твої брати засмутили мене. Але вже все гаразд, — поцілував дівчинку в чоло. — Біжи до себе.

— Що між вами відбувається? Ви батька буквально до сказу довели, — зайшла перед сном у кімнату синів Лія.

— Та нічого не відбувається, — озвався Алан. — Тато чомусь вважає, що ми з Тимуром не любимо одне одного. Щоб не зробили — все не так.

— Ми сьогодні й справді билися, — додав Тимур. — Але заздалегідь про це домовилися. Адже з цих формальних спарингів ніякої користі. А якщо стане потреба по-справжньому захищатися? Чого варті такі заняття, де немає реальної практики?

— Ви говорили про це батькові? — поцікавилася Лія. Адже дійсно не бачила ненависті між дітьми.

— Пробували, — знов Алан. — Та він і слухати не хоче. От якби ненароком застав, як ми з Тимуром цілуємося…

— Алане! — різко перервала мати. — Що ти собі дозволяєш?

— Пробач, мамо, — вибачився син. — Але складається враження, що тато тільки й шукає нагоди, щоб насварити нас.

— Ти помиляєшся, — навчала Лія. — Ви — його душа, його майбутнє. Тато переживає… А ви своєю поведінкою робите йому боляче. Людина, якій боляче, сердито на все реагує.

— То він з великої любові нас карає? — перепитав Тимур.

— Не засмучуйте більше свого батька, — зітхнула Лія, не в силах донести дітям головного.

— Ти все чув? — запитала в Марата, який стояв під дверима й слухав розмову матері й синів.

— Дай, Боже, все так, як вони кажуть, — заспокоївся. — Дай, Боже.

Та наступна витівка хлопців не заставила на себе довго чекати.

На короткі весняні канікули Марат відправив синів у Мужіїв до бабусь і дідусів. Там вони щодня каталися на конях. Обидва були прекрасними вершниками. У сідлі трималися професійно, адже сиділи в ньому з чотирьох років.

Не знати, що там трапилося, але підлітки гайнули в поле поза територією кінного клубу й гасали на конях, наче на перегонах.

Гнали, допоки одна тварина не стала неконтрольованою й понесла Алана, задерши хвіст, мов божевільна. Тимур уже не міг його наздогнати й переляканий повернувся у клуб. Там про все розповів. Хлопця швидко знайшли. Кінь скинув його на землю. Благо, обійшлося без серйозних наслідків. На травмовану ногу наклали гіпс.

— Але так і шию зломити недовго! — сердито вимагав від адміністрації закладу пояснень Красовський, під чию опіку були залишені юнаки. — Ви несете відповідальність за них. Де ж були ваші люди, коли хлопці покинули виділену для катання територію?

— Вони весь час були на очах, навіть не розумію, як це сталося, — пояснював схвильований тренер.

— Ой, не знаю, чи розповідати про це Маратові, — сумнівалася Ірма, коли ввечері присіли з чоловіком на веранді. — Він і так до них занадто суворий. Страшно уявити, що буде, коли почує.

Та мати даремно хвилювалася. Рахімов уже все знав. Йому зателефонували з клубу, вибачилися, що недогледіли за дітьми. Обіцяли надалі приділяти їм особливу увагу.

— Щоб завтра обидва були вдома, — спокійно, але суворо наказав Лії за вечерею.

— В Алана пошкоджена нога, він не зможе…

— Жінко, ти не розчула?! — підвищив тон Рахімов. — Я негайно хочу бачити їх тут.

— Ви змусили мене прийняти рішення, — крижаним тоном повідомив, коли сини приїхали. — На носі літні канікули. Проведете їх у закритих закордонних таборах для бойскаутів. Окремо один від одного. Цілих два з половиною місяці. Ніякого спілкування з сім’єю або знайомими. Навіть мати не знатиме, де ви є. Житимете у палатках серед дикої природи в лісі. Там вас пристосовуватимуть до дорослого життя: навчать нести відповідальність за свої вчинки, приймати швидкі правильні рішення у складних ситуаціях, витримувати фізичні навантаження, працювати у команді і багато іншого. Ці табори — не місце відпочинку. Туди їдуть діти від тринадцяти до шістнадцяти років. Отже, навантаження серйозні. Ви надовго їх запам’ятаєте.

— Марате, що це за рішення таке? — майже плакала Лія. — Вони ще діти.

— Там будуть їхні однолітки, — пояснив чоловік. — Ніхто не кластиме на їхні плечі більше, ніж вони здатні витримати. Я контролюватиму.

— А мене чому відсторонюєш? Що за біда в тому, що, як мати, знатиму де вони знаходяться?

— Ти полегшиш їхню ношу, — незламним голосом відповів.

— Як? — не вгавала жінка.

— Не знаю, але втручатися будеш. Аланові ж носила їсти, коли я заборонив, — подивився Лії прямо в очі.

— Це занадто жорстоке рішення, — витерла очі й попрямувала до виходу.

Рахімов зупинив її, вхопивши за руку.

— Не хвилюйся. Хлопці житимуть в сучасних палатках з душовими кабінками, спатимуть у теплих спальних мішках, посилено харчуватимуться. Нічого страшного з ними не відбуватиметься, — вже тепліше заспокоював дружину. — Їх вчитимуть грамотно відстоювати свою точку зору, працювати у команді, розвиватимуть лідерські якості. Все це необхідне у майбутньому. Для мене головне, щоб вони відчули себе на чужій території, де немає ні рідних, ні близьких. Адже будуть у різних таборах. Тоді, сподіваюсь, переосмислять ціну братерської підтримки.

— Але між ними немає ненависті, — заперечила Лія. — Чому ти намагаєшся їх навчити?

— Вони безвідповідальні! — знову підвищив тон Марат. — Якщо не навчаться розрізняти, що правильно, а що — ні — в майбутньому знищать усе, що потрапить у їхні руки. Це вже не діти, а підлітки. Тимурові минуло п’ятнадцять. У його віці я… — різко замовк.

Лія погладила чоловіка.

— Ти згадав батька? — ніжно запитала.

— … з дитинства жив далеко від батьків: то в діда у горах, то навчався за кордоном, а потім тата вже й не стало, — тихо сумно продовжив. — Саме це навчило мене не розраховувати на інших, самостійно приймати рішення і втілювати їх у життя.

— Але ж то були нелегкі часи, правда?

— Так, на відміну від мене, через два місяці мої сини повернуться додому в обійми батька й матері. Нехай їм буде трохи наука. Не намагайся мене переконати щось змінити. Просто довірся, — значно пом’якшав. — Я не дам скривдити наших дітей, — поцілував у чоло дружину й пригорнув до себе.

Як не боліло серце за хлопцями — Лія змирилася. Вже якось звиклася з думкою, що мусять пройти це випробування. Але відтоді постійно застерігала дітей. Слідкувала за кожним їхнім кроком.

Якось вранці, Марат затримався в душі. Його телефон несподівано завібрував.

«Вікінг» — засвітилося на екрані.

Це була назва спортивного клубу, де займалися сини.

Миттю вхопила слухавку.

— Так, — неголосно, боячись відповіла.

— Марате Фархадовичу? — почулося на тому боці.

— Це його дружина, — пояснила.

— Ліє Роланівно? — уточнив чоловічий голос.

— Так, кажіть.

— Я тренер вашого сина Тимура. Є не телефонна розмова. Необхідно, щоб ваш чоловік завтра заїхав.

— Я сама заїду, — твердо відповіла. — Привезу сина на тренування, тоді й поговоримо.

— Добре, — погодився. — Чекаю.

— Куди це ти вирядилася в суботу та ще й з самого рання? — здивувався Марат, коли Лія вийшла до сніданку. — У вихідний день одягнена не по-домашньому?

— Маю справи у місті, заодно відвезу Тимура на боротьбу, — спробувала щиро усміхнутися.

Але Рахімов відчував свою другу половинку, як самого себе. Наче рентген бачив її наскрізь.

— Ти якась напружена, нічого не трапилося? — насторожився.

— Все гаразд, — спробувала заспокоїти.

— Але Максим уже завів машину. Він готовий їхати, чекає на Тимура. Довір йому свої справи.

— Ні, ні — заперечила Лія. — Це особисте, — різко пояснила.

Потім глянула у широко розплющені, завмерлі від здивування, очі чоловіка — й зрозуміла, що треба негайно вигадати щось переконливіше.

— Тобто-о… я хотіла сказати, що маю зустріч з дівчатами. Ходимо разом до фітнес клубу. Ми давно не гомоніли, тому домовилися… поки Тимур… — не вміла брехати, плуталася.

— Як хочеш, мила, — несподівано швидко погодився.

Проте його недовірливий погляд заставив жінку відчути неприємні мурашки на тілі.

— Я проведу до машини, — запропонував. — Давай сумку понесу.

Поки Лія з Тимуром сідали, непомітно набрав з її телефону свій номер і поклав на місце…

— Не вважаєш дивним, що сьогодні саме я везу тебе на заняття? — за кілька хвилин почув у слухавку розмову між сином і Лією, яка відбувалася у машині по дорозі в місто. Він спеціально набрав виклик з її телефону на свій, щоб прослухати й зрозуміти, в чому ж річ. Відчував, що Лія стривожена, отже, щось точно трапилось.

— Вважаю, — погодився Тимур. — Ти ніколи цього не робила. Що трапилося?

— Ще не знаю. Може, сам розповіси? — сердито запитала.

— Мамо, ти вже батька нагадуєш, — роздратовано кинув і відвернувся до вікна.

— Вчора батькові зателефонував тренер, просив терміново приїхати. Благо, тато був у душі й не почув дзвінка. Але ти щось накоїв, я відчуваю, — зупинила авто й серйозно глянула на сина. — Я не зрушу з цього місця, поки не розповіш.

Марат завмер в очікуванні.

Тимур закляк від почутого.

— То був лише жарт, — наляканим голосом почав виправдовуватися. — Я не хотів нікого підставляти, а тим паче…

— Який жарт?! Розповідай негайно! — майже криком суворо наказала мати.

— Я сховав чужі речі в шафку Алана, — боязко зізнався. — Думав, ми з хлопцями посміємося, коли бідолашний шукатиме їх. А вийшло…

— Продовжуй! — наполягла Лія. — Я маю знати, про що буде розмова у спортивному клубі.

— Той «придурок»…

— Тимуре!!! — щосили закричала. — Добирай слова!

— Пробач, мамо, — винувато син. — Є у нас один «відморожений». Ніхто з ним не спілкується. Коли побачив, що речі пропали — поскаржився напряму керівництву. Вони викликали тренера, переглянули відеокамери, все побачили і… Казали, що ледь стримали обурених батьків…

Від почутого Марат ледь не впав. Очі його налилися гнівом, скули заходили.

— Чому ти поклав речі саме в Аланову шафу?! — сердито запитала Лія. — Якби все полюбовно не вирішилося, їх знайшли б у твого брата і тоді…

— Ні, мамо! — у відчаї закричав Тимур. — Я не хотів нікого підставляти. Ми розраховували, що нещасний шукатиме, а не скаржитиметься. Наші шафи він відкрив би без проблем, а от Аланову… У нього ж нога хвора, його немає на тренуваннях. Я спеціально взяв ключ. Хто б здогадався?…

— Алан знає? — важко запитала.

— Ні, — стогнучи відповів.

— Тоді, ти свідомо намагався підставити брата, — підвела підсумок.

— Ти ж не скажеш батькові? — заблагався син. — Поговориш там і все вирішиш, правда?

— Не знаю, — важко зітхнула. — Зроблю все, що в моїх силах, але за наслідки не ручаюся, — завела машину й різко рушила з місця.

Марат виключив телефон і з розмаху кинув його на диван.

— Ох, Тимуре! Ох!!! — заревів на весь голос. — Доки випробовуватимеш моє терпіння?! Коли зупинишся?! Чи, як твоя мати?… — різко прикусив язика. — Що ж мені з тобою робити? Адже ти вже не малий… — сам себе питав.

Якийсь морально знесилений сів за стіл у своєму домашньому кабінеті.

Раптом почув легкий стук.

— Можна? — несміливо відчиняючи двері, запитала Марина Митрофанівна.

— Заходьте, — ствердно кивнув Марат.

— Я ненароком почула ваш сердитий голос, — присідаючи на диван, почала, — та ще й ім’я Тимура. Пробачте мою зайву цікавість, але він чимось серйозно провинився?

Рахімов мовчав. Було видно, що геть не налаштований на душевну бесіду.

— За роки, прожиті у цьому будинку, а це були щасливі роки, — щиро усміхнулася, — я добре вивчила дітей. Адже сама педагог. Усі вони прекрасні, виховані, люблять одне одного і батьків. Тому навіть припустити не можу, що має зробити син, аби викликати такий гнів свого батька?

Але Марат вперто мовчав і дивився в одну точку десь за вікном.

Дубровська, як педагог і психолог від природи, зрозуміла: тим, що насправді гризе його душу, господар ділитися не готовий.

— Запевняю вас, — закінчуючи монолог, сказала. — Між вашими дітьми — найщиріші братерські стосунки. Вони життя віддадуть одне за одного У полум’я скочать, не роздумуючи. Вас мучить не їхня поведінка, а власні внутрішні страхи, відомі тільки вам або найближчому оточенню. Та ці переживання несправедливо віддзеркалюються на Тимурові й Аланові, — попрямувала до дверей.

— У Тимурові інколи верховодять материнські гени, — раптом процідив крізь зуби Марат, не відриваючи погляду від вікна.

Марина Митрофанівна обернулася й здивовано глянула на Рахімова.

— А що не так з Лією Роланівною? — насупила брови. — Про такі гени можна тільки мріяти.

— Тимура народила інша жінка, — голосно зітхнув.

Ошелешена почутим, Дубровська знову зайняла своє місце на дивані.

— Це довга історія, — неохоче почав. — Наш з Лією первісток народився мертвим. Ми важко це пережили. Але ще важче було почути, що моя кохана жінка більше не зможе завагітніти. Я був морально розбитий, зламаний, але відмовитися від неї не зміг би ніколи. Вирішив жити без дітей, удвох до старості… Та Всевишній подарував мені сина від іншої жінки. Бачить Небо, я цього не хотів і не планував. Якби знав раніше — змусив би Ілону зробити аборт. Але ми не господарі своєї долі. Коли вперше взяв Тимура на руки… — боляче посміхнувся. — Хлопчик став світлим промінчиком, який засіяв у наших з Лією вистражданих серцях. Як можу не любити його? Він — частина моєї душі.

— Але ви не любили його матір, — підкреслила Дубровська.

— Не любив, — підтвердив.

— Тимур знає? Він спілкується з тою жінкою?

— Ні, — коротко відповів. — Вона померла при пологах. Я йому не розповідав.

— Чому? — здивувалася.

— Ще не час. Він повинен подорослішати.

— Час давно минув, — дозволила собі повчати Марина Митрофанівна. — Я зрозуміла. Ваші страхи народилися разом з Аланом, — хитро усміхнулася. — Це дитина коханої жінки, її плоть і кров. Та ще й як дві краплі води схожа на вас. Насамперед ви переживаєте, чи підтримуватиме його Тимур у майбутньому, чи…

— Вони обидва — моя плоть і кров, — різко обірвав, твердо наголошуючи на слові «моя». Я ні в якому разі не розділяю своїх дітей. У свій час на обох ляже велика відповідальність, — пояснив. — На відміну від Мирона й Міри — Алан з Тимуром, наче два локомотиви тягтимуть на своїх чоловічих плечах сімейний потяг угору. Від їхньої злагодженості, відповідальності, вміння своєчасно приймати правильні рішення залежатиме фінансова й моральна стабільність цілої родини, її майбутнє. Я мушу бути певен, що в слушний момент повністю віддам справу свого життя у надійні руки. І не боятимусь, що один брат жартома може підставити іншого, не думаючи про наслідки. Саме тому моє серце найбільше болить за них двох. Саме тому до них прикута моя увага. Саме тому вимагаю від них найбільше, — суворо завершив.

Сперечатися було марно.

— Будьте спокійні, — лагідно усміхнулася Марина Митрофанівна. — Ваша дружина — надійний тил, діти — світле майбутнє, сім’я — справжня фортеця. Даремно так себе зводите. Піду, приготую вам чаю з м’ятою. Він заспокоює…

Наступних кілька днів Марат ходив чорний, наче дощова хмара. Було зрозуміло, що виношує якесь рішення. Лія наївно пов’язувала це з роботою і не допитувалася про причини настрою.

Як і годиться, із захмареного неба має луснути очікуваний грім. Одного вечора так і сталося.

— За тиждень ви від’їжджаєте, — суворо глянув на синів за вечерею. — От тільки Алан поїде до табору, як і планувалося, а Тимур… — на мить замовк.

Лія підняла здивовані очі. Всі завмерли в очікуванні.

— До Рашида, в Таджикистан, — нарешті видав крижаним тоном. — Проведеш літо в горах, доглядаючи дядькових овець, — повідомив прямо синові в обличчя. — Важкої роботи там — непочатий край. Житимеш поряд з отарами, допомагатимеш чабанам. До серпня — ніякого зв’язку.

Тимур важко проковтнув недожований кусень м’яса. Від здивування його очі ледь не повипадали з орбіт.

«За що?!» — так і застигло німе питання в переляканому погляді.

Суворий характер старого Рашида знали всі. Коли він приїжджав у гості — навіть Марат з ним не сперечався.

Лія не витримала. Встала з-за столу й попрямувала до кабінету чоловіка, даючи зрозуміти, що хоче серйозно поговорити.

— Що відбувається, Марате? Поясни, — збуджено запитала, коли Рахімов увійшов слідом за нею.

— Тимур старший, отже…

— Отже?… — напруга зростала. — Я майже ніколи не втручалася у твої стосунки з синами. Для них ти — авторитет, краще знаєш, що правильно, а що ні. Проте зараз, вважаю, що робиш помилку, тому…

— Що — тому?! — раптом підвищив тон Марат. — Від кого ти їх захищаєш?! Від рідного батька?! — сердито примружив очі. — Вважаєш, що я ворог власним дітям? Хіба хоч раз за життя я підняв на них руку? І, будь певна, нікому цього не дозволю! Що з тобою? Чому приховала від мене неприпустимий вчинок Тимура? Га? — кинув в обличчя здивованій дружині. — Я все знаю про його витівки в спортивному клубі. Саме тому він їде до Рашида. Нехай охолоне трохи в суворому кліматі Паміру.

— Але ж він ще зовсім дитина, — востаннє спробувала захистити хлопця. — Може не зрозуміти, чого ти від нього вимагаєш. Поганого не хотів…

— Він підставив брата! — суворо продовжив Марат. — Свідомо чи жартома — не важливо. За все треба відповідати. Тимур мусить навчитися думати про наслідки своїх вчинків. Зважувати сотні разів кожен крок. Якщо я зараз не акцентуватиму на цьому увагу, не навчу своїх дітей аналізувати й прораховувати все до дрібниць, не дай, Боже, це болісно аукнеться всім у майбутньому.

— Ти відбираєш у них дитинство, — знесилено відповіла Лія.

Рахімов підійшов, узяв обличчя дружини у свої долоні, глянув прямо у вічі.

— Це вже не дитинство, — полагіднішав. — Повір, я захищаю їх від суворого майбутнього, — ніжно промовив. — Вчу твердо, пліч-о-пліч стояти на ногах. Хочу вірити, що завтра витримають усі вітри, які…

Раптом почувся стук у двері.

— Заходьте, — вигукнула жінка, даючи чоловікові зрозуміти, що розмова закінчена.

Марат важко зітхнув і відпустив дружину.

— Можна, тату? — запитав Алан, упевнено відчиняючи. — Не знаю, чим викликане твоє рішення щодо Тимура, — почав, коли залишилися з батьком наодинці, — але прошу, не відсилай його до Рашида, — багатозначно глянув на руку Марата, де виднілися сліди суворого виховання.

Батько мовчав. Насупивши брови, свердлив сина гострим поглядом.

— Якщо хочеш — я поїду разом з ним, або замість…

— Це виключено! — різко обірвав Рахімов. — Буде так, як я сказав.

— Якщо ти довідався про спортивний клуб, — раптом сміливо продовжив. — Знай, то була…

Марат різко підняв руку, вимагаючи, щоб син негайно замовк.

— Я сам винен, правда! — не зупинився хлопець. — Я все знав! Чому ти не віриш?

— Алане! — крикнув батько. — Негайно йди геть з моїх очей! Не випробовуй терпіння!

Зрозумівши, що може бути тільки гірше, пригнічений син поплентався до дверей. Рахімов провів його гнівним поглядом.

«Може, Лія й права? Я забагато вимагаю від своїх дітей, — задумався, коли залишився наодинці. — А якщо вони й справді не відчувають моєї любові? Коли виростуть — запам’ятають тільки суворого батька… Ох, як важко на душі… Інколи так хочеться заплющити очі на їхні пустощі, просто обійняти і нічого не помічати. Але ж вони так швидко ростуть. Ще два роки й треба відпускати на навчання за кордон. А це — «мертва зона». Тобто час, коли батьки не можуть сповна контролювати своїх дітей. Тому, якщо чомусь їх і навчу, то тільки зараз…»

Піднявся у спальню, коли всі вже поснули. У будинку стало зовсім тихо.

Зазвичай Лія не лягала раніше за нього. Хіба що він засиджувався у своєму домашньому кабінеті. Тоді бажала спокійної ночі й засинала наодинці.

Проте сьогодні… Увійшовши до їхньої кімнати, Марат побачив незвичайну картину. Дружина лежала, обернена до стіни, й навіть не ворухнулася, коли скрипнули двері, наче задрімала.

Прийняв душ, ліг поряд.

Ні, вона ще не спить, це очевидно.

Легенько дотулився устами оголеного плеча, торкнувся пальцями тоненької лямки нічної сорочки.

Не відреагувала.

Все зрозумів. Ображена. Її болить материнське серце.

Не наполягав. Ніжно погладив м’яке волосся, вдихнув його запах, поцілував у голову. Тоді відкинувся на спину, задивився на стелю.

Лія міцно стисла вологі очі. Сьогодні вперше не відповіла чоловікові взаємністю у ліжку. Відчула, як закололо у грудях. Ніби першу цеглину невидимої стіни між ними поклала.

Але ж він поряд! Такий коханий… Бажаний… Єдиний… Вона відчуває запах його тіла…

Хочеться обернутися, обійняти, притулитися, забутися, злити воєдино їх серцебиття…

«Заснув, — майнула думка. — Про це свідчить його рівне дихання».

Тихенько повернулася.

«Точно. Спить. Очі заплющені».

Обережно простягла руку, хотіла торкнутися, але… Якась невидима сила не давала, стримувала…

— Моя квіточка, моя хоробра дівчинка, — не розплющуючи очей, прошепотів Марат. — Іди до мене, — лагідно усміхнувся.

Лія полегшено зітхнула, наче важкий тягар скинула з душі, розтоптала невидиму цеглину… Поринула в міцні обійми чоловіка і вмить про все забула…

* * *

Тимур не повірив власним очам, коли прибув у гори й побачив живу отару овець.

— Це неймовірно, — роззявив рота від здивування, — їх тут безліч.

— Якщо точніше — понад тисяча, — пояснив найстарший онук Рашида сімнадцятирічний Наім.

Він із батьком Ісмаілом відповідали за отару маток і ягнят. Разом з ними тут трудилися й інші діти Ісмаіла, а також багато найманих працівників.

Вівчарство було родинним бізнесом Рахімових у Таджикистані. Всього у старого Рашида було три багаточисельні отари: одна — з баранами, дві — з матками і ягнятами. Грубововнові витривалі тварини круглорічно утримувалися на пасовищах. На чолі чабанів — три сини господаря: Ісмаіл, Муслім і Кадир.

— Ого! — не вгавав ошелешений Тимур. — Вони, наче військо, що повільно й впевнено рухається на ворога. Чабани на конях, ніби полкові офіцери, спеціально навчені собаки виконують роль розвідки й охорони. Все серйозно. А коли мені дадуть коня?

— Кого? — скривився Наім.

— Я теж приєднаюся до пастухів, хіба не так? — у захваті Тимур.

— Ага, навіть не сумнівайся, — зареготав парубок. — Тебе тут тільки й чекали, щоб ти на конях горами гасав.

На обличчі Ісмаіла теж заграла білозуба усмішка. Кінь під ним голосно фиркнув.

Спантеличений хлопець зніяковів.

— Вас чекає інша робота, — спокійно пояснив Ісмаіл. — Наім тобі все покаже.

Вже згодом Тимур зрозумів, наскільки складним і важким є вівчарство. Тут кожен чітко має визначену ділянку роботи: одні пасуть овець, інші слідкують, щоб у чабанів було що їсти, хтось відповідає за коней. Найбільше часу й сил займає доїння і заготівля сиру.

Робочий день починається на світанні й триває до пізньої ночі.

— Краще б ти добре виспався, бо завтра на нас чекає кропітка робота, — поплескав по плечах Тимура Ісмаіл. Хлопець від незвички, вимучений фізичною працею, майже дрімав біля вечірнього вогнища.

— Тут щодня — кропітка робота, — кинув у відповідь знесилений юнак.

— Ми стригтимемо ягнят, — пояснив дядько. — То відповідальне заняття. Не дай, Боже, пораниш тварину.

— А коли я все ж таки сяду на коня? — повернувся до головного питання, що не давало йому спокою з самого приїзду.

— На конях — тільки чабани, — серйозно відповів Ісмаіл. — Це фізично сильні, натреновані чоловіки, які знають свою справу. Миттєво реагують на все, що відбувається навколо. Не дають зникнути жодній тварині. Їхні команди розуміють собаки. Бути вівчарем — велике мистецтво.

— Велике мистецтво — це те, чим займається наш Мирон, — зіронізував Тимур. — А оберігати овець, щоб не повтікали…

— На коня ти не сядеш, — різко обірвав розмову дядько.

Йому подобався племінник. Але спуску йому не давав.

«Напевно, добряче провинився, якщо Марат запроторив його сюди, — подумав. — Отже, треба вигнати з молодої голови дурість. А найкраще в цьому допомагає фізична праця».

Так минуло понад місяць.

Руки Тимура помітно загрубіли від важкої роботи. Обличчя почорніло від постійного гірського вітру. Хлопець подобався Ісмаілові щораз більше. Працьовитий, відповідальний, потоваришував з Наімом. Правда, інколи зайвий раз сперечається, але то молода кров грає. Допомагало, коли дядько вчасно ставив його на місце.

Старий Рашид з’являвся біля отари рідко. Недовірливим косим поглядом обдавав Тимура й, не звертаючи уваги на його присутність, питав Ісмаіла.

— Ну, як він? Справляється?

— Все гаразд, — щиро відповідав син. — Ніяких проблем.

— Якщо не слухатиметься — кажи, — суворо наказував. — Тут з такими не цяцькаються. Швидко…

— Не переживай, батьку, — заспокоював Ісмаіл. — На нього можна покластися, — підморгнув юнакові.

— То добре, — все ще не довіряючи, проштрикнув гострим оком хлопця. — Сьогодні залишуся ночувати з вами, — погладив довгу сиву бороду.

На честь головного господаря ввечері засмажили шашлика. Смачно поївши, всі уклалися спати.

Один лише Тимур не дрімав.

«Якщо не сьогодні — то ніколи», — надумав недобре й тихенько відв’язав Ісмаілового коня. Вирішив, поки все спокійно, пронестися з вітром нічними горами.

Та не встиг відскакати й пару метрів, як почув чиїсь крики.

Його миттю наздогнали й повернули на місце.

Страшно навіть уявити, що могло б трапитися, якби хлопець помчав уночі незнайомими місцями…

Старий Рашид лютував.

— Усе добре, кажеш?! — оскаженілий кричав на Ісмаіла, ніби Тимура поряд і не було. — Працьовитий, а головне — відповідальний, так?!

— Це вперше, — спробував заступитися за підлітка молодий дядько. — Досі…

— Не розказуй казок! — сердито перебив Рашид. — Хіба відправив би його сюди Марат, якби сам міг справитися?! Материнські гени нічим не виб’єш!

— Батьку, — спробував зупинити старого Ісмаіл. Але той розійшовся не на жарт.

— Чому ви ображаєте мою матір?! — як справжній син, запротестував Тимур. — Чим вам не догодила Лія?

— Лія?! — скривився, мов від страшного болю Рашид. — Лія — свята жінка, яка до тебе не має жодного відношення.

— Батьку! — вже майже криком знявся Ісмаіл. — Негайно зупинись!

Але старий не слухав.

— Тебе народила безсоромниця, яка звабила твого батька й хитрістю завагітніла! Хотіла розбити його сім’ю, а коли зрозуміла, що не зможе цього зробити — вирішила вбити тебе! Проте, не розрахувала свої сили й померла сама! Якби не Марат і Лія — ти лежав би з нею в одній могилі! Та замість того, щоб дякувати — ростеш неслухняним сином!

Тимур закляк на місці.

У його ще не зрілій голові зовсім не вкладалося почуте.

— Це неправда!!! — щосили закричав. — Ви брешете!!! Підло брешете, щоб якнайглибше засунути ядовитого ножа в мою душу!!! Нащо вам це треба?! Морально виховуєте так?! Будете спостерігати — витримаю чи ні?! Якби це була правда — хіба мій батько не сказав би мені про це?!

Рашид мовчав.

Нарешті усвідомив, що скоїв непоправиме. Навіть слова у відповідь не зронив.

— Що ти наробив? — важко зітхнувши, промовив Ісмаіл. — Марат нам цього ніколи не пробачить, — узявся за голову.

Тимур зрозумів. Все почуте — правда. Гірка правда!

«То я не син своєї матері? Що Мирона усиновили в дитинстві — про це знають усі в нашій сім’ї. Але я… — розривали голову думки. Здавалося — вона от-от лусне від перенапруження. — Лія — свята жінка, а мене народила якась безсоромниця… А батько?… Зраджував матері?… Адже у мене є померлий старший брат. Він точно син Лії…Значить…О-о-о!!!»

Заливаючись сльозами, вискочив з намету й кинувся до коня.

— Облиш, не чіпай! — крикнув Ісмаіл своєму помічникові, який хотів зупинити хлопця. — Нехай скаче! Швидко подай іншого коня, я наздожену.

Не знаючи місцевості, Тимур гнав навмання, долаючи підйоми і розганяючись на спусках. Місяць з ясного неба добре освітлював йому шлях.

Нарешті зупинився.

Скочив з коня.

Упав на землю.

«Чому, батьку, чому-у! — кричав, оббиваючи руки об тверду землю. — Нащо ти рятував мене?! Якщо та жінка хотіла вбити — нехай би забирала на той світ!»

— Тимуре, — раптом почув голос Ісмаіла й відчув його руку на своєму плечі.

— Чого ти прийшов? — важко дихаючи, запитав хлопець.

— Пробач старого, він утнув велику дурницю, про яку страшенно шкоду…

— Не розмовляй зі мною, як з дитиною! — раптом скочив на ноги юнак, не давши старшому договорити. — Мені вже п'ятнадцять минуло! Ти теж вважаєш, ніби я ще не достатньо дорослий?! Рашид зробив правильно! Хоч і в гніві, але сказав правду! А решта — знали й мовчали! Насолоджувалися тим, що вважаю себе повноправним…

— Ану замовкни! — несподівано на весь голос крикнув досі лагідний до Тимура Ісмаіл. — Чого розкис, як мале дитя?! Якщо вважаєш себе дорослим — поводься, як чоловік! Яка різниця, хто твоя мати?! Що це міняє?! Ти — Рахімов! Син свого батька! Його плоть і кров! У мене теж не всі діти від одної жінки! Та хіба це має значення, якщо вони мої?!

Тимур замовк.

Повільно підійшов до краю прірви. Він ще здалеку помітив її, тому й зупинився.

Сів, звісивши, ноги.

— Гарний краєвид, — влаштовуючись поряд, вже м’якше промовив Ісмаіл.

І справді: весь простір, куди сягав зір, займали височенні гори. У місячному світлі вони виглядали навіть краще, ніж удень. Над ними — тільки небо. Зорі були так близько над головою, що, здавалося, їх можна торкнутися руками.

— Недаремно в географії Памір називають дахом світу. Коли бачиш цю красу наживо — дух захоплює, — мовив Ісмаіл.

Але Тимур важко мовчав.

— Це улюблене місце твого батька, — спокійно продовжив дядько. — Тут пройшло його дитинство. Якщо він щезав — ми завжди знали, де шукати…

— Алане, — раптом підняв очі до неба Тимур, ніби й не чув Ісмаіла. — Де ти, брате? Як же мені тебе не вистачає…

* * *

Тремтячими руками Рашид набрав телефонний номер Марата.

— Синку, я сотворив велику неприємність, — винувато зізнався, коли привітався з племінником. — Відкрив Тимурові всю правду про його народження…

— Що?! — ледь не збожеволів від почутого Марат. — Та як ти…

— Це відбулося якось несподівано, саме по-собі, — пояснював родич. — Малий страшенно мене насердив, от…

— Як він? — здавленим голосом поцікавився Рахімов.

— Не знаю… З ним зараз Ісмаіл. Приїжджай, ти йому потрібен, — мовив старий.

Запанувала тиша.

— Я буду в серпні, як і домовлялися, — раптом почув у слухавку Рашид. — Нехай побуде з цими думками наодинці. Можливо, це й на краще. Колись же він мав дізнатися правду?

— Як знаєш, Марате… Як знаєш… — нажав кнопку завершення виклику дядько.

* * *

Тимур і Алан були разом з народження молодшого. Між ними різниця всього одинадцять місяців, тому вчилися в одному класі, вдома займали одну кімнату, як справжні брати — ділились сокровенним, про яке навіть батьки не здогадувалися.

Чотирнадцятирічний Алан — високий на зріст, спортивної статури, широкоплечий, гордовитий, інколи навіть трохи зверхній, виглядав дещо старшим на фоні високого, але худорлявого, енергійного, щебетливого брата.

Рішучий, ініціативний, надійний, з яскраво вираженими якостями лідера, Алан впевнено почувався своїм у будь-якому товаристві. До його думки прислухалися, бо знали, що готовий відповідати за сказане навіть перед батьком. А то було найстрашніше… Поряд з ним Тимур почувався якось впевненіше.

Коли з братом крокували коридорами престижної столичної школи, де навчалися — Тимур відчував гарячі зацікавлені погляди не тільки ровесниць, але й старшокласниць.

Проте, як тільки Алана поряд не було — поглядів меншало.

Тоді, весною, в Мужієві каталися на конях. Увагу старшого брата привернула молода вершниця. При її появі на полі хлопець зашарівся.

— Гарна, — кивнув Алан на дівчину. — Новенька, мабуть, бо раніше її тут видно не було, — хитро усміхнувся Тимурові.

— Новенька, — замріяно підтвердив той.

— То під’їдь, познайомся, — запропонував молодший брат.

— Не впевнений, що це хороша ідея. Вона така гордовита. Та ще й, мабуть, старша за нас. Точно не схожа на однокласниць, — засумнівався брат.

Дівчина й справді виглядала десь на років шістнадцять-сімнадцять.

— І що? — не вгавав молодший. — Просто отак спостерігатимеш? Поїхали, — розвернув коня.

Тим часом до об’єкту симпатії хлопців під’їхала ще одна вершниця. На вигляд вона здалася ще старшою — років вісімнадцять.

— Гарний малий, — голосно промовила до молодшої, відверто дивлячись прямо Аланові в очі.

Від почутого юний Рахімов аж побілів.

— Ти хто? — без усіляких там церемоній гукнув незнайомці. — Який я тобі малий? — направив коня прямо до неї.

— Ого, — засміялася дівчина, — який запальний.

— Алане! — спробував зупинити брата Тимур. — Вона — доросла тітонька. Не наклич на наші голови біду. Давай, поїдемо звідси.

— Вона образила мене! — обертаючись, гнівно кинув у відповідь. — Ти ж сам чув.

— І що ти зробиш? — наздогнав брата Тимур і зупинив.

— Заставлю вибачитися, — зціпивши зуби, відповів.

У запалі повернувся, але… Вершниць уже не було на тому місці. Вони спокійно прямували до конюшні.

— Ну все, — зітхнув Тимур. — Бачиш? Вона налякалася і втекла. Конфлікт вичерпано.

— Ти тільки глянь на них, — знову налилися злобою очі Алана. — Вони ж регочуть, розмовляючи. Точно мене обговорюють. Я…

— Брате, охолонь! — раптом підвищив тон старший. — Що ти надумав? Це не школа, де можна затиснути у дівочій роздягальні однокласницю Нінку й цілувати досхочу, — суворо попередив.

— Та хто її затискав? — полагіднішав Алан. — Вона ж сама була не проти, — загадково усміхнувся. — Не силою ж я її цілував. Все було навіть дуже романтично: спочатку я глянув у її очі… потім на губи… потім знову в очі… і все — вона готова. Можна цілувати, скільки хочеш.

— Ага, — засміявся Тимур. — Це тому вона зараз навіть глянути у наш бік соромиться? Бо все було дуже взаємно…

— Ти про що? — заокруглив очі Алан. — Ми ж тільки цілувалися.

— Ото ж бо й воно, — несвідомо спровокував подальший розвиток подій Тимур. — З таким багажем любовних знань якраз треба впевнено летіти на вісімнадцятирічну кралю.

Очі Алана налилися кров’ю.

Знову глянув у бік конюшні. Вершниць не видно. Хоча ні… Молодша на полі. Значить, старша точно всередині.

— Но-о! — ударив коня ногами й поскакав до своєї кривдниці.

— Усе гаразд? — раптом почув голос тренера Тимур. Він якраз хотів крикнути й наздогнати брата, але, щоб не привертати зайвої уваги, просто ствердно кивнув головою.

Юний Алан різко зіскочив з коня й грізно попрямував до стійла, куди дівчина щойно завела свою тварину.

— То кого ти малим називаєш? — раптом почула сердитий голос парубка.

Повільно обернулася, подивилась навкруги. Вони одні — поряд нікого.

Іронічно посміхнулася й підійшла так близько, що Алан відчув її тепле дихання. Провела руками по його обличчю, плечах, грудях… Відчула, як заграли його м’язи… Проте на обличчі не ворухнувся жоден мускул, мов у дорослого чоловіка. Він впевнено дивився дівчині прямо у вічі, показуючи, що її рухи його не лякають.

— Ти такий милий, сильний. Жаль, що надто зелений, — прошепотіла йому на вухо, впевнена, що малий розгубиться і втече, засоромлений.

Проте в Алановій душі, наче визрівала вулканічна лава з ненависті й якогось дикого почуття, досі йому невідомого. У грудях уже пекло, піднімалося вище, вище і ось… Одним махом згріб її в не по-дитячому міцні обійми й припав до безсоромних дівочих уст…

Від несподіванки нещасна навіть не пручалася. Лиш здивовано заокруглила й без того банькаті очі й витріщилася на юнака.

За мить, коли, злякавшись власної сміливості, він трохи попустив руки, відскочила й вліпила йому смачного ляпаса.

Від злості Алан заскочив на коня і щодуху погнав, куди очі бачать. Тварина відчула ненормальний стан вершника і стала практично некерованою. Так хлопець полетів на землю й травмував собі ногу.

Саме ця подія й викликала бурю батькового гніву. Хоч він до пуття всього й не знав. Але саме з-за цього вони з Тимуром були покарані й мусіли їхати в табори.

Сьогодні в Алана разом ще з чотирма товаришами нічне чергування. Сидячи біля розпаленого вогнища, зігрівся й задрімав. Та раптом відчув, наче брат кличе його. Так ясно почув, ніби поряд з ним сидів. Дивно…

Глянув на вечірнє зоряне небо.

«Може й там, у далекому Таджикистані, над Тимуром зараз таке ж? — подумав. — Брате, як же мені тебе не вистачає…»

Серце Алана щеміло. Адже Тимур нікому не розповів правди про Мужіїв. Усі й досі думають, що хлопці просто влаштували перегони й винні обоє. Спочатку молодший брат хотів в усьому зізнатися, але Тимур переконав, що це тільки на гірше.

— Хіба не знаєш батька? — просив. — Я й так нестиму покарання, бо був поряд і, як старший, не запобіг цьому. То ж не накликай ще гірші неприємності на наші голови.

Мимоволі Алан уявив, що Марат справді дізнався правду.

Від жаху бідолашний аж проковтнув слину й витер спітніле чоло…

Про жарти Тимура у спортивному клубі Алан теж знав. Щоправда, ідея розіграшу була все-таки Тимурова, але ключ від своєї шафки віддав йому добровільно. То ж винен так само, як і старший брат.

Але найгірше гризло душу юнака те, що недавно підслухав розмову між батьком та Мариною Митрофанівною.

«У Тимура інша мати! Як таке може бути?» — роздирало груди й розпирало голову почуте. У батька навіть не думав про це щось питати. Саме його гнівні крики в той злощасний день і привернули увагу хлопця. Тому він тихенько спустився з другого поверху й підслухав бесіду старої няні й тата.

Зрозумів — Тимур також не підозрює, що Лія не його мати. Але навіть уявити не міг, що буде носити цю таємницю у собі й спокійно дивитися братові у вічі.

Тому перед від’їздом поговорив з мамою. Мовляв, якщо батько не розкаже своєму синові правду до його приїзду — Алан не мовчатиме. І нехай потім Марат карає його, як хоче. Сам вже навчав синів бути справедливими. То ж сподівався усім серцем, що поки приїде — старший брат уже про все знатиме.

«Але ж як він сприйме це? — знову ятрили душу питання. — Чи не огорне його серце ненависть? Можливо, навіть розлюбить Лію? Відвернеться й від мене?»

Та відповіді на все це міг дати тільки його величність час…

* * *

— Серденько, ти зовсім виснажилася переживаннями за дітей, — поцілував дружину Марат.

Лія сиділа перед дзеркалом і розчісувала волосся перед сном.

— Через синів — душа не на місці, — якось боляче відповіла. — Та ще й Міра…

— А що Міра? — не зрозумів.

— Їде до Парижу зі своєю балетною студією, — пояснила Лія. — Їх везуть викладачі. Отже будинок на якийсь час зовсім спорожніє. Ти — зайнятий проектами, будівництвами. Що робитиму у цілковитій тиші — не уявляю.

— Ще трохи — і я привезу дітей, — нахмурився Рахімов. — Особисто віддам їх тобі з рук в руки. Навіщо так мучитися?

— Може я… — на секунду задумалася, — побуду у Мужієві кілька днів? — ніби й не почула слів чоловіка. — Займуся кіньми.

— Одна? — здивувався Марат.

Ідея жінки йому не сподобалася. Коли Лія далеко — серце не на місці. Не любив цього.

— Вірю, рідна моя, тобі нелегко. Але коли ти поруч — мені спокійніше. Мало, що з-за Тимура ночами не сплю — тепер ще й… — незадоволено похитав головою.

— Чому одна? — не зрозуміла Лія. — Там уся наша рідня мешкає. Колись, у найважчі часи, коні допомогли мені забути найстрашніше. Думаю, і зараз трохи зможу відволіктися, — попросила.

— Гаразд, — неохоче погодився. — Їдь. На вихідні я теж постараюся вирватися.

Уже два дні Лія проводила у кінному клубі зранку майже до вечора. Сьогодні, як зазвичай, повільним кроком прогулювалася на старенькій, але ще міцній Адель.

— Лія Турганова… — раптом з-за спини почула чоловічий голос.

Різко повернулася й побачила вершника, що наближався.

— Не впізнаєш? — весело запитав молодий широкоплечий, симпатичний чоловік років тридцяти семи.

Лія придивилася уважніше.

Не може бути. Вадим Гордієнко — перший красень на курсі в музичній академії.

За ним мліли всі дівчата. Та його серце цілком і повністю полонила неприступна горда Лія. Важко пережив її одруження. Чи то з великого кохання, чи з-за ображеного самолюбства — хлопець навіть грати на якийсь час перестав, так занедужав. Але дівчина цим не переймалася. Бо приводу для таких душевних переживань нікому не давала.

Його батьки — розлучені. Тато проживає в Сполучених Штатах Америки. Після закінчення сином музичної академії забрав його до себе на постійне місце проживання. Спочатку Гордієнко відмовлявся переїжджати. Кохання до Лії, хоч і невзаємне, але тримало. Та після її весілля сумнівів не залишилося. Відразу поїхав у Штати. Щоправда, в Україні залишилася його мати. То ж інколи син навідувався у гості.

— Вадиме? — не повірила власним очам. — Якими шляхами?

Востаннє бачилися, коли Лія начебто розлучилася з Маратом. Почувши новину від Ольги Степанової — миттю примчав до Києва. Проте Турганова була дуже заклопотана, подякувала за моральну підтримку і навіть не вислухала хлопця. Їй було не до того. Думала, він у столиці проїздом. До пуття й не зрозуміла, чого йому треба.

Зате він усе зрозумів. Більше не турбував…

— Ти диви, — весело розсміявся однокурсник. — Я думав, окрім свого султана ти вже нікого й не впізнаєш.

— А ти майже не змінився, — продовжила Лія, ніби й не розчула кинуту репліку. — Чудово виглядаєш. Граєш?

— Так. Музика повернула мене до життя, — на його обличчі заграла хитра усмішка.

— А ти? — глянув у очі Лії. — Не жалкуєш про свій вибір? — прямо запитав. Вони їхали на конях повільним ходом.

— Анітрішечки, — впевнено відповіла. — Я щаслива.

— То чому сумна?

Лія промовчала. Вони не були настільки близькими, щоб виливати одне одному душу. Навіщо обговорювати свої проблеми зі сторонніми людьми?

— Нещодавно я познайомився з твоїм найстаршим сином, уявляєш? — раптом змінив тему Вадим. — Мироном, здається. Досі не можу прийти до тями, який він дорослий, — посміхнувся.

— Де ви бачились? — приємно здивувалася Лія.

— В Англії, — відповів Гордієнко. — Їздив до Ольги Степанової на концерт. Ми товаришуємо. Переписуємось у соцмережах. От вирішив відвідати її виступ. Там з нею грав молодий хлопець. Турганівська школа у ньому відчувається. Кажу це, як професіонал.

— Дякую, — злегка усміхнулася у відповідь. — Мирон дуже талановитий. Ми пишаємося ним. Ти одружився? Маєш власну сім’ю? — раптом запитала.

— Хіба серце можна заставити полюбити? — відверто глянув у вічі Лії.

Їй аж ніяково стало. Не витримала, відвела погляд.

— А інші діти? — несподівано поцікавився Вадим. — Зараз тут? З тобою?

— Та де там, — зітхнула Рахімова. — Мирон — у Лондоні, Тимур — у Таджикистані, Міра — в Парижі, Алан… — теж за кордоном… Я зовсім одна.

— А чоловік? — прямо запитав колишній однокурсник.

— Він у столиці. Йому ніколи відпочивати, — серйозно пояснила. — Багато працює.

— Так багато, що не вистачає часу на дружину? — хмикнув Вадим.

Лія зупинила коня й відверто глянула на зухвалого Гордієнка, який почав переходити межу дозволеного.

— Пробач, — зрозумів, що утнув дурницю. — Я тільки хотів сказати, що на його місці не ризикував би залишати таку красу без нагляду. Твоя старенька ще осилить галоп? — весело пожартував, киваючи на Адель.

— Навіть не сумнівайся, — у відповідь засміялася Лія й ударила кобилу ногами. — Наздоганяй! — крикнула, утікаючи.

— Стій! — раптом почула у спину Лія. — Ти куди?

— Покатаємося он там! — показала на прилегле поле й погнала кобилу.

— А хіба тут можна? — здивувався Вадим, наздогнавши Лію.

Далі вершники знову рушили повільним кроком.

— Здається — не можна. Але ми з Маратом інколи дозволяємо собі порушувати правила.

— Це тому, що у вас власні коні, — пояснив Гордієнко. — Коли вони у ваших руках, клуб не несе за них відповідальності.

— Розслабся і насолоджуйся прогулянкою, — байдуже кинула у відповідь. — Краще розкажи, кого з наших бачиш? З ким спілкуєшся?

— З багатьма, — задумано дивлячись перед собою, відповів Вадим. — Майже всі продовжили музичну кар’єру. Шкода, що ти…

— Нема чого жаліти, — обірвала Лія. — Ти бачив тільки Мирона і вже залишився враженим. Познайомився б з іншими моїми дітьми — зрозумів би повноту родинного щастя. Якби я тисячу разів мала вибір між музикою і щасливою сім’єю — усі тисячу разів вибрала би друге. Повір.

— Вірю, — голосно зітхнув Вадим. — Я теж вибрав би… — майже прошепотів. — Та не судилося…

— Що ти кажеш? — не розчула Лія.

— Кажу, може увечері зустрінемося? — раптом запропонував. — Прогуляємося містом? Побалакаємо про старі студентські часи?

— Я — заміжня жінка, — сказала, як відрізала. — Не забувайся.

— Боїшся, що твій бусурман кривим ножем проштрикне мені серце? — боляче засміявся однокурсник. — На їхніх жінок навіть дивитися заборонено, так?

— Що ти вигадуєш? — скривилася Лія. — Ми з тобою — друзі. Немає нічого поганого в тому, що спілкуємося. Але ввечері нехай містом гуляють закохані.

Вадим промовчав.

Згадав, як буквально перед весіллям спеціально зустрів Рахімова і наважився відкрити йому очі на голу правду. Мовляв, той застарий для неї. А він, Вадим, кохає цю дівчину з першого курсу. Зробить усе для її щастя. Дасть можливість розвиватися в музиці. Адже це — головне для творчої людини. Так вважають і Турганови. А що може запропонувати їй Марат? Гроші? Золоту клітку? Бо за що ще можна полюбити на дванадцять років старшого чоловіка?

Реакцію Рахімова молодий студент запам’ятав на все життя. Налиті злобою очі Марата досі сняться йому ночами. Роками навіть близько до Лії не підходив, аби не потрапити в поле зору її гарячокровного чоловіка. Деколи Вадима аж страх обіймав, як мила, тендітна, слаба дівчина може жити з таким… Але своє місце запам’ятав добре.

Наблизитися насмілився лише, коли вона начебто розлучилася. Проте відчув, що непотрібен, тому непомітно зник з її життя. Відпустив змучене невзаємним коханням серце, зустрів дівчину-американку, яка допомогла забутися, повернула до музики. Живуть разом уже більше десяти років. Офіційно неодружені, без дітей, як то модно у сучасному світі.

З Україною Вадима пов’язувала тільки мати. Вирішив і цю ниточку розірвати. Зараз приїхав, щоб оформити документи й забрати найріднішу до себе за океан.

Але не витримав. Як тільки ступив на рідну землю — ноги понесли у Мужіїв. Знав, що Лія часто тут буває: коли з дітьми, коли з чоловіком. Він не підійде. Просто гляне на неї збоку, помилується наостанок. Адже більше у ці краї не повернеться.

Проте сьогодні, коли побачив її на полі — у серці знов заворушилося старе, майже забуте почуття. Перед тим, як наважитися під’їхати — тисячу разів обернувся навколо й переконався, що вона — сама, без своєї другої половини. Навіть уявити не міг, що вони так спокійно їхатимуть на конях поруч, як старі добрі друзі й безтурботно розмовлятимуть.

З кожною хвилиною сміливості у Вадима більшало. Нехай Рахімов навіть побачить їх разом. Гордієнко уже не молодий двадцятирічний юнак, якого так просто можна залякати одним своїм виглядом. Нехай побіситься…

— Рада була побачитись, — сідаючи у новеньке червоне Пежо, на прощання усміхнулася Лія. — Щобільше часу минає після закінчення академії, то ціннішими стають друзі. Нехай тобі щастить в Америці. Не пропадай.

— Я ще трохи побуду в Мужієві, — подаючи руку на прощання, мовив Вадим. — Завтра знову навідаюсь сюди. Ти прийдеш?

— Подивимось, — загадково відповіла.

Завела машину й поїхала додому.

Гордієнко провів Лію закоханим поглядом. Він ще довго не міг зрушити з місця.

«Вона — розкішна. Роки тільки прикрашають цю жінку. І не важливо, що заміжня, що мати чотирьох дітей, що кохає свого чоловіка. Нехай би лише подивилась з теплотою, ніжно озвалася…» — важко подумав.

Завтра він знову прийде у кінний клуб, щоб хоч глянути на неї, побути поруч, ненароком торкнутися руки.

Цього, виявляється, досить…

Це окриляє…

Наступного дня, коли у стійлі конюшні Лія одягала вудила на коня Рашида, раптом відчула, як сильні чоловічі руки обняли її стан і міцно притисли до себе. На своїй шиї відчула дотик пристрасних гарячих уст…

Від несподіванки скрикнула, вирвалася й відскочила під стіну.

— Марате?! — не могла повірити, коли обернулася.

Прямо перед нею з широко розплющеними від здивування очима, стояв, ошелешений дивною реакцією жінки, Рахімов.

— Ліє? Що з тобою? — підняв брови. — Хіба на моєму місці міг бути хтось інший?

— О, Господи! — голосно зітхнула, кидаючи з рук спорядження для коня. — Ти ж казав, що приїдеш тільки на вихідні. Я зовсім тебе не чекала.

— Я й не планував раніше, — обіймаючи дружину й занурюючи уста в її м’яке волосся, прошепотів Рахімов. — Але вчора мені раптом стало так неспокійно на серці, що ледь втримався, аби вночі не рушити в дорогу. Дивне відчуття, наче віддаляєшся, хтось намагається торкнутися твоєї руки. Враження, ніби я тримаю, а ти відпускаєш… Всередині така тривога… Маячня якась…

— Маячня? — хитро примружила очі Лія. — То чому ж ти відклав усі справи й примчав, наче пожежу гасити? Ревнуєш?

— Ліє… — серйозно глянув на дружину Марат. Очі його потемніли й стали глибокими, якимись аж бездонними. На мить їй здалося, що в них можна впасти, наче в страшне провалля…

— Не жартуй такими речами, — нахмурився. — Бо навіть не уявляєш, як міцно я тримаю твою руку, — попередив. — Ти — моя жінка. Хіба можу комусь дозволити торкнутися тебе? За це я вбити готовий.

Від почутого в її душі аж похололо. Здалося, наче він не дивиться, а колючою кригою покриває. Згадала, як учора вони з Вадимом безтурботно каталися на конях за межами клубу. Якби Марат несподівано навідався на день раніше… О-ох! Аж мурашки по шкірі пробігли…

Але швидко опанувала себе.

— Міцно тримаєш, кажеш… — якось боляче усміхнулася. — Ми з тобою і справді одне ціле. Відчуваємо на відстані. Наче одна плоть. Коли ти займався японцями… Святкували той контракт… — на мить замовкла й відвела погляд.

Рахімов насупив брови й застиг в очікуванні якогось откровення. Мимоволі згадалася Ковальова.

— Тої ночі я не спала, — важко продовжила. — Намагалася виключити свідомість, але не виходило. Під ранок, геть виснажена, забулася на якийсь час. Раптом, крізь сон, відчула, як всередині закололо, ніби хтось розпеченим ножем проштрикнув. Тоді побачила картину: ми удвох — посеред безкрайньої пустелі. Ти міцно тримаєш мене за руку, але я… Не з плоті й крові, а з піску… Несподівано піднявся сильний вітер. Він почав роздувати пісок. Я зникала… Ти намагався втримати, врятувати. Але за мить з твоїх долонь злетіли останні мої піщинки… Далі прокинулася. Злякалася побаченого. Хотіла тобі зателефонувати, але помітила непрочитане повідомлення з невідомого номера: «Сумнів — затьмарює розум. А розум — примусить замовкнути серце…». Надіслане близько години тому. Все на мить зупинилося… Завмерло… Я відчула, що ти… на порозі зради… Готовий ступити за межу… — глянула прямо йому у вічі.

Настала тиша.

Марат не реагував.

Стояв, наче громом уражений.

— Незабаром ти повернувся, — важко продовжила Лія.

Вона не хотіла цієї розмови, але якщо вже чоловік сам заговорив про вірність…

— Не роздягаючись, ліг поряд зі мною. Пригорнув до себе. Я вдала, що глибоко сплю…

— Що? — раптом скривився, мов від нелюдського болю, Марат.

Його очі ще більше розширилися. Якщо вони дзеркало душі, то страшно уявити, що відчував у цю мить. Все змішалося до купи: гнів, страх, любов…

— Що я чую? — повільно взяв її обличчя у свої долоні й наблизив до себе. Впритул глянув у налякані очі.

— Ліє… Ти наче гострою стрілою проштрикнула мене наскрізь… — говорив виважено, напівпошепки. Кожне його слово виражало біль, жаль… — Стільки років минуло, а досі не зрозуміла, що означаєш для мене? Ти — моя душа, мої очі, якими бачу цей світ, мої легені, якими дихаю, моя радість, моє щастя. У моєму серці ти на такій висоті, що навіть діти туди не дотягнуться. З ким себе порівнюєш? З отією… — знову скривився й підвищив тон. — Яка межа?! Який поріг?! Що, якби й ступив туди, га?! Там — порожнеча. Що вона міняє?

— Але ж не ступив, правда? — тремтячим голосом, хвилюючись, тихо запитала. У її очах було стільки надії, що Рахімова пробрало аж до кісток.

Це не давало їй спокою багато місяців. Старалася забути, але не виходило. Нарешті настав момент істини. Якщо тої ночі був з іншою — не приховуватиме правди. Ох, як важко душі.

Мимоволі згадала Володіну.

— О, Небо! — не витримав і закричав Марат. — Це так важливо для тебе?! Не ступив!!! Нащо мені блукати у сухій пустелі, якщо поряд — зелений квітучий рай? Боже, що ти собі надумала? — міцно притис дружину до себе. Відчув, як вона тремтить, поцілував у голову. — Колись я вже казав: ти — моя єдина на цьому й тому світі, — пом’якшав. — Це ніколи не зміниться. Навіть не мрій. Які б вітри не дули — ніщо, ніхто, нікуди не забере тебе від мене.

— О-о, коханий, — полегшено зітхнула й притислася до чоловіка. — Єдиний мій. Побудеш зі мною кілька днів? — благально глянула на нього.

— Ні, радосте моя, — заплющивши від насолоди очі, поцілував дружину. — Я забираю тебе негайно, — ніжно усміхнувся, витираючи її зволожіти очі. — Більше й на хвилину не залишу наодинці з такими думками. Завтра рушаю в Таджикистан по Тимура. Квиток на літак до Душанбе вже заброньовано. Досить. Пора всіх повертати додому.

Окрилений вчорашньою зустріччю, Вадим не йшов, а буквально летів до конюшні. Він уже побачив припарковане червоне авто Лії. Значить, вона тут. У його руках красувався скромний, але такий милий букет польових квітів. Купив по дорозі, у бабусі, яка торгувала на тротуарі. Раніше на такі речі навіть уваги не звертав. Але сьогодні все наповнювало душу радістю.

Та раптом… від побаченого аж завмер на місці.

Лія не сама!

Її цілує чоловік. Обнімає свою кохану, гладить волосся, насолоджується нею, щось солодко нашіптує на вухо.

То Рахімов.

Вадим упізнає його й через сто років.

Відчув, як усередині обірвалася остання струна, завдяки якій мелодія любові все ще звучала в його душі. Як його крихке серце упало, немов з великої висоти, й розлетілося на тисячі дрібненьких шматочків, які вже ніколи не зібрати, не скласти воєдино. Немає більше ілюзії кохання, немає надії…

Заплющив очі, міцно стис повіки, мов від страшного болю.

Повільно опустив квіти на підлогу. Тихенько розвернувся й поплентався геть, від гріха подалі.

Єдине втішало: Лія справді щаслива. Треба тільки бачити її очі, коли дивиться на Марата, і все стає зрозуміло.

Кажуть, з роками любов подружжя переходить у звичку просто бути поряд, зникає вогонь бажання, залишається обов’язок перед дітьми, родиною. Та це не про Рахімових. Очевидно, що у їхніх серцях палає такий вогонь, наче й не було тих сімнадцяти років, наче лише вчора покохали. У цьому трикутнику він абсолютно зайвий. Немає сенсу залишатися й на день. Сьогодні ж їде за матір’ю, купує квиток на літак і зникає назавжди…

* * *

— Ас-Саляму алейкум, — привітався на рідній мові Марат з двоюрідним братом Ісмаілом та його родиною, коли приїхав у гори за Тимуром.

— Алейкум ас-Салям, брате, — обнімаючи гостя відповів господар. — Як долетів?

— Слава Всевишньому, все гаразд. Вже побував у Рашида, — усміхнувся, демонструючи на собі тутешній одяг. А де?… — не знайшов очима Тимура.

— Над урвищем, — опустивши очі, тихо Ісмаіл. — Хоче побути наодинці…

— Точніше — не хотів мене зустрічати, — примружив очі Марат.

Брат не відповів.

Рахімов мовчки заскочив на коня й подався у гори. Пояснювати, де його дитина, потреби не було. Адже знав тут кожен сантиметр.

Ще здалеку помітив постать Тимура, який сидів на краю прірви й дивився кудись у далечінь. На тупіт, що наближався, хлопець не реагував. Відчував, що це батько, тому не обертався. До зустрічі явно був не готовий.

Марат зіскочив з коня.

Повільно підійшов до сина. Сів поруч.

Обоє мовчали. Ніхто не наважувався порушити тишу.

— Гарне місце, — несподівано першим озвався Тимур, не відриваючи погляду від далекого обрію.

— Гарне, — коротко відповів Марат і подивився на хлопця.

— Знаєш, чому я люблю його?

— Чому? — поцікавився батько.

— Під ногами — безодня, над головою — небо. Відчуття, що ти на межі, — не по-дитячому відповів син.

— Відчуття, що на межі… — задумано повторив Рахімов. — Який же ти в мене вже дорослий, — легко усміхнувся. — А знаєш, чому я люблю це місце? — раптом запитав сина.

Тимур глянув на батька.

— Стоячи тут, відчуваєш себе на вершині. Так близько до неба… Здається, досяг омріяної висоти. Але прірва внизу застерігає, не дає забути, що ти — на краю і щомиті можеш опинитися на самому дні. Щораз, коли мене охоплює відчуття самовпевненості й гордості за те, чого досяг — я згадую це місце й покірно опускаю голову перед Богом.

— Чому ти не сказав мені? — дивлячись батькові прямо у вічі, нарешті задав головне питання Тимур.

Марат зрозумів — мова йде про Ілону.

Підняв голову й подивився на блакитне небо.

Серцем відчув — десь звідти вона дивиться зараз на них, спостерігає і також чекає від нього відповіді…

— Спочатку вважав, що час ще не настав, — повільно мовив. — А потім… зненацька зрозумів, що той час уже й минув… — важко зітхнув.

— То ж, якби не Рашид, я б ніколи й не дізнався? — скривився Тимур.

— Чому ніколи? — посміхнувся Марат. — От через тиждень би й дізнався, — незрозуміло якось відповів.

— Як? — здивувався син.

— Алан, — пояснив батько. — Він підслухав одну розмову, з якої все зрозумів. До мене боявся підійти, але матері буквально ультиматум поклав. Мовляв, допоки я повернуся з табору — брат повинен знати правду, уявляєш? — розсміявся Рахімов.

— Ні, — у відповідь щиро усміхнувся Тимур. — Здається, він там геть страх утратив.

— Хоч не кажи, — підтримав батько.

— Брат… — задумано промовив Тимур і знов задивився у далечінь. — Як же я за ним скучив…

Розчулений Марат ухопив сина за потилицю, притяг до себе й міцно притис до грудей…

* * *

— Хіба мама любить білі лілії? — здивувався Тимур, коли вже в Україні з батьком їхали машиною додому й зупинилися біля квіткового магазину. — Ти ж їй, скільки я пам’ятаю, тільки червоні троянди даруєш.

— Це не для Лії, — серйозно відповів Марат, кладучи букет на заднє сидіння автомобіля. — Дорогою заїдемо в одне місце…

Заінтригований син більше нічого не питав, лише спостерігав.

За годину Рахімов зупинився біля кованих воріт одного з міських кладовищ.

— Пішли, — сказав, беручи квіти й зачиняючи машину на сигналізацію.

Тимур мовчки йшов поруч, нічого не розуміючи. Його дідусь і старший братик поховані в іншому місці. А тут він досі ніколи не бував.

Пройшовши далеко у глибину кладовища, Марат раптом зупинився біля дорогого чорного надгробного пам’ятника із зображенням молодої жінки.

Мовчки нахилився, вийняв засохлі квіти з гранітної вази й поклав туди свіжий букет.

— Ну привіт, Ілоно, — глянув на фотографію, наче до живої людини звернувся. — Час настав. Я привів тобі сина.

Обернувся й глянув на закляклого від несподіванки Тимура.

— Це в-вона? — несміливо перепитав хлопець, не відриваючи очей від фотографії.

— У тебе її очі, — важко посміхнувся батько.

Юнак повільно підійшов ближче, обережно торкнувся пальцями холодного зображення.

— Гарна, — майже прошепотів. Його широко розплющені очі волого заблищали…

— Вона не любила мене? — боляче глянув на тата. — Рашид казав…

— Кажуть, що про мертвих говорять добре, або ніяк, — по-філософськи відповів Марат. — Вона мріяла бути щасливою… Але по-своєму… Шкода…

— Розкажи про неї, — раптом попросив Тимур.

— Мої почуття були якимись батьківськими, — спробував пояснити Рахімов. — Хотів захистити, допомогти… Та їй цього було мало. А на більше я був не здатен. Ось і плачевний результат.

— Ти часто тут буваєш? — поцікавився хлопець.

— Інколи, — зітхнув у відповідь. — Все почалося з твого першого кроку. Я був дуже щасливим. Чомусь згадав про Ілону, — глянув на фотографію. — Попросив Ларису показати де вона похована. Коли приїхав на могилу — зрозумів, що окрім її подруги, яка відвідує це місце один раз на рік — тут ніхто не буває. Все поросло колючим терном. Дерев’яний гнилий хрест зламався й лежав поряд. Серце стислося. Хіба у такому стані має бути могила матері моєї дитини? Нехай я не любив її, але доля все ж таки пов’язала нас, — перевів погляд на сина. — Тому замовив пам’ятник, привів тут усе до ладу. Тепер нечасто, але приїжджаю й розповідаю їй про твої досягнення. Вона знає все… — щиро усміхнувся.

— А мама Лія? — здивувався хлопець. — Їй відомо, що ти відвідуєш це місце…

— Так, — ствердно кивнув головою Марат. — Вона — сонце, що освітлює мій шлях. Тому знає про все і, як найкраща жінка на світі — підтримує. Більше я не маю від неї таємниць. Навіть зараз їй відомо де ми з тобою.

— Вона тебе дуже любить, — підтвердив юнак.

— І тебе, — відповів батько. — Ти — перша дитина, яку Лія притисла до своїх грудей. Цю мить без сліз і досі згадати не може. Адже свого мертвого хлопчика навіть не бачила. Я не дозволив. Уяви, що має відчути жінка, якій кажуть, що вона ніколи не матиме власних дітей, коли притискає до серця крихітне немовля… Ти — її первісток…

— Так, — погодився Тимур. — З дитинства пам’ятаю ніжні мамині руки. Шкода, що так усе вийшло, — утираючи сльози, глянув на холодну чужу фотографію. — Можна, я також інколи приноситиму квіти цій жінці? — раптом запитав. — Цим покажу, що не тримаю на неї зла за скоєне.

— Можна, — лагідно усміхнувся Марат, — звичайно можна, синку. Гаразд, — глянув на годинник. — Нам пора.

— Ми поспішаємо? — здивувався Тимур.

— Треба встигнути зустріти потяг, яким прибуває Алан зі свого табору, — пояснив батько.

Сьогодні він спеціально відпустив водія, щоб особисто привезти своїх дітей додому й віддати їх вистражданій за два місяці Лії з рук в руки.

Крім того хотів особисто побачити першу зустріч синів після розлуки. Як відреагує Тимур на Алана після почутої ним правди? Зблизить це чи віддалить його дітей? Рахімов не виказував, але в душі переживав.

— Брате! — першим кинувся в обійми Алана Тимур, коли той несміливо зійшов на перон. — Як же мені тебе не вистачало…

— І мені тебе… — щирими міцними обіймами відповів Алан. — Щодня тільки й думав, як ти там з Рашидом виживаєш.

Марат полегшено зітхнув…

Дорогою додому, сидячи на задньому сидінні, хлопці не могли наговоритися.

— Ого! Які в тебе потріскані руки? — дивувався Алан, розглядаючи Тимура. — Й обличчя якесь неприродно засмагле…

— А ти що думав? — засміявся старший брат. — Це тобі не бойскаутський табір. Там суворий клімат і жорсткий графік: підйом ще до світанку, важка робота цілий день, не зважаючи на погоду, відбій далеко після настання темної ночі. Й так щодня.

— Важко було? — співчутливо молодший.

— Спочатку — ду-уже, — закотив очі Тимур. — Але потім не помітив, як втягнувся. А ти? Чому там навчився?

Алан почав захоплено розповідати про життя у закритому таборі.

Марат дивився на синів у дзеркало й тихо тішився. Все ж таки його радикальне рішення було хоч і важким, але правильним.

Лія не знаходила собі місця. Вже майже годину, мов обпечена, металася по кімнаті й поглядала на годинник.

Хоч Рахімов і розповідав їй про життя дітей протягом літа — материнське серце боліло.

А коли одної ночі зателефонував Рашид — геть втратила спокій.

Марат підняв слухавку і говорив на таджицькій. Лія зрозуміла — мова про Тимура. Але що саме сталося? Рахімов весь аж побілів від хвилювання. Поспілкувалися коротко.

— Що з сином? — кинулася до чоловіка, щойно той поклав слухавку.

— Не переживай, він живий, здоровий, — відразу заспокоїв дружину. — Дізнався про Ілону…

— О, Боже! — скрикнула Лія. — Що ж тепер буде?

Вперше відчула якусь віртуальну прірву, що розділила її з сином. Просила чоловіка негайно поїхати у той Таджикистан, поговорити з хлопцем.

— Зараз не час, — хмуро відповідав. — Йому самому треба оговтатись, усвідомити, прийняти цю дійсність… До серпня ще далеко. Буря в його душі втихомириться, вітри стихнуть, голова охолоне, тоді й поговоримо.

— До серпня я не витримаю, — благала нещасна. — Уявляю, як йому там важко, самотньо. Підтримка найрідніших важлива й необхідна.

Та Марат був незламним.

— Я міг тобі цього й не розповідати, жінко! — сердився на дружину. — Тоді б ти спокійно спала й не рвала собі душу. Якщо не заспокоїшся — більше й слова не почуєш про дітей до закінчення їхніх канікул, — суворо попередив.

Йому й самому було нелегко. Ночами майже втратив сон. Уявити не міг свою зустріч із сином. Адже точно питатиме, чому досі батько не казав правди. Що відповість? Жорстоко мовчати — не вихід. Пояснювати? Пізно. Рашид вже й так усе змалював у найяскравіших тонах. Що тут додаси?

Лія завмерла в очікуванні.

Через скляні панорамні вікна другого поверху не зводила очей з вулиці.

«Ось вони!» — здалеку побачила знайомий білий автомобіль.

Миттю збігла до вітальні.

Автоматичні ворота повільно відчинилися і на подвір’я заїхала Маратова машина.

«Господи! Нарешті!» — загупало змучене жіноче серце.

Хотіла кинутися їм назустріч, але від хвилювання не змогла зрушити з місця. Ноги наче в землю повростали.

Ось її хлопчики. Виходять з авто. Весело щебечуть між собою. Марат здається задоволеним. Невже все в порядку? Адже Тимур відвідав могилу матері…

Рахімов із синами увійшов до будинку.

Лія, мов закам’яніла, стояла посеред кімнати. Про те, що ще жива, свідчили тільки рясні сльози, які лилися з її незмигних очей.

На хвильку всі завмерли…

Тимур зробив перший крок і повільно рушив до матері.

Алан спробував піти слідом, але Марат зупинив його.

Молодший син зрозумів. Таємниця розкрита…

— Мамо… — ніжно, аж якось боляче прошепотів Тимур, дивлячись в її заплакані очі. — Мамочко… Рідна… — важко ковтнув сльози, що підступили до горла. — Як же… я люблю тебе…

— Синку! — скрикнула від почутого щаслива Лія й кинулася обіймати свого хлопчика. — Милий мій, хороший, рідненький, серденько моє, — обціловувала голову. — Ти вдома… Поряд… Яке щастя… — притисла до своїх материнських грудей.

Зворушений Алан відчув, як до горла підступає важкий комок.

Глянув на батька. Марат ствердно кивнув головою, дозволяючи підійти до матері.

— Тимуре! Алане! Нарешті ви вдома! — раптом в будинку загриміло, загуло.

Це Міра шумно летіла сходами з другого поверху, щоб привітатися з братами.

З її появою все навкруги наче, ожило, прокинулося з важкого сну. Дівчина миттю відклеїла хлопців від мами й повисла на їхніх шиях.

— Сестричко! — притисли до себе.

— Що це означає? — здивовано глянув на Лію Марат, коли жінка, утираючи мокрі очі, підійшла до нього. Досі він стояв осторонь і лише спостерігав.

— Вперше за дванадцять років Міра не підбігла до мене? — дивувався, спостерігаючи, як донька з братами піднімається у їхню кімнату, не зважаючи на батька. — Отак запросто привіталася лише з хлопцями й пішла? — не міг прийти до тями.

Лія крізь сльози засміялася.

— Але ж мене не було кілька днів… — не міг заспокоїтися. — От же ж невдячні діти… — незадоволено хитаючи головою, усміхнувся і пригорнув дружину до себе. — Наступного разу відішлю її до Рашида, — поцілував кохану…

— Як усе пройшло? — запитала Лія, коли вони з Маратом увійшли до його домашнього кабінету. Хатні помічниці тим часом поралися біля столу.

— Алан з Тимуром такі дорослі, — задумано відповів, сідаючи за стіл. — Я наче не впізнаю своїх дітей. Тепер бачу справжню братерську любов між ними. Серце заспокоюється…

— Милий, — обійшла і ззаду обняла чоловіка. — Ми цього літа по-справжньому й не відпочивали.

— Є ідеї? — примружив очі, піднімаючи голову.

— Залишилося ще три тижні до початку навчання, — сіла йому на коліна. — Я говорила з Мироном. Через десять днів вони з Ольгою даватимуть сольний концерт у Відні. Може всією сім’єю відвідаємо? Заодно проведемо деякий час разом?

Марат погладив кохане обличчя.

— Дай мені кілька днів. Я розберуся зі справами й подамося у Європу на два тижні. Відпочинемо, заодно побудемо з нашим скрипалем… — поцілував Лію.

— Обіцяєш? — ніби й не повірила.

— Хіба я колись кидав слова на вітер? — по-доброму насупив брови.

Лія лягла йому на груди й поклала голову на плече.

— Останнім часом ти спілкуєшся з Мироном частіше за мене, — раптом задумано промовив Марат. — Як його особисте життя? Адже вже достатньо дорослий.

— Т-та ніби нічого серйозного, — від несподіванки, аж піднялася дружина. — А чому питаєш?

— Розумію, що він особливий, творчий, вразливий, — серйозно глянув у вічі жінці. — Ще з дитинства ти краще його розуміла. Але Мирон — мій син. Його доля мене турбує так само, як і решти дітей.

— Він обожнює тебе, — погладила Марата. — Не смій і на хвильку сумніватися в цьому, — якось аж налякалася дружина.

Відчула, що чоловік натякає, ніби між ними з сином немає повної довіри.

— Ну що з тобою, рідна моя? — знов пригорнув до себе кохану. — Я не сумніваюся. Знаю — він відповідальний. Горджуся, що носить моє прізвище. Але хлопець уже дорослий і тому хочу, аби засвоїв одну істину: розважатися може з будь-ким. Поки молодий — нехай зриває тільки найпрекрасніші квіти, адже він чоловік. Проте на поріг батьківського дому має право стати тільки та єдина, достойна мого хлопчика, дівчина. То має бути кохання на все життя. Що, що, а це питання я не залишу поза своєю увагою. Так йому і передай, — серйозно закінчив.

Лія мовчала.

Знала, що Мирон уже понад рік зустрічається з молодою англійською скрипалькою українського походження Єлизаветою Руденко. Вони разом грали у Лондонському симфонічному оркестрі. Дівчина безперечно кохала його, але Ольга Степанова попередила дівчину, розповівши їй історію Лії і Марата.

— Зважаючи на вольовий характер Миронового батька, можу припустити, що саме таку жінку, як Лія, він уявляє поряд зі своїм сином, — попередила Лізу. — Самовіддану, покірну, слухняну, лагідну берегиню домашнього вогнища. То ж якщо надумаєш з’явитися йому на очі, спершу виріши для себе, чи готова ти заради свого коханого на такі жертви. Адже Рахімов, попри все, ще й заможна впливова людина. Жартувати з ним не можна…

— Не слухай цих казок, — переконував дівчину Мирон, коли та поділилася з ним своїми побоюваннями. — Ти зовсім не знаєш мого батька. Хіба людина з кам’яним серцем забрала б сиротину з дитячого будинку та ще й потім зайнялася благочинністю, узявши той заклад під свою фінансову опіку? Так, він суворий, це правда. Якщо з чимось не згідний — не переконаєш. Але справедливий, відвертий, відкритий, щирий і щедрий. Справді, мама відмовилася від музичної кар’єри. Але тато не вимагав цього. Навіть хотів зникнути з її життя, аби не заважати розвиватися. Проте вона сама зробила свій вибір… Ні, не сидить замкнена у чотирьох стінах, обкладена дітьми, як дехто вважає, а веде активне світське життя. У свої тридцять сім виглядає так, що я можу спокійно назвати її своєю дівчиною. Усі повірять, ще й позаздрять. Я обожнюю своїх батьків. Вони в мене надзвичайні люди.

— Але твій батько й не гляне на мене, коли почує, що я граю в оркестрі, адже хоче…

— Головне — чого хочеш ти, — раптом перебив Мирон і завмер в очікуванні.

— Я просто мрію бути поряд, — не вагаючись, відповіла Єлизавета. — Як жінка великого Турганова — в тіні свого віртуоза.

Розчулений хлопець узяв її тендітні руки у свої долоні й поцілував.

— За першої-ліпшої нагоди поговорю з батьком, — рішуче відповів. — Пора знайомитися…

Хоч син і словом не обмовився про свої наміри Лії — Степанова попередила подругу, тому вона була в курсі подій.

— Зараз не час, синку, — просила мати, коли Мирон зателефонував, аби просто побажати спокійної ночі. — Тимур з Аланом далеко від дому. Марат дуже напружений. Навіть я зайвий раз його не чіпаю. Можеш потрапити під гарячу руку.

— Ольга даремно втручається, це наша чоловіча бесіда, — незадоволено відповів Мирон. — Ти ж не випередиш мене? А то батько вважатиме, що я ховаюся за жіночу спідницю.

— Обіцяю, нічого не розкажу. Лише повідомлю, коли він буде готовий до подібної розмови, — дала слово.

Та перед тим, як дати Миронові зелене світло на шляху до невідворотного, хотіла сама побачити ту, яка полонила серце її хлопчика.

Нагода випала сама собою.

Вони всією сім’єю відвідають концерт сина, там Ольга усіх і перезнайомить. Адже гастролює цілий оркестр. Головне: переконати Мирона не з’являтися на очі Рахімову разом із пасією.

— Поговори з цією Єлизаветою, щоб не дозволила моєму синові покищо відкривати їхні стосунки перед Маратом, — попросила Степанову. — Не маю нічого проти дівчини, якщо доля — нехай. Але зараз ми пережили важкий період. Усім потрібно заспокоїтися і відпочити. На офіційне знайомство ще буде час.

Зараз, лежачи на чоловіковому плечі, розуміла, що цей час невпинно наближається. Навіть сам Марат заговорив. А, отже, може першим почати й при Миронові.

Згадавши найстаршого сина, Лія мимоволі голосно зітхнула.

— Що сталося? — аж перелякався Марат. — Все гаразд?

— Так, — важко усміхнулася. — Діти, стреси, переживання…

— Ну все. Заспокойся. Увечері розтоплю нашу сауну, — погладив дружину. — Розслаблю тебе трохи, а то геть морально виснажилася, — пригорнув до себе.

* * *

Через два з половиною тижні цілою родиною повернулися з невеличкої подорожі країнами Європи.

Лія обожнювала чоловіка за те, що, не зважаючи на зайнятість, сімейні питання у нього завжди були на першому плані. У тому числі й відпустки. Рахімов багато працював, але й умів гарно відпочивати. Окремо виділяв час для дружини.

Побували у найкращих місцях. Кілька днів провели разом з Мироном.

Одного вечора син таки поговорив з батьком про Єлизавету.

— То ви разом уже цілий рік? — якось задумано уточнив Марат, задивившись з круглої тераси готелю на вечірнє місто.

— Так, — підтвердив Мирон. — Я не поспішав. Хотів переконатися в її почуттях, перевірити, наскільки все серйозно.

— І як? — не відриваючи очей від миготливих вогників удалині, спитав Рахімов. — Переконався?

— Переконався, — твердо відповів.

— Довго ж ти переконуєшся, — нарешті глянув на сина. — Мені колись вистачило кількох днів, — хитро примружив очі. — Значить, твоя скрипалька терпляча… Лія на сьомому побаченні вже не витримала й скочила під машину, — широко усміхнувся. — То ж вибору у мене, як розумієш, не було. Цінуй її, — не попросив, а наказав. — Розкішна, гарна жінка — то є щаслива жінка. А щастя жінки — в руках її чоловіка. Тут знайомитися не будемо. Коли матимете можливість — приїжджайте додому, — дозволив. Тоді обійняв сина й пішов з тераси.

Мирон полегшено зітхнув. Немов виконав якусь нездійсненну місію…

— У його віці я навіть уявляти не хотів своє одруження, — лежачи у ліжку, перед сном ділився своїми враженнями з Лією Марат, коли повернулися в Україну. — Де мої двадцять три роки?… — закотив очі. — Кожен раз — інша красуня. Навіть усіх облич не пам’ятаю… Пробач, люба, — мимоволі глянув на ошелешену відвертістю чоловіка дружину.

— А ще безкінечне навантаження на прогорілій фірмі, — додала Лія. — Днями й ночами, наче віл, трудився, аби підняти з колін майже збанкрутілу компанію…

— Точно, — обняв кохану. — Був сильно зайнятий. Ніколи там було в обличчя вдивлятися, — ледь стримав сміх, потопивши уста у запашному волоссі жінки.

— Стосовно Алана й Тимура, — за хвилину серйозно продовжив.

Миттю відчув, як Лія напружилася.

— Хочу, аби почали вивчати японську мову, — повідомив.

— Навіщо? — здивувалася. — Адже вони й так справжні поліглоти: англійська, таджицька, не кажу вже про українську й російську. І всіма цими мовами володіють вільно.

— Це, безперечно, моє суб’єктивне бачення, але вважаю, що майбутнє за такими технологічно розвиненими країнами, як Японія. Якщо вестимуть серйозний бізнес — у майбутньому змушені не наздогнати мене, а перевершити.

— Але де ж вони її вивчатимуть? — не розуміла.

— Я знайшов репетитора, який займатиметься з ними індивідуально.

Лія повільно піднялася, обперлася на лікоть, зупинила на Маратові важкий погляд.

— Її звуть Кіра Ковальова? — із завмиранням серця запитала. Ще тоді з’ясувала, кому належить телефонний номер, з якого прийшло нічне повідомлення.

— Ні, — різко, коротко, без пояснень відповів чоловік. — Його звуть Йоса Ґьокудо. Японець, живе у Києві. Мову знає досконало.

— Добре, — полегшено зітхнула й лягла на груди чоловікові. — Не хочеться довіряти дітей будь-кому. Якщо ти його вибрав, значить, він — найкращий. Нехай займається.

— Моя трояндочко… — ніжно прошепотів Рахімов, обіймаючи Лію. — Ніжна моя квіточко…

Тої ночі вона довго крутилася, не могла заснути. З голови не виходила Кіра. Чула, що дівчина у пошуках роботи. Редакція газети, в якій працювала, без пояснень звільнила нещасну. «Вавілон» теж відмовився від її послуг, як перекладача з японської мови. Тоді, у Мужієві, Марат точно зрозумів, з чийого номера надійшло філософське смс. Лія хвилювалася, бо добре знала характер свого чоловіка… Аби лише тим і обійшлося…

— Ця мова надзвичайно важка, — пояснював подружжю Рахімових репетитор, коли прийшов до їхнього дому. Чоловікові було років за сорок. — Я можу почати з незначних азів, але, щоб продовжувати — треба мати бодай якусь уяву про її звучання, вимову, жести.

— То принесіть якісь записи й прослуховуйте, — не могла зрозуміти Лія, до чого веде вчитель.

— Це можна, — погодився Йоса. — Але ж ви хочете, щоб ваші сини не просто розуміли японську, а вільно нею володіли, правда?

— Звичайно, — підтвердив Марат.

— Тоді вони мусять почути її в оригіналі, побачити, жести, що використовуються при її вимові, вдихнути менталітет людей, для яких вона рідна… — намагався пояснити.

— Тобто, ви вважаєте, що досконало вивчити чужу мову можна тільки на території тієї країни, де на ній розмовляють? — почала здогадуватися Лія, до чого веде репетитор.

— В ідеалі — так, — вже жвавіше відповів. — Але не обов’язково там знаходитися весь час. Хоча б один раз у рік на кілька тижнів. Проте, дуже важливо почати саме з цього.

— Це виключено, — різко піднявся з-за столу Марат і підійшов до вікна. — Я не маю можливості покинути справи й сидіти з дітьми у Японії. Лію також не відпущу.

— Але ж вони вже не діти, а підлітки, — несподівано підтримала учителя дружина. — Ґьокудо — дорослий чоловік. На якийсь тиждень можуть поїхати. Чому ні?

— Я теж мав на увазі, що сам з ними поїду, якщо дозволите, — пояснив репетитор. — Вони вже великі хлопці. Навіщо зайві няньки?

— Ви розпочинайте свої ази, а там видно буде, — не обертаючись, суворо відповів Рахімов.

— Чому ти так переживаєш? — не розуміла Лія, коли залишилися з чоловіком наодинці. — Адже сам казав, що це не просто забава, а серйозне вивчення мови на перспективу. У такому разі треба взяти з цих занять максимум. Я з ним згідна. Справді розумний, освічений чоловік. Правду каже.

Марат мовчав.

В душі був згідний з тим, про що говорили Йоса і Лія. Але якесь незрозуміле відчуття тривоги стисло його серце при думці, що діти поїдуть у ту Японію. Не міг пояснити. Щось ніби тримало, не відпускало… Про таке й дружині не скажеш, і не відмовишся від занять, які сам придумав. Складно все якось… Треба час, щоб добре обміркувати ситуацію.

Але час ішов, а Марат мовчав.

Не відмовлявся — й не погоджувався.

— Так довго ти ще не думав над жодним рішенням, — якось ввечері зайшла в його домашній кабінет Лія.

Рахімов сидів у повній тиші, закинувши голову на спинку дивана. Вже за північ, а він ще не лягав.

— Я ще посиджу, — не розплющуючи очей, відповів слабим голосом. — Ти засинай. Залиш мене одного.

— Як знаєш, — поцілувала чоловіка на ніч. — Моя думка тобі відома. Я повністю довіряю цьому чоловікові. Все буде добре. Не варто так хвилюватися.

Рахімов не відповів.

Важкі думки геть виснажили його…

* * *

Хлопці жили в Японії уже більше місяця.

Їх прийняла сім’я бізнесмена, який співпрацював з Рахімовим.

Зранку до вечора юнаки слухали чужу мову, спостерігали за жестами, мімікою при вимові окремих слів. Навчалися важкому письму ієрогліфів.

Досвід, отриманий у цій країні, виявився дійсно цінним. Алан з Тимуром вже багато розуміли. Настав час повертатися додому.

Завтра на світанні повинні встигнути на літак, отже полягали раніше.

Раптом посеред ночі Тимур прокинувся, відчуваючи, що задихається. Глибокий кашель рвав горло. Кожен вдих обпікав легені. Очі розплющити не міг, бо різкий біль відразу склеював повіки.

Перемагаючи страшне печіння, насилу все ж розплющив очі. Те, що побачив, шоком назвати мало.

Кімната була повністю заповнена нестерпним їдким густим димом. Через дверний отвір всередину вривалися вогняні язики, що з тріскотом нищили все не своєму шляху.

У перші хвилини Тимура охопив жах і відчуття безвиході — все це скидалося на страшний сон.

— Алан! — раптом згадав.

Миттю навпомацки кинувся до братового ліжка.

Хлопець міцно спав.

— Прокидайся! — закричав Тимур. — Пожежа!

Молодший брат повільно встав з ліжка.

— Що? — відразу не міг зрозуміти. — Що це?

— Горимо! — кричав старший.

— Як?! — налякався Алан.

— Не знаю, — кашляючи, ледве відповідав Тимур. — Я випадково прокинувся. Здається, в полум’ї цілий будинок. Всередині тихо. Значить усі, або встигли вибігти на вулицю, або почаділи. На сходах ще можна пройти, але залишилися секунди, то ж давай — миттю до виходу! — першим кинувся.

Майже добіг до дверного отвору, коли помітив, що Алан не зрушив з місця. Він стояв під вікном і дивився на балку, що прогорала посеред стелі. Не знати в яку секунду вона впаде. Не ризикував.

— Алане! — щосили крикнув. — Чого закляк?

— Я не встигну! — закричав у відповідь молодший брат. — У тебе ще є шанс. Біжи швидше сходами, так хоч один врятується. А як ні…

Тимур глянув на вихід.

Брат правду каже, якщо він зараз рвоне донизу — точно виживе. Але… Прямо над головою Алана догорала інша балка, яку той не помічав. Ще секунда і вона впаде прямо на нього.

Одним блискавичним ривком, мов натренований гепард, скочив через усю кімнату і… щосили виштовхнув брата у дерев’яне вікно, приймаючи на свою голову велике обгоріле дерево. З розбитого вікна у кімнату хлинуло повітря, що спричинило сильний протяг і заповнило приміщення ясним полум’ям…

Очманілий від удару об зелений газон Алан, за кілька секунд оговтався. Поряд чулись крики. Ревучи сигналізацією, під’їхали пожежні машини.

— Тимур! — миттю прийшов до тями й глянув на вікно другого поверху.

Там усе палало. Вижити шансів не було.

— Бра-ате-е! — кинувся до входу в палаючий будинок. Та раптом чиїсь сильні руки схопили його й не дали забігти у пекло.

— Ні-і! Відпустіть! Там мій брат! — виривався з останніх сил. — Ви не розумієте! На своїй японській мові нічого не розумієте! Бра-ате! — безсило опустився на коліна.

— О-о, Боже Всевишній! Тимуре! Ні-і! Ні! — кричав Алан, роздираючи, й без того обпечені руки, об тверду землю. — Що ж я дома скажу?! Як дивитимусь в очі батькам?! Чому лишився живий?! Чому-у?!!! — безсило спостерігав, як догорав будинок.

Наступного дня, у лікарні дізнався, що у пожежі загинули Тимур і Йоса.

— Ми змушені офіційно повідомити вашу родину про трагедію, — пояснила перекладачка неповнолітньому Аланові. — Тому ваша присутність при розмові — обов’язкова.

Марат уже й так не знаходив собі місця. Навіть вечеряти не вийшов зі свого домашнього кабінету. Адже його діти і Йоса не сіли на літак. Зв’язку з ними також не було. Рахімов підняв на ноги консульство й Міністерство закордонних справ, але інформації про їх місцезнаходження поки не отримав. Усі тільки заспокоювали. Не відповідав і бізнесовий партнер, у якого мешкали хлопці. Серце батька розривалося…

Щоб заспокоїти Лію, сказав, що діти затримаються ще на кілька днів, а у нього невідкладні справи, які мусить вирішити негайно, тому заклопотаний.

Але дружина підозрювала, що не все гаразд. Тому сиділа у вітальні й, не відриваючи очей, дивилася на двері його робочої кімнати. Раніше їй уже доводилося бачити стан чоловіка, коли вирішував складні робочі питання. Тоді він також відсторонювався, ніхто не мав права навіть на очі йому потрапляти.

Але тепер все якось інакше…

Він наче крізь людей дивився. Нікого не помічав. Мов поранений звір, метався по кімнаті, не відпускаючи з рук телефонної слухавки.

Нарешті різко відчинив двері й попрямував до виходу з будинку.

Раптом телефон у його руці завібрував.

Миттю зупинився.

— Так! — коротко і голосно відповів. — Я! Слухаю уважно! Хто?! Кажіть!

Кілька секунд панувала мертва тиша.

Рахімов мовчки тримав слухавку біля вуха й важко дихав. Очі його неприродно розширювалися, губи затрусилися…

Відчувши недобре, Лія піднялася з дивана.

Раптом його телефон випав на підлогу й голосно дзенькнув металевим корпусом. Рука ж так і залишалася біля вуха.

— Марате! — закричала перелякана Лія. — Що?! — підбігла до чоловіка. — Господи! Що сталося?!

Хапаючи повітря, мов риба без води, Рахімов повільно опустився на коліно.

— Коханий!!! О, Боже милостивий!!! — підхопила й намагалася втримати. — Що з тобою?! — гірко плакала до смерті налякана жінка. — Викличте негайно швидку-у!!! — щосили заверещала на весь будинок.

Марат отямився уже в лікарні.

Важко розплющив очі.

На ньому купа дротів і трубочок.

Поряд Лія. Тримає його за руку. Одягнена у чорному…

Знову міцно стис повіки.

— То це правда? — ледь чутно прохрипів.

— Тіла… Чи те, що залишилось… Привезуть за тиждень, — важко промовила. — Багато тяганини з документами. Інша країна. Все вирішується через консульство. Не хвилюйся зараз, — ковтаючи сльози, погладила миле обличчя. — Бережи сили. Вони ще нам знадобляться.

Через вісім днів провели поховання.

Вже майже ніхто не мав сил плакати над труною.

Важкий тиждень очікування висмоктав із рідних останні сили. Сльози закінчилися.

Батьки стояли, мов живі тіні.

Із кладовища Марат поїхав раніше.

Лія зрозуміла. Додому він зараз не повернеться. Якийсь час побуде наодинці.

Дорогою заїхав на кладовище до Тимурової матері. Чомусь саме у цей день йому захотілося поговорити з нею востаннє. Відчував, що нитка, яка роками зв’язувала їх — розірвана.

— Ну, привіт, Ілоно, — сідаючи поряд, тихо промовив. — Ніколи не думав, що дякуватиму тобі за той безумний вчинок. Зла не тримав, але… зрозуміти теж не міг. Та зараз, здається, нарешті розставлені всі крапки над «і». Багато разів у молитві питав Бога, чому ти завагітніла. Якщо мені судилося мати дітей з Лією, навіщо він подарував мені сина від тебе? Тепер розумію… Тимур прийшов у цей світ дитям гріха, виконав свою місію — врятував брата і відійшов дитям світла. Якби не він… Мій хоробрий, сміливий, відчайдушний хлопчик… — із сильних батькових очей покотилися сльози. Обняв голову руками. — Всевишній — свідок, я любив його усім серцем. Бачив у ньому спадкоємця. На цьому світі дав йому усе, що тільки міг. Спочатку була думка поховати його тут, біля тебе. Але ні… Він — Рахімов. Тому лежить поряд зі своїм дідом Фархадом і старшим братом. Там колись лежатиму і я… Але… Боже… Він такий молодий… — важко дихаючи звів засльозені очі до небес Марат. — Йому було жити й жити… Шкода… Зараз він там, де ти й хотіла, — повним розпачу й жалю поглядом обміряв холодну фотографію. — Поряд з тобою. Бережи його. Хоча… — важко усміхнувся. — Знаючи Тимура, скоріше він берегтиме тебе…

— Тату! Таточку! — закричала Міра, коли вдома всі сиділи за сімейним столом і поминали Тимура.

Дівчинка вискочила з-за столу й підбігла до батька. Сумно обняла.

— Марате? — нічого не розуміючи, піднялася Лія. — Пробач, рідний, ми почали без тебе, — підійшла до чоловіка. — Я й не думала, що ти приїдеш.

— Чому? — здивувався Рахімов.

— Я… Д-думала, ти поїхав у будинок печалі…

— Чому я маю тікати? — обняв дружину. — Від кого? Хіба твій біль менший за мій? — важко глянув у її виснажені горем очі. — Хіба когось із присутніх не болить серце так само, як мене? — подивився на свою сім’ю, яка зібралася за столом.

— О-о, милий… — погладила його змучену голову Лія.

Вже ввечері, коли піднялися у свою кімнату наважилася відкрити чоловікові найсокровенніше.

— Я дізналася не дуже вчасно, тому мовчала. Нехай одне завершиться, а потім розпочнеться інше, — казала щось незрозуміле.

Марат напружився.

«О, Всевишній, що ще?» — застукало в його голові.

Відчував, що не витримає вже й найменший викид адреналіну. Серце на межі…

Зупинив на жінці здивований, важкий погляд.

— Я… У нас буде дитина, — поклала його руку собі на живіт. — Я вагітна, — сумно усміхнулася. — Думала сказати пізніше, але… Нехай у цьому океані печалі, що поглинув тебе з головою, буде хоч крапля радості…

Очі Марата засвітилися гірким щастям.

Під час смерті однієї дитини дізнатися про народження іншої…

Важко уявити, що має відчувати людина.

— Марате? — раптом не зрозуміла.

Його очі стали немов скляні, погляд застиг десь далеко, рукою він ухопився за груди.

— Печ-че, — ледь чутно прохрипів, щосили притискаючи руку. — Сер-це, дих-нути не мо-жу, т-так печ-че, — ледве видавав по слову, буквально синіючи на очах.

— Марате-е!!! — заверещала Лія. — Ти чуєш мене!!! Марате!!! Била по обличчю. Несіть нашатирний спирт! О-о, Господи!!! Та що ж це таке? Він зовсім не реагує!

— Подіяло! Подіяло! — чулись інші голоси. — Він прокидається!

— Та де ж там прокидається! — кричала Лія. — Йому досі сниться кошмар! Він стогне! Марате! Ти чуєш?! — трясла головою чоловіка. — Та вийди ж з цього сну, заради Бога! Повернися до реальності! Ну! Давай! О, Сило Небесна, допоможи!

— Заспокойтесь, Ліє Роланівно, — почувся голос Марини Митрофанівни. — Він справді прокидається. Все гаразд.

Рахімов важко розплющив очі.

— Нарешті! — майже плачучи, голосно видихнула Лія. — О-ох! Як же ти нас налякав! — крізь сльози випалила, підвищуючи голос на чоловіка. — Весь будинок серед ночі на ноги підняв! Казала ж тобі ввечері: лягай спати! — незвично сердито виховувала чоловіка. — Та ж ні! Іди, залиш мене одного… Я ще подумаю: чи відпускати хлопців у ту кляту Японію, хай їй грець! От і результат! Накрутив собі таке кіно у голові, що ми ледь не збожеволіли! Наступного разу… — зціпила зуби.

— Щ-що відбувається? — нічого не розуміючи, важко запитав Марат.

Лія у нічній сорочці, а була в чорному одязі.

Він у своєму кабінеті на першому поверсі, одягнений по-домашньому, а щойно був у спальні в похоронній одежі.

Поряд налякані обличчя Марини Митрофанівни, Міри…

— Таточку! — раптом кинулася йому на шию донька. — Ти так кричав, що було чути на другому поверсі. Напевно — щось лихе наснилося? Мама не могла тебе розбудити. Ми думали, що ти помираєш…

Ще не до кінця усвідомлюючи дійсність, каламутним, блукаючим поглядом обійшов присутніх.

Лія стояла, обернена до вікна й утирала вологі очі. Відходила від пережитого стресу.

Ось Марина Митрофанівна підійшла до Міри, забрала її від батька й обняла. Біля входу, якісь аж заціпенілі від страху Алан і… Не може бути!!!.. Як?… Тимур?!!!

«То це просто сон? — нарешті почав розуміти Марат. — Але як? Неможливо… Він був таким реальним, наче… Досі відчуваю біль у грудях… О, Всевишній, хвала тобі!»

Важко дихаючи, повільно підійшов до хлопців. Одним махом обняв відразу обох. Міцно притис до грудей. Поцілував у голови.

— Ну все… я вирішив, — голосно зітхнув. — Ніяка Японія. Досить вам закордоння у майбутньому. Ще наїздитеся чужими землями. Вивчатимете японську з Йосою тут, вдома, на моїх очах.

Хлопці переглянулися через батькову спину. Мовляв, що з ним таке? Вони ж уже так налаштувалися разом з репетитором чкурнути далеко від дому. Хто б на нього там зважав? Свобода майже віяла на них звабливою прохолодою. А зараз… Все відміняється? Жах!

— Я принесу заспокійливе, — полегшено мовила стара няня.

Виходячи, вивела з кімнати й дітей.

Марат обняв Лію за плечі.

— Яке страхіття, — не обертаючись, промовила дружина. — Я майже все зрозуміла з того, що тобі снилося. Ти довго не міг прокинутися. Знаєш, що думаю? — різко повернулася до чоловіка й глянула прямо у вічі.

Рахімов мовчав. У нього вже не залишилося сил навіть стояти на ногах, не те, щоб сперечатися. Тіло ломило від якоїсь внутрішньої перевтоми.

— Нарешті Бог показав тобі, наскільки близькі твої сини. Як вони люблять і цінують один одного. На що здатен брат заради брата. Адже ти цього боявся? Хоч, як тебе всі не переконували — не вірив, що між ними немає ворожнечі. Тепер можеш бути спокійним. Саме Небо відкрило тобі очі на твоїх дітей. Більше не маєш права сумніватися.

Марат насилу усміхнувся.

— Залиш мене одного, — тихо прошепотів.

— Що?! — наче зірвалася Лія. — Знову?! Ага! Чекай! Зараз! Ти підеш наверх негайно. Це не обговорюється, — рішуче докінчила.

Такою Рахімов її ще не бачив. Звик, що дружина покірна, тиха, слухняна. Вперше відчув, скільки сили й рішучості може бути у тендітному тілі.

Не заперечував. Сьогодні вона була права. Навіть Небеса на її боці. Не слухатися — гріх.

— Я помолюся, — майже прошепотів. — Подякую Богу — і прийду.

— Не лягатиму, поки не дочекаюся, — пом’якшала Лія.

За півгодини увійшов до спальні.

— Не треба ліків, — скривився Марат, коли дружина запропонувала заспокійливе. — Зі мною все гаразд.

— До ранку ще далеко, не дай, Боже, знову… Я прошу, — полагіднішала. — Сама ледь не втратила розум цієї ночі. Треба заспокоїтися.

Мовчки перевернув пляшечку й зробив ковток.

— Ти теж випила? — скривився від гіркого смаку.

— Так, — коротко відповіла, забираючи з його рук пляшчину.

— Хіба тобі можна? — здивувався Рахімов.

— Чому ні? — не зрозуміла.

— Ти ж… наче… — поклав руку на її живіт.

Лія завмерла.

— Наче що? — зупинила на чоловікові здивований погляд.

— Вагітна, — нарешті видав.

— Яка?! — аж скрикнула від несподіванки.

— То я все ж таки втратив одну дитину у цьому сні? — легко усміхнувся Марат. — Але ж ти ж віриш у те, що відкривають Небеса? — хитро запитав.

— О, Господи! Не знала, що заспокійливе так швидко діє, — віджартувалася Лія. — Давай лягати, бо ця ніч не має кінця.

— За кілька днів я ненадовго поїду в справах, — зранку, за сніданком повідомив дружину. — Поки повернуся, хочу щоб додому приїхав Мирон. Зателефонуй йому. Ми давно не збиралися усі разом.

— Добре, — ствердно кивнула головою.

— І ще… — раптом згадав, — нехай привозить ту свою скрипальку… Єлизавету, здається.

— Лізу Руденко, — уточнила Лія.

— Точно. Її, — підтвердив.

— О-о, то за нашим сімейним столом стане на одного більше? — зраділа Міра.

— Сподіваюся — на двох, — багатозначно глянув на дружину Марат.

Усі замовкли, не зрозумівши слів батька. Зазвичай Рахімов ніколи не говорив загадками.

Перелякані очі матері, яка так і не донесла на виделці кусінь омлету до напіввідкритого рота, насторожили ще гірше.

Хто-хто, а вона добре знала: якщо вже Марат на щось налаштувався — переконати неможливо. Історія народження Міри — живий тому приклад.

«О-о, краще б я його не залишала наодинці з думками про дітей…», — картала себе в душі.

— Усім щасливого дня, — незвично весело побажав глава сімейства. Піднявся з-за столу, поцілував ошелешену Лію і направився до виходу.

* * *

— Рада бачити тебе вдома, — мовила Лія, зустрічаючи Мирона, який щойно приїхав разом зі своєю дівчиною.

— Мамо, — захоплено відповів син. — Мила моя, рідна. Твій аромат і є запах домівки, — поцілував материнські руки.

— Сподіваюсь, ти трохи побудеш, не тікатимеш за кілька днів? — уточнила Лія.

— Не тікатиму, — запевнив син. — Ми з Лізою, — узяв дівчину за руку, — маємо відпустку. То ж плануємо провести вдома три тижні. Відвідаємо бабусь і дідусів у Мужієві.

— Це чудово, — захоплено мати. — Дід Ролан плакатиме від щастя. Ти ж його знаєш. Він обожнює свого молодого скрипаля-віртуоза, який подарував його інструментові друге життя на великій сцені. Вітаю у нашому домі, — нарешті привітно звернулася до дівчини.

Єлизавета сором’язливо усміхнулася, несміливо протягуючи руку на знак привітання.

За кілька хвилин усією сім’єю, окрім Марата, який досі був у від’їзді, сиділи за столом. Ліза помітно хвилювалася, що неабияк тішило Алана з Тимуром.

— Хочеш заміж за Мирона? — хитро усміхаючись, прямо запитав Алан, коли після вечері діти самі залишилися у вітальні біля каміну.

Лія піднялася у спальню, щоб телефоном поговорити з чоловіком.

Дівчина від несподіванки уся аж почервоніла. Звичку вдало жартувати з дівчатами, заставляючи їх покриватися щільним рум’янцем і ніяковіти, Алан успадкував від батька.

— Хочу, — тихо відповіла.

— Тоді мусиш сподобатися батькові. Це головне!

Перелякана гостя благально глянула на Мирона. Мовляв, що я тобі говорила?

— Не слухай їх, — заспокоїв хлопець. — Ми це вже обговорювали.

— Справді? — зрадів Алан, розуміючи, що давить на слабу точку.

— Це дійсно важливо, — непомітно підморгуючи молодшому братові, підтримав Тимур. — Без його дозволу у нашій сім’ї ніхто навіть не дихає.

— Мирон казав, що він суворий, але справедливий, — спробувала захиститися дівчина.

— Якщо не справиш на нього гарне враження — на друге можеш не розраховувати, — знов хитро примружив очі юний Алан.

— Головне — перше знайомство, — пояснив Тимур. — Поки він мовчить, треба встигнути розповісти про себе якомога більше: хто така, звідки, хто батьки…

— Ага! — перебив Мирон. — Ще аналіз крові, про всяк випадок, не забути показати, — суворо зиркнув на братів. — Піду, кави принесу, — подався на кухню.

— Даремно ти так, Мироне, — кинув йому услід Тимур. — Адже ліпше за нас батька знаєш. Краще б, як слід, дівчину підготував.

Єлизавета сиділа бліда й непорушна. Вона й так з острахом чекала дня, коли Рахімов повернеться додому. А тут ще й такі невтішні прогнози…

— Правда, є один спосіб точно йому сподобатись, — задумано промовив Алан, ніби кинув у глибоку яму рятівну мотузку.

— Який? — миттю ухопилася дівчина.

— Коли він з’явиться у дверях — обігнати Міру й кинутися йому на шию.

— Точно, — розреготався Тимур. — Допоки батько розбиратиметься, хто там висить — уже встигне тебе полюбити. Так ти йому точно сподобаєшся, — аж за живіт тримався, уявляючи цю картину.

— Спосіб перевірений на сто відсотків, — не стримуючи сміху, підтвердив Алан. — Уже дванадцять років працює беззаперечно. Спитай у Міри.

— У тебе милі брати, — нарешті не витримала Єлизавета, коли Мирон повернувся. — Уміють підтримати…

— Ага, вони, мов два опосуми зі старого мультфільму «Льодовиковий період». Дратують батька, а потім отримують на горіхи. Оце вже точно перевірено, — багатозначно глянув на хлопців, забираючи свою кохану. — Нещодавно тільки повернулися із заслання, а вже заробляють на наступне…

— Ну, ну… — все ще насміхаючись, кинули хлопці у слід закоханій парочці. — На вашому місці ми б не були такими спокійними.

Цього ранку в будинку було якось гамірно.

Стоячи на східцях, Єлизавета помітила, що у вітальні всі наче зайняті звичними справами, готуються до сніданку, накривають стіл, метушаться. Але якось напруженіше все робиться, відповідальніше, старанніше. Хатні помічниці все по кілька разів перевіряють, щось перепитують заклопотану Лію.

— Що відбувається? — поцікавилася у Міри, яка щойно вийшла зі своєї кімнати.

— Тато приїжджає, — весело кинула дівчинка, біжучи східцями донизу. — Зараз буде вдома.

Ліза відчула, як похололо всередині.

«Ось вона — мить істини…» — ненароком подумала.

— Ну що? — раптом почула зі спини.

Різко повернулася і зустрілася очі в очі з Аланом.

— Готова? — легко підморгуючи правим оком, хитро запитав, наче контрольний постріл у серце зробив.

— Не знаю, — щиро відповіла.

— Зверни увагу, не хвилюється тільки Міра. Вона знає — її спосіб зустрічати батька — найкращий, — посміхаючись, теж побіг донизу.

Нарешті все готово.

Усі зібралися, наче високого гостя очікують.

У двір заїхала Маратова машина.

Передні дверцята відчинив Максим.

— Водій? — налякалася Лія. — За життя не бачила, щоб Марат їздив з водієм. Він завжди сам сидить за кермом. Може щось сталося? — раптом запереживала. — Чому не може…

За кілька секунд з’явився Рахімов.

У його руках закрасувався шикарний букет символічних червоних троянд.

— Таточку-у! — зірвалася, мов на перегонах Міра, коли батько з’явився у дверях. Добігши, скочила й повисла у нього на шиї.

— Привіт, зірочко, — піднімаючи високо над головою квіти, обняв вільною рукою доньку.

Єлизавета мимоволі глянула на Алана.

Його багатозначний погляд так і говорив: «Ну що я тобі казав? Вважай, свій шанс на вдале знайомство ти вже втратила…»

— Це тобі, — простяг малесеньку коробочку з цінним подарунком для Міри.

Тоді підійшов до Лії.

— Вітаю, коханий, — розкрила руки для обіймів дружина. — З приїздом.

— Це для тебе, моя трояндочко, — ніжно цілуючи, подарував букет.

— Сину, — обняв Мирона й поплескав по плечах. — Радий бачити тебе вдома.

— Дякую, тату. Ми з нетерпінням чекали на тебе, — глянув на Єлизавету.

Рахімов перевів погляд на дівчину.

Усмішка з його обличчя повільно щезла.

Усі затамували подих в очікуванні першої реакції…

Але Марат мовчав, впритул розглядаючи обраницю свого сина.

— Мене звуть Єлизавета Руденко, — нарешті не витримала бідолашна й згадала слова Тимура: «поки він мовчить — треба встигнути якомога більше розповісти про себе». — Я — британка українського походження. Мої батьки — скрипалі. Виїхали в Англію ще до мого народження. Батько — Олександр Руденко грав колись у Лондонському оркестрі. Особисто знав великого Турганова. Навіть і мріяти не міг, що я познайомлюся з його внуком. Моя мати — Варвара…

— Ну досить, досить, — піднімаючи праву руку, зупинив дівчину Марат. — Після дороги я не в змозі так багато запам’ятати. З твоїми батьками у нас ще буде час познайомитися.

Алан з Тимуром ледь стримувалися, аби не луснути від сміху. Їх уже понадувало, як гумові кульки. Однак при батькові не сміли.

— Ти любиш мого сина? — відверто й трохи суворо запитав, дивлячись прямо у вічі Єлизаветі.

— Так, — не роздумуючи відповіла, як в армії.

— Це головне, — глянув на Мирона, — і хай Всевишній благословить на все життя.

Тоді перевів погляд на вхідні двері й злегка кивнув Максимові, який досі стояв наче в очікуванні якоїсь команди.

Дві секунди — і в руках Марата з’явилися білі троянди.

Рахімов все стратегічно продумав.

Не годиться заходити з двома букетами до будинку. Адже його Лія — особлива. Найкраще — для неї. Потім уже решта. Тому другі квіти чекали свого часу в автомобілі.

— Це тобі, — лагідно усміхаючись, простягнув букет майбутній невістці. — Вітаю у нашій сім’ї.

Зворушена дівчина полегшено зітхнула. Ніби надважкий іспит склала.

— Мої орли, — відразу обох обняв і притис до себе Алана й Тимура. — Ви були слухняні? — подивився їм у вічі.

— Аякже, батьку, — крадькома глянувши на Єлизавету, відповів Тимур. — Хіба ти нас не знаєш? — доповнив Алан.

— Знаю, знаю, — поплескав по плечах хлопців, — тому й питаю, — щиро посміхнувся.

* * *

«Моя сім’я — моя фортеця, — подумки радів Марат, коли всі усілися за родинним столом. — Місце, куди щодня хочеться повертатися. Тут затишно, спокійно. Тут зрозуміють і підтримають, коли тобі важко. Розділять твій тягар. Тут панує любов.

Мій дім — мала батьківщина зі своїми законами і кордонами. Тут ласка, ніжність, тепло коханої жінки. Лія — моя опора, моє серце, моя душа, мій світанок і захід мого сонця. Берегиня домашнього вогнища. На її тендітних плечах тримається усе в домі. Вона забезпечує неповторну сердечну атмосферу в ньому, згладжує всі гострі кути між членами родини. Бо родина — найголовніше, що може бути в кожної людини».

— Давно ми не збирали до купи наш сімейний кулак, — раптом згадав і поклав на стіл свою руку. Задоволено посміхаючись, Лія поклала зверху свою, потім Мирон, далі Тимур, Алан і Міра.

— Клади й свою, якщо ти за цим столом, — глянув на Єлизавету Рахімов.

— Із задоволенням, — вже впевненіше відповіла й долучилася до сімейної традиції.

Зверху Рахімов поклав другу руку.

— Ви тільки погляньте, яка краса, — залюбувався на купу рук, складених одна на одну. — Це справжня міць. Таку сім’ю ніщо не подолає. Наш кулак міцний і могутній, як ніколи. І дай, Боже, в майбутньому тільки ростиме і мужнітиме. Кожен із нас — окрема особистість зі своїми вподобаннями, інтересами, характером, смаком… Але силу кожен черпатиме саме з цього, воєдино складеного кулака.

Всі весело забрали свої, заряджені позитивною енергією один одного, руки.

— Яку ж міцну й дружню родину ми створили з тобою, Ліє, — подивився на дружину закоханими очима. — А колись усе починалося лише з наших двох сердець: твого і мого…

Згадав, як у дитинстві дід розповідав легенду, що, коли Бог створив чоловіка і жінку — Він подарував їм райський престол. Проте перші люди згрішили, тому Всевишній вигнав їх з Едемського саду. Надалі вирішив, що престол належатиме подружжю, яке прийматиме житейські випробування, не ремствуючи, ні разу за спільне життя не пожалкує про своє одруження, кохатиме одне одного до глибокої старості, навчить справжньої життєдайної любові своїх дітей.

Ще тоді, у дитинстві, Марат вирішив — робитиме все, щоб його родина була достойна райського престолу…

Наталія Дурунда

2018 р.

Content

Наталія Дурунда
ДО НІГ ТВОЇХ Я НЕБО ПРОСТЕЛЮ…