Лілія Черен

Марта

Розділ 1

Середина червня 1920 року, Київ

Розмитий вздовж і впоперек,

Немов облитий цебрами помиїв,

Забутий Богом Баальбек —

Такий був у двадцятім році Київ...

Юрій Клен, «Попіл імперій»

1

— Таких, як ти, — стріляти треба! — сказав Іван Гер-бертові, замислено вдихаючи дим від цигарки. — Але, я думаю, ми тебе перевиховаємо.

Іван лежав одягненим на ліжку. Ноги у високих чоботах були закинуті одна на одну. Одна рука слугувала подушкою, інша диригувала думками молодого філософа від пролетаріату. Він поселився в цій кімнаті лише зранку, але вже вся квартира з її численними мешканцями, здавалося, належала йому.

Господиня, Лариса Василівна, відрекомендувала йому Герберта як свого родича. Але досвідчений погляд червоноармійця відразу впізнав у новому сусіді ворога. На прискіпливі запитання Івана хлопець відповідав скупо, дотримуючись легенди, інколи відмовчувався. Може, все закінчилось би серйозніше, ніж погрозами, але прямих доказів проти Герберта в Івана не було, та й настрій він мав сьогодні навдивовижу чудовий. «Ми більше не підемо з Києва. Ця перемога — остаточна», — крутилися в голові переможні фрази, що засіли з голосних зібрань останніх днів[1].

Та й що візьмеш із цього худорлявого хлопця з похмурим поглядом, якому навіть тяжко підвестися самотужки з ліжка? Герберт оклигував після тривалої хвороби на висипний тиф. Далася взнаки неспокійна весна, а насамперед — холодний травень[2]. Слова про розстріл він сприйняв спокійно. Надто часто його хотіли розстріляти за останні чотири роки, надто довго він боровся проти хвороби, надто втомленим себе почував не тільки фізично, а й психологічно. Втім, запитав:

— Хто — «ми»?

— Партія, звичайно!

Герберт щось невиразне мугикнув у відповідь і повернувся обличчям до стіни, схрестивши на грудях руки. Не мав настрою до політичних розмов і взагалі до будь-якого спілкування.

Коли температура з маренням і неспокійними сновидіннями відступили, він повністю поринув у спогади. Ще і ще раз прокручував у голові роки навчання в гімназії і перші дні початку війни. Далі не йшов, далі було нецікаво. А спогади про Київ, якого вже не було і не могло бути, невідступно приваблювали його, як невловимий, але солодкий вранішній сон.

Родина Штільбергів у круговерті війни й революції виїхала до Німеччини. Лише старша сестра Герберта, з великими труднощами змінивши прізвище[3], подалася до Петербурга чи то пак Петрограда[4]. Але зв'язок із родиною було втрачено ще далекого 1916 року, коли хлопець, закінчивши гімназію, у неповні сімнадцять років вирушив на фронт. Його рідні так і не змогли змиритися з тією хвилею ненависті до німців, яка збурилася після початку війни. Не змогли вони й зрозуміти вчинок юного Герберта, який вирішив зі зброєю в руках, власною кров'ю довести свою лояльність імперії.

Зараз Гербертові було цілком зрозуміло, що не патріотичні почуття рухали ним тоді, а втікав він від ненависного відчуття інакшості, усвідомлення того, що ти чужий, не маєш свого місця. Але до цього додавалася запізніла гіркота розуміння, що він так і лишився вигнанцем.

Вперше юнак пережив це на початку Європейської війни, коли вся країна об'єдналась у потужне єдине ціле, сплав патріотизму і рішучості, й викинула на узбіччя маленьку громаду вже не німців і ще не росіян. Незабаром на Хрещатику закрили магазини холодильників, друкарських машинок і велосипедів німця Ернста Торклера, заарештували власника галантерейної крамниці на Прорізній Гершмана, розгромили кафе Рейтара. Всі німецькі книжки зникли... І ще багато чого знайомого і звичного загубилося у плині років.

Тоді як Герберт поринав у принадний світ спогадів, Іванові не лежалося. Його тіло прагло руху й активності. Він схопився з ліжка, походив по кімнаті, рішучими кроками відміряючи простір три на чотири метри. Потім узяв торбину і вигорнув усе своє невелике майно на ліжко: змінну білизну, тютюн, дбайливо загорнутий у вирвану сторінку з книжки старих часів, маленький шматочок дігтярного мила, ложку, кухлик. У різдвяному мішечку ще з перших років війни він зберігав візитівку, на якій було написано ім'я випадкової благодійниці, кілька листів і порнографічну картку, очевидно, з київського фотоательє Франца де Мезера[5]. Серед усього цього мотлоху найважливішим був трохи вже потертий, але від того не менш цінний, папірець, який свідчив про його героїчне минуле як комуніста і давав надію на майбутнє у новому Києві. Іван дбайливо розпрямив документ і поклав у нагрудну кишеньку гімнастерки.

Вже за хвилину вискочив у коридор.

— Хазяйко, дайте мені, будь ласка, чогось гаряченького.

Незабаром у двері постукали, і Лариса Василівна внесла своєму новому пожильцеві на таці ріденької ячмінної кави і кілька скибочок темного хліба. Іван задоволено втягував носом гарячий запах довгоочікуваного затишку. Натомість Герберт спостеріг гіркий усміх на губах господині. Очевидно, не природна приязнь була причиною її гостинності до нового квартиранта, а той його заповітний папірець у кишені.

Коли Лариса Василівна вийшла з кімнати, Іван почав моститися до столу. Але за якусь мить у двері знову постукали і в кімнату ввірвалася дівчина. Війнувши спідницею, вона гучно зачинила двері і прихилилася до них спиною. Її очі сяяли від азарту, щоки розпашіли, а груди часто здіймалися вгору. Вона змовницьки посміхнулась і піднесла до губ палець.

Герберт візначив про себе недоречність такої таємничості після ляскання дверима. Дивився на дівчину зацікавлено й недовірливо водночас.

По коридору лунко прогримів жіночий голос: «Марто-о!»

— Значить, Марта! — сказав приязно Іван.

— А ви — більшовик! — не гублячись, відказала дівчина.

— Так точно.

— Якщо ви військовий, то прошу зберегти військову таємницю — мою присутність у вашій кімнаті!

Легковажний кокетливий тон прохання був суголосний піднесеному настрою Івана.

— Кави?

— Та, ні, дякую, — відмовилась дівчина, яка ще стояла, притулившись спиною до дверей.

— Я поділюся! Сідай, не соромся! — запросив Іван. Підставив стільчик до столу, потім узяв похідний кухлик, витер об галіфе, а свою чашку підсунув дівчині.

— А як вас звати? — запитала Марта, сідаючи на край стільця.

— Іван Шемес.

— А про вас я також знаю! — вже звертаючись до німця, сказала дівчина. — Ви — Герберт Едмундович Штільберг, небіж у других Лариси Василівни.

З чогось невловимого в її голосі хворий відчув, що їй відомо: ніякий він не родич господині квартири, але вона не викаже його.

— Вибачте, Лариса Василівна забрала мене з госпіталю в такому стані, що я не мав змоги познайомитися з вами... — сказав Герберт і осмикнув себе. Який він, у біса, родич, якщо не знає, як і з ким живе його рідня.

Іван зацікавлено дослухався до розмови.

— О! Ви стільки пропустили з цією війною. — прийшла німцеві на допомогу дівчина. — Нас із тіткою, погорільців, прихистила у себе Лариса Василівна ще два роки тому. У 1918-му.

— Чого б це? — запитав підозріло Іван.

— Трохим Павлович, мій дядько, й покійний чоловік Лариси Василівни викладали разом у школі... До того ж, ви знаєте, у війну жінці жити самій дуже страшно й неприємно.

— Так, ми чудово знаємо про звірства денікінців і погроми петлюрівців! — вигукнув Іван. Його співрозмовники тактовно промовчали.

У пам'яті Герберта виразно зринув листопадовий наказ Петлюри революційного 1917 року: «Не допускайте погромів та заворушень, бо якщо їх допустите, то ганьбою вкриєте славне ім'я українського вояцтва...»

На цю мить у кімнаті склалася дивна ситуація: дівчина залучила до розмови двох ворожо одне до одного налаштованих хлопців. Герберт так і лежав на ліжку, Іван до столу його не просив. Марта підігру-вала німцеві, водночас була обережною і приязною з комуністом. Сама визнавала, що не відчувала до нього аж такої ворожості, радше навіть навпаки.

— Добре мати таких родичів, — змінив тему Іван. -Мені в пам'ятку кінець грудня минулого року. Тоді потрапив у хірургічне відділення Воєнно-гарнізонного госпіталю. На підступах до Києва якась білогвардійська наволоч мене в живіт дістала шаблею! Санітарів — нема, білизну не міняють, мила не дістати, до вбиральні — зась. Сморід стоїть жахливий! А ще до всього не було електричного світла.

— Таж увесь Київ з каганцями сидить! — зауважила Марта без видимих ознак співчуття.

— Якщо світили у квартирах буржуїв і у театрах, то для героїв-червоноармійців треба було в першу чергу електрику налагодити!

— А ви звідки, що родичів тут не маєте? — запитала дівчина. Що це в нього нормальних тем для розмов немає — самі політичні, подумалося їй.

— Та я свій, київський, лише не знаю, де зараз мама і сестра, — голос Івана бринів уже без агресії. — Мій батько працював у чехів на заводі «Гретер і Крива-нек», аж поки не отруївся денатуратом, коли під час війни заборонили алкоголь. Казали, що це пійло можна очистити сирою цибулиною. Брехня. Жили до війни на Шулявці. Але будинок наш зараз розбомбили. Звичайно, коли поляків переможемо, треба буде свою рідню знайти...

— То ви живете з тіткою? — запитав дівчину Герберт, якому було зовсім не цікаво слухати про життя Івана. Його водночас відштовхувала і приваблювала ця весела сміхотунка. Як на його смак, їй бракувало витонченості і, швидше за все, освіти. Натомість її життєва енергія й оптимізм були саме тим, чого зараз так бракувало німцеві.

— Так. Мої батьки з села. Але я ніяка не селючка! Я вже п'ять років живу в Києві! — гордовито сказала Марта.

Іван ледь витерпів, щоб відразу не перебити її:

— Марто, твоя класова позиція хибна. Так, селянство зараз не таке політично грамотне, як пролетаріат. Але ми підтягнемо його! Майбутнє — за людьми праці!

Марта промовчала, але вперта риска губів свідчила про те, що політичні розмови їй чужі й ані «селючкою», ні «робітницею» вона бути не хоче.

— Мабуть, ви посварилися з тіткою? — здогадався Герберт, знову обриваючи політичне патякання сусіда.

— Ага, — кивнула дівчина.

— Чому?

— О, на це багато причин! Сьогодні тітка послала мене на Хрещатик, 25, де вивішено дошки з новинами. Я й вирішила — коли вже вийшла з дому, то чому б мені не зайти до Маргарити. Це моя подруга. Вона мені й каже: давай зробимо модну зачіску! — Марта показала обрізані спереду локони, які вона вже встигла підкрутити. Решту волосся було дбайливо зібрано у вузлик на потилиці. — Отже, мені дісталося й за те, що затрималась, і за непристойну поведінку, бо ж, на думку Валентини Семенівни, все модне — вульгарне.

Поки дівчина безтурботно щебетала й показувала свою нову зачіску, мозок чоловіків виявив спільну рису — цілковите несприйняття теми Мартиного монологу. Вони лише зачудовано спостерігали за її пухкими губами, блиском очей і ямочками на гладенькій поверхні щік. Слова пролітали повз, немов мелодія віртуозного тапера в кінематографі. Тільки, на відміну від кіно, дівчина мала колір, об'єм і навіть запах. Приємний дражливий запах молодості.

— ...А я їй і кажу, як мене Маргарита вчила: я, мовляв, вільна жінка! — завершила свою розповідь Марта.

Іван весь спалахнув:

— Твоя тітка не розуміє, в якому часі ми живемо! Справді, жінка зараз повноцінний член будівництва нової держави. Тоді як розкладаються старі буржуазні правила життя, відбувається повсюдна її емансипація! Як звільняється селянин від пана, а робітник від капіталіста, так і жінка скидає кайдани домашнього рабства! — В молодому червоноармійцеві прокинувся вже натренований революційний трибун.

Втім, Іван отримав сьогодні не дуже вдячну аудиторію. Герберт слухав казенні фрази свого сусіда радше з ввічливості та обережності. На жаль, зморене інтелігентне обличчя погано приховувало його думки і почуття. Легка іронія так і крутилася на кутикові губ.

Марта ж слухала в піввуха. Їй було байдуже до політики. Її більше тішили нові враження, обличчя, всілякі цікавинки, що дозволяють відчувати смак і гостроту життя. Але свою неуважність вона компенсувала широкою посмішкою і бісиками карих очей.

Лише після проголошення невеликої промови Іван раптом збагнув, що Мартин учинок було продиктовано не політичними, а естетичними міркуваннями. Тому після паузи вже тихше, навіть трохи зні-чено, додав:

— Але, Марто, тобі також слід розуміти, що нова жінка повинна мати щось інше в голові, ніж зачіска.

— Що зроблено, те зроблено, — закрила тему дівчина, яка хотіла б почути комплімент або схвалення, а не нудні повчання. Їй їх і так вистачало.

Але Іван не вгавав:

— Для чіткої аргументації своєї позиції тобі необхідно читати правильну літературу, підвищувати свою класову грамотність, так сказать! Якусь книжку і я міг би тобі дати...

— Ну, поживемо — побачимо, — невизначено відповіла Марта.

2

Ночами стій в черзі по хліб.

У місті не тече вода по трубах,

Не мився ти вже десять діб,

І не тріщать дрова в холодних грубах.

Будь сам собі кравець і швець.

Нема електрики — здобудеш лою;

Маленький світить каганець

У неопаленім твоїм покої.

Попробуй вірша настрочить

Чорнилом, що в чорнильниці замерзло,

І гнів у нього перелить.

На шмаття душу біс тобі розтерзав.

Щодня міняєш на харчі

Десь на Євбазірушники й обруси.

Коли ж подзвонять уночі,

То сподівайся — щонайменше трусу.

Юрій Клен, «Попіл імерій»

Наступного дня Іван ще з самого ранку, начистивши чоботи до блиску, вирушив у місто. Але Гербертові все одно було незатишно. Сіро-зелена шинель на цвяху біля ліжка і зверху на ній «богатирка» із червоною зіркою створювали ефект невловимої присутності чужого й ворожого.

Десь під обід у зовнішні двері квартири хтось наполегливо постукав. Потім кілька пар чобіт рішуче прокрокували від кімнати до кімнати. Чулися голоси, ніби якась строга друкарська машинка відкарбовувала накази. Двері грюкали, а потім благально рипіли.

Герберт насторожено прислуховувався.

Враз двері відчинилися і на порозі з'явився чоловік у цивільному, але у кашкеті з п'ятикутною зіркою. Він обвів поглядом майже порожню кімнату: ні в Герберта, ні в Івана багато особистих речей не було, а перед вселенням останнього Лариса Василівна подбала, щоб кімната взагалі набула голого вигляду. Незнайомець потягнув носом, очевидно, вбираючи в себе гостро-солодкий запах карболки, якою просякла кожна шпаринка маленького покою. Врешті глипнув на куток Івана і, розпізнавши своїх, причинив двері.

Десь за годину, як усе вляглося, до кімнати зазирнула Лариса Василівна. Завжди дуже тактовна, цього разу вона не завважила, що Герберт напівдрімав, і сіла поряд на ліжко. Але не будила хлопця, мовчала.

Герберт повільно прокидався. На межі сну й реальності у свідомості прокручувалися образи давно минулого. Йому пригадувалося, якою Лариса Василівна була до війни. Висока, затягнута в корсет, з виразом легкої меланхолії в очах, — справжнє втілення малюнків Чарльза Гібсона[6]. Волосся й зараз було зібрано високо, але кучері вже не мали кокетливого вигляду. Сумний усміх, чарівний і жіночний, ямочки на круглих щічках, великі карі очі... Але між брів застигли зморшки, обличчя втратило чіткість ліній і контуру. Тіло, позбулося не лише корсету, а й приємних вигинів. Темне плаття з минулого століття висіло на ній, як на вішалці.

Хлопець помітив, що жінці важко почати розмову, тому запитав перший:

— Що трапилося?

— Приходила робітнича бригада. Суботник з вилучення надлишків. — Лариса Василівна сиділа, низько похиливши голову, й перебирала натрудженими тонкими червоними пальцями поділ старосвітського потертого плаття.

— Що вони забрали? — запитав стривожено Герберт.

— Усе. — жінка підвела голову, — все, що тільки можна винести на Євбаз, щоб не померти з голоду.

Хлопець мовчав. Він зрозумів, що це означає.

— Мені шкода, Герберте, але ти маєш подумати про те, куди тобі йти далі. Якщо хочеш моєї поради, їдь у село. Там зараз ліпше, ніж у місті.

Говорячи це, Лариса Василівна не відривала погляду від Герберта. В її очах був і сором, що вона так його проганяє, і співчуття, і страх за його долю вояка УНР, і ще щось, що підсвідомо відкрилося хлопцеві лише зараз. Була в цьому погляді якась туга за минулим, за кимось, кого жінка бачила крізь риси його обличчя. І подума-лося, що не тільки через давню приязнь до його сім'ї ця самотня жінка так зворушливо весь останній місяць піклувалася про нього...

— Скільки ще я можу пробути у вас? — запитав, проганяючи здогад.

— Два-три дні.

3

Марта сиділа на улюбленому своєму місці — на підвіконні в під'їзді — й шила. Таким чином вона могла одночасно виглядати у вікно, бачитися з усіма мешканцями будинку, а перекинувшись із ними кількома словами, дізнаватися про останні новини принесені з базару або ж прочитані в газеті.

Вправні пальці звично й легко орудували голкою, тоді як думки дівчини шугали десь далеко. Знайомство з Іваном та Гербертом трохи розворушило її, адже цей рік був якимось особливо тяжким, а її молодому серцю так хотілося свята!

Зима 1920 року була холодна й темна. Не було електрики й опалення. Зимно було настільки, що в приміщенні замерзала вода. На кухні панувала «буржуйка», а по кімнатах самотньо блимали чадливі каганці.

Двом погорільцям не було чого продавати, а замовлень на шитво не надходило. За кращих часів це заняття для Валентини Семенівни було радше приємним хобі, але у перші роки війни жінка отримала добру практику у благодійних жіночих товариствах, які збирали необхідні речі для вояків. А з часом шиття стало приносити чи не більший заробіток, ніж дохід Трохима Павловича від учителювання. До того ж з 1915 року їй почала допомагати Марта. Але у часи військового комунізму кравецька справа сильно підупала. Кожен шив, прав і готував для себе, тому замовлення віднедавна було знайти надзвичайно важко.

Ціни зростали. Навіть така звична пшоняна каша ставала все водянистішою... Невідомо, як би вони вижили у голодному місті 1920 року, яке нагадувало замкнену мишоловку, якби не старший брат Марти. Григорій, повернувшись із поля бою, не долучився, як багато з чоловіків, до політики, а почав спекулювати. Валентина Семенівна з племінницею скуповували на базарі всілякі речі, які могли б бути цікаві для селян, і передавали їх Григорієві. А вже він здійснював головну частину роботи: сідав без квитка на буфер вантажного поїзда і в усяку погоду з різними пригодами діставався села, наражаючись на небезпеку потрапити у лапи ЧК. Вимінював речі на харчі і їхав назад у голодне місто, замкнене у бетонній пастці. Тоді вже Валентина Се-менівна вирушала на базар, не довіряючи дорогоцінні продукти Марті, й виторговувала за них найкращу ціну. З цієї справи вони мали якусь частку продуктів, що дозволяла їм не померти з голоду.

Марта розуміла, що могло чекати їх із тіткою, якби не допомога Григорія. Поряд, у квартирі на першому поверсі, потихеньку згас професор математики. Спершу він спух: його живіт і ноги поступово роздулися, на шиї набухли гулі, які старий перев'язував марлевим бантом. На його безбарвно-жовтому обличчі застиг відбиток приреченості і примирення з невідворотним кінцем. Мов примара, він інколи з'являвся у коридорі, непевно тримаючись за стіни, і сором'язливо кахикав у хусточку.

Потім раптово прийшла весна. Голодний Київ стояв, залитий сонцем, в полоні цвіту ніжного бузку і біло-рожевих яблунь. Але старий цього вже не побачив...

Від невеселих спогадів і думок Марту відволікли кроки на сходах. Це, повільно ступаючи, ніс відро води Іцик Кауфман. Риси його продовгуватого обличчя були загостреними від виснаження, ніби у якоїсь ляльки-маріонетки: мав великі очі, в яких стояла туга, немовби дзеркало долі всього його народу, і надміру довгий з горбинкою ніс. Він був зовсім не придатний до фізичної праці і до життя взагалі, представляючи другу, нечисленну частину єврейства, схильного радше до інтелектуальних вправ, ніж до гендлярства.

Іцик зі своїм батьком, Давидом Кауфманом, оселився у маленькій квартирі поряд з Ларисою Василівною після єврейських погромів під час приходу денікінців у 1919 році. І хоча жилося їм завдяки допомозі «Джойнту» вкупі з Єврейським громадським комітетом, як на такі тяжкі часи, цілком прийнятно, але ще у березні старий Давид, не очухавшись від морального потрясіння, помер.

Про те, що його батько був викладачем у хедері, Іцик намагався не поширюватись. Особливо серед представників нової влади і її прихильників. Умів грати на скрипці й піаніно, чим пробував трохи підробляти у робітничих клубах і в кіно.

Побачивши сусіда, дівчина привіталася.

— Доброго дня, Марточко! — відповів Іцик і поставив відро. Його слабкі руки з довгими тонкими пальцями тремтіли. Він був на десять років старший за Марту, але його безпорадна довготелеса постать часом пробуджувала у сімнадцятилітній дівчині якесь щемливе материнське почуття ніжності і провини.

Марта відклала вбік шиття і повела легку грайливу розмову. Природні жіночі інстинкти давали їй силу відчуття невидимих ниток, якими вона могла ледь чутними дотиками керувати цим молодим чоловіком. Але свою незриму зброю вона використовувала не для власної вигоди, а щоб трохи розважити і підбадьорити сусіда. І слабкий усміх з'являвся на його жовтуватому обличчі.

Марта бачила, що вона подобається Іцикові, але вона не могла йому відповісти взаємністю і знала, чому. Не було у ньому чоловічого осердя, на яке можна було б спертися. Душа Іцика ледь трималася за тіло і за цей бентежний світ. Він не мав жаги до життя.

Здавалося, що він був позбавлений необхідної життєвої енергії й міг робити лише найнеобхідніші речі для забезпечення свого існування. Реальні й уявні кривди так і сипалися на нього з усіх боків, і він не мав у собі ні мужності, ні сміливості гордо протистояти їм, ані самоповаги, щоб не скаржитись на них. Марта була уважним слухачем його ремствувань, що ще більше применшувало його у її очах. Іцик скаржився і водночас ненавидів себе за ці жалі лютою ненавистю. Якась його частина безпорадно спостерігала за цим щоденним приниженням і просто скреготіла зубами від безсилля. Але назавтра приходив новий день і неспокійний світ знову шарпав Іцика, немов голодний злий пес попа за поли. І його душа танцювала божевільний танок святого Віта, марно сподіваючись на звільнення.

— Я чув, що у тифозну кімнату підселився хтось із червоних. Як там його звати?.. — обережно і здалеку повернув тему розмови Іцик.

— Іван Шемес, — підказала Марта.

— Ех, погано це... Незручно... Чи ж надовго вони цього разу прийшли?

— Не знаю, але цей Іван цілком симпатичний тип, -відказала дівчина.

Іцик похнюпився. Очевидно, відповідь сусідки йому не сподобалася.

— Чи не боїться він заразитися? — висловив свої побоювання хлопець. Між рядків він вписував своє побажання протилежного змісту.

— А чого боятися? — безтурботно відказала Марта. — Герберт уже давно цілком безпечний для оточення. Просто ще слабкий.

— То ти і з ним також уже познайомилася? — в голосі Іцика звучали легкі нотки осуду.

— Ага!.. — кивнула Марта і після паузи вигукнула, вказуючи на своє шитво: — Ех! Як обридло латати це дрантя! Хочеться пошити щось таке, знаєш, вигадливе, вишукане, щось із журналу мод!

— У житті так найчастіше і трапляється, що робиш не те, що хочеться, а те що мусиш, — приречено сказав Іцик очевидне. Але Марту всю аж пересмикнуло від безпробудної фатальності у його голосі. «Як так думати, то треба відразу камінь на шию і у воду!» — подумала вона.

Хтось грюкнув дверима, вибіг із квартири і швидко почав спускатися по сходах.

— Це ж Іван! — вигукнула Марта.

— О! Привіт! — обличчя Івана проясніло від радості.

— Знайомтеся: Іцик Кауфман, Іван Шемес.

Іцик поклонився. Іван подав руку, яку єврей невпевнено легенько стиснув.

— Ходімо в місцевком! — раптово загорівся новою ідеєю Іван. — Хтось має зайнятися твоєю освітою.

На Іцика запрошення не поширювалося, і всі учасники розмови це розуміли без слів.

— Просто зараз?! — вигукнула Марта.

— Так!

Освіта! Яке недосяжне і солодке слово! Дівчину вже давно обсіли сумніви щодо того, чи вдасться їй коли-небудь здобути систематичну освіту. Її батьки мали аж восьмеро дітей. Тому від початку війни матеріальне становище родини що не день, то катастрофічно погіршувалося. Не рятувало навіть те, що двоє старших синів пішли воювати. Відтак у 1915 році Марту, як старшу дитину, було відправлено до Києва до бездітного маминого брата Трохима. Передбачалося, що Марта допомагатиме тітці Валентині по господарству і в шитві на замовлення. Сім'я могла звільнити наймичку, а Марта у невизначеному майбутньому мала б ліжко в Києві, щоб за нагоди вивчитися. Але тільки-но дівчина починала розмову про навчання, як тітка згадувала їй непростий час, у якому вони живуть: «І щоб дістати черствий кусень хліба, зараз треба добре попрацювати!»

Та все ж переїзд до Києва не пройшов безслідно для Мартиної освіти. Насамперед через те, що Трохим Павлович Рубан, її дядько, був палким українофілом і книголюбом. До війни кожну заощаджену копійку він витрачав у київських книгарнях, а надто у «Книжковому складі А.Л. Соколовського», що на розі Фундуклеївської і Хрещатика. Заприязнившись із двома молоденькими продавчинями, він дістав доступ до потаємних дверей за прилавком, де можна було віднайти найрізноманітніші, зарізані цензурою, книги. Частенько також його бачили і в приватній бібліотеці Ідзіковського.

У своїй дружині Трохим Павлович так і не знайшов співрозмовника й однодумця, адже Валентину Семе-нівну цікавили прозаїчніші речі, наприклад, як дістати щось їстівне в умовах постійного зростання дефіциту. Навпаки, любов дядька до читання, як правило, ставала приводом до суперечок. Жінка все поривалася продати книги, щоб купити якісь харчі. Чоловік активно пручався, незважаючи на те, що був він, у цілому, м'якою і поступливою людиною. Врешті ці родинні бої нічим не завершились, бо дядькова бібліотека згоріла взимку 1918 року... а через кілька днів було вбито і самого Трохима Павловича...

Але то було вже згодом. А тоді, далекого 1915 року, коли Марта перебралася до Києва, дядько Трохим узяв її під свою опіку і дав їй свою, суперечливу і несистематичну, але все-таки якусь освіту.

В селі вона навчилися лише читати і писати. Основними книгами її дитинства були «Святе письмо» і Шевченко. А «Наймичку» і «Катерину» — улюблені твори її матері та сусідок по вулиці — знала напам'ять.

Трохим Павлович змушував спочатку читати йому вечорами вголос. Таким чином він убивав двох зайців одразу: беріг свої вже слабкі очі й міг бути впевненим, що племінниця точно прочитає книгу. Тому за перший рік свого перебування у Києві Марта опанувала «Ене-їду» Івана Котляревського, книги Квітки-Основ'яненка, Панаса Мирного, Івана Нечуя-Левицького, Анатоля Свидницького й Пантелеймона Куліша, хоча дядько останнього не любив і зневажливо називав «Паньком». Вже й після того, як Трохим Павлович переконався, що

Марта охоче читає сама, традиція вечірніх читань збереглася. Тільки дівчинка вже читала дядькові газети й «Київську старовину»...

Все це миттю згадалося Марті тепер. Вона подивилася в бік кімнати, де на неї чекали чергові докори тітки Валентини, а потім перевела погляд на місто за шибкою, що пробуджувалося після війни і було сповнено щемливого передчуття й невиразних надій. Яке в тому задоволення, щоб сидіти у чотирьох стінах, коли за вікном вирує життя?

— Гаразд! Але я маю віднести своє шитво до кімнати.

— Добре, я тебе почекаю на вулиці.

Дівчина зіскочила із лутки і завмерла. Її спиняла думка, що тітка нікуди не пустить, особливо коли дізнається, що вона йде кудись із червоноармійцем.

Поряд іще стояв розгублений Іцик, який не переставав дивуватися рішучості Івана. Якби ж йому хоча б краплину такої сміливості!

Марта ще з хвилину повагалася, а потім віддала своє шитво Іцикові:

— На, бери! Передаси тітці, але, дивися, не поспішай. Хай я відійду трохи від будинку!

Так і лишила його стояти на сходах з шитвом і з відрами обіруч. А сама побігла вниз.

Іван вийшов з під'їзду і роззирнувся довкола. Вперше після прибуття до Києва мав змогу огледітися. Його насторожила тиша, яка врізалася йому у вуха. Ні гуркоту вантажівок, ні руху трамваїв. У Києві 1920 року не працювали фабрики, електрична станція, водогін, мовчав млин Бродського. Вітер здіймав порох і сміття. Лише поодинокі постаті глипали голодними очима, простуючи в пошуках їжі, палива і води.

На самотні пішоходи, що де-не-де починали вже заростати травою, зверху зазирали забрані дошками вітрини колись люксових крамничок. Вибиті шибки швидко постарілих обшарпаних будинків доповнювали це апокаліптичне видовище.

Але якщо Герберта мучили спогади про минуле, то Іван мріяв про майбутнє. В його уяві вже зводилися фабрики, гриміли машини, кували молоти, крутилися шестірні механізмів. У цьому пограбованому місті була якась атмосфера очищення. Ніби воно пройшло Чистилище, щоб оновитися для зовсім іншого завтра.

І передчуття чогось невловимо прекрасного розливалося Іванові у грудях, граючи щемливу мелодію на струнах його душі.

Він потіснився ближче до стіни будинку, щоб пропустити чоловіка у старосвітському лахмітті, котрий штовхав поперед себе ручного возика з дровами. Щось ледь помітне у незграбних рухах незнайомця підказало Іванові, що тяжка фізична праця не є його покликанням. Ага, зрадів хлопець: ось так революція штовхає білоручок пізнавати ціну і смак черствого хліба!

Ляскання вхідних дверей вирвало Івана із задуми. Це з будинку вибігла Марта, яка враз зупинилися перед ним, ніяковіючи й розправляючи руками зіжмаканий від довгого сидіння поділ плаття.

Прямуючи униз Прорізною (вулицею товариша Свердлова, поправив себе Іван), вони швидко проминули будівлю «Молодого театру» і спустилися на Хрещатик, де було трішки жвавіше.

Вже виходячи на простору головну вулицю міста, Марта раптом боязко відсахнулася від підлітка-безхатька, який вилежувався на тротуарі. Іван притримав її за плечі, немовби прагнув захистити.

Дівчина куталася від вранішньої прохолоди у шерстяну хустку, а хлопчикові було гаряче. Він розкинувся на хіднику, немов на розкішній м'якій перині. Крізь лахміття просвічували голі груди. Від перших сонячних променів його рятував засмальцьований, бруднючий, як і весь інший одяг, кашкет.

Безхатько раптом солодко позіхнув, поширюючи навколо себе оглушливий сморід і міцний перегар, почухав під пахвами, розганяючи вошей, і повернувся на бік.

Хлопець і дівчина швидко пішли далі.

— Де вони тільки спиртне беруть? Заборонено ж! -вирвалося у Марти.

— Де, де. Крадуть! — сердито пробурчав Іван, але потім додав з ентузіазмом: — Але скоро такого не буде!

І у відповідь на запитальний погляд співрозмовниці пояснив:

— При соціалізмі просто не буде причин, що породжують таке огидне суспільне явище, як пияцтво!

— А з дітьми що буде?

— Створимо широку мережу дитбудинків. Товариш Луначарський уже зайнявся цим питанням... Ех! Зараз навколо ще стільки наскрізь гнилих явищ. Але це мине! — В голосі Івана змішалося болісне відчуття несправедливості, гнів і ненависть. — Дайте нам час, і ми виріжемо всю цю гниль, як лікар витинає скальпелем гангрену. А для цього нам знаєш, що потрібно?

— Не знаю, — зізналася Марта. Не могла собі уявити ідеальне суспільство. Утопічні ідеї досконалого соціально-політичного ладу були для неї зовсім чужими. Приймала життя, скільки себе пам'ятала, таким, яким воно було: з його темними і світлими сторонами. Знаходила красу і в радості, і в стражданнях... Але це все ще було поза межами її свідомості. Ще не прийшов час для активних самокопань і рефлексій. Сьогодні вона просто жила... — Що потрібно? — Луною повторила за Іваном.

— Освіта! Школи! Ліквідувати неписьменність трудового люду! Бо ж, здобувши владу, ми ще сліпі, як кошенята. І, на жаль, в усіх сферах мирного життя потребуємо реакційних старих кадрів!

— І що ж у цьому страшного? — здивувалася Марта.

— Яка ж ти наївна! Дитина, та й годі! Це ж наш класовий ворог! А що робить ворог? Шкодить! Тільки й дивиться, яку капость учинити!

Сірий драний кіт вистрибнув з арки будинку, від якого тхнуло смородом, вільгістю й сечею. Розбишака різко зупинився й розвернувся, щоб дати смачного по-личника такому самому облізлому і бруднючому дворовому псові, який рвонувся за ним слідом. Затим хоробрий вояка дременув геть, проскочивши між ногами Івана й Марти.

Дівчина від несподіванки заточилась і вхопилася за руку свого співрозмовника. Втім ця пригода не налякала її, як був подумав Іван, а розсмішила. Марта дзвінко розсміялася, швидко перемкнувшись із такої нудної політичної теми.

Хлопець і собі усміхнувся. Йому було і приємно доторкнутися до Марти, й почути її сміх, і водночас він шкодував, що його так підло обірвав якийсь котяра.

— Я про що. Я про що хочу сказати. Ми недаремно йдемо у місцевком. Починати потрібно з політичної освіти! Знаєш, ці книжки просто перевернули мій світ! Я був би повним неуком, якби не вони!

У місцевкомі панувала атмосфера руху і справи. Відбивала недоладний ритм друкарська машинка, поряд на рахівниці цокали круглячки, а просто на підлозі двоє молодих дівчат у толстовках і червоних хустинах малювали гучний транспарант.

Іван попросив Марту зачекати у залі, а сам попростував до дальньої кімнати. Двері лишилися прочиненими, і дівчина тихцем спостерігала за впевненою поставою і рвучкими рухами нового знайомого, спалахами іскор у його очах.

Раптом хтось поряд присвиснув. Марта обернулася, і їй в очі війнув терпкий дим махорки. Рудий вусань із покльованим віспою обличчям мружив очі, солодко затягуючись, і пантрував за нею.

— Як звати?

— Марта, — неохоче відповіла дівчина.

— Хто така? Інтелігентка якась, ге? — чоловік зневажливо вивчав її вбрання крізь звої тютюнового диму. Хоча її плаття було перешите зі старого, але випромінювало кокетство і обізнаність із останньою модою. Марта пишалася тим, як їй добре вдалося перешити старе на щось оригінальне, але зараз у неї виникло відчуття, що вона вбрана у лахміття.

— Ні, кравчиня, — відказала.

— Ага. Це добре, — чоловік поклав дівчині на плече руку. У Марти аж коліна затремтіли, а по хребту закололо електричними голками. Кожною клітинкою своєї шкіри вона відчула непереборну відразу й різко відсахнулася, скинувши руку з плеча.

— А замашки буржуйської фльондри. І пиха також,

— розсердився вусань. Але тут підійшов Іван і незнайомець відійшов від дівчини.

— О! То ти вже роззнайомилася тут! — вигукнув Іван.

— Це Сава Петрович — наш герой. Такий боєць, яких мало. Ворога ненавидить люто, і позиція класова правильна.

Перемагаючи огиду до рудого, Марта з приємністю відзначила, як і з захопленням говорив про інших Іван. Як знаходив у кожному з присутніх щось хороше. Безбарвні чужі обличчя оживали, ставали рідними, близькими. І здавалося, що у цій просторій брудній кімнаті вона вже бувала не раз. Стіни дихали приязню, грубі лави й столи — затишком.

Серед червоних бувають хороші, — думала Марта ввечері, прасуючи пошите. Особливо Іван. Обличчя у нього ніби й нічим не привабливе: трикутне, худорляве, гострі вуса і маленькі очі, але водночас чимось цікаве. Погляд з-під рівних, спокійних брів промовляє: я не зраджу, не обдурю...

Натомість Герберт якийсь моторошний, похмурий. Іван, звісно, теж не смішко, навпаки — такий весь серйозний, цілеспрямований. Але цей німець справжній мовчун. І вона йому не сподобалася, це вже напевно. А Марта не любила тих чоловіків, яким не подобалася.

До кімнати тихо зайшла тітка Валентина. Її незвичний лагідний, співчутливий погляд вирвав дівчину із задуми і навіть трохи злякав.

— Щось на кухні допомогти?

— Ні, доцю, — похитала головою жінка.

— Вам погано?

Тітка Валентина схлипнула, подала Марті листок паперу й тихенько вийшла з кімнати.

«Дорога сестра, прийшла у наше село совєтська власть і продрозверстка. Забирають хліб. Братіка Олексу вбили. Тато живі. Кобилу Бомбу реквізіровали. Посилаємо тобі письмо Хвесьчиним Митею, а завтра Гриша тебе забере. Мама каже, щоб ти сама не їхала, бо красні чіпляються до дівчат. Явдоха».

Марта похапцем пробігла очима по рядках, перестрибуючи через слова. Потім мусила перечитати тричі, щоб збагнути все. Надто багато було закладено у цих понад міру лаконічних рядках. Червоні — це зрозуміло і не вперше. Олекса — мертвий. І ці факти взаємопов'язані. Згадка про батька — це, напевно, свідчення того, що з ним також щось трапилось, але обійшлося. І врешті -реквізували кобилу, яку останні три роки старанно ховали від різних армій. Навіть коростою заразили...

У той час, коли Марта в черговий раз перечитувала листа, у двері хтось постукав.

— Марто! Це я — Іван.

Не почувши відповіді, хлопець натиснув на ручку дверей і обережно прочинив двері. Марті вистачило часу, щоб швидко присісти і сховатися за дерев'яний комод.

Тук, тук — пульсувало, шалено гупало, аж боліли вуха. І чомусь навіть власне дихання видавалося надто голосним.

— Марто?.. — Іван нерішуче покликав знову, стоячи на порозі. Схоже, хлопець був збентежений: був певен, що дівчина в кімнаті.

Затуливши рота тремтячими руками, Марта завмерла нерухомо, і холод долівки пронизував її до дрижаків. Не ворушилася, доки не причинилися тихо двері.

Чи було це горе, що стискало їй горло, вона не знала. Залишена зі своїми почуттями сам на сам, вона перебувала радше в оціпенінні від несподіванки. Олекса. Вона силувалася пригадати хоча б риси його обличчя, але вони розмивалися у коридорах пам'яті. Шість років розлуки не проминули безслідно.

Так чи інакше, але цей несподіваний лист проклав якийсь невидимий бар'єр між нею та її новим знайомим. Книжки, дбайливо підібрані Іваном, так і лишилися непрочитаними. І скоро знайшли свій останній притулок у буржуйці Валентини Семенівни.

Зранку Марта поїхала на похорон у село. Коли ж вона повернулася, Іван у складі військ Південно-Західного фронту вже був у Коростені. А після закінчення польсько-радянської війни, у березні 1921 року, Іван отаборився не у рідному Києві, а у столиці.

Здавалося, що їхні шляхи розійшлися назавжди.

Розділ 2

Спогади про Київ 1918 року

1

Марта сиділа на підвіконні у коридорі, підібгавши під себе одну ногу. Шила і позирала крізь відчинене вікно. Тіло з насолодою вбирало в себе тепло сонця, зцілюючи його від обіймів холоду довгої зими і від душевного болю після поїздки в село на похорон.

За вікном завмерло насторожене місто. Відмайоріли стяги революцій, відкрокували чоботи армій, промчало Велике переселення втікачів... Мовчала обстріляна гарматами Софія, розгублено чорнів обгорілими стінами Університет.

Орду переможців місто сприйняло як гірку мікстуру: кривилося, відверталося, але пило і ковтало.

І в пам'яті зринала зима 1918 року, коли червоні тільки робили спроби завоювати місто. Київ здригався від снарядів, перетворюючись у пекло, серед якого пожадливо розгорався вогонь пожеж. Горів вокзал, Солом'янка, Печерськ. Багряні ночі освітлювали самотні порожні вулиці. П'ять днів без перерви місто двигтіло від гармат. Від гуркоту паморочилося в голові й по тілу розливалося дивне відчуття отупіння. Невимовно праглося тиші й спокійного сну.

Гарматні залпи у пам'яті змішалися з відчуттям тисняви вогких підвалів, із запахом немитих тіл і мишачого посліду. А десь зверху, на бруківці самотніх порожніх вулиць, чорний сніг зливався з кров'ю й палахкотів, осяяний багрянцем ночі, смакуючи коливом горохового, солодкуватого на смак, зелено-жовтого хліба...

А потім... трупи і постріли, трупи і постріли й істерика у тітки Валентини. Їй сусіди вносять знадвору чоловіка. Його руки розкинулися, немов на хресті, а груди наливаються кров'ю. Тітка кричить несамовито і припадає до тіла. Марта стоїть знерухомлена. Вона не знає, що їй робити. Вона нічого не відчуває. Їй не шкода ні дядька, ні тітки. Аж раптом з підсвідомості зринає спогад, як увечері дядько Трохим закриває Псалтир, тре натруджені очі й цілує її в чоло. Щось тяжке підступає до грудей, а потім здавлює горло, але Марта стоїть, немов висічена з каменю, стоїть нерухомо.

Друге пришестя ознаменувалося розстрілами, що лунали з Чека — з Єпархіальної школи на Єлисаветинській[7] і з двору будинку гетьмана на Інститутській[8]. Тітка часто хапалася за серце і посилала племінницю на базар за найсвіжішими чутками. Марті запам'ятався один вечір, коли вона поверталася додому, щоб устигнути до початку комендантського часу.

— Дєвушка, угостіть тєбя папіроской? — почулося позаду.

Обернулася. З глухих присмерків міста визирнуло дві постаті, кашкети набік. Тіні пазурями чіпляються за виярки вулиць...

За якусь мить її припнуто до стіни, а чужа рука пожадливо піднімає спідницю, торкаючись шершавою долонею панчіх. Поруч щось важко дихає на вухо, ніби якийсь звір без думок, без людської подоби.

Випадкові постріли десь поряд сполохують нападників. Вона викручується і зникає у лабіринті вулиць. На щастя, зайди не знають місто так, як вона.

Початок жовтня 1919 року. Вони з тіткою Валентиною похапцем збирають два маленьких клуночки і виходять з дому. Там їх підхоплює людський потік, що струменить Микільською вулицею, виходить на шосе до Ланцюгового мосту, витікає на Микільську Слобідку, прямує далі й далі. Геть від нашестя червоних варварів. Рим іще не втратив своєї гордості. Це був Великий ісход[9].

Скільки разів Київ за останні кілька років змінював своє обличчя! Найбільше врізався у пам'ять Марти карнавальний 1918 рік. Місто тоді, попри військовий час, було якесь навдивовижу багатолюдне, спокійне й безтурботне.

На вулицях велелюдно: крокують німці у залізних касках і чистій уніформі, намагаються увірвати все від життя галасливі москвичі і петроградці. Марта інколи втікає від строгої тітоньки, щоб подивитися на нові обличчя й убрання на алеях Купецького саду або ж на Хрещатику.

А головне — є робота і білий хліб! І все, що треба, можна дістати на «чорній біржі», що простягнулася від Інститутської вулиці аж до цирку на Миколаївській.

Десь у духмяну пору цвітіння липи вона колінкувала перед панею років тридцяти. Та хотіла перешити вбрання, щоб мати гідний вигляд, адже весь вищий світ Петрограда заполонив Київ.

Марта вражена, зачарована. Скромною розкішшю перлів, м'якістю хутра, холодом шовку.

Вікна відчинені. Двері у сусідню кімнату також. Легкий протяг. Пані Варвара спілкується зі своїм двоюрідним братом, який у розстебнутому мундирі напів-лежить на дивані і бренькає на гітарі.

— Милый, а у меня очаровательная швея, — говорить молода жінка, немовби Марти у кімнаті немає. — Кстати, в твоём вкусе.

— Тимофей разочаровался в женщинах, — лунає голос одного з друзів офіцера. Його не видно Марті. Вона ж мовчить, утупивши погляд у поділ плаття, яке підшиває просто на жінці. Пальці рухаються вправно, ніби не її. Дівчинка дослухається до розмови й відчуває, як починають палати її вуха і щоки. На щастя, смаглява шкіра це приховує.

— Тимофей, ну, иди же сюда! — Голос пані набуває капризних ноток. Вона немов знайшла бездомне кошеня і мусить похвалитися знахідкою.

Ще зовсім молодий хлопець, заледве двадцять, неохоче підводиться, відкладає гітару вбік і заходить до кімнати.

— Да ты и вправду хорошенькая, — каже він. Руки в кишенях, ноги широко розставлені. З-під русявого чуба видно насмішкуваті очі, від яких Марті хочеться сховатися.

Тимофій ще кілька безмежно довгих для Марти хвилин прискіпливо її вивчає. Потім бере сигару й виходить на терасу курити.

За якийсь час Марта закінчила роботу. Проходячи в коридорі повз їдальню, вона на мить ковзнула голодним погядом по розкішному, як на військовий час, столу. Відвела погляд і зустрілася очима з Тимофієм, який з'явився ніби нізвідки.

— Голодная? — запитав.

Марта не відповіла, а лише заперечно похитала головою, заховавши погляд на кінчику своїх старих черевиків. Їй було соромно.

Мишкою вислизнула від Тимофія, пірнувши під його рукою, обіпертою на стіну.

Коли тобі п'ятнадцять, важко зрозуміти, хто ти. Люди навколо тільки ускладнюють процес самовизначення. От узяти, наприклад, цього дивного офіцера, — міркувала собі Марта, йдучи додому. — З одного боку, його погляд говорив «я дорослий, ти — кумедне дитя», з іншого — хлопець розглядав її так, що у неї аж ноги тремтіли. Чи це були тільки її власні відчуття?

Згадалася недавня розмова з Маргаритою. Це була її подруга ще з першого року перебування у Києві. А також головна постачальниця книжок та ідей, які могли б бути не до вподоби Трохимові Павловичу. Джерело, так би мовити, альтернативної освіти.

Це була висока, спортивної статури, блондинка, у якій дивовижним чином поєднувалося і щось жіноче, і несумісне з ним — грубе, завойовницьке.

Саме з Маргаритою Марта дізналася про «Леду» Ка-менського. Читали разом, лежачи на животі на ліжку, під хихотіння білявки. Врешті подруга млосно потягнулася, перевернулася горілиць і сказала, дивлячись замріяно кудись повз стелю:

— Уяви собі: салон, журфікс, залицяльники і ти на софці, гола-голісінька, у золотих туфлях!

— Важко уявляти і не хочеться! Сюжет тут примітивний, але написано цікаво. І є кілька свіжих думок. Послухай, наприклад: «Ибо смерть есть такое состояние, когда человек взял и решительно всё перезабыл»...

— Ах, ти завжди виловлюєш щось таке моторошне! Я тобі скажу, що зовсім скоро смерті не буде зовсім! Я в цьому переконана! Для цього треба лише, щоб у всіх галузях життя перемогла наука і людський розум!

— Ну, не знаю. — з сумнівом сказала Марта. — Чому всі так прагнуть не помирати? Це ж страшенно обридливо — жити вічно!

— Яка ти сьогодні похмура і зла!

— Ніскілечки! Але ця фраза мені здається цікавою, бо вона відбиває страх смерті.

— Замовкни! Не хочу тебе чути! — білявка затулила вуха руками.

Подруги затихли. Кожен думав про своє. Марта, зокрема, дивувалася, чому люди бояться смерті. Настільки, що навіть жахаються самого слова, згадки. Що такого страшного в цілковитій порожнечі, у глибокому сні?

Нещодавно Марта прочитала кілька творів Чарської, і думки про трагічну долю Ніни Джавахи формували незвично задумливий настрій дівчинки.

Через хвилину Маргарита повернулася до прочитаного:

— Ти помітила, як ця Леда крутила чоловіками? Я теж так хочу! Скільки влади у цьому, скільки такого лоскітливого відчуття. — дівчина поклала праву руку на живіт і прикрила очі. — .і чоловікам саме такі жінки й подобаються! Ти будеш зовсім нещасна, Марто, якщо залишишся такою довірливою, поступливою і непрактичною! З усіма цими мріями про красиву поетичну любов!

— Я не розумію, чому бажання бути взаємно закоханою, бути з чоловіком-другом -непрактичне. Цілком навпаки, — заперечила Марта і безтурботно розсміялася.

— А тому, дорога Марточко, що чоловіки — це самці, якими рухає лише тваринна пристрасть. І це природно, і нічого в цьому поганого немає. Ось почитай, але якось згодом, не зі мною, бо я вже вивчила... — Маргарита перехилилася через край ліжка і, балансуючи (бо вставати все одно було ліньки), з-під стільця, де лежала її сумочка, витягла «Власть плоти».

— То ти хочеш стати «новою жінкою»? — запитала Марта, прогорнувши кілька сторінок книги.

— Так!

— А ти глянь, яким нікчемам подобалася Леда! Який огидний у неї чоловік! — вигукнула Марта. — Я ніколи, ніколи не буду з таким!

— Вони всі такі.

— Тоді як же одружуватися?

— Тільки-но прийдуть більшовики, а я у це вірю, не буде шлюбу як такого. Буде вільне співжиття двох товаришів для задоволення тілесних потреб за взаємною згодою. І ніяких тобі атавізмів, таких як вінчання й шлюб.

— Ти хочеш, щоб повернулися червоні? — здивовано запитала Марта подругу.

— Звичайно! Тільки їхні ідеї відповідають сучасності.

— Та вони ж варвари!

— Аж ніяк. Побудова нового світу потребує певних жертв. От і все.

Марта йшла, прокручувала у голові розмову з Маргаритою і сьогоднішній випадок у замовниці, який здавався їй страшенно ганебним і образливим. Думала, можливо, хай так і буде: прийдуть більшовики і вб'ють цього самозакоханого фертика. І не буде ні бідних, ні багатих. Зокрема таких пихатих, як пані Варвара.

Але потім Марта згадала про вбитого Трохима Павловича і їй стало соромно за свої думки.

2

За кілька днів Марта мала ще одну зустріч з Тимофієм Костянтиновичем. І цього разу бажання побачити його вбитим червоними на якусь мить спалахнуло з новою силою.

Вона йшла по вулиці з базару. Її вуха вловлювали галасливе вечірнє життя міста, але дівчинка була надто втомлена, щоб реагувати на зовнішні подразники. Нею керувала одна мета — донести важкий кошик додому. Тому вона майже не відривала погляду від бруківки.

Раптом, ніби з-під землі, виріс Тимофій. В одній руці він тримав маленький клаптик паперу, в іншій — надпиту пляшку шампанського. Поблизу хтось заливався нестримним реготом. Марта обернулася й побачила автомобіль з веселою компанією.

— Здравствуй, девочка! Да я тебя знаю! — Хлопець лукаво посміхнувся. — Мне выпал фант — поцеловать первую встречную красавицу. Вот ты и попалась.

Марта остовпіла, у грудях ковзнуло неприємним холодком. Тимофій, побачивши переляк на її обличчі, сказав:

— Ах, нет, прошу прощения, обознался. Искал красавицу, а нашел девочку. Пожалуй, что-то не так уже с моим безошибочным, как ты говоришь, Лёва, чутьём.

Хлопець, якому призначалися останні слова, вже вийшов з машини і підійшов до них.

— Ничто так не портит вкус, дорогой Тимофей, как эти закокаиненные проститутки. Ах, дамы, простите нас, ради Бога, — блондинистий джигун з широкими вилицями і дрібненькими очима на цих словах театрально розвернувся в бік авто і поклонився. Дві дівчини з яскраво нафарбованими карміном губами пропустили повз вуха образу і дружно розреготалися.

Марта мовчки стояла, стискаючи до болю в долонях кошик. Тимофій якось насторожено глянув на свого супутника і сказав квапливо:

— Прости, девочка, что напугали, — і додав уже нетерпляче, коли побачив, що Марта не рушає з місця: -Иди! Чего стоишь!

— Что же ты, Тимофей, такое сокровище упускаешь! Такую миловидную хохлушечку! — Погляд «Льови» іскрився пустотливими бісиками. — Ты же провинился перед ней. Теперь нужно загладить свою вину. Давай, душенька, мы тебя угостим чем-нибудь! Тебе доводилось пробовать шампанское?..

— Лев Михайлович, прекращайте баловство! Вы же видите, что пугаете девочку! — голос Тимофія несподівано став серйозним.

— Не дури! С чего это тебе быть таким занудой?

— Езжайте дальше сами. Уезжайте же немедленно! -наполягав далі Тимофій.

Врешті він за якусь хвилину домігся свого, і вони з Мартою лишилися стояти на пішоході самі. Налякану дівчину насторожили останні слова, які кинув Лев Михайлович, сідаючи в автомобіль: «Жадина!»

Тимофій порушив мовчанку:

— Прости еще раз. Хочешь, помогу?

Марта відсмикнула кошик убік:

— Ні.

— Точно?

Дівчинка вперто похитала головою. Хлопець хотів сказати їй іще щось, але передумав, розвернувся і пішов в інший бік, час від часу озираючись. Лише побачивши, що він відійшов, Марта продовжила свій шлях додому.

3

Назавтра Маргарита витягнула Марту на прогулянку. В усьому, що панувало довкола, відчувався рух і життя. Дві подруги спостерігали за цим гамором із млосним передчуттям якогось незвичайного завтра. Здавалося, ще крок, ще рік, і десь у мрійливому майбутньому, й вони, ставши дорослими, кинуться у вир усієї цієї веремії.

Десь поряд побрязкував трамвай, торохкотіли підводи, гучно перегукувалися візники, хапливо правлячи кіньми, крутив педалі на велосипеді листоноша, за ріг кварталу повертав асенізаційний обоз, пихкаючи запахом бензолу і людських нечистот. Де-не-де спалахував люкс, приваблюючи недосяжністю дорогих принад, викладених на вітринах відчинених крамниць. На Думській площі дівчата завважили широкий, написаний чорним, напис «Катта^аШг». Ніби ілюстрацією до нього по Хрещатику марширували німецькі гусари з кудлатими шапками, зафіксованими лускатими ременями під кам'яними підборіддями. Повз них по бруківці цокотіли кавалькадою вершники у сіро-голубих френчах.

Лагідно сяяло сонце, даруючи літепло і відчуття радісної ясності душі.

Пройшовшись Хрещатиком, дівчата повернули назад, щоб незабаром піднятися Фундуклеївською вулицею повз театр Бергоньє і Колегію Павла Галагана до Оперного театру.

— Здравствуй, девочка с испуганными глазами! -пролунав десь поряд знайомий голос.

— Слухай, це тебе! — штовхнула Марту в бік подруга.

Дівчинка обернулася і побачила Тимофія, що стояв на вході до кав'ярні Франсуа.

Серце Марти тьохнуло, підстрибнуло й завмерло.

Хлопець, трохи повагавшись, підійшов ближче:

— Моё поведение вчера нельзя назвать безупречным. Я должен как-то загладить вину перед тобой. Позволь, я угощу тебя и твою подругу пирожными!

— Мы благодарим вас и, пожалуй, охотно примем ваше приглашение, — швидко відповіла Маргарита і додала пошепки: — Потім розкажеш мені, хто це і чому я про нього нічогісінько не знаю.

Марта розлютилася, хвиля обурення підіймалася і вдаряла, одурманюючи, в голову:

— Не хочу я йти! Він офіцер, до речі! А ти, як я пам'ятаю, чекаєш червоних. Чи ти вже поміняла свої погляди? — прошепотіла гнівно на вухо білявці.

— Нічого я не поміняла. Пам'ятаєш Леду? Підкорюва-ти і використовувати!

— Інколи мені здається, що ми читаємо щось зовсім різне!

— Цить! Життя має бути святом, до того ж я страшенно хочу тістечок!

Тим часом Тимофій спостерігав за цим вовтузінням дівчаток з легкою посмішкою на губах.

Маргарита вдалася до останнього аргументу:

— Якщо він тобі не подобається, давай його помучимо!

Білявка потягнула Марту до кав'ярні. Та йшла, опираючись, але і щось усередині неї наперекір усьому вабило до Тимофія.

Напнута нитка майже фізично відчутної напруги, що повисла між хлопцем і двома подругами, не дозволяла говорити, аж поки офіціант не приніс замовлене.

— А де ж ваш друг? — вороже запитала Марта, переборовши зніяковіння.

— Лев Михайлович? Не знаю. Сегодня мы не виделись. Он тебе не понравился?

— Та не дуже.

— Я охотно верю. Но нужно понимать, что если человек пускается во все тяжкие и решается на какие-то гнусности, то это отчасти от отчаяния.

— Раскажите, пожалуйста! Наверное, за этим стоит какая-то ужасно романтическая история! — театрально вигукнула Маргарита, знову переходячи на російську.

— Вы угадали. Его невеста, Лизонька, состояла в обществе самоубийц. Конечно, тайно от родителей и Лёвы. И полгода назад приняла после бала мышьяк.

— Жодна життєва трагедія не виправдовує поганих вчинків! — сказала категорично Марта і потім, уже менш рішуче додала: — Мені так здається...

— Да, ты, пожалуй, права, — Тимофій кинув на неї швидкий погляд, ніби вперше бачив. — Но и осуждать кого-либо, не узнав всех обстоятельств его жизни, тоже неправильно...

Хлопець зробив паузу, уривки вже готових фраз крутилися у нього на кінчику язика, але, ловлячи ледь відчутні ознаки зміни настрою Марти, який став трохи лагіднішим, він боявся сполохати це дивне відчуття однієї хвилі.

Тим часом якийсь невидимий механізм перемкнув настрій Маргарити. Слова про «обстоятельства жизни» нагадали їй про бідний робочий люд, у якого певно що тяжчі обставини життя, ніж у розманіженого «Льови». Химерний логічний зв'язок у її свідомості нагадав їй і про «Леду», і про її намір «завойовувати і мучити». Очі її спалахнули, набули зухвалості і млості недосвідченої німфетки.

— Вам більше блондинки чи брюнетки подобаються? — сказала Маргарита, дивлячись на Тимофія з-під примружених вій.

Нитка попередньої розмови перервалася на півслові, й у Тимофія виникло неприємне відчуття, що в нього щось забрали, щось таке, що ось-ось мало з'явитися...

— Никогда этому вопросу не придавал значения, -відказав сухо хлопець.

— Брешете!

— Да, — погодився Тимофій.

— Ви, певно, мали гарний вибір між наймичками і покоївками!

— І продажними жінками, — додала Марта.

Тимофій внутрішньо зіщулився, відчуваючи себе зрадженим від її випаду. Ще мить тому йому здавалося, що в нього є шанс здобути прихильність Марти. Але зовні зберігав спокій.

— Вам, мабуть, здається, що все можна купити. Але, врешті, це останні крихти розкошів, які таким, як ви, буде дозволено, — Маргарита хапала тістечко пальцями, демонстративно облизуючи їх. — Скоро все перейде трудовому народові.

— Поживём — увидим, — сказав стримано Тимофій. Він уже опанував себе і не дратувався, а лише спостерігав за витівками дівчат, ніби за якоюсь виставою.

— А тут справа така, що хтось і не доживе, і не побачить, — не вгавала білявка.

Марта відстежила спокійну реакцію Тимофія. Вона відчувала десь за обрієм своєї підсвідомості, що розмова пішла не так, як би того хотілося Маргариті. Коли б він розлютився чи прагнув виправдатися, було б інакше. Їй навіть стало трохи соромно за напосідання подруги. Але в усвідомлених емоціях лишався лише осад роздратування і прагнення забратися якнайшвидше геть.

Вона кинула недобрий погляд на подругу. Маргарита знаків не розуміла, але їй не подобалося, що від Марти вона не одержує підтримки у своєму змаганні з гострослів'я. Відтак замовкла, ніби широка ріка її натхнення до дотепів несподівано висохла на безводну пустелю.

— Что же, барышни... прошу меня простить... дела... позвольте откланяться! — Тимофій різко підвівся, чемно і водночас не без іронії (ви ж все-таки і не «барышни», і не станівні дівчата, а так, нерозумні діти) поклонився і швидко зник за дверима.

Раптом Марту охопило гостре відчуття самотності, відчуженості у цій затишній кав'ярні, до якої вони з подругою геть не пасували, як і до цього товариства вишуканих пань і їхніх поважних кавалерів навколо. Холодні зневажливі погляди, здавалося, пронизували наскрізь.

— Пішли звідси!

— А чому б нам тут не посидіти? У мене ще чай є! -відказала Маргарита.

— Пішли, кажу! — Таке рідко було, щоб Марта верховодила у стосунках з Маргаритою, але цього разу вона перемогла.

— І треба було до нього сіпатися? — сердито проказала Марта, коли вони опинилися вже вдвох на вулиці.

— Ти чого?! — обурилася Маргарита і ображено закусила пухкі губи.

Вечір було безнадійно зіпсовано.

4

Праворуч — сонце.

Ліворуч — місяць.

А так — зоря.

— Благословляю, синку, на ворога.

А він: матусю моя!

Немає, каже, ворога

Та й не було.

Тільки й єсть у нас ворог -

Наше серце.

Павло Тичина, «Війна»

Після цих усіх невеличких епізодів Марта йшла до пані Варвари з неспокійним серцем. Було й цікаво, і лячно, і неприємно, і взагалі йти не хотілося.

Тимофія вдома, тобто у готелі, не було. Дівчина уявила собі, як він десь їздить із цим огидним Левом Михайловичем і розцяцькованими паннами. Але коли вона вже вийшла з готелю «Франсуа» й дійшла до Педагогічного музею, побачила, що назустріч їй пішоходом іде Тимофій. Він теж її помітив і трохи розгубився. Схоже, що в нього, як і в неї, лишився після їхніх коротких зустрічей і розмов неприємний осад.

Втім, хлопець швидко опанував себе.

— Здравствуй, барышня! — сказав, порівнявшись із нею.

— Здрастуйте... Але яка ж з мене панночка? — почуття провини диктувало їй бажання якось замиритися із Тимофієм Костянтиновичем, але мимоволі дівчинка продовжувала вже знайому їй лінію поведінки.

— Зачем дерзишь? — запитав.

Марті чомусь пригадалося, як вона у дитинстві, заледве навчившись грамоті, читала мамі і сусідкам «Катерину» Шевченка. А також згадала зауваги Трохима Павловича стосовно «лапотніків». Замовлення для пані

Варвари було виконано, у хустині Марта вже тримала свій заробіток, тому могла не воловодитися:

— Чому, чому, бо — москаль! — випалила Марта.

— Вот здесь ты не права! Я такой же малорос, как и ты.

Порівняння Тимофія з нею самою насмішило дівчинку, і вона пирснула зі сміху.

— Щось не зовсім віриться, що ви такі, як я!

— Я и по-украински разговаривать умею. И Шевченка вашего читал.

— Ну, й добре, що читали. Тепер знаєте, що нам з вами не по дорозі! — тут Марта ясно відчула, що сказала аж надто різко, і засоромилась, опустивши очі додолу. Їй хотілось вибачитися за свою і Маргаритину нечемну поведінку, але вона була в тому віці, коли приборкування власної натури здається річчю майже неможливою.

Тимофій уважно глянув на дівчинку і сказав:

— Я великодушно прощаю тебе твои с подругой выходки и грубости и взамен прошу простить и меня. Кажется, я был слишком навязчивый. Но, знаешь, иногда хочеться несколько другой компании... К тому же ты напоминаешь мне одного человека. — Марта напружилася. Ніхто не любить комусь когось нагадувати. Бути чієюсь копією. Тимофій після паузи продовжив: — Мою сестру. Конечно, не Варвару. Родную. Тебе сколько сейчас? Около пятнадцати? Ей столько же. Но она далеко. Очень далеко. В Китае. Не знаю, увижу ли я её когда-то.

Дівчинка розглядала Тимофія Костянтиновича і думала про те, що, мабуть, у неї з його сестрою має бути мало спільного. У неї темне пряме волосся, у нього -русе й кучеряве; на зріст вона навіть не досягає його плеча. Темні мигдалеві горішки її очей зовсім не були схожі на його — зеленкувато-болотяні.

Роздивляючись хлопця, вона мимоволі замилувалася ним. Військова струнка постава випромінювала впевненість і розкутість. Тонкі гострі риси обличчя світилися розумом і свідчили про належність до вищих верств, чия кров плекається століттями й поколіннями.

— Гаразд, — тихо сказала Марта, відводячи очі. — Що ж ви хочете?

— Для начала я бы мог тебя проводить домой. И помочь с корзинкой.

Дівчинка погодилася, хоча була спантеличена такою пропозицією дружби. Вона ніяк не могла зрозуміти, чим вона могла бути цікава цьому офіцерові. Звичайно, крім того, від чого її у простій формі застерігала тітка: «Дивися, щоб у пелені не принесла!»

— Вот и хорошо! Я даже могу разговаривать с тобой по-украински. Я выучился языку благодаря моей няньке и её детям, с которыми я проводил всё время, когда семья на лето приезжала в наше имение в Полтавской губернии. Знаешь, как меня они называли? «Тиміш»! Можешь меня так тоже называть...

Тимофій Костянтинович не став для Марти найближчим другом. Не були частими і їхні зустрічі. Й не можна сказати, що було подолано всі внутрішні бар'єри, які стояли між ними. Але кожне нове побачення було бажаним для обох і пройнято особливою теплотою й сердечністю.

Якось у середині листопада Тиміш із Мартою прогулювалися вулицями Києва. Оминувши монументальний пам'ятник Олександрові ІІ[10], вони увійшли в Купецький сад[11] і далі, повз «Долину троянд»[12] і згаслих вогні «Шато де Флер»[13], піднялися аж до Маріїнського палацу.

Тиміш, як це в них уже повелося, тримав невелику дистанцію, тактовно підкреслюючи їхню різницю у віці. Марті він часом навіть здавався третім із її старших братів, Григорія і Олекси, які загубилися у вирі війни. Де вони? Що з ними? По чий бік вони стали у цій вселенській колотнечі? — запитувала вона себе. Може, десь на полі бою доведеться їм колись зустрітися з Тимошем. Або, ще гірше, одне з одним?

— А що ти зараз читаєш? — запитав після паузи Тиміш. Дівчина мусила повертатися від своїх думок до реальності.

— Чарську[14] нещодавно прочитала, Арцибашева[15]... — відповіла, струшуючи в черговий раз сніжинки з волосся, що вибилося з-під хустки.

— Яка гидота! Це тобі Маргарита підсовує? Тобі слід бути уважнішою до свого оточення і книжок, які ти читаєш.

Марта пропустила повз вух зауваження про «оточення». Зрозуміло було, що Маргарита Тимошеві відразу не сподобалася. До речі, взаємно.

— Але ж усі навколо тільки й говорять про них!.. Може, ви могли б порадити мені якісь хороші книжки?

— Думаю, так. Я можу тобі написати список моїх улюблених книжок...

— Я обов'язково прочитаю все. До того, як... як ви повернетеся у місто.

Уже було зрозуміло, що прихід Директорії неминучий.

Тиміш силувано посміхнувся. Він відкинув свій уже звичний для Марти насмішкуватий тон і звернувся до неї не як до дитини чи до кравчині, а як до рівної:

— Тоді я напишу тобі дуже довгий список... Найперше прочитай «Історію України-Руси» Михайла Грушев-ського... Може, вже знаєш цю книжку?

— Дядько радив, але у мене якось руки до неї не дійшли. Я більше романи люблю і...

— Чому ти так дивишся? Що Грушевський? — навіть далека від політики Марта розуміла, що історик перебував у іншому політичному таборі.

— Так.

Тиміш розсміявся:

— Я також спершу ось так дивився. Мабуть, навіть не так, а гірше. Але, знаєш, я задумався після того, як тобі сказав, що сам «малорос». Десь у глибині душі я завжди вірив у те, що нація — це не головне. Бо у кожному з народів є погані і хороші люди. Інколи інородець може бути тобі ближчим і приємнішим за свого. Тобто насамперед я зважав на людські якості. Ти мене розумієш?

— Угу, — Марта вже починала замерзати, але силувалася збагнути слова свого співрозмовника.

— А оце взяв почитати «Історію...». Думаю, нехай Грушевський мені як людина, як політик не симпатичний, але ж у історичній науці він визнаний авторитет. Може, переборовши неприязнь, я зможу чомусь навчитися... Хороша, дуже хороша і потрібна книга... І я збагнув для себе одну річ: людина ж проходить різні етапи свого розвитку, не тільки фізичного, а й психологічного! І кожен — важливий. Не можна, не опанувавши один етап, перестрибувати на інший. Ось так і з відчуттям приналежності до певної нації. Як не знатимеш, хто ти, чийого ти народу, то наступний етап — прийняття всіх людей, без упередження до раси чи національності — буде неповноцінним... У тебе губи вже посиніли. Замерзла? — хлопець урвав свій монолог і кинув стурбований погляд на Марту.

— Трішки...

— Зараз щось придумаємо, — сказав Тиміш і пошукав очима візника. За кілька хвилин вони вже спускалися назад до Царської площі[16], щоб дістатися кав'ярні Сема-дені.

Марта відігрівала замерзлі пальці, обіймаючи чашечку чаю. Тамуючи хвилювання, роззиралася навкруги й ніяковіла.

Легка розмова про книжки несподівано повернулася в серйозне русло: в країні наростала напруга. З-під Білої Церкви приходили тривожні звістки. Було зрозуміло, що перебування Тимоша в Києві добігає кінця. Десь удалині на лінії життя хлопця вже чекали сірі дні осені, загублені на шляхах України; дощ і хляпавиця, широкі поля і дим тимчасових таборів. Ніби зазираючи у завтра, очі Тимоша ставали чимраз сумнішими.

— Я не розумію війни. Не розумію, чому люди мають убивати одне одного. Я плутаюсь у гаслах: що не день — то нові, і в них вірять, вмирають за них, — раптом сказала Марта і засоромилася своєї сміливості, того, що говорить на таку «дорослу» тему,

Тиміш пошукав щось на денці напівпорожньої чашки кави й сказав:

— Ти права — ця війна почасти безглузда. Одні воюють за минуле, за світ, який нікому вже не під силу відродити. Інші ж прагнуть на руїнах імперії побудувати нове. Але, боюся, їхнє бачення далеке від того, що прийде насправді. Це битва ілюзій. Не більше.

— То що ж робите у цьому всьому ви? — запитала дівчинка. Всередині неї ніби пурхали метелики, вона розуміла, що сьогодні ближча до Тимоша, ніж будь-коли.

— Є такі життєві ситуації, а надто у наш неспокійний і бурхливий час, коли не можна стати осторонь. Обов'язково слід зайняти якусь позицію. Віднайти щось, у що можеш повірити і віддати йому своє серце до кінця. Звучить трохи пафосно, так? Але це мій моральний обов'язок — бути чесним із самим собою.

— А чому саме Скоропадський?

— Я служив під його началом іще до 1917 року. Особисто йому я вірю і довіряю. До того ж те, що брудний робітник прагне керувати державою, мене обурює. Я добре вчив історію. Особливо мене вразила Французька революція, коли чернь ходила по вулицях Парижа з піками в руках, на яких висіли рештки тіл, розтерзаних юрбою... А тепер на Київ іде кривава валькірія Євгенія Бош!

Марта на мить внутрішньо напружилася. Вона сприйняла ці слова трохи на свій рахунок, бо весь час відчувала різницю в їхньому соціальному становищі.

— Цих людей, по той бік шанців, — ви їх ненавидите?

— Ні. Я не маю ненависті до ворога. Я не маю права його засуджувати. Бо ж він народився за інших умов, прожив таке життя, яке для мене назавжди лишиться загадкою. Але сценарій уже написано, ролі розподілено, виставу розпочато. І в цьому маскараді я маю зіграти свою роль. Не важливо, яка вона. Важливо те, як я її зіграю. Бо ж кожен по різні боки барикад вирішує насправді не політичні питання, а щось особисте...

— А я думаю, що скоро війна закінчиться. І все налагодиться.

Тиміш ласкаво посміхнувся, почувши безтурботні слова своєї співрозмовниці, у його очах знову застрибали бісики іронії:

— То ти, мабуть, сподіваєшся, що твоє життя буде солодкою казкою, ніби з останніх сторінок дамських романів?

Марта засоромилася, бо в глибині душі справді так думала. І на свого прекрасного принца чекала з нетерпінням і з твердою вірою, хоча й відчувала, що з боку її мрії видавалися дитячими забавками. Але все-таки вирішила бути щирою до кінця:

— У мене все буде добре. Справді. Як... як у казці.

— Саме так, бездоганно. Це старше покоління не розуміє, як правильно жити, й наробило купу помилок, а хтось колись прийде і зробить все ідеально, — слова були трохи зарізкі, але голос Тимоша звучав напрочуд м'яко. Йому було заледве двадцять, але він уже відчував себе старим, особливо поруч із цим дівчам.

Марта демонстративно набурмосилася, бо ж їй дали зрозуміти, що вона маленька нерозумна дитина. Вона не знала, що справила на хлопця зовсім інше враження. У її поведінці він побачив вправне, хоча й несвідоме, кокетування дівчини, яка за кілька років стане справжньою красунею.

— А знаєш, Марто, у житті все відбувається зовсім не так, як у романі. Люди з'являються і часом зникають назовсім, не дочекавшись навіть зав'язки історії. Рушниці не вистрілюють. Головні герої роблять абсолютно дурні вчинки, за які їм перед самими собою буває так нестерпно соромно, що вони не знають, як із цим далі жити і зберегти якусь крихту поваги до себе. До того ж це хитромудре життя ставить тебе інколи перед неможливим вибором між совістю і виживанням,

— Тиміш говорив із гіркотою й сумом, дивлячись кудись повз Марту. Здається, хлопець узагалі промовляв не до неї, а до когось іншого.

— Марто! — Тиміш стрепенувся, ніби від сну, змінив напрямок розмови і взяв руки дівчинки у свої. — Знаєш, життя не буде солодким. Обіцяй мені одне — щоразу, коли будеш падати, піднімайся і знову йди. Обіцяєш?!

Дівчина здивовано мовчала.

А потім ніби й нічого не змінилося. Місто жило своїм звичайним життям: на вулицях було людно, працювали крамниці, ходив трамвай. Тиміш пішов, а в Київ увійшов Петлюра.

Розділ 3

Київ, літо 1922 року

1

Розпашілий пісок м'яко обгортав босі ноги. Він ще не встиг втратити своє тепло після спекотного дня. Стомлене місто засинало голодним, позираючи в небо поодинокими вогнями, заколисане тихим плескотом хвиль Дніпра.

Подруги йшли вздовж берега. Вони простували до розпаленого багаття, де на них уже чекала гамірна компанія. Русявий хлопець з буйною чуприною і веселими іскрами в очах першим побачив дівчат, став у позу декламатора і голосно процитував, дивлячись на Маргариту:

Не дивися так привітно,

Яблуневоцвітно.

Стигнуть зорі, як пшениця:

Буду я журиться.

Дівчина вдавано сердито його обірвала:

— Фе! Справжнім чоловікам така сентиментальність не пасує!

— То чого ж тобі треба, моя жорстока музо? — відповів ображений читець і з надривом продовжив:

З кохання плакав я, ридав.

(Над бором хмари муром!)

Той плач між нею, мною став —

(Мармуровим муром...)

Всі присутні засміялися. Ласкаве полум'я багаття грало й витанцьовувало гарячими відблисками на обличчях.

Маргарита взяла до рук довгу палицю і, завдяки своїй виструнченій монументальній поставі, тепер мала вигляд войовничої Афіни. Її легка косинка, немов фрігійський ковпак, трохи сповзла назад, вечірній вітерець куйовдив волосся й притискав до міцних стегон легку сукню. Виразно, карбуючи кожне слово, дівчина прочитала:

Сентиментальність!

Хай загине

І пам'ять ніжних на землі.

Нам треба нервів, наче з дроту,

Бажань, як залізобетон

Нам треба буряного льоту, —

Грими ж, фанфар мідяний тон!

— Як на мене, це теж звучить аж надто романтично! — почула Марта і обернулася. Вона й не помітила, захоплена поетичним змаганням, як до неї підійшов незнайомець. Він мав тіло велетня, мамулувате і спортивне водночас. Воно випромінювало таку чоловічу силу, що їй хотілося і відступити трохи вбік від нього, і підступи-тися ближче, щоб знайти у ньому бажаний захист.

— Будьмо знайомі — Володимир, — відрекомендувався хлопець. Дівчина завважила його щиру, майже дитячу посмішку і відкритий погляд сірих очей. І їй відразу захотілось посміхнутися йому у відповідь. Око досвідченої кравчині навіть у вечорових сутінках ухопило хороший, а на такий голодний і обдертий час, як нині, майже бездоганний світлий літній костюм. Та ще й старанно напрасований. І враз Марту кольнули ревнощі -це ж, певно, про цього, так несподівано симпатичного хлопця дбає дуже турботлива жіноча рука.

— Ну ж бо — як вас звати? — перепитав Володимир.

— Марта... Не знаєте, хто це залицяється до Марга-рити?

— Цей? Сашко. Вони, здається, пасують одне одному. Обоє романтичні й невгамовні.

— А Ви не романтичні? Ні краплиночки? — голос Марти мимоволі набирав кокетливої інтонації. Їй чомусь дуже кортіло сподобатись новому знайомому.

— Не знаю. Але поезія — точно не моє. І така близька до неї політика.

— А що тоді ваше?

— Комерція.

— О! Це зараз страшенно не модно!— засміялася Марта, але потім різко спохмурніла. — Моя родичка в Харкові у минулому році за торгівлю морозивом опинилася на три тижні в концтаборі.

— Це зараз справді, як ви кажете, не модно. Але от побачите, комуністи трохи перебісяться, і життя знов увійде у нормальне русло. Може, сядемо? — запропонував Володимир і попрямував до поваленого дерева, що лежало на піску трохи осторонь від гурту.

— Обережно! — вигукнула Марта, побачивши, що колода обпалена і може зіпсувати хлопцеві костюм.

— Та нічого, випереться, — сідаючи, безтурботно відповів новий знайомий.

Марта подумала, що так можуть говорити радше про працю матері, а не дружини.

У неї ж було лише дві сукні, і лише одна — більш-менш пристойна, тому вона завагалася і врешті просто стала поряд. Рядно для сидіння на піску лишилося у кошику в Маргарити.

— Боїтеся забруднитися? То сідайте сюди! — Володимир поплескав по своїй нозі.

Дівчина насторожилася, бо вже мала кілька разів справу з чоловіками, які з ентузіазмом сприйняли гасло «вільного кохання» і у поводженні були безцеремонними й нахабними. Але хлопець не скидався ні на нахабу, ні на хтивого залицяльника. Його поведінка була простою, нехитрою і навіть трохи дитячою.

Втім, запрошення вона не прийняла. На губах застиг збентежений усміх.

— Соромитеся, значить. Дурненька! Ці всі правила пристойності придумали люди.

— Може, й так, — стримано відповіла Марта, але не відходила від Володимира.

— Ви дивіться, я так можу спокійно собі сидіти далі. Дарма, що ви жінка. — Між ними повисла незручна пауза. Марта з тугою подивилася на веселе товариство біля вогнища. Найкраще в цій ситуації — це повернутися до Маргарити. Але чи не образиться її новий знайомий, якщо вона розвернеться й піде геть? Здається, він натякав, що вона йому сподобалася, що він би хотів поспілкуватися з нею. Й вона загалом не проти...

— Ви, може, хотіли б до своєї подруги? То я вас не тримаю, — Володимир порушив мовчанку.

— Так. Тобто, ні. Я б радше прогулялася... А ви? -Марта наважилася виявити ініціативу.

— Чудова ідея! — Володимир підвівся.

Виявляється, хлопець, справді був неодружений.

Жив із матір'ю. До початку громадянської війни його сім'я володіла кількома крамничками. Мама тепер змогла зачепитися при АРА[17], що на Гімназійній вулиці. Так і виживають. Зараз скрутні часи. Це правда, але все налагодиться. В останнє хлопець щиро вірив, і його переконання й ентузіазм знаходили відгук у її душі.

— Так, у мене все добре. А буде ще краще, — завершив свою розповідь про себе Володимир і додав: — От би мені ще музу.

— Це, мабуть, має бути якась незвичайна дівчина, -сказала Марта. Щось їй неприємно шкрябало на серці.

— Так, звичайно. Я маю правило обирати лише краще, — відказав Володимир.

Марта зайшла по кісточки у воду вечірнього Дніпра. Теплі хвилі приємно лащилися до ніг. Над берегом простягалося темне глибоке небо, порізане далекими спалахами зірок. Між ними у відблисках чужого світла купався майже повний місяць.

Дівчина добирала якихось слів, щоб продовжити розмову, і не знаходила потрібних. Дуже хотілося якось справити враження на Володимира, але водночас їй було боязко й незатишно.

— Ага, ось де ви! — почулося. Марта обернулась. До них підбігла захекана Маргарита. Поклавши руку на груди, вона ловила жадібно повітря і сокоріла:

— Володя, вас там Сашко шукає!

— Йду! — вигукнув хлопець і, повернувшись до Марти, сказав: — Ми ще ж побачимося?

— Так, звичайно, — не задумуючись, відповіла дівчина, і в ту ж мить їй спало на думку, що це лише звичайні чергові фрази. І певно, що вони або ніколи не зустрінуться знову, або ж якщо здибаються, то щонайбільше — обміняються короткими привітаннями.

Володимир, отримавши відповідь, повернувся й рішучими велетенськими кроками попрямував до багаття. Дівчата натомість обрали повільний крок, який дозволяв їм перекинутися кількома словами. Маргарита, взявши Марту під руку, випитувала:

— Хто такий? Чому не знаю?

— Володимир. Ти з ним не знайома? Він же приятель твого Сашка!

— Вигадуєш! Ніякий він не мій. Але не відхиляйся від теми. Він тобі сподобався?

— Так, — щиро відповіла Марта. — Він ніби хлопець моєї мрії, але... мені здається, що такому чоловікові буде важко догодити. Він шукає когось особливого. У мене склалося враження, що йому потрібна ідеальна жінка.

— Тут є нюанс: якщо він шукає особливу, то ти йому чудово підходиш. Взагалі, особливих багато, а от ідеальних — не буває.

Слова Маргарити злетіли з вуст якось недбало. Схоже, дівчина думала в цей час про щось своє, її увага вже помчала кудись далі, і лише губи повторили механічно на втіху подрузі чиїсь слова.

2

Вечір огортав криві вулички київського Подолу м'яким покривалом сутінків. Між одноповерховими будинками лягали злодійкуваті тіні. Марта йшла по хіднику, міцно тулячись до могутньої постаті Володимира.

— Знову посварилася з тіткою? — запитав.

— Так. Я більше не змогла витримувати всі її докори. Сказала, що переночую у Маргарити, але вона з бать-

нами зараз за містом на дачі в Святошині... Мені їхня наймичка сказала. Тан не хочеться повертатись додому. Це буде ще один привід для докорів. Давай іще трохи пройдемося!

— Е, ні. З мене на сьогодні прогулянок уже досить. Але вихід є. Я маю кімнатку зовсім поряд. По роботі. Я думав тебе там чаєм напоїти, а тепер ти у ній переночуєш...

Вони проминули ще кілька низеньких будиночків.

— Доброго вечора, Розо Яківно! Як поживаєте? А це я, — хлопець звернувся до маленької згорбленої жінки, що стояла на ганку одного з будинків. Вона кивнула йому у відповідь.

— Сьогодні мені потрібна ваша кімната, — стара ще раз кивнула своєю надто великою головою, як на її сухе, скоцюрблене тільце, дістала з кишені засмальцьованого фартуха ключі і простягла Володимирові.

— Дякую! — і вже знову до Марти. — Не бійся. Все буде добре. Як бачиш, з кожної складної ситуації є вихід. А на ранок тітка перебіситься.

— Якось незручно. Я краще піду.

— Та вже не вигадуй нічого, — заперечив хлопець. Потім засвітив гасову лампу й поставив грітися на примус чайник.

Марта присіла на високе ліжко, застелене рябенькою картатою рядниною, і сором'язливо склала долоні між колін. Спостерігала за впевненими, але водночас вайлуватими рухами Володимира. Потім легенько видихнула повітря і сказала:

— Не лишай мене тут саму.

— Ти справді хочеш, щоб я побув із тобою? — запитав.

— Так. Мені якось моторошно.

Володимир ледь чутно засміявся. Присунув до ліжка дерев'яний потертий стілець, сів на нього й подружньому, підбадьорливо погладив їй передпліччя:

— Ти надто багато «відчуваєш». Стався до всього легше, і проблем істотно зменшиться.

Марта кивнула у відповідь, немов даючи мовчазну обіцянку, і прихилилася до його плеча. Хлопець незграбно, по-ведмежому, погладив її по голові. Дівчині було хороше. Хотілося пригорнутись ближче, потонути у чоловічому тілі, знайти такий надійний прихисток, який, може, тільки й є, що у дитини в лоні матері.

Потім вони майже мовчки випили чаю з кавалком шоколаду, який Володимир приніс із собою.

Марта була трішки напруженою. Вона не знала, як себе поводити, бо ж опинилася сам на сам з дорослим чоловіком в одній кімнаті вперше. Уникала слів, бо на думку спадали лише всілякі макабричні фантазії, які народжувала ця казенна незатишна кімнатка з брудними шпалерами в геометричний візерунок, з ліжком, яке зберігало відбитки різних тіл, з непрасованими гардинами на заляпаних вікнах.

Врешті Володимир прикрутив гасничку, і вони полягали спати вдягненими, як були.

Сон не йшов до Марти, надто незвично все було довкола. Дослуховувалася до рівного дихання Володимира. У темряві кімнати вона силувалася розпізнати риси обличчя цього чоловіка, який в останні дні став їй таким рідним і лишався водночас неймовірно чужим і далеким. Десь у сусідній кімнаті кілька разів бемкнув годинник. За вікном раз у раз чулися п'яні вигуки пізніх перехожих.

Ніби відчуваючи її погляд, Володимир прокинувся. Його ще сонні очі завмерли між реальністю і сновидінням.

— Не спиш? — запитав хрипко.

— Ні, не виходить, — зізналася.

Він провів своєю великою долонею по її стегну, повторюючи м'які вигини вже цілком сформованого тіла. У нічній тиші чулося його важке гаряче дихання. Майже повний, зі щербинкою, місяць виповз з-за хмар й тепер зазирав зацікавлено у просвіт між куцих шматків гардин. Дівчина глянула у вікно, і їй раптом привиділося, що то не тонке чорне дерево, а моторошна стара власниця будинку, заглядає, свариться пальцем...

В цей час хлопець продовжував мовчки досліджувати її тіло. Якась млосна, раніше незнана хвиля піднялася з глибин її єства, і, не досягнувши вершин, сумирно вляглася. Після раптового спалаху Марта лежала тихо, незворушно. Її тіло, зачаївшись, вслухалося у кожен дотик чужих рук, ніби насторожено смакувало незвідані заморські ласощі. Лише серце гупало голосно, забиваючи молоточки у скроні. Лише воно зраджувало їй, завмирало і зворушувалося від несподіваного спалаху ніжності Володимира.

Марта розуміла, що коли не зупинить його, то трапиться щось непоправне. Але в ці хвилини всі перестороги здавалися їй надуманими й абсурдними.

Вона була з ним, і лише це щось важило.

Коли все відбулося, Володимир згріб її своїми руками велетня і зміненим голосом захоплено прошепотів:

— Здається, я кохаю тебе.

Марта мало не засміялася з того щенячого дитячого захвату. Вона запитувала себе, чи ж це все, з чого так бісяться люди і про що з таким надривом пишуть романи. А часом навіть хтось стріляється.

І якби її запитали в той момент, чи кохає вона Володимира, то напевне вона відповіла б, що ні. І щось у цьому всьому було таке, що хотілося рахувати клітинки на плахті над ліжком.

Київ, осінь 1922 року

1

Валентина Семенівна і Марта спільно господарювали у кухні. Всередині у дівчини застигло відчуття настороженості, адже кожну хвилину вона очікувала нового випаду від тітки, яка останнім часом нерідко зривалася на крик і докори без будь-яких на те поважних причин. Тому всякий свій вчинок і рух Марта мусила вивіряти на досконалість. І це страшенно психологічно виснажувало.

Вогкий холод у кухні пробирав до кісток попри вогонь бляшаної буржуйки, рура від якої стриміла через кватирку. Навколо стояв дух підпаленого ячменю: щойно Марта просмажила зерна для ячмінної кави. Тепер дівчина визбирувала лушпайки, що порозліталися на всі боки від порепаних зернин, намагаючись бути якомога непомітнішою і тихшою. Ховала погляд на кінчиках своїх вправних пальців, уникаючи зустрічатися очима з тіткою, наче так могла від неї заховатися.

Тітка Валентина смажила прісні перепічки. Її брови були суворо зсунуті одна до одної, немовби хотіли, але не могли перелізти через глибоку зморшку, яка пролягала між ними. Її тонкі губи були міцно стиснуті і жили собі окремим життям. Часом кривилися у гримасі, відображаючи невпинний рух стривоженої думки.

На відміну від племінниці, жінка грюкала посудом і всім, що потрапляло їй під руку, за кожної нагоди.

Одне слово, Марта цілком справедливо очікувала вибуху, що ось-ось мав трапитися. Але зважитися порушити мовчанку було просто необхідно. У неї не лишалося вже часу на очікування слушного моменту:

— Сьогодні я з Маргаритою ввечері піду пройдуся, -сказала дівчина вдавано буденним голосом.

— А замовлене шитво ще не закінчено! — впевнено прогриміла тітка Валентина.

— Ні, я вже все зробила.

— Знову абияк напортачила і раденька!

Марта закусила губу, щоб не розплакатися від образи. Ні для кого не було таємницею, що короткозора Валентина Семенівна вже не така вправна, як колись, і складнішу роботу успішно виконує її племінниця.

Жінка невдоволено відзначила, що Марта не реагує на її слова. А вихід своїм емоціям мала дати за будь-яких умов, тому вирішила підійти з іншого боку.

— Не з Маргаритою ти йдеш. Хоча то компанія теж хороша! З тією вертихвісткою можна далеко піти, але кривою доріжкою. Очевидячки, йдеш до того жевжика.

— А якщо з ним — то й що? — ще стримано запитала Марта, але терпець їй уже уривався.

— А те, що до цього часу я була до тебе добра. Надто добра. Як до рідної дитини. Але так далі не може тривати. Чи я тобі забороняла знатися з тією білобрисою курвою? Але мужчина — це вже справа серйозна. І я тобі кажу своє материнське слово — кидай дружбу з цим фертиком!

Марта справді збиралася на прогулянку з Володимиром. Вона добре вміла терпіти образи щодо самої себе, але паскудження її коханого було нестерпним. Крижаним, але ще спокійним голосом вона відповіла:

— Він порядний хлопець і я прошу при мені так про нього не говорити. І подругу мою не зачіпайте!

— Ага, а з чого ти вирішила, що він «порядний»? -тітка відволіклася від смаження, обтерла руки мокрою ганчіркою і повернулася до Марти.

— Порядний, і край. А деталі — то не ваша справа! -всередині Марти вже все кипіло.

— Як це не моя справа?! Ти ж, невдячнице, на моїй шиї висиш! Я за тебе відповідаю перед твоїми батьками!.. Може, слова красиві говорить? Га? А шаг їм ціна! Такі чоловіки добре стелять, але твердо буде на тому спати.

— Не говорить він мені ніяких красивих слів! Він простий і чесний.

— То він навіть не старається. Думає, як дівка без фанаберій і на все згодна, то навіщо старатися? Хто ж не буде ласий на дармовщину!

Марта похнюплено мовчала. Тітку було вже важко зупинити:

— А якщо він такий добрий, то чого вовком криється? Ти його батьків знаєш?

— У нього тільки мама жива.

— То не має значення. Що ти до слів чіпляєшся?! Чому я його тільки через вікно бачу? Чому він не підійде до мене, як порядний чоловік, і не скаже: так-то й так, закоханий у вашу племінницю, наміри серйозні, дозвольте нам бачитися. За все відповідаю сам особисто! Га?! Нема такої мови!

— Тьотю, ви не розумієте! Зараз не ті часи, щоб дотримуватися таких умовностей!

— Не ті часи? Я тобі покажу «не ті часи»! Як у пелені принесеш, то побачиш, як цей зальотник здиміє! А ти будеш мені розказувати потім про «не ті часи»! Гарно я те все послухаю!

— Що ви вже наперед мені таке розписали?! А чогось хорошого ви мені зовсім не бажаєте?!

— То ти ж сама вештаєшся вулицями, як Порт-Артур на шпацірі! Ти хоча б думаєш, яка слава про тебе йде?!

— Порт-Артур, щоб ви знали, — це не наша київська фльондра з Думської площі, а фортеця! — вигукнула Марта.

— То я для тебе недостатньо грамотна!

— І для дядька теж!.. Були...

— Ах ти ж погань! — тітка спробувала дістати племінницю мокрою ганчіркою, але та спритно вивернулася.

— От побачиш, як я гигну, то ти підеш достеменно попідтинню, як та шльондра!

— У мене, до речі, ще і батько, і мати є!

На буржуйці підгоріла перепічка, поширюючи задушливий сморід, і жінка ще більше розлютилася.

— Ха! Аякже! Повернеться білоручка волам хвости крутити! Хотіла б я це побачити! Зробилася вже така ажурна панна, що «ах»!

— Та я просто зараз від вас піду! Бо я для вас пусте місце! Рабсила!

— То йди на всі чотири сторони! Станівна вже дівуля, годуй себе сама!

— І піду! — Марта спересердя шпурнула зібране лушпиння під ноги тітці, грюкнула дверима і побігла до кімнати збирати свої речі.

Ось так Марта через необачний спалах гніву опинилася на вулиці. Вже за якісь півгодини вона енергійно крокувала вулицею у напрямку до Жилянської, де жила з батьками Маргарита. Але спроби зовнішньо надати собі рішучого вигляду були продиктовані не впевненістю, а внутрішньою напругою, яка зростала й огортала дівчину, немов подих холодного вітру. Під ногами немовби ширилася безодня невизначеності і непевного майбутнього.

Якось так трапилося, що найближчою подругою

Марти в останні майже п'ять років була Маргарита. Історія їхнього знайомства сягала початку червня 1915 року, коли дівчина всього кілька тижнів прожила в Києві. Тітка ще не довіряла Марті шити, а наказувала розносити готове замовникам. Звичайно, новоприбула зовсім не знала Києва. Але Валентина Семенівна на це казала так:

— А язик їй нащо? Чим більше побігає, тим швидше місто вивчить.

І ось, ідучи Миколаївським парком біля Університету Святого Володимира, Марта пригадувала обставини свого знайомства з Маргаритою. Вона тоді йшла цією самою стежкою. От тільки пам'ятник Миколі І ще стояв на своєму місці. Війна тривала тільки рік, на її закінчення сподівалися в найближчому майбутньому. Ще вчувався в атмосфері дух патріотизму. Російські війська вже здали Горлицю й Тарново, але далекі чужі назви не зворушували уяви пересічного мешканця. До того ж у руках росіян іще був Львів.

У той далекий день 1915 року грубі, великі не за розміром шкарбани натерли їй кілька мозолів. Це були солдатські, підв'язані шворкою черевики, які ніяк не пасували до її маленької ніжки. Старе взуття швидко розлізлося після безперервних походів по Києву. А нове ще не справили. Дівчинка зупинилася, присіла на траву й роззулася. Боязко роззиралася навкруги, було стидко, але вже несила терпіти. Соромилася і свого сільського вбрання, заздрісно поглядала на гарненько вбраних пань і панночок, які проходили повз неї.

Поруч на траві на маленькій ковдрі, обкладена підручниками, сиділа Маргарита.

— Болить? — зацікавлено запитала білявка.

— Ага, — скривившись, відповіла Марта, оглядаючи чепурненько вбрану незнайомку.

— Хочеш? — простягла їй пиріжок Маргарита. І, зустрівши спантеличений, недовірливий погляд, пояснила: — Терпіти не можу з яблуками!

— Ой, дякую! — зраділа Марта.

— А що ти робиш? — білявка закрила книжку й відклала її демонстративно геть.

— Шитво розношу, — відповіла Марта і враз згадала про тітчину заборону розмовляти з набитим їжею ротом.

— Цікаво?

— Буває... Щодень щось нове: люди, місця... А що ти робиш?

— Вчуся, — Маргарита театрально зітхнула і відкинула неслухняний золотавий кучерик з чола. — Страшенно нудно! Нещодавно отримала трійку й тепер жорстоко покарана: ніяких розваг, тільки навчання!

Масштаб трагедії був перебільшений. Згодом Марта дізналася, що навіть у цій ситуації білявка виторгувала собі приємні умови — готуватися до уроків на свіжому повітрі, бо «це корисно для здоров'я». А тим часом у парку можна було багато чого цікавого побачити.

— Ти тільки читаєш і більше нічого не робиш? — здивовано запитала Марта.

Побачивши, як спалахнули заздрісно очі її нової знайомої, Маргарита примружилась, збираючись із думками, а за мить проворкотіла:

— Цікаво?.. Я могла б дати тобі почитати свої підручники. Тобто всілякі цікаві книжки.

— Дякую! Але хіба це зручно?..

— Ти ж хочеш, правда? То чому б і ні? Але! — Маргарита зробила паузу. — З однією умовою — ти мені потім розказуватимеш, що там і як. Домовилися?

Марта здивувалася таким простим умовам і з легким серцем погодилася.

Відтоді й почалося їхнє спілкування. Знайомство з Маргаритою дозволило Марті розвинутися у двох напрямках. По-перше, дівчинці доводилося регулярно читати історію, географію й літературу за підручниками Маргарити, а потім у скороченій і простій формі переповідати подрузі.

За цю чималеньку роботу, яку, щоправда, Марта роботою не вважала, їй інколи перепадали вже застарілі закордонні журнали мод. Спершу її страшенно розчарували невідомі чужинські слова, але, роздобувши словники, вона поволі почала вивчати найнеобхіднішу лексику, потрібну для кращого опануванняння кравецькою майстерністю.

По-друге, знайомство з Маргаритою дозволило їй ознайомитися з усіма найскандальнішими новинками, які білявка з охотою читала вже сама. Між ними якось затесався «Декамерон» Боккаччо, твір який став першим представником західної літератури у її колекції прочитаного...

Отже, тепер Марта міркувала собі, що найпевніше буде звернутися про допомогу до Маргарити. Хоча б на кілька днів. А далі вона трохи заспокоїться, роздивиться і щось придумає.

Незважаючи на наявність плану дій, на душі було мулько. Вже біля будинку Маргарити від рішучої Мар-тиної ходи нічого не лишилося. Здавалося, ноги налилися свинцем. Кожен крок по сходах давався їй дуже важко, аж боліло в грудях. Зібравши рештки сміливості, Марта постукала у двері.

Відчинила двері наймичка, єдина з челяді, яка залишилася жити при господарях після буремних часів війни і голоду, посівши місце майже члена родини. Жінка підперла боки гудзуватими долонями, випнувши живота і обвислі груди. На скронях і між недбало зібраного у вузлик сивого волосся поблискували липкі краплинки поту.

— Чого тобі? — запитала. Її гордовитий і неприхильний погляд говорив: «Я знаю все про тебе і нічого хорошого».

— Доброго дня. Покличте, будь ласка, Маргариту. У мене до неї термінова справа.

Наймичка нічого не відповіла, а тільки грюкнула дверима. Марта лишилася чекати у коридорі, хоча з кожною хвилиною її надія побачити подругу згасала. Втім, коли вона вже повернулася, щоб іти геть, двері тихо прочинилися і в коридор навшпиньках вийшла Маргарита. Чомусь боса.

— Ти чого? — стурбовано запитала, але, не дочекавшись відповіді, продовжила говорити далі: — У мене тут таке! Ти б тільки знала! Стільки галасу, і все через дрібницю!.. А ти чого з торбою?

— Я від тітки пішла... Можна, я у тебе переночую? Хоча б одну ніч. — затинаючись, сказала Марта, вже розуміючи, що Маргариті зараз не до неї.

— Ні! Ніяк! Уявляєш, знайшли Арцибашева. Здійнявся такий галас, ніби я віддалася двірникові! Перерили всі речі. Познаходили ще дещо. Тепер злі, що аж страшно. Кажуть, дарма ми тобі довіряли, і всяку таку іншу дурницю говорять. Я, звичайно, викрутилася: сказала, що то не мої книжки, що це ти мені їх принесла, а я їх і не розгортала, навіть поняття зеленого не маю, чому вони так казяться. Здається, повірили. — Маргарита напружено шепотіла, часом її голос від хвилювання підвищувався і вона мусила себе осмикувати й стишуватися. — Знаєш, усе, здається, вже втихомирюється, але тобі до мене не можна. Не дивися на мене так, кицюню! Що я мала говорити?

— Риточка, кто там? — почувся високий знервований жіночий голос.

— Мамочка, это мальчик-попрошайка. Я ему устала уже объяснять, что у нас ничего нету.

— Не надо ничего объяснять, просто закрой дверь и все дела! — це вже лунав строгий чоловічий голос.

— Все, більше не можу розмовляти! — Маргарита зашепотіла до Марти: — Тільки не дуйся!

І двері зачинилися.

2

Марта запитала у перехожого, котра година. Вже підходив час зустрічі із Володимиром. Думка, що він їй допоможе, збадьорила її, і вона пришвидшила крок.

В умовленому місці на неї вже чекали. Хлопець нетерпляче походжав, вивчаючи носаки своїх нових черевиків. Дівчина підійшла до нього саме тоді, коли він зупинився, щоб дістати чергову цигарку з блискучого портсигару.

— Ти чого на побачення з клунком приперлася? — запитав, сміючись, хлопець.

— Я від тітки пішла. Тепер не знаю, де ночувати... -відповіла, затинаючись. Вона не хотіла отак все відразу на нього вивалювати, але не було виходу.

— Ну... гм... — Володимир зморщив чоло і щось про себе помугикав, міркуючи над її словами. — Можеш на Подолі одну ніч заночувати.

— А потім? — запитала з надією на щось таке, в чому навіть собі боялася зізнатися.

— Що — потім? А потім тре до тітки вертатись.

— Не хочу! — вперто відказала Марта.

— Що означає «не хочу»? — звернувся він до неї, як до малої неслухняної дитини. — Не будь такою нерозважливою. Де ти зараз житло собі знайдеш? Коли житлова криза і ти без певної роботи!

— Я шити буду...

— Не сміши! Сама ти не впораєшся! Це ж не просто так — шити. Це треба клієнтів шукати.... — тон Володимира був лагідним і поблажливим водночас. — Тільки не думай мені зараз плакати! Це зовсім зайве і ситуації не допомогає! Я тобі пропоную цілком прийнятний, а головне — розумний вихід із ситуації.

У Марти справді на довгих темних віях затремтіли сльозинки й важкий клубок розпачу підкотився до горла. Але, почувши наступні слова Володимира, вона доклала зусиль, щоб опанувати себе:

— Не треба плакати і ламати тут мені комедію, бо піду додому! Давай краще повечеряємо. А тим часом ти заспокоїшся. Я голодний, до речі.

Марта слухняно пішла за хлопцем. Вже у дешевій, але смачній єврейській приватній харчевні Володимир повторив свою пропозицію, щоб вона заночувала на Подолі.

— А ти? Ти залишишся зі мною? — запитала.

— Ні, вибач. Я мушу добре виспатися. Завтра важлива ділова зустріч.

— Тоді я туди теж не піду, — тихо, але вперто промовила Марта.

— Повернешся до тітки? Оце правильно!

До кінця побачення лишалося ще десь півгодини, але Марта вже зараз відчула порожнечу і самотність. Їй до болю в грудях хотілося попросити Володимира залишитися на цей вечір і цю ніч з нею. Щоб набратися від нього сміливості й оптимізму, щоб знайти у його обіймах затишок і захист. Але її зупиняла думка про те, що вона й так зіпсувала йому настрій, що її страхів і тривог він не розуміє... «Я й справді поводжуся, як маленька вередлива дуринда! Треба ставитися до життя тверезо. Як Володя», — подумала Марта.

Врешті вона таки почалапала до будинку, звідки ще кілька годин тому рятувалася втечею. Але щось стримувало її від того, щоб зайти всередину. За якийсь десяток метрів від входу вона зупинилася і присіла на лавочку, яка дивом уціліла після погромів часів громадянської війни, коли на дрова йшли паркани, паркові дерева й навіть меблі. Дівчина не знала, що їй робити. Той час, за який би вона могла придумати вихід із ситуації, було витрачено на побачення. Сонце вже квапилося сховатися за обрій. Марта сиділа й ніби чогось очікувала.

Чим більше сутінки огортали місто, тим більше у душі Марти нуртувала тривога. І справді, навіщо вона вчинила так нерозумно? Не треба було сперечатися! Чи ж вона не знає характеру своєї тітки, щоб сприймати її випади серйозно? У її становищі слід просто лише набратися терпіння і почекати, поки Володимир буде готовий для шлюбу. Звісно, не церковного. На такі дурниці він нізащо не погодиться.

І знову: не слід було нав'язувати йому свої проблеми! Це ясно. Вона така нерозумна, і це, звичайно, не може його не дратувати...

А ось коли вони поберуться, тоді все буде добре. Вона прийде з візитом до тітки з гордо піднятою головою. Ні, їй вистачить почуття міри й вона обійдеться без докірливих слів: «Я ж вам казала, а ви мені не вірили!» Тітка сама про все здогадається, і тим приємніше буде Марті.

Дівчина поринула у несміливі мрії про спільне життя з Володимиром. Думала про те, як дбатиме про нього. В їхній кімнатці буде світло і затишно. І обов'язково на столі завжди стоятимуть свіжі квіти. Він подарує їй низку перлів, вона вив'яже йому теплий шарф. Звичайно, з його матір'ю вони стануть найближчими приятельками. Це тому всі так бояться свекрух, що не хочуть чимось своїм поступитися, а вона буде турбуватися про його матір... і взагалі не може бути такого, щоб не було людини, до якої не можна було підібрати ключик... (У своїх щасливих мріях Марта геть забула про свої сварки з тіткою Валентиною).

Але зараз треба трішки зачекати і не нав'язуватися йому. Бо ж це прописна істина, що нічого доброго з того не виходить, коли жінка примушує чоловіка до шлюбу. І чим більше чоловіка до чогось силувати, тим більше він пручатиметься.

Марта пригадала історію своєї сестри Явдошки, яка трапилася зовсім недавно. Здається, півроку тому. Так, це було десь наприкінці травня — на початку червня, коли почало теплішати і Явдошці чомусь заманулося спати надворі на возі. В хаті душно, гаряче і немає чим дихати, — казала вона. І був там якийсь Сергій... Але то не важить. Головне, що сестра швидко завагітніла, а потім писала довгі розпачливі листи Марті, нарікаючи на своє міцне здоров'я, яке попри всілякі народні методи не дозволяло скинути дитину. Скаржилася й на те, що всі дівки гуляють і рік, і два, й нічого. А вона тільки допалася до солодкого — і на тобі!

В цей час у селі росло багато байстрюків, але сім'ї Явдошки і її нещасливого залицяльника виявилися напрочуд консервативними. Примусили молодих до весілля. Але нічого з того не вийшло. Вже за місяць чи два

Сергій прийшов додому п'яним і після бурхливої сварки у самому спідньому пішов геть із дому до вдови з двома дітьми.

Ні, не можна допустити подібної ситуації, щоб нав'язуватися чоловікові!

Із сутінками приходив холод, який пронизував відчуттям незахищеності і самотності. Місто, яке, як правило, приваблювало Марту різноманітністю своїх можливостей, тепер здавалося їй негостинним і чужим. Ніхто й ніде не чекав на неї, маленьку цяточку на великій мапі, порізаній холодними будинками і незатишними вулицями.

Тітчина кімната видавалась їй тепер єдиним теплим вогником у джунглях міста. І сьогоднішня сварка маліла у її очах. Скільки їх було? І скільки ще буде?

— Марточко, що ти тут робиш? — почула вона здивований голос Іцика і стрепенулася. Хлопець крізь скельця окулярів мружив очі, даремно намагаючись розгледіти її крізь сутінки. Не йняв віри, що перед ним з торбинкою справді сидить Марта.

— Чому сидиш тут поночі? — повторив запитання, не почувши відповіді.

Марта випрямила спину, подякувавши подумки вечорові за те, що ховав від Іцика її смутне обличчя. Вона вже достатньо сьогодні побула прохачкою і сама від себе такої стомилася.

Дівчина вкотре за день розповіла про сьогоднішні події, але цього разу подавала все так, ніби це цікавенна пригода, від якої вона навіть отримує задоволення.

— Але як же так можна?! На дворі ж глупа ніч! — жахнувся Іцик. — І що ти думаєш робити?

— Не знаю. Я відкрита всім пропозиціям, які підкине мені життя, — вдавано безтурботно відповіла Марта. Її грайливий голос мав дати хлопцеві відчути, що цей несподіваний хаос у її житті цілком контрольований і навіть більше — запланований. І взагалі, все буде добре.

— Тобі, може, щось треба? Якась допомога? — у Іцика аж біля серця завмирало від страху за Марту.

— Та нічого, дякую. Якось викручусь! — відказала дівчина, і рятівна темрява приховала панічні вогники страху в її очах.

— Але я ж не можу тебе тут так залишити! — розпачливо вигукнув хлопець. — Ходімо до мене, а назавтра щось придумаємо.

— Ні, так не годиться. Тітка побачить, принизить і висміє мене. Якщо вже йти до тебе, то можна прямісінько прямувати до тітки Валентини і просити пробачення.

Серед можливих наслідків спільної ночівлі Марті й не спало на думку, що Іцик може спробувати залицятися до неї. Щодо цього питання вона відчувала до нього цілковиту довіру.

— Тоді треба якось непомітно пройти до моєї квартири, — боязко зауважив Іцик.

Йому хотілося допомогти Марті, але взяти на себе ініціативу він не насмілювався.

Єдину на сьогодні пропозицію про допомогу Марта спершу легковажно відхилила. Це була данина тій ролі, яку вона заповзялася грати в розмові з Іциком. Але останні його слова дали їй час подумати й підійти до справи тверезо. Цим шансом вона мусить скористатися.

— Добре... Поглянь, чи там на сходах або в коридорі нікого немає! — послала в розвідку Іцика Марта. Але він повернувся з невтішними новинами: на сходах, саме біля її улюбленого місця, стоїть Валентина Семенівна: чорна як хмара, люта як смерть.

— Я залізу до тебе по простирадлі. Це лише другий поверх. І вже надто темно, щоб хтось щось побачив, -сміливо сказала Марта, відмахуючись від різних тривожних думок, які почали її обсідати. Якщо вона піддасться їм, а не несподіваному відчайдушному пориву, то залишиться на всю довгу холодну ніч просто неба.

— Я тебе не втримаю, — розгублено пробурмотів Іцик, холонучи від страху. Втім, рішуче не заперечував, бо ж не хотів показати, що відмовляється від своєї пропозиції про допомогу.

— Прив'яжеш до бильця ліжка. Тільки дивися, щоб міцно! — суворо наказувала Марта, відганяючи налазливі думки про безпорадну невмілість Іцикових рук. — І, будь ласка, мою торбинку якось непомітно пронеси з собою.

Коли вона через якийсь час тремтячими руками чіплялася за туго напнуте простирадло, різні думки встигли промчати у її голові. По-перше, чому вона обрала такий ризикований спосіб, щоб потрапити до Іцикової кімнати? Чи не простіше було б, коли всі поснуть, прокрастися коридором? Вона згадувала історії, як люди за подібних обставин зривались і ламали собі хребта, і її огортав жаль за своїм коротким життям, так безглуздо змарнованим. Чи варта її впертість молодості, краси і здоров'я?

Оце побачила б зараз її Валентина Семенівна! Яка ж вона була б утішена, що має тепер незаперечний доказ нерозумної, аморальної поведінки своєї племінниці! Вона ж бо пізно ввечері лізе через вікно до чужого чоловіка в кімнату!

Але врешті все закінчилося добре. Марта опинилася на твердій долівці в кімнаті Іцика. На щастя, він був настільки розгублений, що не помітив, як підгинаються в неї коліна і тремтять руки, де на долонях набухли червоним свіжі мозолі.

Іцик і стояв би, як укопаний, до ранку, переминаючись з ноги на ногу, якби Марта не почала порядкувати.

— Ти спиш тут? — показала вона на вузьке незастеле-не ліжко. Він мовчки кивнув. — Гаразд, я ляжу ось тут, на канапі.

— Незручно... краще ти — на ліжку... — почав був Іцик, але Марта його обірвала.

— Ні! Я знаю, як буде краще.

Вже за десять хвилин погасили каганець. Нерівне дихання Іцика свідчило, що він не може заснути. Але Марта не починала ніякої розмови і знала, що й він не наважиться її турбувати.

Їй треба було подумати. Ще раз прокрутити перед собою калейдоскоп подій сьогоднішнього дня. Остання пригода ніби струсонула її й мимоволі додала впевненості.

Якщо ще якусь годину тому вона розмірковувала над тим, як буде просити пробачення у тітки, щоб повернутися назад, то зараз вона пообіцяла собі спробувати знайти якесь інше житло.

Спершу сама думка про таку життєву зміну лякала її своєю масштабністю. Марта усвідомила, що до сьогодні всі рішення щодо її життя приймали інші. Не дивно, що, роблячи перші самостійні кроки, вона так по-дурному наламала дров.

Марта розуміла, що в неї ще немає достатньо сил, щоб чітко поставити собі цілком конкретну мету — знайти нове житло. Тому дівчина вирішила у своїх думках не заходити аж так далеко. «Я маю завтра цілий день, щоб щось змінити. Якщо це мені не вдасться, то я повернуся до тітки і не дорікатиму собі за це», — думала Марта.

Молодість не схильна до нічниць, і незабаром обоє поснули, кожен наодинці зі своїми думками. Але сон не був спокійним, і дівчина прокинулася ще вдосвіта. На ліжку тихо посопував Іцик, по-дитячому підібгав гострі коліна і затис біля щоки кулачок.

Марта босоніж тихенько вийшла, обережно причинивши за собою двері. А потім зайшла до ще сонної сусідньої квартири й прокралася навшпиньках порожнім коридором, щоб зачаїтися у маленькій комірчині, до якої рідко хто заглядав. Дівчина знала, що тітка прокидається однією з перших і вирушає на базар, де не тільки купує продукти, а й дізнається останні новини і домовляється про велику частину замовлень.

І справді за якийсь час із своєї кімнати вийшла Валентина Семенівна. Її брови були насуплені, а під очима розляглися великі темні кола, сухі губи міцно стиснуті. Повагом і статечно вона пройшла повз комірчину, дивлячись прямо поперед себе і водночас не помічаючи нічого навколо.

Поглядом провівши тітку і почекавши для певності ще кілька хвилин, Марта безшумно прослизнула до їхнього спільного помешкання. Вона не раз бачила, де її родичка ховає гроші, а вони їй були украй необхідні. Без них вона не зможе заплатити комірне, та й їсти щось треба. Її поймала злість від того, що велику частку тих грошей було зароблено її працею, а тримала вона їх у руках лише тоді, коли отримувала від замовників. Усі гроші вона мусила віддавати тітці, яка витрачала їх на власний розсуд.

Відтак Марта рішуче підійшла до покуті й за двома маленькими іконками знайшла носовичок із загорнутими в нього грошима. На стіні тривожно вистукував годинник, ніби хотів сказати їй: «Тікай! Тікай!» А в приглушеному гудінні вранішнього міста за вікном дівчині вчувалися стурбовані людські голоси. Але Марта не поспішала виходити з кімнати. Сіла за стіл, розгорнула хустинку, оторочену рожевим мереживом, і дістала гроші. Перерахувала. В голові була порожнеча: ні бажань, ні рішень, ні твердого наміру. Страх теж кудись зник, лише гупало сполохане серце, живучи собі окремим життям. І тільки за якийсь час, що видався їй цілою вічністю, дівчина зрозуміла, що не зможе взяти цих грошей. Ніби вони були прикуті до цієї маленької кімнати невидимими ланцюгами. Здавалося, що якби їй у той момент приставили до скроні револьвера, навіть тоді вона не наважилася б забрати гроші.

Але коли Марта вискочила на вулицю, докучливі думки про необхідність коштів на комірне повернулися. Будити Іцика не хотілось, та й заробітки його були не такими великими, щоб позичати. До Маргарити було зась, а щодо Володимира... то вчора вона вирішила більше не турбувати його із своїми проблемами. Можна було б звернутися до власниці квартири і їхньої з тіткою благодійниці, Лариси Василівни, але вона просто не мала сили зараз витримати тягар чийогось співчуття і німого докору.

Гарячі хвилі паніки вже починали здійматися всередині Марти, але вона взяла себе в руки й повторила подумки своє вчорашнє рішення: «Я просто спробую і все». Відповідно до свого плану дівчина до обіду обійшла майже всіх своїх колишніх замовниць, повідомила їх про те, що тепер працює сама і якщо у когось буде якась робота, то вона з радістю за неї візьметься. Обирала тих, хто свого часу залишився задоволеним її шитвом і поставився загалом до неї прихильно. Розрахунок виявився вірним. Перші дві жінки говорили приязно, але роботи не мали. Але вже третя попросила перешити плаття своїй вагітній дочці і за це обіцяла якісь харчі. Четверта потрусила перед нею старим чоловічим костюмом, здається, навіть не довоєнного фасону, а кінця минулого століття, і запитала, чи може Марта пошити з цього щось дитяче. Але так, щоб вистачило надовго, чи рукава й холоші відгортати, чи щось інше придумати. Далі ще було кілька замовлень.

Після першого ж Марта зауважила собі, що поки заплатять, можна й з голоду померти, відтак зібрала свою мужність докупи і наступні рази просила завдаток. Пообідавши одним із таких «завдатків», Марта збадьорилася і вирішила подібну систематичну методу застосувати до пошуку житла.

З цим було не так просто. Вона ходила від двору до двору, від одного будинку до іншого. Але всюди скаржилися на житлову кризу, двічі виставляли таку ціну, яку Марта ніяк не могла заплатити. На п'ятнадцятій чи двадцятій садибі (вона вже збилася із ліку) дівчина впала у відчай. Була ладна сісти посеред вулиці й заплакати.

«Ще п'ять спроб і все — піду назад до тітки», — зціпивши зуби, вголос проказала Марта. Але лише на сьомій спробі вона домоглася свого й отримала дах над головою.

3

Володимир потрапив до Марти вже наступного вечора. Він тішився з того, що тепер не треба буде вишукувати можливості й місця для побачень. Але про те, як його дівчині дісталася ця кімната, він не питав. Коли ж вона запропонувала йому лишитися в неї на ніч, він відмовився.

Хлопець сидів на краєчку ліжка і натягував на себе неслухняні шкарпетки. Краєм ока поглядав на обдерті стіни, вікна без гардин і вичовгану, але чистеньку долівку.

На столі стояло горнятко з ріденькою ячмінною кавою і Мартина єдина вечеря на сьогодні — пірник з грубого борошна, що його дівчина гостинно запропонувала Володимирові, сказавши, що їсти не хоче. Він сьорбнув ковток кави, надгриз пірник і відкинув його, скривившись.

— Бідненьке у тебе пригощення, — зауважив, очевидно, згадуючи мамині кулінарні шедеври.

Пекуча образа спалахнула, як сірник, але її швидко витіснили інші думки. Марта вже малювала у своїй уяві, як спорожніє кімната після того, як Володимир піде. Як дихатимуть самотністю вогкі стіни, чиї кутки було полущено снарядами червоних. Прикрите диктом вікно не впускало всередину рятівних промінчиків сонця, які могли б розрадити її і зцілити від суму. І тому їй було нестерпно самотньо, хоча Володимир ще був із нею.

Вона підійшла до нього, пригорнулася до його широких грудей, потім стала навшпиньки і подарувала йому ледь відчутний поцілунок. Він обійняв її за стан, а згодом трохи відсторонив й запитав:

— Може, тобі чогось не вистачає для повного щастя? — він обвів поглядом її маленьке помешкання, і раптовий здогад промайнув спалахом у його очах. — Може, тобі кравецьку машинку придбати? Це ж істотно полегшить тобі життя, еге ж?

Марта сама вже ці два дні міркувала над тим, де б дістати якусь стареньку машинку для шиття. І з жахом щоразу думала про те, що за теперішнього свого фінансового стану вона зараз цю розкіш не може собі дозволити. Почувши його пропозицію, вона загорілася від захвату, але водночас їй було соромно щось просити у Володимира.

Не підводячи очей, вона мовчки кивнула головою, і серце завмерло на якусь мить довше, ніж завжди.

— Отже, вирішено, завтра ж цим займуся, — бадьоро сказав Володимир.

— Може, якусь уже вживану?..

— Ні, ти що! У моєї маленької має бути лише найкраще!

4

З часом у Марти стало навіть затишно. Вікно засклено. Подзьобані стіни вибілено з синькою під блакить, а зверху повішено малюнки зі старих журналів мод, які вона собі купувала на базарі. Між ними, по центру, було розміщено репродукцію з портретом граційної мадам де Помпадур, яка дивилася на Марту своїми сумними очима.

Над дверима й вікнами дівчина повісила вишиті довгі рушники, передані матір'ю із села. Лантухи з борошном і картоплею вона зберігала під ліжком, куди ховала й диктову скриньку з одягом і металеву миску.

Поступово оновивися її гардероб. Володимир виявив неабияку щедрість, навіть наполягав на добрій шубі, але Марті не хотілося розлучатися зі скромною ватянкою. Боялася грабіжників. Дійшли компромісу -купили пальто з горжеткою із песця.

Так вийшло, що становище Валентини Семенівни, а не Марти катастрофічно погіршало після тієї листопадової сварки. До того моменту вона й не усвідомлювала, якою підмогою у господарстві була племінниця. Коли минули війна й голод і прийшов мирний час, почали з'являтися замовлення для кравчинь. Але Валентина Семенівна давно вже не була однією з найкращих.

За кілька тижнів Марта повернулася до тітки, але не жити — прибрати, принести кошика з їжею. Коли дівчина пішла у самостійне життя, окрім бунтарства і захоплення усім новим, звідкись з'явилося почуття відповідальності і обов'язку. Взагалі, нові обставини життя дозволили дівчині ніби наново познайомитися із самою собою.

Але приязних стосунків у Марти з тіткою так і не склалося. Вони й раніше не були особливо близькими, а після сварки обмінювалися лише черговими фразами на побутові теми. Тітка уникала випоминати своїй племінниці минулі прикрощі, але все невимовлене читалося у складках навколо губ, у холодній відстороненості погляду. Дівчина ж не пам'ятала зла, швидше навіть не через властивість характеру, а через обставини молодості, які давали їй щодень нову поживу для розуму й серця. Життя нестримно мчало її далі, тоді як старше покоління не було спроможне наздогнати заданий ритм.

Розділ 4

Київ, початок березня 1924 року

1

Останнім захопленням Маргарити був новий театр. Раніше він її не надто приваблював, бо здавався аж надто сентиментальним. Інколи до неї з Харкова приїздила справжня «тендітна гімназистка» — кузина Вірочка, активна прихильниця харківського актора Петіпа й ко-лекціонерка його фотокарток. Однією з улюблених садистичних забав Маргарити було пускання дошкульних шпильок і навіть прилюдне глузування на цю тему.

— Як там поживає дружина Бориса Плетньова? — запитувала Маргарита кузину аж надто сумирним голосом, натякаючи на гіпотетичний зв'язок героя романтичних амплуа з танцівником драматичного театру.

Вірочка червоніла і мовчала.

Але тепер усе було інакше. Театр набув зрозумілі-ших для Маргарити рис: у ньому з'явився епатаж, рух, експеримент, а надто — широкий масштаб ідеї й задуму. Тож дівчина вирішила бути актрисою, режисером і танцюристкою в одній особі.

Відтак холостяцька квартира Семена, одного з друзів Володимира, перетворилась на «театральну майстерню». Вирішили зробити щось цікаве, але ніхто не знав, що саме. У кімнаті енергійно курили, жестикулювали й сперечалися. Хотілося чогось особливого, яскравого, аби розвіяти одноманітність, бо вже за зиму набридло сидіти сиднем у чотирьох стінах.

На турецькій канапі розмістилися Марта й засоромлений Іцик. Останнього було залучено із прагматичних міркувань — він був єдиним, хто міг акомпанувати. Чому — ще було не відомо.

Єврей почувався у цій компанії чужим, а особливо антипатичним йому здавався Володимир. По-перше, він був жахливо самовпевненим, а якраз упевненості у собі бракувало Іцикові. По-друге, цей непман володів Мартою. Для Іцика дівчина віддавна була недосяжною музою, і його дивувало, як легко поводився з нею Володимир.

Сашко зайняв потертий фотель і тепер поглядав на годинник, очікуючи прибуття своєї знайомої, Ліни, яка, за його словами, зголосилася взяти участь у цій авантюрі з любові до мистецтва й ненависті до нудьги.

На двох стільцях біля столу, ближче до попільнички, сиділи Семен і Володимир. Вони курили й зрідка перекидалися загадковими для інших присутніх у кімнаті фразами щодо спільних ділових справ. Вони з нетерпінням чекали на відкриття Контрактового ярмарку, де сподівалися повкладати вигідні угоди.

По кімнаті, активно жестикулюючи, бігала головна вигадниця.

— Зробимо щось до першого травня! — вигукнула Маргарита.

— Але ж ми — жалюгідні аматори! — заперечив Сашко.

— Ти відстав від віянь часу, дорогенький. Ми ж не будемо робити якусь «інтелігентщину». Мистецтво тепер буде творитися для робітника і самим робітником! Тому й панування професійних театрів уже в минулому. Правильна ідеологічна платформа — ось його основа, — категорично заперечила Маргарита.

— Я не бачу тут робітників, — скептично зауважив Володимир.

— Дурень! Щоб ти знав, я вже два місяці працюю на заводі, — відказала Маргарита.

— Діловодкою! — зауважив Сашко.

— Яка різниця! — фиркнула дівчина.

— Різниця істотна, — наполіг Володимир.

— Ми відхилилися від теми. Ще одне зайве слово, і таких контрреволюціонерів я виганятиму геть! — закрила тему Маргарита. — Отже, безумовно, необхідно ставити суто революційний текст. Наприклад, «Містерію-буфф»[18] Маяковського! Це було б справді грандіозно!

— Маяковський — чудово! Він — сила! — вигукнув Сашко. — «Для пролетариев всех стран мы учредим кафе-шантан»[19].

— Де ми візьмемо стількох акторів? Сім пар чистих, сім пар нечистих, дама-істерика... — почала говорити Марта.

Маргарита невдоволено зморщила носик і обірвала її:

— Ха! Дама-істерика! Марто, в тебе просто жахлива звичка — обривати найприємніші мрії. Твоя обмеженість мислення мене іноді просто вражає.

— Я теж здатна мріяти!..

— От тільки давай не будемо знову відволікатися від теми! Ми зараз не говоримо про тебе!

— Марто, справді, не починай знову зі своїми реф-лексіями, — осмикнув свою подружку Володимир.

Раптом з коридору долинув дзвінок у двері. За хвилину до кімнати ввійшла заспана наймичка:

— Хазяїн, до вас там ще одна баришня прийшли.

— То хай заходить, — буркнув Семен.

У кімнату, ніби якась екзотична пташка, впурхнула дівчина. Над її стрункою поставою лісової лані гордовито розліталися короткі золотисті кучері, перехоплені блакитною стрічечкою. На тонкій тканині легкої сукенки, значно коротшій, ніж у присутніх дівчат, лежала низка важких добірних перлів.

— Німфа! Німфа! — екзальтовано вигукнув Сашко і попрямував зустрічати гостю. Взявши до рук її долоні, він відступив на півкроку, примружив око, завмер, прицмокнув і знову вигукнув: — Німфа! Богиня!

Марта звикла до надмірного Сашкового інтересу до представниць жіночої статі. Тому спершу навіть не звернула на дівчину уваги. Але Володимир мовчки зиркнув на Ліну, збентежився і засопів. Марта стривожилася і поглянула на новоприбулу прискіпливіше, згадуючи, що про неї розповідав Сашко. І чим більше вона її вивчала, тим більше хвилювалася. Не можна було сказати, що Ліна була абсолютною красунею. Але її чисте світле личко світилося впевненістю і невимушеністю. Очевидно, природність її манер було не набуто чи напрацьовано у сумлінній праці над собою, а систематично створено кількома поколіннями попередників. Ні, вона не мала у своїх жилах блакитної крові. Але її родина вже кілька століть володіла величеньким статком від торговельних справ в усій Російській імперії. У часи громадянської війни її батько вчасно зметикував вивести капітал за кордон, а згодом і сам із сім'єю подався до Парижа. Аж ось минув період кривавого й голодного військового комунізму, у країні запанував НЕП, і сім'я почала жити на чотири міста: Париж — Москва — Харків — Київ.

Вихована у заможному й тихому передмісті Парижа, Ліна не знала ні голоду, ні кривавих жахіть безкінечних змін влади. Її розумненьке відкрите обличчя випромінювало оптимізм і довіру до світу.

«Мені ніколи не бути такою вишуканою», — з сумом подумала Марта. Раптом вона зіщулилася, зробилась маленькою й незграбною, і, на лихо, її руки, які досі спокійнісінько знаходили собі місце й заняття, тепер були ніби чужі. Вона складала їх і на грудях, і на подолі сукні — а все не могла прилаштувати.

Маргариту обурила не прихильність до новоприбулої її такого непостійного платонічного шанувальника, а те, що вона перестала бути центром уваги.

— Дорогенька, ви дуже запізнилися.

— Це, звичайно, велика трагедія, але я переживу, -відказала грайливо Ліна і перегодом додала, сідаючи у Сашків фотель: — Але, перепрошую, продовжуйте!

Ліна обвела поглядом присутніх, і лише кутик її червоних губ виказав легеньку насмішку, яку вона не хотіла відкрито демонструвати цим провінціалам. Особливо її потішив колір «танго» Маргаритиної надто довгої сукні — оранжевий з коричневим відтінком. Такий колір і фасон уже давно вийшли з моди у Європі.

— Власне, ми не далеко просунулися. Мова йде тільки про вибір репертуару, — сказала Маргарита, якій, звісно, не були відомі думки гості.

Ще одна людина була збентежена появою блискучої Ліни. Це був мовчазний Іцик, на якого досі ніхто не звертав увагу. Дівчина його настільки схвилювала, що він у розпачі вирішив іти додому. Але коли він рвучко підвівся з канапи, то ненароком зачепив картину. Оголена грецька богиня роботи невідомого художника захиталась і впала.

— Вибачте! Я не хотів! Вибачте! Як незручно! — заметушився Іцик, піднімаючи картину.

Сашко кинув погляд на оголені груди, з яких ніби щойно було зірвано хітон, і вигукнув:

— Еврика! — хлопець переводив очі від Ліни на Маргариту. — Дві золотокосі грецькі богині танцюють пісню революції! Ідея!

Слова полестили Маргариті, але вона ще сумнівалася:

— А до чого тут революція?

— Уяви собі, цілком сучасний танець, вільний від умовностей та обмежень, де тіло підкоряється інстинктам і чуттям. Танець, який створила безсмертна Айседора Дункан, кохана дружина безсмертного Єсєніна! Вона багато разів танцювала «Марсельєзу» й «Інтернаціонал». Це жінка, яка, довідавшись про російську революцію, назло буржуям танцювала «Слов'янський марш»!

— Але ж ми хотіли ставити п'єсу... — вагалася дівчина.

— До танців і музики додамо революційну поезію! Це буде чудово! Погоджуйся! — просив Маргариту захоплений своєю ідеєю Сашко.

— Треба когось знайти, хто знайомий із цим танцем...

— У мене в Парижі гувернанткою якийсь час була колишня учениця Дункан, — сказала Ліна. — У 1905 році трапився той прикрий скандал через зв'язок із Гордоном Крегом, і мою мадам батьки забрали зі школи й відправили до тітки у Париж. Від неї я навчилася німецької і трішки танцювати... щоправда, згодом я перейшла до зовсім іншої системи у Хореографічній школі Гранд-опери в Парижі.

— Чудово! — вигукнув Сашко, перебиваючи Ліну. — Я думаю, ти, Маргариточко, легко впораєшся з танцем. У тебе просто неймовірне тіло!

Маргариті ідея вже починала подобатися, і вона перейшла до організаційних моментів:

— Ви зможете зіграти «Інтернаціонал», «Марсельєзу» і «Слов'янський марш»? — звернулася вона вперше за вечір до Іцика, який саме намагався повісити картину на місце.

— Так, звичайно. Це те, що доводиться виконувати мало не щодня. На скрипці чи піаніно.

— А де ви граєте?

— У «Комфоні». Інколи в інших робітничих клубах тапером підробляю.

— Де? — перепитала Маргарита.

— У «Комфоні», Центральному робітничому єврейському клубі, — пояснила Марта. — Там у них бібліотека, читальний зал, концерти, лекції, а у січні, здається, було навіть організовано драмгурток за зразком «Березоля».

— А ти звідки знаєш?

— Ми з Іциком разом на концерті Епельбаума були.

— Справді? — вирвалось у Володимира. Але це були не ревнощі, він був лише здивований, що у Марти, крім нього, є ще якесь життя.

— Ви, хлопці, будете робітничим класом, який пробуджується на заклик революції, — вирішила Маргарита.

— Я зовсім не вмію танцювати, — заперечив Володимир.

— І я, — сказав Семен.

— Це ж не балет! — вигукнув Сашко. — Тут головне підкорити тіло музиці й ідеї. Ліночко, я правильно кажу? Ви ж зможете зробити щось путнє з цього сирця, який ми вручаємо у ваші лагідні руки?

— Думаю, так.

— Чудово! Тепер варто подумати про костюми. Можливо, нам треба відштовхнутися від грецького поклоніння здоровому тілу, ідейно підкреслити міць пролетаріату... — почала фантазувати Маргарита, але її обірвав Сашко:

— Ні, ніякого оголеного тіла, якщо ти про це! Не можна бруднити ідею революції всіляким декадансом.

— Я щось таке чув про харківську постановку Бориса Глаголіна... Він випустив дівчат голими бігати по сцені, — сказав Володимир.

— А я не проти оголених муз, — захихотів Семен. Він здебільшого мовчав, курив і пив. І його очі вже посоловіли.

— Добре, скандал нам не потрібний, — швидко погодилася Маргарита. На мить її захопила давня фантазія, навіяна «Ледою» Каменського, але, уявивши, як би зреагували батьки на її витівку, вона швидко прийшла до тями. — Шиємо звичайні грецькі хітони.

— Щоб вийшло дешевше, можна взяти марлю. Так зараз часто роблять, — запропонувала Марта. — А для оздоблення я візьму свої обрізки.

— Прекрасно! Ми ж таким чином започатковуємо свою театральну студію! Це справді історичний момент! Пізніше почнемо вивчати естетику, дикцію, мімо-драму, пластику, акробатику й історію театру! — піднесено вигукнула Маргарита, у своїх мріях вона була вже далеко й не помічала насмішкуватих поглядів. Ніхто їй не заперечував, бо майже кожен із присутніх знав, що її зацікавлення недовговічні. — І чуєте, щоб усі хлопці завтра прийшли у трусах і майках! Без рукавів. І ніяких підрізаних підштаників! Завтра почнемо репетиції.

Спершу чоловіки поставилися до ідеї з насмішкою і недовірою, але після довгої зими репетиції приносили приємну насолоду від тренування м'язів. Проте у процесі роботи над композицією з'ясувалося, що товсте тіло Семена взагалі не відгукується на пластичні прийоми. І йому вирішили придумати роль американського капіталіста, якого вбивають дві прекрасні революції. Для цього образу не треба було ні краплини зграбності, швидше навпаки. Звичайно, у цьому була своя іронія: непман грає буржуя, — але Семен не заперечував.

Іцик із приреченим виглядом приходив щовечора зі скрипкою.

Марта спала інколи по чотири години на добу, адже тепер, окрім своєї основної роботи, ще мусила шити костюми. А якщо вона вже бралася за щось, їй хотілося зробити це найкращим чином. Навіть вирішила перечитати «Історію Греції» німця Карла Белоха і «Давньогрецьких поетів у біографіях і зразках» росіянина Васі-лія Алєксєєва.

Через кілька днів репетицій Сашко влетів до кімнати, немов на крилах, вимахуючи над головою газетою «Пролетарська правда».

— Ти чого? Здурів, чи що? — буркнув Семен і сплюнув у долоню лушпиння від гарбузового насіння.

— Темнота! Сидимо тут темні, як казав Шевченко, «святим хрестом не просвіщенні»!

— Давай без хрестів і спокійно! — попросила Маргарита.

— Ось, цитую: «Как некогда, по преданию, в Вифлеем шли паломники поклониться яслям, в которых родился Христос, так и я поспешила в Россию, когда взошло над ней солнце коммунизма!»

Прочитавши цитату, Сашко застиг у гордовитій позі, блискаючи на присутніх шаленим захопленим поглядом. Коли за якусь мить він збагнув, що ніхто не второпав, про кого він говорить, мусив пояснити:

— Це — Айседора Дункан!

— І що?! Всім відомо, що вона в Росії школу організовує. До чого всі ці охи й ахи? — запитала Маргарита.

— Темнота! — ще раз повторив Сашко і тріумфально виголосив: — Айседора тут, у Києві, а ми нічого не знаємо! Хтось, узагалі, газети читає?

— Звичайно! — обізвався Володимир. — Економічний відділ про Контрактову ярмарку.

— Ех, ви! Ось слухайте ще: «Движением, ритмом я стремилась вдохнуть в них ощущение коммунизма, и мне это удается легче, чем воспитателям многими словами». Це вона про дітей говорить.

— Тоді нам обов'язково слід усім відвідати її концерти! — сказала задумливо Ліна, й Марта мимоволі в черговий раз замилувалася дівчиною. Її тонкий профіль скидався на голівку мармурової грецької статуї. Продовгувате обличчя, гостре підборіддя, тонкий ніс з горбинкою, губки порцелянової ляльки. Лінія брів, ніби намальованих тонким пензлем китайського художника, обрамляла чисте небо очей.

— Ми, лантухи, один вечір уже точно пропустили. Той, що був першого березня, — сказав з досадою Сашко, але потім зізнався: — Але концерт був лише для членів профспілки. Білети тільки по місцевкомах поширювалися.

— Ха! Немає такого, чого не можна було б купити, -заперечив Володимир.

Сашко прогорнув ще кілька номерів газети:

— Вечір у театрі імені Леніна вже також пройшов... Сьогодні у Рабкомхозі на Меринговській, 8... Вже півгодини, як почалося!.. Але! Завтра — останній, прощальний концерт!

— Чудово! Ми мусимо там бути! — вигукнула Маргарита.

І вже наступного дня компанія вдивлялася у пластичні рухи знаменитої Айседори Дункан під музику Скрябіна, Шопена й Бетховена, яка вилітала з-під вправних пальців піаніста Марка Мейчика.

Атмосфера ажіотажу, загальне піднесення публіки і відчуття зіткнення із чимось іншим, не схожим на усталене і звичне, — все це ще більше розпалило їхню рішучість зробити щось і самим, щось надзвичайне і цікаве...

2

Весна цього року не поспішала приходити на київські гори. Але попри холоднечу 15 березня 1924 року Київ зустрічав гостей: відкривався другий радянський Контрактовий ярмарок.

Стояли ще вкриті снігом Володимирські гори. Клекотів людськими голосами, дзвоном трамваїв, шипінням автівок і гуркотом ломовиків Хрещатик — центральна артерія міста. На сході над Шулявкою здіймався задушливий дим упереміш із мазутом. На півдні гомоніла базаром і єврейським передмістям Деміївка. Широкий Дніпро обмивав брудні береги, виносив догори сміття і вугільну пилюку.

Гримів, вирував, наповнюючись багатоголоссям міста й села торговий і промисловий Поділ, відкриваючи ворота перед гостями.

На ярмарок вели великі ворота, увінчані зверху червоною зіркою. Весь майдан був прикрашений арками, рекламними стовпами, щитами; декорований зеленню і тканиною. Площа вирувала й гула змішаним натовпом селян, робітників і комерційних ділків. Крізь товщу люду повільно простував трамвай.

З колишньої будівлі Духовної академії тягнулася довга вервечка селянок, запнутих у хустки, і їхніх чоловіків. У цій будівлі для потреб сільського ринку було обладнано гуртожиток з хатою-читальнею і чайною. Із середини облаштованого павільйону-навісу чулося іржання розтривожених ярмарковою веремією коней.

Всі з нетерпінням очікували на Контрактовий ярмарок, але в день відкриття, у суботу, зібралася не така вже й велика компанія: Володимир, Сашко, Ліна й Марта. Та й вони були швидко роз'єднані за вподобаннями й інтересами.

Сашко з властивим йому запалом та ентузіазмом потягнув усіх на виставку київських художників, що проходила в Контрактовому будинку на другому поверсі, й великодушно дозволив заплатити Володимирові за вхід на чотирьох, 20 копійок з кожного.

Але Володимирові одразу стало нудно: дивувався, навіщо треба іти на ярмарок, щоб оглядати чиюсь «мазню». Тому Сашка лишили спілкуватися з такою близькою йому богемою, а трійця рушила далі.

Тепер уже Володимир натрапив на цікавинку: відділ Київського фотографічного технікуму пропонував фотографічні пластинки «Космос» (найкращі в Росії з передавання контрастних деталей), денний фотопапір, проявники, ліхтарі для проекції непрозорих картин і до них — діапозитиви. Його очі спалахнули й жадібно почали вивчати різні прилади, про кожен із яких хлопець докладно розпитував.

Ось тут уже почали позіхати дівчата. Володимирові набридло слухати їхнє ниття, і він запропонував знову розділитися, щоб потім уже зійтись увечері на ярмаркових розвагах: каруселях, гирях, силомірах, які було розташовано на площі навпроти колишнього будинку Шварцмана.

— Маєте досить часу на всілякі жіночі штучки. Я ще маю справу в грецькому монастирі, — Володимир мав на увазі один із найкрасивіших будинків Києва, на якому зараз висіли золоті літери «Ярмарковий дім» і де містилася управа ярмарку.

Так Ліна й Марта опинились удвох. Спершу кравчиня ніяковіла у присутності величної Ліни, але вже за кілька годин мандрівок між прилавків дівчина почувала себе як ніколи легко й невимушено. Блукаючи між довгих рядів, вони час від часу поверталися у розмові до майбутньої прем'єри.

— Мені здалося, що в тебе була інша ідея? — запитала Ліна, беручи до рук червоне блискуче яблуко.

— Пусте! — відмахнулася Марта. — Зовсім не революційна ідея.

— Яка?

— «Ляльковий дім» Ібсена. Нещодавно читала, дуже сподобалося.

— Хороший вибір, — посміхнулася Ліна. — Як я люблю запах дерева! Відчуваєш?

— Так! — підтвердила Марта, не відводячи погляду від прилавку з фруктами. Дивувалася, як могло щось так добре зберегтися до весни, й ніжний грушевий аромат дратував їй ніздрі.

Проминувши ряди, де гордовито вилискували різноманітні хутра — від рудої барви лисиці до бурого ведмедя — й дивували розкішшю персидські килими, дівчата підійшли до відділу тканин. Тут пропонували різну мануфактуру: Камвольного тресту, вироби Московського товариства і київського відділення Всеросійсього текстильного синдикату.

— Ось поглянь на цю матерію! — пирснула Ліна.

На прилавках лежали різнобарвні тканини, на яких працювали трактори й молотарки, мчали потяги, диміли фабрики, м'язисті селянки збирали урожай, марширували піонери, клали цеглу будівельники й вправлялися гімнастки.

— Ти можеш уявити сукню з такого? — запитала Ліна.

— Знаєш, після того, як вулицями бігали голі люди із закликами побороти сором, усе може бути, — сміючись відповіла Марта.

Саме тут їх знайшов Володимир, щоб повідомити: він купує фотографічний апарат і не збирається з ним потім тягатися, тому хай дівчата розважають сьогодні себе самі.

— Я також уже йду, — сказала Ліна.

— Чому? — з жалем запитала Марта.

— Ми з Іциком вирішили сьогодні попрацювати над музичним супроводом вистави.

— Ви ж нібито вже давно все узгодили.

Білявка трохи збентежилась, але за мить відповіла:

— Ніколи не знаєш, коли прийде найкраща ідея.

Київ, 24 квітня 1924 року

1

Рипнули двері, Маргарита обернулась і на порозі побачила Володимира. В руці він тримав пакунок, а сам розгублено роззирався довкола:

— Більше нікого немає?

— А ти читати вмієш? Я записку написала і на двері повісила. Мабуть, для тебе треба було намалювати, — відказала Маргарита, поправлючи спідницю. Вона на-півлежала на канапі, поклавши свої міцні литки, обтягнуті сіро-сталевими панчохами, на хитке бильце.

— А вже будь така ласкава, розкажи сама!

— Іцика і Сашка не буде. Репетиція завтра. Семен має за кілька годин повернутися. Десь із Тимуром Миколайовичем справи якісь вирішують. Мені до того діла немає.

— А чого ти тут?

— А не зачогокуй! Що мені вдома робити? З батьками нудитися? Думала, матиму хвилинку спокою, а тут ти приперся.

Володимир поклав на стіл пакунок і почав його розгортати.

— А що там у тебе? — запитала Маргарита, відклала книжку й підвелася з дивана. Жіноча цікавість переборювала її войовничу неприязнь до Володимира. Вже з перших днів ближчого знайомства цей хлопець почав її надзвичайно дратувати. Його практичний раціональний розум надто часто конфліктував з її емоційними й ідейними поривами.

— Мама пиріжки спекла, — побачивши голодні очі дівчини, Володимир криво посміхнувся і додав: — Мені тепер більше буде.

Сів на стілець, поклавши ногу на ногу, і демонстративно почав їсти, голосно плямкаючи. У Маргарити в животі тихенько забурчало: вона вже години три була у цій холостяцькій квартирі, де миші повісилися, а таргани повтікали з горя. Дівчина рвучко підійшла до столу і простягнула руку:

— Дай! Я теж їсти хочу!

Володимир ляснув боляче по руці:

— Спершу будь чемною!

— Ах ти, мамій! То подавися мамчиними пиріжками! — і дівчина дала йому гучного поличника.

Володимир несподівано для себе оскаженів, стиснув у своїх лапищах кисті її рук і гарненько струсонув дівчину. Маргарита здивувалася. Вона звикла, що була вищою за більшість їй відомих чоловіків і нерідко сильнішою. Чудним здавалося зустріти когось рівного собі.

Але за хвилину вона вже звивалася у його руках, немов величезна дужа змія. Врешті, висмикнувши з хрустом руки, вона позадкувала, а він ішов за нею, перевертаючи стільці й інші меблі на своєму шляху. За мить дівчина опинилася у новій пастці — стояла притиснута до стіни, високо й часто здіймаючи груди. Їхні погляди зустрілися. Його — вже не злий, а лише затятий, бо Володимир швидко перегорав. І її — дикої хижої тварини. Чуючи зовсім поряд із собою дуже чоловіче тіло, його тепло й запах, Маргарита згадала щось далеке з минулого, і її ноги млосно затремтіли.

Він відчув цю переміну і провів великою долонею по її волоссю, а затим боляче згріб його, щоб, смикнувши назад, мати змогу міцно вп'ястися їй у губи. Й вогонь, що з'їдав обох ізсередини, закипівши, вирвався назовні.

2

Марта поспішала до квартири Семена. Несла наметані костюми на примірку і в думках проговорювала собі, що ще повинна зробити, щоб устигнути. Хотіла ж бо поїхати на Великдень у село до батьків. Звичайно, недобре у Страсну п'ятницю йти на якусь театральну репетицію, але вона тільки мигцем. Направду, до релігійних питань їй було байдуже, хоча її однаково дратували навіжені безвірники з їхньою не зрозумілою Марті войовничістю, так і церковні фанатики.

На дверях Семенової квартири прочитала на шматку паперу: репетиція відкладається на завтра, бо в Іцика сьогодні безвірницький концерт, а Сашко на якомусь поетичному вечорі. Марта спершу здивувалася цій записці, а потім промайнув здогад: це ж господар може десь вештатися, а наймичка відпросилася їхати до родини святкувати Великдень.

Але ж не хочеться тягнути костюми через весь Київ додому, щоб потім нести їх завтра назад... І як іти завтра на репетицію, як вона мусить їхати в село? Якби ж то хтось був удома! І мимоволі Марта, взявшись за ручку, спробувала відчинити двері. Ось так просто, навіть не стукаючи. Ніби вело її у цю мить щось дивне, невидиме. Двері тихо, майже без рипіння, прочинилися. І Марта зайшла всередину. Здавалося, що квартира була порожня. У коридор не пробивалося й промінчика світла, не чулось голосів.

Марті стало якось не по собі, що вона без дозволу зайшла до чужого помешкання. «Залишу костюми й піду геть», — вирішила. Тихо, навшпиньках, ніби боялася когось злякати, пройшла до вітальні і прочинила двері... Й завмерла від несподіванки.

У кутку кімнати просто на підлозі напіводягнені застигли у солодкій знемозі Маргарита й Володимир. Очі заплющені, й легенькі краплинки поту виблискують на чолі.

Марта кинула непотрібні костюми додолу й швидко зачинила двері. Тільки одна думка крутилася в голові: я не хочу це бачити! Ватяними ногами вона повільно пішла геть, мимоволі придушуючи у собі і спогад про щойно побачене, і думки, й емоції. Господи, тільки не думати про це, бо вона не витримає!

Вже біля виходу з будинку її наздогнав Володимир:

— Зачекай! — шарпнув, взявши за лікоть.

— Ти можеш мені щось сказати? — запитала Марта.

— Я не хочу, щоб ти додумувала те, чого не було, -відказав, але й справді не мав слів.

— Я все бачила, — сказала дівчина. Їй страшенно хотілося не бути тут, нічого не чути, не відчувати дотику його рук. І взагалі хотілося бути не собою, а кимось іншим. А ліпше не бути. Бо вона ж така стомлена. Така стомлена, що немає сил, щоб жити.

— Нічого ти не бачила! І нічого не знаєш!

— Дай мені, будь ласка, спокій, — попросила Марта і спробувала вивільнитися від його дужих рук.

— Чого ти розприндилася! Це нічого не означає. Я тільки взяв те, що лежало, й усе, — сказав сердито Володимир.

— То ти що — завжди береш, як дурно дають? — вигукнула Марта, і зразу їй стало дуже страшно від свого запитання, бо була не готова почути відповідь або ж побачити її ось так просто, як читають книгу, в очах того, кого любила. А він нічого не приховував, дивився лише на неї з сумішшю обурення й нерозуміння.

— Не чіпай мене, будь ласка, — сказала Марта і пішла геть. Володимир лишився стояти і не пробував її наздогнати.

Якщо вона хоче побути сама, нехай. Бо він не знає, що робити у таких ситуаціях, а ці дурні жінки чомусь шукають якихось потаємних смислів там, де їх немає. А є просто голий тваринний інстинкт. І щось підказувало Володимирові, що Марта повернеться до нього. Вона ж слабачка, романтична пейзаночка, яка мріє про міщанську сім'ю. Кравчиня, недоучка без особливих життєвих амбіцій. А він гідний кращого, що б вона там собі не понапридумувала.

Володимир витяг портсигар, дістав цигарку, закурив і пішов назад, до будинку. У вітальні на підлозі сиділа ще не вдягнена Маргарита.

— Пішла? — запитала.

Володимир мовчки кивнув і сів на стілець. Докурив почату на вулиці цигарку, взяв другу.

Маргарита, спостерігаючи за його злим обличчям, відчувала, що вона ще голодна і щось тваринне і гаряче знов опановує її. Підіймається, немов магма вулкану з її глибин, і вдаряє, одурманюючи, в голову.

— Роздягайся. Я хочу ще, — сказала хрипко. І підняла вже осмикнуту спідницю, як тільки побачила, що він відкинув цигарку і рушив до неї.

3

Поруч посигналило авто, Марта обернулась і побачила за кермом Ліну. Капелюшок «клош» обрамляв її короткі золоті кучері.

— Сідай! — сказала Ліна і відкрила двері.

— Я вперше бачу жінку за кермом! — вигукнула Марта.

— Якщо це так, то ти мусиш обов'язково перевірити, який з мене водій. Сідай! — повторила Ліна запрошення і додала після того, як дівчина вмостилася поряд з нею на сидінні: — Це єдиний справжній ризик, на який я здатна у своєму житті.

Марта засміялась, а потім раптом згадала про недавні події, і її сміх різко обірвався. Ліна зробила вигляд, що не помічає її червоних очей й цілком зосереджена на дорозі. Вдавано байдуже сказала:

— Я запрошую зараз тебе до себе! І не смій відмовлятися.

— Ти щойно від Семена? — здогадалася Марта.

— Так, — голос Ліни стишився і звучав уже не хвацько й голосно, а розважливо.

— Це у тебе такий план порятунку мене від мене самої?

— Щось схоже на те...

Колючки ображеної гордості боляче дряпнули Марту. Але у всьому поводженні і в словах Ліни вона не прочитала нічого, крім щирої симпатії.

— Їдемо до мене, — сказала білявка після паузи.

Ліна жила з батьками у квартирі овдовілого дядька, який, маючи погане здоров'я, радо відступив своє помешкання родичам, а сам за їхній кошт поїхав до цілющих джерел Шварцвальда. За останні кілька місяців рештки дореволюційного блиску вмеблювання й домашнього начиння отримали нове життя, а частину речей щойно було привезено з-за кордону.

У Марти склалося подвійне враження від цієї розкішної квартири: з одного боку, не часто вона бачила такий достаток і такий величезний простір для проживання однієї сім'ї у окремій квартирі. З іншого боку, було відчуття того, що господарі ще міркують над тим, чи жити тут, чи податися кудись геть.

Лінин будуар не мав нічого спільного із вбогою міщанською кімнаткою Марти. На східному візерунку шпалер висіли два англійські гобелени. Між ними у металевій позолоченій рамі стояло масивне старовинне дзеркало. Під ним — два м'яких фотелі з різьбленими спинками у формі китайських драконів. Сидіння було нещодавно перетягнуто новою темно-синьою тканиною із золотом.

Темно-сині портьєри, помережані зірками, впиралися у кінці позолочених багетів. Біля вікна, ніби запрошуючи до затишного чаювання і щирої розмови, стояв маленький високий столик з двома стільчиками обабіч.

Марта нерішуче завмерла на вході. Цікаво, як правильно поводити себе у доброму товаристві? Її увагу привернула маленька шафка, крізь скло якої вигулькували чудернацькі порцелянові фігурки, зібрані кимось хаотично, без особливого смаку і натхнення, але які, безумовно, демонстрували уважному візитерові вишуканість убранства і маєстатність господині. Марта оглянула порцелянову колекцію з удаваним зацікавленням. Якесь, нехай безглузде, заняття дозволяло опановувати свої емоції.

— Прикро, що так вийшло, — сказала Ліна, недбало кидаючи лайкові білі рукавички на столик. Дівчина м'яко впала у фотель й зовсім по-домашньому, немовби від утоми, випрямила ноги.

Марта мовчала.

— Це жахливо — втратити одночасно і подругу, й коханого, — знову порушила тишу Ліна і відразу осмикнула себе: це було нетактовно з її боку — говорити про таку делікатну річ так прямо. Але що казати, щоб підтримати приятельку? Як висловити свою підтримку і своє співчуття?

Ліна сіла прямо, потім підвелась і подзвонила у дзвоник.

— Зараз щось вип'ємо... Ти як?

Марта запитально поглянула на білявку, а потім тихо невесело розсміялася:

— То ти думаєш про випивку? Ні! Я не хочу заливати те, що трапилось, алкоголем, якщо ти про це! І не думай мене жаліти.

— Я тебе не жалію!

— Тоді не дивися, будь ласка, так, ніби я помираю!

— Але ж тобі боляче! І це видно, як би ти не приховувала свої почуття!

— Ти думаєш, мені стане краще від того, що я почну себе жаліти й ми сядемо з тобою отут удвох і будемо плакати?!

— Вибач, будь ласка! Я не хочу зачіпати твої почуття! Я просто хочу чимось розрадити тебе і не знаю, як! — розпачливо вигукнула Ліна.

— Вибач і мені, — сказала Марта. — Ти хочеш мені допомогти, а я така колюча. Я справді тобі дуже вдячна за співчуття. Що мені зараз треба, — це просто побути у чиємусь товаристві.

Вона не стала говорити про те, що перспектива лишитися у чотирьох стінах своєї маленької кімнатки її лякала. Дівчина відчувала, що як тільки залишиться наодинці з собою, то знову вибухне слізьми і жаль до себе буде ятрити їй рани. Так, колись треба буде виплакатись, але не зараз. У ці хвилини, коли хвилі болючого відчуття образи й самотності безжально навалювалися на неї, їй необхідна, як повітря, чиясь дружня підтримка, ознака того, що вона у цьому світі комусь потрібна.

Двері відчинилися, і до кімнати в охайному білому фартушку зайшла служниця.

— Принесіть, будь ласка, тістечка і чаю! — попросила Ліна. — Марто, не стій, прошу, сідай.

Дівчата сіли за столик, з якого Ліна прийняла рукавички і недочитану книгу. За вікном повільно від зимового сну пробуджувалася холодна весна. Низьке похмуре небо бурмосилося важкими хмарами.

— Тільки не жалій мене, будь ласка! — сказала Марта, ніби отямившись.

— Чому? — здивувалася Ліна.

— Тому що я сама винна, — голос звучав стомлено, але твердо.

— Як ти можеш таке говорити?! Маргарита безсовісно використовувала тебе, прикидаючись подругою, а Володимир... Ох! Він справжній козел і вчинив відповідно до своєї козлиної натури. Але мені так шкода тебе! Ти ж його справді кохаєш!

— Не кажи так. Я сама винна і мушу нести свою частку відповідальності. Я ж сама приймала за дружбу те, що не було нею: якісь дівочі шепотіння на вушко, розмови про книги й чоловіків.

— Ти говориш про Маргариту, а щодо нього?

— Щодо Володі.. Тут усе безнадійно, як мені здається. Це тільки на початку він був для мене майже ідеальним. Але коли знайомишся із чиїмись вадами і все-таки продовжуєш далі кохати, то таке почуття стає тільки сильнішим.

— Тільки не кажи, що ти йому вибачиш! — вражено вигукнула Ліна і, побачивши очі Марти, додала: — Ні! Не треба! Прошу тебе! Це неправильно!

— Так, я йому вибачила. У мене немає вибору. Він такий, як є, і не з тих людей, що під впливом рефлексій змінюються. Він взагалі до них не схильний. А я його кохаю цілком, до останньої зморшки. І поки він хоче бачити мене поруч, я буду з ним.

Марта провела рукою по чолі й сказала:

— В усякому разі розмова на цю тему мене страшенно виснажує. Розкажи ліпше щось про себе. Як твої батьки призвичаїлися до життя в радянській Україні?

— А ніяк! — вигукнула Ліна, а потім взяла чайничок, щоб підлити гості в чашку чаю. Ця пауза дозволила їй поміркувати над тим, чи варто зараз Марті говорити щось надто смутне або надто веселе.

— Мої батьки не хочуть далі вести справи в Радянському Союзі, — зітхнула Ліна. — Швидше за все сім'я знову згорне всі справи, і ми більше не будемо сюди приїздити.

— Чому? — запитала Марта.

— Їм важко тут, як вони кажуть, у «непманівському учадінні». «Нова буржуазія» веде справи зовсім по іншому, ніж це було до революції. Немає професійної етики, немає відомого усім «купецького слова». Навколо обман і шахрайство. Це якась навала варварів на Рим, говорить мій батько.

— Але ж ти згадувала, що до сімнадцятого року ваша сім'я мала десь тут завод...

— Ох, це! Моїм батькам огидна сама думка про те, що власне підприємство треба орендувати в держави! Як це робить зараз Попов або брати Айзенберги... Ну, ти все одно їх не знаєш. А ще. як спілкуватися з тими робітниками й селянами, які палили й нищили все, що тільки могли?!

— А що думаєш ти?

— Не знаю. Вчора ми з батьками сиділи в ресторані й увірвалися комсомольці. Громили все, що бачили. Ти б побачила, як перелякалася мама!

— І коли ви від'їжджаєте? — запитала Марта з жалем, бо їй не хотілося втрачати нову подругу.

— Батьки ще не вирішили, але я. Я не їду.

— Чому ж це?

— Я не хочу тобі говорити таке зараз. Я й так надто перетягую ковдру на себе.

— Ні, навпаки, ти мене відволікаєш! Не бійся, продовжуй!

Ліна опустила погляд, щоб не бачити осуду в очах своєї співрозмовниці:

— Я виходжу заміж. Тобто, я так думаю, що виходжу заміж. — сонце на мить виглянуло з-за хмар і кинуло промінь світла на її золоті кучері.

— І хто наречений? Сашко? — збентежено запитала Марта.

— Іцик!

Іцик! Блискуча Ліна й цей тюхтій! Здається, світ перевернувся з ніг на голову! Марта була ошелешена, як ніколи.

— Ти жартуєш?!

— Ні, все дуже серйозно.

— Але ж у вас зовсім мало було часу, щоб познайомитися!

— Я знаю, що це надто швидко, але ми мусимо вирішити справу просто зараз: або я лишаюся тут, або їду з

батьками!

— Я все одно не вірю! Я буду говорити відкрито й вибач, якщо, можливо, якось зачеплю твої почуття...

— Говори! Не бійся.

— Іцик — слабак. А слабкий чоловік і не чоловік зовсім. Це ніби та кам'яна стіна, об яку спираєшся, а вона сипеться!

— І зовсім ти його не знаєш! Хоча вже стільки тримаєш його у друзях. Якби ти знала, яка у нього чудова поезія! Як тонко він відчуває музику! Такому віртуозному виконанню і на скрипці, й на піаніно може позаздрити будь-яка сцена світу! Так, це трагедія, що він мав нещастя народитися у країні, яка зневажала євреїв. А зараз ситуація складається таким чином, що він не може показати свій талант. Але я вірю в нього! Ми плануємо переїхати до столиці. Там кращі можливості.

— А що кажуть батьки? — запитала Марта, яка після монологу подруги мала змогу переконатись у серйозності цієї неймовірної приголомшливої новини.

— Батьки кричать, що це мезальянс. Сильно кричать. Але їхня думка не важлива. Вони закривають тут усі справи і їдуть у Європу. А я лишаюся в Україні!

— Але ж ви з Іциком обидва так не пристосовані до життя! Що ви будете робити удвох? — розгублено допитувалася Марта.

— Ми будемо займатися творчістю! Це ж чудово, що ми розуміємо одне одного!

— Як ви так швидко встигли роззнайомитися?

— Ми підбирали музику вдвох. і якось усе швидко закрутилося. — продовжувала виправдовуватися Ліна, а потім їй раптом щось спало на думку і вона всміхнулась. — Ось бачиш, як важко часом збагнути чийсь вибір.

Київська область, Великдень, 25-26 квітня 1924 року

Хоча весна лінувалася і загальне пробудження природи затримувалося, втім, у селі, на природі, вже все дихало передчуттям оновлення й нового життя.

У хаті було людно: ще жива була баба, окрім того, з батьками жили Явдошка з дитиною і двоє меншеньких сестричок, що народилися одна за одною саме напередодні Мартиного від'їзду в Київ. Тепер мали вже дев'ять і десять років. Прийшов до батьків на свято і старий парубок Григорій. Якась там у нього була нещаслива історія кохання: він був уже хату окрему собі справив, а наречена загуляла з іншим... Але деталей ніхто не знав, ні з ким він не ділився. На людях жвавий, жартівливий, до роботи беручкий, а коли думав, що ніхто його не бачить, ставав серйозним і погляд був такий чужий і далекий. Марта кілька разів зловила Григорія на гарячому. Раніше вона підсміювалася над ним таким. А цього разу ні. І він це помітив, але нічого не говорив.

А ще Марта пригадала тих трьох, кого уже не було серед живих: Олексу і ще двох — братика і сестричку, які померли від тифу в 1920 році.

Від такої кількості людей чи, може, від чогось іншого у Марти йшла обертом голова. Відвикла від того, що не має свого кутка, щоб побути наодинці з собою, чи почитати книжку, чи просто посидіти в тиші.

Якщо по правді, то вона й не пам'ятала тих трьох днів. Пройшло все якось у тумані. Десь поряд лунали голоси, пахло ладаном у церкві, чулися слова недільної молитви й суперечки дітей — хто кого поб'є крашанкою, фарбованою у лушпинні цибулі. Мати з бабцею обурювалися витівками піонерів, богобоязно хрестилися й шепотіли: «Прости їм, грішникам, Боже!» Батько, хильнувши чарочку-другу чи, може, й третю, казав, б'ючи себе в груди: «Кидай, Марто, той город і вертайся у село! Твої наряди — то дурниці, а земля — вона вічна! Біля неї ніколи голодним не будеш. Бо хто біля земельки робить, той і має!»

Була надія на те, що ось-ось стане легше. Вже не так безбожно грабували, як у часи військового комунізму, коли, як казали, у 1921 році тільки по Київському округу дві з половиною тисячі штиків і шабель було виділено на виконання продподатку. Але ще й досі з селян дерли три шкури. Страшно навіть хату залізом перекрити чи реманент зайвий прикупити, бо відразу могли записати у куркулі.

«Але ж ми теж не здамося!» — затято вигукував Григорій і згадував, як нищили податкові списки й поверталися повістки у сільради, як виступали навіть жінки й діти проти свавілля нової влади.

Оптимізму молодших не поділяла баба, яка, шамкаючи беззубим ротом, твердила, що комуністи — це антихристи і вже багато чудес було й ознак того, що скоро буде, достеменно, як у Біблії описано, Апокаліпсис. Головне тут не за податок думати, а душу спасать. Кум Василь наполягав на іншому. Мовляв, скоро буде війна, бо чого б це ці «красні» на кожному кроці торочать про світову боротьбу проти буржуїв. Тому потрібно запастися сірниками, гасом і милом, — підсумовував чоловік.

Але всі ці розмови були якимись далекими й незрозумілими Марті.

Якось, уже в понеділок, коли сонце розливалося поміж хмарами пурпуровим шовком, до Марти підійшла мама. Дівчина саме вийшла у садок подихати свіжим повітрям і послухати вечірню тишу.

— Оце ти вже їдеш, а й поговорити не встигли! — сказала мама.

Марта нічого не відповіла. На серці лежала така каменюка, що було навіть важко розмовляти. Думалося, як тільки зрушить її, то не зможе вже себе зібрати докупи. Ось і садок був такий смутний, як вона: від холоду стояв майже голий. Хоч у таку пору вже давно мала б пробиватися перша зелень.

— Доцю, я оце тобі хотіла сказати... Тобі б уже давно заміж би. теє. пора.

— А не беруть, — відказала Марта з викликом.

— А цього не кажи. Валентина Семенівна мені писала і не раз, що ходить до тебе один. Зараз, звичайно, время таке, що молоді як подуріли. Але хіба у тому щастя -зостатися самій з дитиною безкоровайною на руках, як Явдошка? Прости мені, Господи, що на своє рідне таке кажу!

— Ой, мамо! — вигукнула Марта, не маючи сили відповісти.

— То тобі так тяжко?

— Може, якось іншим разом на цю тему поговоримо? Добре?

— Гаразд. Я тебе ні до чого силувати не буду, — мама зітхнула. У цю мить вона подумала, що лучче було б не посилати дочку до брата у Київ. Зовсім чужа стала. І не зрозумієш її ніяк. От з Григорієм і Явдошкою простіше: може з ними і не погодитися, і засудити їхні вчинки, а завжди знає, що у них на думці. Ближчі вони якісь. А Марта — як не своя дитина. У тому, мабуть, їхня з батьком провина: з дитинства дочка по чужих людях: почалося з того, що майже два роки у панночки служила. Отам, мабуть, надивилася всього, що потім, коли думка

виникла відправити її до Києва, то очі в дитини загорілися. «Пустіть, — каже, — я там усе робитиму. І слухатимуся, що дядько казатимуть».

Тепер уже пізно щось совітувати, підсумувала свої роздуми мама й пішла до хати.

Київ, середина травня 1924 року

1

Я комуністка, ходжу в «чужому»,

Обрізала косу. —

І Вам не соромно співати

В цей час про сонце, про красу?

Павло Тичина

Іван вийшов на вулицю і мимоволі на повні груди вдихнув славетного чистого «санаторійного» повітря Києва. Як несподівано на місто спустилася ніч! Як втрачається відчуття часу, коли по-справжньому вливаєшся у вир дискусій і промов. Хтось його штовхнув, вибачився і побіг на трамвай. Іван згадав, що зупинився на виході, і відійшов трохи вбік. Закурив.

На вулицю вибігла дівчина. Кирпата, очі — дві сміхотливі горошинки, і ямочки на щоках. Коротке русяве волосся стоїть сторчма з-під білої косинки. Сіра чоловіча гімнастерка, оперезана тоненьким поясом. Ніби хлопчик-горобчик, грубенький, маленький, недоладно збитий.

Дівчина роззирнулася навколо і, помітивши Івана, рушила до нього.

— Мені дуже сподобалося, як ви говорили, товаришу! — подала рішуче руку. — Саша, будьмо знайомі!

— Іван. Дякую за теплі слова.

— Але я думаю, що деякі положення ваші потрібно допрацювати! Ви ж ситуації на місцях не знаєте!

Іван оторопів від такого натиску. Дівчинці, мабуть, і двадцяти немає, а, може, й вісімнадцяти, а так зухвало говорить із досвідченим партійником з Харкова. Емоції миттю змінювали одна одну. Спершу — приємне тепло гордості за похвалу, потім колюче незадоволення від критики, врешті — захват революційним натхненням Саші. В її словах він уловив раціональне зерно. Ось за таким молодим поколінням — світле майбутнє комунізму!

— ... Одне слово, потрібно доробити негайно! — врешті закінчила Саша.

— Вирішено, переписуємо, — виніс вердикт Іван, запалений ентузіазмом дівчини.

— Ой, я машинку дістану! Зачекайте! — підхопила нова знайома і заскочила назад до будинку.

Вже за кілька хвилин вони йшли вдвох вечірніми вулицями Києва. Іван в одній руці тримав свій невеликий саквояж, з яким прибув із Харкова, а в другій, під пахвою, — друкарську машинку. Поряд дріботіла Саша, час від часу забігаючи наперед, щоб зупинитися, розвернутися і ще щось «пояснити».

— Де ви вирішили ночувати?

— Я думав у сестри, але ще не вирішив остаточно. Вона одружена, троє дітей.

— Як — ще не вирішили?! Надворі ж ніч! Так не можна, — здивувалася Саша. — Залишайтеся у мене.

— Ну, це не зовсім зручно.

— Цілком зручно, я можу постелити вам на підлозі.

Іван зніяковіло мовчав.

— Ах, червоноармієць, партієць, більшовик, а не зрікся буржуазної моралі! — безтурботно засміялася Саша, але потім на мить спохмурніла. — Тільки.

— Тільки?..

— Ви не зважайте. Знаєте, житлова криза зводить

таких різних людей разом. Поряд з моєю кімнатою мешкає непманка і шкурниця. У неї інколи буває людно й шумно. Воюю з нею щодня. Але що поробиш!

— Ми вдвох з нею справимося, — Іван підморгнув Саші.

— Як вам тут, у нас, у Києві? — запитала дівчина.

— Гарний ваш-наш Київ, але, якщо чесно говорити, то провінційно тут якось, затхла атмосфера... А всюди зараз одна проблема — непмани. Не розумію я нових порядків. Повсюдно лунає «гроші», «нетто, «брутто», «накладні». Класовий ворог ходить у хутрах, а простий робітник голодує. Тільки думаєш щось зробити, — кажуть, давай самооплатність! Я усвідомлюю, що необхідно державний бюджет полегшити, але щось тут у цьому всьому неправильне, гниле.

Іван говорив емоційно, уривчасто. Саша бачила, що все це йому дуже болить.

Зайшли до кімнати. Вона була майже порожньою. Справа від входу стояло ліжко і дерев'яний потертий стілець. Над ліжком — портрети Леніна, Маркса і Троцького.

Зліва на маленькому столику, який раніше панам слугував для гри в карти, але після того мав, мабуть, кілька важких років, лежало кілька книжечок. Іван прочитав заголовок тієї, що зверху: Коллонтай «Новая мораль и рабочий класс».

«Своя людина», — подумав Іван.

2

Марта бігла вгору по сходах, а в голові зринали уривки розмови з гоноровою дружиною заможного бельгійця. Та щойно приїхала з Франції й привезла кілька модних журналів, за якими кравчиня мала пошити нове плаття.

Спершу Марті зовсім не хотілося відповідати на нудну балачку замовниці. Надто тоді, коли та між іншим обмовилася:

— А ви чули, що до Києва знову приїздить Айседора Дункан? Здається, буде танцювати 25 й 27 травня у театрі імені Тараса Шевченка...

Молода кравчиня на мить заціпеніла, а потім різко обірвала жінку:

— Вибачте, але вона мене не цікавить!

Незручна пауза на якийсь час повисла у кімнаті.

Коли дівчина зняла необхідні мірки, перемалювала до зошита фасони суконь і думала вже прощатися, побачила на бильці стільця плаття із блідо-рожевого крепу. Такого крою вона ще не бачила.

— Що це? — Марта підійшла ближче, щоб роздивитися.

— Облиш, не зачіпай, — жінка мало не вирвала плаття з рук Марти. — Тобі такого не зробити!

Марта розгубилася і не могла нічого відповісти, попри те, що зсередини спалахнуло ядуче відчуття образи. Жінка, побачивши реакцію дівчини, змінила гнів на милість і пояснила:

— Не тільки ти, найкращі модельєри Європи не здатні повторити плаття Мадлен Віонне[20]! Навіть щоб одягти таку сукню, необхідно вчитися! Вона і Люсіль Гордон[21]— це дві мої богині, на яких я молюся. Шкода, що остання вже два роки нічого не створює. Вона вміла зробити жінку спокусливою.

Замовниця не договорила, бо не знала — пристойно це чи ні — розмовляти з кравчинею про нижню білизну. Вона лише півроку, як була одружена з європейцем, і їй страшенно хотілося бути вишуканою дамою.

Марту охопила щемлива ностальгія за чимось прекрасним, яке вислизає з рук, з пам'яті й уяви, але нагадує про існування таємниць й іншого, прекрасного життя. В якомусь іншому житті вона могла б жити на вулиці Камбон[22], Фобур Сент-Оноре[23] чи на авеню Монтень[24], і, можливо, тоді їй підкорилось би плаття Віонне...

Додому Марта йшла, не помічаючи нічого навколо, заглиблена у мрії й думки. То вона у голові прокручувала цей незвичний косий крій сукні. То взагалі сягала далі, поза кордони, у країну, якої вона ніколи не бачила, але яку вифантазувала, читаючи модні журнали та книги.

Вже причинивши двері своєї кімнати, вона помітила гостя, і серце мало не вискочило з грудей від несподіванки. Вона, звичайно, останні кілька тижнів понад усе бажала замирення з Володимиром, але, побачивши його вперше після того дня, відчула радше переляк, аніж радість.

Володимир сидів за столом, уважно вивчав газету і курив. У мушлі поряд уже було кілька недопалків. Поряд на столі лежав чималенький чемоданчик, на ньому зверху — коробка цукерок і вже над нею — маленький букетик квітів.

— Нарешті! Привіт! Я вже тут від нетерплячки просто помираю!

Марта вражено мовчала, спостерігаючи за безтурботною поведінкою Володимира. Ніби нічого й не сталося!

— Чого стоїш?! Проходь! Став чайник, а я розпакую цю таємничу валізку. Бо, б'юся об заклад, ти навіть не підозрюєш, що у ній.

— Володю, я... Ти хоча б вибачився! — сказала Марта докірливо, але без злості. Вона так і стояла на порозі, ніби ця кімната була не її.

— Ну, в нас зараз два варіанти: або ми забуваємо, що було, і живемо далі без мелодрам, або можемо спробувати зіграти старосвітський водевіль, але, дякую, без мене.

Володимир поглянув на Марту, на віях якої вже тремтіли дрібні сльозинки. Він трохи злагіднів, підійшов до дівчини, взяв її за плечі і сказав стишено:

— Забули, гаразд? Забули...

Марта впала йому в обійми, і вони стояли якийсь час мовчки, пригорнувшись одне до одного. Дівчина заплющила очі і спробувала віднайти у собі те відчуття злиття, розчинення у коханому, яке п'янило і зворушувало її раніше. Але не знаходила. Щось стало між ними... Та все ж, усупереч цьому, ця хвилинна близкість була приємною.

Вона подумала, що й справді, коли вони почнуть зараз говорити й згадувати, то лише роз'ятрять рану, яка вже переставала кровити. Залишити все в минулому теж було якось неправильно, адже, можливо, за інших обставин щира розмова могла б відновити місток між ними, ту зворушливу інтимну близкість, коли відчуваєш когось майже телепатично.

Але ні. Вперше у Марти з'явилося відчуття, що близкість була ілюзією. Насправді її, може, ніколи й не було.

Бо, здавалося, вони розмовляють різними мовами. Тільки чому ж вона зрозуміла це тільки зараз?

Володимир за хвилину збадьорився, вивільнився з обіймів і підійшов до столу. Вручив квапливо квіти, а потім і коробку цукерок (шоколадні, австрійські, до чаю!), гордо відкрив чемоданчик:

— Патефон! Тепер ти можеш слухати музику! Давай відразу щось поставимо! Я й рекорди приніс!

Володимир підійшов до ліжка, де лежало кілька платівок. Очевидно, місця на столі їм не знайшлося.

— Постав, будь ласка, чайник, я вже не проти чаю попити! — попросив, перебираючи платівки. — Ось романс «Молчи грусть, молчи...».

— Ти знущаєшся? — запитала Марта і процитувала: — «Стон души о разбитой любви... Не вернуть никогда, никогда...»

Запитала й відразу подумала, що на такі тонкощі Володимир просто не здатний. На щастя чи на горе.

— Марто, я ж прошу тебе, давай не будемо починати! Я просто згадав, що тобі подобається Віра Холодна[25]. Потім ми в кіно ходили саме на цей фільм! І ти мені розповідала, що, бач, — моя колега по фаху, а в кіно знялася, як там її, цю модистку, Лаб... Лабнова?

— Надія Ламанова[26]... Вибач, я справді сказала, не подумавши, — визнала Марта й підійшла до Володимира, щоб легенько погладити його по плечах. Він підставив ще й свою чуприну, сказавши кілька демонстративних «муррр», але очі зосереджено вивчали наліпки на рекордах.

— Добре! Те іншим разом послухаєш! Тут є вальс! Іспанський духовий оркестр. Зауваж, автор малюнка сам Маяковський!

— Чудово! Ти просто зараз можеш увімкнути музику?

— Звичайно! Я тобі все поясню: глянь сюди — тут треба заводити. Вистачає на одну сторону, це десь три-чотири хвилини. Голки слід змінювати часто, але вони продаються на вагу. Не знайдеш у крамницях, дістану. Ось тут вони зберігаються, — з цими словами Володимир відсунув спеціальний відсік у чемоданчику. Його очі просто горіли від захвату.

— А рупор де? — запитала Марта.

— Дурненька! Це ж не грамофон. Тут він вбудований у корпус. Коли будеш купувати ще рекорди, дивися, запитай, чи точно вони до патефона. До грамофона сюди не підійдуть. Зрозуміла?

Марта кивнула мовчки головою, ніби слухняна учениця.

— Бачиш, тут від центру до краю голка йде, а у грамофона навпаки! Чай ти, звичайно, не поставила!

— Вибач, зараз! — і Марта відбігла в інший кінець кімнати, де була «кухня»: маленький столик з примусом та іншим начинням.

За якусь мить кімнату наповнила музика, а вдоволений Володимир підійшов до Марти. Йому вже не йшлося про чаювання і цукерки. Його вабили звабні вигини дівочого тіла. Відхиливши шлейки легкої сукні, він обціловував її плечі, вдихав запах шовковистого волосся. Дівчина сторожко дослухалася до своїх відчуттів, продовжуючи порядкувати біля примусу.

— У тебе така гладенька шкіра, — сказав, майже прошепотів, Володимир хрипко. — І ямочки на кругленьких щічках...

Раптом хтось наполегливо почав грюкати у двері, що у відповідь ображено задвигтіли.

Володимир, ніби справжній господар кімнати, широким кроком швидко підійшов до дверей і рвучко відчинив.

— Товариші, у вас надто гучно грає музика! Ви заважаєте нам працювати! — почувся строгий і звідкись знайомий чоловічий голос. Марта обернулася. На порозі стояв Іван. Щойно, після перших своїх слів, він упізнав її і тепер розгублено кліпав навколо, вивчаючи охайну й затишну дівочу світличку. З-за його спини визирала сусідка Саша.

Марта помітила, що спершу, завидівши її, Іван нібито зрадів. Але перегодом його погляд одмінився, наїжачився. Вона згадала про спущену шлейку плаття, розкуйовджене волосся, і їй здалося, що стоїть перед ним голою.

І справді, Івана переповнювали роздратування і злість. Відчував себе ошуканим, зрадженим. Він раптом зрозумів, таємницю томливого приємного передчуття, яке його опанувало, коли він вирушав до Києва. Зустріти Марту! Сімнадцятирічну дівчинку в білому простому платті. У своїй уяві він бачив її старанною студенткою або ж працьовитою робітницею. Він бачив, як її молода енергія спрямовується на розбудову комсомолу. На гірший випадок, хай вона була б уже одруженою!.. Але ж не коханкою непмана!

— Перепрошую, але гучність не регулюється! — відказав Володимир.

— Доброго вечора, Іване, — спокійно сказала Марта і, повернувшись до Володимира, додала. — Це квартирант Лариси Василівни. Чотири роки тому недовго були сусідами. А Сашу ти знаєш.

— Володимир! — бадьоро представився «господар» і простягнув свою широку долоню. Іван неохоче поручкався. — Якщо вже знайомі, то проходьте, не соромтеся. Яка може бути, у біса, робота ввечері?! Значно ж приємніше музику послухати, ніж документа цяпати.

Вогонь, що розгорався всередині, дійшов апогею, й Іван спалахнув:

— Вам, товаришу, музика в голові, а нам виконання останніх постанов пленуму партії! Вимкніть музику негайно!

— Платівка вже скінчилася, — сказав очевидне Володимир. Півнячі бої у їхньому найпримітивнішому вигляді рідко коли його зачіпали. Тому коли Іван, збагнувши запізнілу недоречність своїх слів, почервонів і рвучко забрався геть, Володимир лише знизав плечима: «Диваки, та й годі!»

3

...Я не знаю, хто кого морочить,

але я б нагана знову взяв

і стріляв би в кожні жирні очі,

в кожну шляпку і в манто стріляв...

Володимир Сосюра

Іван міряв Сашину кімнату широкими кроками, немовби прагнув у них вкласти всю свою злість і роздратування. Руки в кишенях, погляд потуплений униз. Було якось гірко, боляче... За що боролися? Не розумів він НЕПу, ненавидів його, з усіма вітринами, недосяжними простому робітникові, з розцяцькованими дженджиками, з жінками, такими. такими, як Марта.

Мозок запрацював раптом сердито й чітко, думки виливались у гострі слова переписаної резолюції. Саша захоплено мовчала, чулися лише удари її маленьких рішучих пальчиків, які швиденько набирали текст на друкарській машинці.

Врешті тиша ознаменувала собою закінчення роботи. Саша витягнула аркуш і почала ретельно перечитувати надруковане.

Іван сів на ліжко й закурив. На якийсь час його погляд заволікся туманом далеких думок, але невдовзі він стрепенувся й заговорив:

— Сашо, я маю до вас розмову...

— Кажіть, звичайно.

— Можу я висловлюватися прямо, без усіляких реверансів, які не личать комуністові?

— Звичайно! — підтвердила Саша, ще тримаючи у руках щойно дбайливо перевірений на помилки документ.

— Я казав вам, що післязавтра їду назад до столиці?

— Ні.

— Так, от. Країна поступово переходить до мирного життя. Звичайно, ще багато роботи попереду! Але зараз саме час подумати про будівництво майбутнього країни на вищому і нижчому рівні. Ви розумієте, про що я кажу?

— Не зовсім. Про майбутнє?

— Саме так — про майбутнє! — Іван на мить замовк, усвідомивши, що слова підбираються не так легко, як би йому хотілося. — І я так собі міркую, що я зараз готовий до того, щоб.

«От дідько, все-таки виходить з реверансами!» — з гіркотою подумав Іван, але продовжив. Мусив закінчити розпочату ним самим розмову.

— Щоб. щоб. Кажу відверто: нещодавно я постановив собі, що мушу одружитися. Бо я так собі міркую, що у парі не тільки легше двом жити, але й будувати нову країну.

— Я...

— Заждіть! Я дуже вас прошу спершу мене вислухати, а потім уже говорити.

— Добре.

— До революції були дві крайнощі: або ж силували до шлюбу з меркантильних інтересів, або ж — «черемха».

Саша запитально подивилася на Івана, і він мусив пояснити:

— Я про всі ці тваринні пристрасті, які називали коханням. Із самогубствами, дуелями й істериками. Чи потрібно це пролетарію? Чи потрібне «кохання панночок-білоручок» зараз, у молодій радянській державі? Коли стільки ще треба всього зробити?! Коли ворог стоїть на кордоні й вичікує: ага, чи ж не схиблять робітники? Щоб з непманівськими посіпаками відродити ярмо Ро-манових! Я певен, що ні! Таж ворог тільки й жде того, щоб ми розманіжилися тут, розпаніли!

Іван розпалився, очі загорілися вогнем ненависті, і його завзяття передалося Саші. А чоловік продовжував:

— Тому я думаю, що майбутнє за здоровим шлюбом, де чоловік і жінка в одній міцній супрязі йдуть! Де коли один щось починає, то другий підхоплює!

— Однодумці! — вигукнула Саша.

— Так! — підтвердив радо Іван. — Чи ж ви розумієте, до чого я веду?

— Ні! — відповіла Саша. Може, їй би жіноча інтуїція щось у цей момент підказала, але, по-перше, дівчина не була схильна дослухатися до ірраціонального. Подруге, вона була не настільки привабливою, щоб мати достатньо досвіду спілкування з чоловіками. Не мала вона й коштів причепуритися, а коли зрідка випадав гулящий гріш, то не було охоти. І лише завдяки жвавому темпераментові дівчина не зникала для чоловічого оточення, але сприймалась як «свій бойовий товариш», а не об'єкт пристрасті.

— Я до того веду, що у вас, Сашо, я сьогодні побачив справжнього хорошого бійця. І питаю вас, чи не хочете ви зі мною одружитися й поїхати до Харкова! — випалив Іван, і всередині щось аж похололо, але зовні він зберігав подобу рішучості.

— Щоб я усе кинула й поїхала геть з Києва! — пирхнула Саша.

— Заждіть. Не поспішайте з висновками! Я розумію, що тут у вас усе життя. Але вам, молодій, активній, більше підійде не старосвітський Київ із Зеровим і Єфре-мовим, із золотими куполами Михайлівського і Софії, а простора пролетарська столиця, де значно швидше йде процес як відновлення виробництва, так і пролетариза-ції трудящих мас.

Хто такі Зеров і Єфремов, Саша не зрозуміла, окрім того, що то якісь непмани чи релігійні реакціонери. Її думка пішла в іншому напрямку:

— Але я не старосвітська панночка, щоб понад усе бажати вискочити заміж! Я свобідна жінка, яка має міцну класову позицію й намір прислужитися партії. А ви мене прагнете впрягти в ярмо буденщини! Я взагалі так думаю, що у майбутньому, за комуністичного суспільства, ми житимемо у фаланстерах: з окремими гуртожитками для чоловіків, жінок і дітей. Сімейне питання не повинне обмежувати розвиток особистості! — Саша, щоб виголосити промову, аж піднялася зі стільця. Тільки що навшпиньки не стала.

Тут би Івану спасувати, відкинути необачну поспішну ідею. Адже дівчина дала йому можливість відступу. Але від її гарячого протесту він іще більше розпалився і затято став їй заперечувати:

— Так, коли ми побудуємо комунізм, суспільство існуватиме на принципово інших засадах. Але зараз ситуація інша. От візьмемо ще й тілесні потреби. Вони штовхають на пошуки випадкових зв'язків, які обертаються хворобами, абортами й моральними стражданнями. Починаєш уникати статевого питання, тоді обсідають різні думки, які відволікають від найголовнішого — праці. То хай краще це буде той, хто поділяє твої ідеали, не випадкова людина, одне слово... Розумієте, людина має бути якісним гвинтиком великого державного механізму. Умілим і здоровим інструментом у руках партії!

Викладаючи першу частину своїх аргументів, Іван не врахував того, що перед ним не чоловік, а сімнадця-тилітнє дівча. Й, можливо, його слова, навпаки, збурили б когось іншого і примусили навіть викинути нахабного гостя геть із кімнати. Але тут він цілком випадково втрапив у ціль з другою частиною свого монологу. Саша перебувала у розквіті юнацького максималізму й ідейності. Вона горіла комуністичними ідеалами і все своє життя звіряла з ними. Це була її релігія. Думка про те, що, взявши шлюб, вона таким чином виконає свій громадянський обов'язок, заповзла підступним вірусом у її мозок і потихеньку підточувала всі сумніви й обурення.

Саша стишилась і вже рівним голосом відповіла:

— Я гадаю, що достатньо почула. Тепер мені необхідно обдумати вашу пропозицію. Не варто зопалу щось вирішувати. А нам час лягати спати. Я вам зараз постелю на підлозі.

Спокій господині передався й Іванові. Він раптово відчув страшенне виснаження. Здавалося, що важка втома обгортала його отруйним плющем, висотуючи всі сили. Надто багато вражень, надто багато подій. Він уже дивувався сам своїй пропозиції і її поспішності. Але відступати вже не було як. І він був не з тих, хто відмовляється від своїх слів.

Київ, літо 1924 року

1

З Англії приїхав давній шкільний товариш Володимира — Дмитро. Він виїхав з родиною за кордон ще до 1917 року, здобув якісну вищу освіту вже там і став майже цілковитим англійцем. Тільки вилицювате обличчя зраджувало в ньому слов'янина.

Після проголошення НЕПу його родичі почали пильніше приглядатися до тих процесів, що відбувалися у колишній Російській імперії. І, врешті, послали свого молодшого сина на розвідку щодо можливостей розвитку їхнього родинного бізнесу.

У холостяцькій квартирі одного зі знайомих Володимира, Семена, було майже завжди людно: тут збиралася змішана компанія скоробагатьків-непманів і київської голодної богеми. У чепурненькому сірому англійському костюмі, з капелюхом-габіком у руках, стриманий і замкнений у собі Дмитро здавався елементом чужорідним та екзотичним. Він примостився на улюбленому місці Марти — старенькій турецькій канапі із зеленим подертим сукном і продавленими пружинами. Час від часу зі шкіряного портмоне хлопець діставав цигарки з витриманим тютюном, пропахченим опієм, і пригощав охочих, але сам не курив. Потилицею він інколи зачіпався за обірвану складку шпалери, над якою у золоченій рамі оголяла свої перса грецька німфа.

Марта сіла поруч із Дмитром і обірвала над ним надокучливий шматок шпалери, недбало кинувши його на підлогу.

— Краще, чи не так? — запитала, сміючись лише кутиками кармінових губ.

— Так, дякую. — Дмитро поглянув на неї вдячно і відразу відвів очі, щоб навіть поглядом не торкатися дівчини, яка належить не йому.

Дівчина спостерігала за Володимиром. Він саме розповідав чергову порцію масних анекдотів, і Семен з Тимуром Миколайовичем реготали, витираючи сльози з кутиків очей. З одного боку, її часом аж пересмикувало від його слів. З іншого — в кожному його порусі, вигині суворих брів вона бачила щось невловиме, щемливо рідне, на що відгукувалася кожна клітинка її тіла. Очевидно, якби він раптом почав дослухатися до неї, познайомив зі своєю матір'ю, повів до церкви під вінець і став ніжним та уважним, справжнім джентльменом, як Дмитро, то він би був, звичайно, кращим, але не самим собою.

Черга перейшла до Семена. Це був цікавий мовчазний флегматичний тип. Мішкуваті смугасті короткі штани на його великих ногах разом із куцим тісним піджаком, який, здавалося, ось-ось мусив розірватися на його пухких грудях, творили цікавий контраст. Образ доповнювала надто коротка краватка і величезна модна картата кепка з помпончиком на маківці. На смак Марти, це був вигляд справжнього блазня.

— ... Запитання: чим одрізняється піонерка від комсомолки? — захмелілі очі товстуна спалахнули пустотливими іскорками.

Пауза нетерплячого передчуття і готовність вибухнути реготом.

— Піонерка «всегда готова», а комсомолка — «давно готова»!

— Я сьогодні теж дещо вивчив з новенького, — знову перехопив ініціативу Володимир. — Іду повз Виконком на Хрещатику, а тут біля нього безхатьки випрошують копійки:

В государственном лото

Я спустил своё пальто,

Портсигар и два кольца,

Гопцадрица-гопцаца!

Володимир не тільки виразно проспівав уривок, а й затанцював, вдало наслідуючи відчайдушні рухи безпритульних хлопчаків.

— Це якось... по-дитячому! — стиха вигукнув Дмитро, але за мить знітився й поглянув на Марту. Дівчина спостерігала за витівками Володимира з легкою усмішкою на губах. Щось у її очах було таке, що він не витримав і сказав: — Ви, як бачу, його дуже кохаєте.

Марта покрутила у руках спорожнілий келишок з-під вина і, здається, майже не помічаючи Дмитра, почала говорити, ніби сама до себе:

— Ви таки праві — він і справді велика дитина. Дуже люблена мамою і кривджена дворовими дітьми.

— Він розповідав?

— Ні, але це очевидно для мене.

— Ви його добре знаєте?

— Невже вам справді цікаво? — стенула Марта плечима й продовжила говорити далі. Її голос звучав якось стомлено й безбарвно: — Звичайно, знаю. Я знаю всі його посмішки, і його ходу, погляд... наприклад, коли він вдоволений, і його бурмотіння, коли він хоче в чомусь мені відмовити і не знає, як. У нього такі шершаві руки, дужі й надто рано порізані зморшками, але вони все одно зворушливо милі. І він зовсім себе не знає. Ні своєї щиросердної, майже наївної, доброти, ні безмежного безжального егоїзму...

— Годі! Годі! Ми ж не на іспитах і не на сповіді. Ви його знаєте і все одно дуже кохаєте, так?

Марта кивнула, і в її очах забриніли сльози, але вона швидко опанувала себе.

— Зачекайте, я вам скажу ще одне. Найважливіше — я знаю, що він ніколи не одружиться зі мною, — здавленим голосом сказала Марта.

— Як правило, жінки цю ілюзію втрачають останньою, — зауважив Дмитро. Він починав ніяковіти від надмірної відвертості розмови.

Марта, що весь цей час дивилася кудись повз Дмитра, перевела погляд на нього. Її обличчя було якесь оспале, стомлене.

— Розумієте, я не змогла йому подарувати мрію. Для нього я — проста земна жінка, а з такими не одружуються.

2

Наступного дня Володимир повів Марту до кафе, у приглушеному світлі якого він, як правило, влаштовував ділові зустрічі. Те, що він взяв її з собою, означало, що сторони вже досягнули порозуміння, а ця вечеря була лише свідченням взаємної довіри і симпатії.

За столиком сиділо четверо. Крім Володимира і Марти, був іще Дмитро й опасистий приземок невизначеного віку. Тимура Миколайовича Марта бачила вдруге. Його простакувате обличчя з кирпатим великим носом і ріденькими білими віями дивилося на світ оптимістично й добротливо. Сидячи, він виклав поперед себе своє черевце, яке огортав неохайний пом'ятий костюм. Канотьє на його великій круглій голові з'їхало набакир, але чоловік усупереч правилам етикету не хотів його знімати.

— Минулого разу ми були в іншому кафе, — зауважив Дмитро, й Марта відволіклася від своїх спостережень. -Якщо я не помиляюся, на Воровського...

— А! «Семадені» на Воровського, 15, — підтвердив Володимир. — Нещодавно там у черговий раз робили облаву чекісти. Ми ж не хочемо, щоб на нас подумали, що ми якісь кримінальні «акули», еге ж?

— Це напівлегальне становище бізнесу у вашій країні мене вражає. Ви розумієте, що ми не можемо інвестувати гроші в бізнес там, де підприємець навіть не має виборчого права? — сказав Дмитро.

— Вкладаючи гроші зараз, коли все тільки починає розвиватися, ви випередите обачливіших конкурентів. За кілька років, коли все вляжеться, налагодиться і, зрештою, держава стане добрішою до приватної ініціативи, щось починати вже може бути пізно, — заперечив Володимир. — Я вам кажу, у що щиро вірю: великі гроші робляться саме у такі, здавалось би, несприятливі, нестабільні моменти історії.

— Якщо події у країні розгортатимуться саме за таким сценарієм, то, я думаю, ми зможемо повернутися до нашої розмови, — примирливо відповів Дмитро, але враз спалахнув знову: — Але як може таке відбутися, коли приватну ініціативу висміюють на державному рівні?! А всі ці працівники державних господарчих структур, фінінспектори — це ж справжнє пекло! З ними ж неможливо працювати!

— З ними не треба працювати, з ними треба домовлятися, — зауважив Тимур Миколайович, реготнув і підморгнув Володимирові.

— Ви натякаєте на хабарі?! — обличчя Дмитра спаленіло рум'янцем.

— Ти, хлопче, ніби старосвітський дівич, який уперше голі цицьки побачив, — майже лагідно відповів Тимур Миколайович. — У вас там у лондонах теж не святі горшки ліплять.

— Ви б не говорили так при дамі...

Володимир і товстун майже одночасно зневажливо хмикнули. Марта зробила вигляд, що не слухає розмову.

Дмитро озирнувся навкруги і побачив, що рідко хто з відвідувачів, як і Тимур Миколайович, зняв головний убір. Умеблювання кафе було непретензійним. Біля грубо збитих простих столиків стояли дерев'яні тверді стільці з округлими спинками. Поздовжні перекладинки неприємно врізувалися у спину. Столам бракувало скатертин та охайності. Здавалося, що на їхній поверхні написано недовгу, але бурхливу історію цього кафе.

Мабуть, саме у цю мить Дмитро відчув, що він стомився від подорожі і прагне повернутись до Англії.

До їхнього столика підійшла офіціантка, запнута білою косинкою. На залізному підносі стояли борщ і вареники. Дмитро подякував комусь невидимому за те, що йому тепер можна припинити розмову, яка починала бути йому неприємною.

Тимур Миколайович понюшив повітря, задоволено крякнув і попросив до хліба ще сала з часником.

— Що я люблю в нашій малоросійській кухні — це гарний кусень сала і наваристий борщ, — захоплено сказав товстун. Марті згадалось, як вона у дитинстві виносила відра свиням, як вони рохкали й кувікали від радості. Вона спробувала відмахнутися від порівняння, але за мить Тимур Миколайович почав їсти, голосно чвакаючи, цмокаючи і плямкаючи. До справи він підходив методично, щелепи працювали безперестанку з невтомністю дивовижного механізму, який не потребує і хвилини на перепочинок. Вираз блаженного сласного задоволення застиг на його зосередженому обличчі.

Спершу було перемелено борщ, затим пішли вареники з капустою й картоплею, щедро политі зажаркою. До всього цього додавалася величезна порція сметани. На десерт були вареники з вишнями, кісточки від яких Тимур Миколайович спльовував у пухку, покриту ластовинням долоню, а потім вивертав купкою просто на стіл.

Обтерши масні руки об хліб, а потім для певності об краватку, він звів на Марту здивовані очі, обрамлені білим пушком не менш здивованих півмісяців тоненьких, майже жіночих, брів, і сказав:

— Дорогенька, чого ж ти не їси? — голос звучав цілком доброзичливо. Почуття провини й огиди переповнювало Марту. Перебування поряд з цим чоловіком було для неї страшенно нестерпним. І водночас вона соромилася перед самою собою, що відчуває відразу до того, хто до неї ставиться приязно.

— Такій сухоребрій щупленькій тичці треба відростити сальця спереду і ззаду! А то ще можеш когось кісточками поколоти! — додав Тимур Миколайович й задоволено засміявся. Від сміху та їжі на нього напала гикавка, яку він заходився запивати узваром.

«Мабуть, я маю відростити таке саме черево, як у тебе», — зло подумала Марта, почуття провини як вітром здуло. Одна думка про їжу викликала тепер у неї нудоту. Вона навіть спробувала легенько відсунути свій стілець трохи далі від столу.

У цей час у Володимира, який мав звичку їсти похапцем стався легкий напад надхи, яку хлопець і не думав у собі стримувати. Тимур Миколайович, голосно гикнувши, знову реготнув й весело підморгнув своєму діловому партнерові.

Марта, що завжди терпляче ставилася до відсутності гарних манер у Володимира, зараз здригнулася, мимоволі зустрівшись поглядом із Дмитром. Чоловік дивився на неї співчутливо. До своєї їжі він також майже не торкався.

Цей погляд Дмитра переслідував Марту весь вечір. Відчувала себе зрадницею. Вчора вона надто багато випила вина і наговорила всіляких дурниць майже незнайомому чоловікові, а сьогодні — цей погляд... Натомість у Володимира був чудовий настрій. Очевидно, що з Дмитром не вдалося налагодити бізнесу. Але вечір, на його погляд, було проведено вдало, в приємній компанії, з гарною їжею. Він наспівував сам собі щось веселе всю дорогу до помешкання Марти. Причинивши двері, відразу згріб дівчину в міцні, майже задушливі обійми, однією рукою мнучи її груди під блузкою, а іншою — похапцем задираючи спідницю.

Марта на якийсь час підкорилася йому, але грубе смикання за груди лише дратувало її. Врешті вона силою відсторонила Володимира, подивилася у його затуманені алкоголем і бажанням очі й сказала:

— Скажи мені щось приємне!

— Якщо ти хочеш, щоб я пішов, я піду, — відказав Володимир.

— Ні, не йди.

Вже потім Володимир вдоволено спав, лежачи горілиць й заклавши руки за голову. Годинник прорізав тишу, нагадуючи, що за якісь кілька хвилин він прокинеться, щоб одягнутися, похапцем поцілувати її й вирушити додому. Марта повернулася до нього спиною, скрутилася у клубочок і заплакала. Відчуття гострої самотності душило її каменем у горлі так, що важко було дихати.

— І все-таки я кохаю тебе, дурнику, — прошепотіла.

Київ, 1924 рік

Повернувшись до Києва, Герберт Штільберг насамперед вирішив з'ясувати, що відбувається у новій, нехай уже комуністичній, німецькій громаді. Але, як виявилося, німці Києва трималися старого, їм були ближчі затишні зібрання у Лютеранській кірсі святої Катерини, ніж галасливі клубні збори.

Герберт не довіряв більшовикам, і навіть це тимчасове пом'якшення режиму не викликало в нього оптимізму. Згідно зі своєю природою, він традиційно очікував найгіршого. Тому жахнувся, коли побачив роботу при кірсі викладачки німецької мови, Гедвіги Фалькович. Хіба вона сліпа й не бачить офіційної антирелігійної політики держави?! Йому хотілося підійти до цієї жінки і добряче її струсонути. Всі ці бесіди на релігійну тему, вечори самодіяльності з релігійними гімнами... Вона ж загубить і себе, і дітей!

Свої міркування він виклав Ларисі Василівні, до якої не міг не зайти. Вона зустріла його дуже радісно, водночас ніяковіючи, що майже вигнала його тоді, чотири роки тому. Але Герберт, у першу чергу, пам'ятав, що лише завдяки їй він зміг подолати тиф. Та й порада їхати до ситого села була в той час рятівною.

Хлопець був дуже здивований, коли дізнався, що Лариса Василівна викладає на Польських вищих педагогічних курсах імені Ф. Кона.

— Ви ж не маєте ніякого стосунку до поляків! — вигукнув він.

— Але хіба ви не знаєте катастрофічного становища з кадрами? Особливо в освіті. Щонайменше третина вчителів зараз напівграмотні. А їх має бути багато, осо-

бливо для так званої нацсправи. Тому більшовики нагально потребують зараз нас, старшого покоління. Принаймні тимчасово... Роздивіться, розпитайте, де можна влаштуватись і вам!

Тому Герберт вирушив до Наросвіти. Він майже не сподівався хоча б на якийсь успіх і вже розгублено розмірковував над тим, чи не доведеться йому повертатися до німецької колонії. Він не знав, до кого звернутись, і, щоб набратися сміливості й рішучості, сів на стілець у коридорі. Й мимоволі став свідком розмови двох службовців, які завзято сперечалися щодо одного місця у документі, поданому польською мовою.

— Тут товаришка мала на увазі... — наполягав старший чоловік, худий і сивий.

— Ні, ви помиляєтеся... — відказував йому молодший з невеликим черевцем.

— Дозвольте, я трохи знаю польську... — несподівано встряв у розмову Герберт.

— Молодець! — похвалив його переклад товстун і запитав: — Ви поляк?

— Ні.

— Звідки знаєте польську?

— Моя бабуся з Житомирщини. Вона мала якісь корені... І до костелу ходила.

— Значить, поляк, — вирішив худий. Його строгий погляд свердлив Герберта наскрізь. — А до костелу ви теж ходите? Як і бабця?

Останні слова прозвучали майже глузливо.

— Звичайно, ні. Як можна! — рішуче заперечив Герберт.

— Атеїст?

— Так, — підтвердив хлопець, але на душі було якось мулько. До релігії йому було байдуже, але водночас його опанувало неприємне відчуття, ніби він бреше.

— Ви знаєте, ми саме боремося зі шкідливим релігійним впливом, який здійснюється старими викладацькими кадрами у польських закладах освіти. От у минулому році громадянку Курилович зняли в одинадцятій школі, а в цьому — викрили ще одне контрреволюційне вогнище вже у дитячому будинку. Це справа про підривну діяльність громадянки Гонсіровської... — худий чоловік перебирав теки зі справами і, жбурляючи їх, голосно ляскав ними по столу. — А ось довелося викинути зі школи громадянку Рудницьку... Ви розумієте, ці люди, яким радянська влада, можна сказати, дала другий шанс, ведуть підривну роботу проти тієї самої радянської влади!

Товстун підтримав колегу:

— А це ж зривається навчальний процес!

— Так, звичайно, розумію, — безбарвним голосом підтвердив Герберт.

Старший чоловік кахикнув і підійшов ближче до справи:

— Вищу освіту маєте?

— Ні, тільки гімназію закінчив. Потім був на війні.

— А в громадянську?

— За червоних, звичайно, — збрехав Герберт. Йому за останні роки часто доводилося говорити неправду про своє минуле, але він так і не навчився цього робити з легким серцем. Щоразу слова давалися йому важко, їх доводилося просто видушувати з себе.

— Добре. Нам такі кадри потрібні.

Відтак Герберт знову влаштувався у Києві. Викладав польську мову, історію і літературу. Інколи перекладав. Його досвідом роботи зацікавилися, тому кілька разів він прочитав лекцію про нове життя німців на селі. До того ж давав приватні уроки української мови одному комуністові-єврею з Москви.

Того вечора Герберт ішов Володимирською вулицею й за кілька метрів помітив веселий гурт, який розтягнувся по всьому хіднику і стрімко наближався до нього. «Непмани, яке огидне явище!» — подумав Герберт. Серед трьох чоловіків розгледів меншу постать, яка здалася йому знайомою. «Та це ж Марта з голодної весни 1920-го! Як дивно розходяться шляхи людей, — міркував хлопець. — Лише вчора це було невинне дівча з села, а сьогодні — полюбовниця якогось дженджика-непмана... яскравий кармін на губах, підведені очі. Як звабно виглядають з-під легкої сукні округлі коліна, кокетуючи з перехожими! А той мужлай, очевидно, і є тим паршивим бахуром, що звів дівчину!» Увагу Герберта прикував високий молодик поряд із Мартою.

Марта також упізнала свого давнього знайомого. Інколи так буває, що, зустрічаючи людей із минулого, ми відчуваємо до них більшу приязнь, ніж у часи активного спілкування. Так вийшло й того разу. Марту пойняв дивний болючий і водночас приємний щем. Перед її очима ожили картини з минулого. Забулися голодні дні, лишився лише спогад про сонячне проміння у кронах каштанів, теплий пісок на березі Дніпра і згасаюче відчуття дитинства.

Тому Марту раптом охопила незрозуміла їй самій радість зустрічі з Гербертом. Вона здалеку помахала йому рукою і, вчепившись у передпліччя свого супутника, підвелась навшпиньки, щоб сказати йому кілька слів на вухо. Він з розумінням кивнув і усміхнувся.

Вся безтурботна й весела компанія рушила до збентеженого Герберта.

— Доброго дня! Рада вас бачити, — вигукнула Марта.

— Знайомтеся, — це Володимир. А це Семен і Саша! Здається, ми цілу вічність не бачилися!

Чоловіки поручкалися.

Герберт зиркнув на непокриту голову Володимира. Сам він ніколи на вулицю не виходив без найпоширенішого зараз головного убору — кепки. Інакше відчував себе майже голим. Володимир натомість ходив по вулиці без капелюха. Перехожі, особливо старшого віку люди, озиралися на нього, як на божевільного, але зручність і власні переконання важили для нього більше, ніж людські пересуди.

Марта перехопила погляд Герберта, і їй згадалося, як на її несміливі зауваження Володимир завжди відповідав:

— Відходить мода на краватки. Скоро всі забудуть і про головні убори. Адже це безглуздий елемент туалету. В ньому немає ніякої необхідності.

— А взимку? — сміючись, недовірливо питала Марта.

— А на зиму у мене є добра бараняча шапка. Її зроблено з мого брата по розуму, бо я насправді баран.

— Не кажи так, Володю, ти дуже розумний, — сердилася дівчина.

— Бе-е-е! — відказував хлопець, роблячи їй назло дурнувату гримасу.

Марта відігнала несподіваний спогад і тісніше пригорнулася до Володимира.

Герберт стримано відповів на привітання і тепер наїжачено зиркав з-під лоба.

— Може, по пивку? — благодушно запропонував Володимир. — Завжди приємно поспілкуватися зі старим знайомим.

— Ні, вибачте, — відрізав Герберт, — маю нагальні справи.

— Шкода... Може, все ж таки приєднаєтесь до нас? Ну, будь ласка, не будьте букою! — грайливо попрохала Марта, дивлячись на німця своїми підмальованими очима.

Він не міг відмовити. На щастя, по дорозі йому не довелося багато говорити. Компанія була весела і сповнена хорошого настрою. Поряд весь час щебетала й заливалася сміхом Марта. Але від його погляду не сховалося, що її активність була якась гарячкова, нервова.

— Чому ви на мене так дивитеся? — запитала Марта вже у пивній.

Герберт, вагаючись, відповів:

— Незвично. Просто незвично.

— Чому? Я вам така не подобаюся? — у голосі дівчини бриніли нотки виклику.

— Мабуть, що ні, не подобаєтеся, — чесно зізнався німець. — Я запам'ятав вас юною дівчиною. Після війни ви носили майже лахміття. Але було у вас тодішній щось привабливе, невинне, чисте...

Герберт обірвав речення на півслові, вловивши зневажливий погляд Володимира, який, розвалившись, сидів навпроти нього. Закинувши голову назад, непман курив і знехотя вивчав хлопця. Одна його рука недбало обіймала Марту за плече. Після несподіваної паузи він неквапом сказав:

— Ви тут зовсім відстали від життя. Яка нудьга! Весь світ захоплюється «дівчатками-ляпавками», а ви ще досі застрягли в пуританській моралі покійної бабці Вікторії!

— Володя щойно з Америки, — похвалилася Марта.

— Ну, не все у них там добре, — відказав один масно-пикий, але ще молодий чоловік, котрого раніше представили як Семена. — Я чув, що у цих буржуїв строгий

«сухий закон». А у нас — краса: пиво — будь ласка! З минулого року ще й наливочку дозволили. Ходять чутки, що скоро дійде черга й до горілки.

— Щодо «сухого закону», то це не така вже перешкода для справжніх пияків, як ми, — усміхнувся Володимир. — Є такі місця, «спікізі», де кипить життя, алкоголю досхочу, а дівчатка у легеньких сукнях демонструють стрункі ніжки, танцюючи чарльстон.

— Хм... «дівчатка-ляпавки»... Здається, в Англії «флаперами» ще у XVII столітті називали молодих повій, — сказав Герберт. Кинувши погляд на Марту, він побачив, як старанно вона приховує збентеження, й одразу пожалкував про сказане. Але зверхній тон і подальший наступ Володимира не дозволяв йому капітулювати. Герберт мав прийняти цей виклик на дуель.

— І що з того, якби це було навіть правдою? То ж було колись! — включився у дискусію Сашко. — Справа в іншому. В тій свободі, яку дарує сучасна доба жінці. Вона більше не змушена заковувати себе в корсет і мораль. Жити з нелюбом у остогидлому шлюбі і водночас ходити на прийом до лікаря по інтимний масаж від істерії, щоб отримати хоч би краплинку природного задоволення! Ха!

— Отже, «Геть сором»! Хай живе «вільна любов»! -підняв пивний келих товстун.

— Саме завдяки такій пропаганді газети наповнені інформацією про сифіліс, аборти й аліменти! — не вгавав Герберт.

— Ви рідкісний зануда! — відказав Володимир.

Герберт неприязно подивився на модні коротенькі картаті штанці Володимира, які від того, що їхній власник сидів, іще більше підсмикнулися, оголяючи кольорові шкарпетки й косоокі туфлі-американки. Недарма на непманів виливають стільки бруду в газетах, щось у них є типологічно огидне, — подумав німець.

Проте Володимир не вмів тримати зла на когось, хто не поділяв його поглядів. «Що візьмеш з телепня?» — розмірковував він. А будь-яке знайомство, чоловіча компанія, відчуття єдності додавали йому смаку до життя. Тому закономірним підсумком суперечки з Гербертом стали слова:

— Не будьте таким серйозним, хлопче! — на підтвердження свого дружнього ставлення Володимир ляснув накостриченого співрозмовника по плечу. — Ліпше випийте, не соромтеся, я пригощаю.

Герберт і справді сьорбнув пива. Але куштував, не відчуваючи смаку.

Повисла мовчанка, що могла б стати незручною, якби увагу товариства не відволікла піонерка, яка збирала кошти для дітей-безхатьків. Дискусія увірвалася. Розмова, яка виникла за кілька хвилин, утратила свою гостроту і зачіпала здебільшого загальні теми.

Київ, жовтень 1924 року

1

Це була звичайна п'яна вечірка в одноповерховому будиночку з мезоніном на Деміївці, який Володимир і Тимур Миколайович використовували у своїх бізнесових (для ведення переговорів і як склад), а також у приватних справах.

Сьогодні був присутнім і Герберт. Уже минуло кілька місяців, як він інколи почав з'являтися у цій компанії. І щоразу докоряв собі за те, що проводить час із жалюгідними нікчемами й марнотратниками життя, якими він вважав усіх непманів. Але через кілька днів якась незборна сила знову тягла його шукати зустрічі з ними.

Він знаходив собі різні пояснення. Зокрема те, що він так і не заприятелював ні з ким новим після повернення до Києва, а старі зв'язки, ще довоєнні, якось обірвалися. Звичайно, була Лариса Василівна, але стара панна не надто цікава компанія для молодого хлопця.

Десь тут було раціональне зерно, хоча за своєю природою Герберт був відлюдькуватим одинаком, який найкраще себе почуває вдома у тиші й спокої з гарною книжкою...

Але, аналізуючи свої емоції, хлопець усе частіше доходив думки, що не пошук компанії його вабить до цього чужого йому гурту людей, а привабливість дівчини, яка належала іншому. І чим далі Герберт переконувався у своєму припущенні, тим більше це усвідомлення мучило його.

По-перше, Марта була закохана в іншого, хоча той і не поспішав з одруженням, і це було очевидно. Подруге, вона була якась... і тут Герберт зупинявся, щоб підібрати точні слова, які крутилися на кінчику язика, але все вислизали від нього. якась надто. гм. жива. Як необроблений дорогоцінний камінь. Йому хотілося, щоб її сміх бів тихшим, рухи плавнішими, щоб обличчя зберігало лагідну стриманість, а не наповнювалося театром емоцій. У її словах було надто багато дитячого, наївного, а судження, на його думку, були здебільшого поверховими.

Герберт вивчав доскіпливо об'єкт свого захоплення і з сумом запитував себе: «Що ж мене так зачепило? Та вона ж за цим гарненьким фасадиком зовсім порожня! Де ідея, яка б надихала її на духовний і моральний ріст? Де твердість і принциповість поглядів? Де взагалі будь-які серйозні зацікавлення, крім ошатних суконь? Пустушка, та й годі!»

Сьогодні він знову сидів у кутку набурмосений і злий сам на себе й на Марту, як на причину своїх страждань. Водночас його гризло сумління за таку свою емоційну реакцію і він говорив собі: «Та вона ж не винна! Це твої почуття, і ти мусиш сам давати собі раду з ними».

Марта теж сиділа відокремлено від загального гурту, бо відчувала, що вона тут, у винятково чоловічій компанії, трохи зайва. Ліна вже виїхала до Харкова з Іциком, Маргарита після того випадку навесні кудись зникла. Сашко сьогодні запросив якихось знайомих дівчат, але вони або запізнювалися, або й не думали приходити.

Невідь-чому до гурту молодих сьогодні затесався Тимур Миколайович, тому, з одного боку, пили більше горілки, а з іншого — вони більше говорили на півголо-сом з Володимиром і Семеном про справи і ще тихше -про політику. Вічно голодний невизнаний поет Сашко на іншому кінці столу гриз пиріжки й писав черговий «шедевр».

— Про що пишеш? — запитав Тимур Миколайович.

— Та нещодавно на дереві навпроти Володимирсько-го собору один бідолаха повісився, то я тут розвиваю тему нещасливої любові.

— Неча шамать, неча пить — нужно девочек любить... — почав наспівувати Семен.

— Дурак, ти, Сашко, — не зло сказав Володимир. — В усьому романтику бачиш. Це ж «вичищений» контрреволюційний елемент з горя вішається.

Поет віджбурнув з досадою олівець й відкинувся на стільці. Його очі палахкотіли вдаваним гнівом:

— Ось ти завжди так! Як серпом по музі!

— Я лише прихильник здорового глузду.

— Тобі шкода для свого друга трішечки поваги до його поетичного таланту? — вигукнув Сашко, вгризаючись у черговий пиріжок. Схоже, що сьогодні муза Ерато була не дуже прихильна до нього і він радо був готовий віддати всі свої сили дружній суперечці.

— Що за слово таке: «шкода»?! Мені для свого друга — нічого не шкода! — сказав Володимир, підвівся з-за столу і заходив по кімнаті. Його вже трохи посоловілі очі загорілися якоюсь ідеєю, і він умисно запитав: — То ти у моїй дружбі сумніваєшся?

Ніщо так добре не розгорається, як суперечка після кількох чарок нелегальної горілки. Сашко ствердно кивнув і принципово відповів «так». Володимирові очі задоволено зблиснули, ніби він тільки цього й чекав:

— От назвіть щось із того, що у мене є, і я вам усе віддам! Окрім себе самого, звичайно. Тут у мене виключне і неподільне право володіння. Говори, Сашко!

— Що казати? — здивувався невдаха-поет. А всі присутні нашорошили вуха — вечірка переставала бути нудною. З'явилося лоскітливе передчуття гри або ж пригоди.

— Кажи, що хочеш!

— А що хотіти?

— А чого душа побажає, і те в мене є.

— Та ні, я так не можу, — дав задній хід Сашко.

— Чому? — здивувався Володимир.

— Бо це ж треба бути або нещирим і скромним, або щирим і нескромним.

— Е-е! Так не піде. Я маю на увазі скромність. Тоді першим буде Семен. Ти ж у нас простий й прямий... як оце... — Володимир задумався, але не зміг придумати порівняння. Тоді обійняв Семена за плече і сказав: — Валяй! По-крупному так!

Товстун зашарівся, кахикнув і сказав:

— Кіоск на Подолі, де єврейка Руфка торгує.

— Губа не дура! — хихикнув Тимур Миколайович.

— О! Оце по-нашому! — зрадів Володимир. — Забирай з Руфкою, вона гаряча дівка. Сашко, ти чув дружбана? Тепер твоя черга.

— Ну, тоді — давай свій фотографічний апарат!

Володимир примружив очі, закурюючи цигарку:

— Дарую!

Потім гостинний господар підійшов до шафки й дістав звідти непочату пляшку контрабандного віскі. Налив усім присутнім чоловікам.

— Це ж треба відсвяткувати! — пояснив.

— Ти ж завтра зовсім голодранцем прокинешся, -сказав Сашко. — Ти що, подався у релігію і вирішив наслідувати апостолів Христа?

— Релігія — це хороший бізнес, але зараз не дуже вигідний. Тому я пас, — відповів Володимир.

— Такі люди, як Володя, зроду-віку завжди матимуть ікорку до хліба. Хоча б його навіть в одних спідніх на вулицю викинути, — сказав Тимур Миколайович. І вперше Марта, яка мовчки спостерігала за розмовою, цілком погодилася з цим винятково неприємним чоловіком.

— Ти мені лестиш, натякаючи, що прийшла і твоя черга? — Володимир підморгнув Тимурові Миколайовичу і після театральної паузи вигукнув: — І ти правий на всі сто відсотків!

Тимур Миколайович підвівся зі стільця, перевальцем підійшов своїми коротенькими ніжками до вікна, зробив довгу смачну затяжку, вдивляючись у щось за шибкою, і сказав:

— Беру автівку! Он вона стоїть, красунечка. Треба буде, звісно, розкошелитися на водія, але вона того варта...

— Б'юся об заклад, що за кілька місяців матиму такий автомобіль, що дасть добру фору цій старій розвалюсі! Бери, не шкода! — вигукнув Володимир.

«Балаган якийсь, — подумав Герберт. — Що я тут взагалі роблю?» І в цю ж мить погляд Володимира впав на нього.

— Давай тепер ти говори!

— Ні, ні, дякую. Я в такі ігри не граю, — відповів Герберт. А подумки себе раз у раз запитував, чи справді Володимир має намір виконати свою обіцянку. І така можливість ніяк не могла вкластися йому в голову.

— Не псуй усю справу! — незадоволено обірвав його Володимир. — Не соромся! Кажи!

— Та я навіть не знаю, чого мені треба. Я взагалі майже щаслива людина і цілком задоволений з того, що маю.

Після сказаного Герберта охопило відчуття вищості над цими людьми, які надають такого великого значення грошам і великим статкам загалом.

— Але чогось же не вистачає для повного щастя? -запитав Володимир.

Щось невловиме прошмигнуло мишкою в голові, і Герберт, не задумуючись, сказав:

— Ти не даси мені того, що я хочу!

— А ти спробуй, скажи!

— Ні, ні, не можна, — злякався своїх слів і зовсім розгубився німець.

— Та давай уже говори, бо просто як дівка біля печі! — сказав Тимур Миколайович.

— Марту... Марту ти мені не віддаси, — сказав Герберт і похолов.

— Серед нас є романтики, і це, як виявилося, на жаль, не я, — сказав Сашко, і всі присутні засміялися, навіть Марта, якій трохи полестила увага Герберта.

Володимир стояв серед кімнати, і до його дужої постаті (ноги на ширині пліч, руки в кишенях, голова гордо піднята вгору — хазяїн!) — було прикуто увагу гостей.

— Ну, тепер іще маму залишилося вициганити, — сказав Семен. — Я б охоче взяв. Ще, сподіваюся, не пізно поміняти автівочку на мамині пиріжки. Бо це ж найбільша, я вам скажу, розкіш.

— Ха! Мама — це святе! Я без неї з голоду помру, -сказав Володимир, і всі знову засміялися. Після того, як сміх затих, додав: — А от Марту — будь ласка! Для друга — не шкода!

Присутні замовкли. Герберту хотілось провалитися крізь землю, бо саме він став винуватцем пікантної ситуації, яка набирала несподіваного повороту.

— Я перепрошую, — сказав німець. — Я завів вашу гру у зовсім не те русло. Я, звичайно, не маю наміру забирати у... гм.. .у друга... його найдорожче.

Але Володимир не побачив того вишуканого виходу із ситуації, що його пропонував Герберт, навпаки — спалахнув і сказав:

— Умова була така: говорити прямо. А ці вибрики мене тільки дратують. Я кажу, що для друга, для тебе, мені нічого не шкода. З дівкою включно.

— Давай не будемо сперечатися і продовжимо розмову на тверезу голову, — підійшов з іншого боку Герберт і необачно додав: — Ти ж сам собі тоді заперечиш!

Ні, Володимир не відмовиться від своїх слів, — подумала Марта. І не такий він уже п'яний зараз, як здається Гербертові. Й роздавання це не показне, як би комусь не видавалося збоку. Не буде каяття, прохання переграти ситуацію, повернути подарунки. Володимир любив заробляти гроші й отримувати ті переваги, які вони давали, він зневажав бідність, але Гобсеком ніколи не був. Йому подобався сам процес, дія, виклик. А до життя він ставився легко, ніби до гри.

Завтра він прокинеться, пригадає події вчорашнього дня, й азарт досягти вдвічі більшого додасть йому наснаги й запалить вогонь жаги до перемог. І він здобуде все, чого захоче. Бо він переможець. І, здається, саме за це вона його полюбила.

Ці думки пролітали, не зачіпаючи її серця. Їй здавалося, щось тонке обірвалося в її грудях. І десь там усередині було до болю тихо й порожньо.

— Ні, я стою на своєму, — сказав Володимир.

«Він жодного разу за весь цей час не глянув у мій бік! — здивувалась якась частина Марти, а інша байдуже спостерігала за цим подивом. — Йому й на думку не спало, що я не безсловесна тварина і маю своє право голосу!»

Глядацька увага, ніби м'яч, знову перейшла до Герберта.

— Та йому духу не вистачить! — реготнув Семен.

— Отак і в житті, — сказав більше сам до себе Тимур Миколайович і запив ці слова віскі.

Сашко мовчав. Ситуація йому не подобалася. Він уже шкодував про свій вибір. І в цілому на душі було бридко.

Марті здалося, що земля пішла з-під її ніг. Вона майже фізично відчувала тремтіння грунту. Може, це сон? Ні. Здається, ні. Чи, може, вона до цього моменту спала? Раптом її охопила повна байдужість. Нехай буде, що буде. Їй усе одно. Більше нічого не має значення. Навіть Володимир.

Вона дивилася на нього порожніми очима. Питала себе, як могла його кохати, і не знаходила відповіді.

Лише ледь помітний щем стискав її груди, коли погляд ковзав по знайомих до болю обрисах обличчя, звуки його голосу ще зрадницьки входили в резонанс із її тілом, але це було вже минуле. Рідне й далеке водночас.

У всьому її збайдужілому єстві залишилося одне живуче й дієве відчуття — суміш дивної впертості і злості. Він «віддає» її? — Нехай! Вона не буде сперечатися, вона не переведе це на жарт, а віддасться Гербертові.

Тоді, коли всі надії і сподівання зруйновані, коли по твоєму серцю пройшлися панцирником, чи ж не байдуже, яку грати роль? Тільки опинившись на самому дні, можна раптом відчути смак до життя, як до гри.

Але чи ж буде вона, Марта, такою, як учора? Дуже швидко вона зрозуміла, що ні, не буде. Маятник її емоцій і бажань більше не розхитувався від полюсу до полюсу: ніби щось невидиме заморозило її почуття, ніби перетворилася вона вся на затужавілу статую.

— Ну, що ж, Герберте, ходімо! — почувся голос Марти, і Сашко, що стояв найближче до неї, здригнувся. Він тільки зараз усвідомив, що дівчина весь цей час була присутня тут, сиділа поруч.

Марта взяла пальто й сумочку і швидким кроком вийшла з будинку. Чоловіки мовчки подивились услід її рівній гордій спині.

Герберт і не думав іти за нею, але розумів, що має якось залагодити ситуацію. Якщо Володимир такий упертий, то він сам мусить перепросити Марту і спробувати виправити все через неї...

2

Збентежений Герберт вискочив з будинку і роз-зирнувся навколо. Марта сиділа на лавочці у дворі й терпляче чекала на нього. Поруч на доріжці змагався з неслухняним осіннім листям двірник. Розтривожена мітла покірно грала мелодію вогкого жовтня.

Шкода, доведеться говорити при сторонній людині. Хлопець підбіг до Марти і випалив:

— Вибач, я пожартував.

— Важливо те, що Володя не жартує, — сухо відказала Марта.

— Гаразд, але давай забудемо це як дурницю. Не можна так зопалу псувати собі життя. Вам треба помиритися з Володимиром.

— Ніхто й не сварився, — заперечила дівчина. — То ти хочеш мене чи ні? Може, я тобі теж не дуже потрібна?

— Ні, тобто, що я кажу, звісно, що я міг би тільки мріяти...

— То потрібна чи ні? — наполягала Марта, її голос був зловісно рівним і спокійним, а очі свердлили збентеженого юнака.

Дрібна мряка почала пробиватися крізь кошлаті на-бурмосені брови хмар. Розбурханий вітер зводив нанівець ретельну роботу двірника. Його цигарка, затисне-на між суворою лінією нижньої губи і дореволюційних вусів, потухла й безсило опустилася донизу.

Горжетка на сірому пальті Марти швидко намокла. Вона єдина зараз зраджувала її почуття, втілюючи у собі все те, що відбувалося в неї всередині. Герберт розгублено переводив погляд то на жалібне, просякнуте дощем хутро, то на темні очі дівчини, які блищали, виглядаючи з-під капелюшка «клош», немов дві калюжки.

— Так, — сказав тихо і несміливо й сам цього злякався.

— То що ти від мене конкретно хочеш — близькості?

— Ні, тобто, знову так і ні. — тут уже Герберт почав трохи опановувати себе. — Я не хочу, щоб було все просто так. Вважай мене міщанином, але я наполягаю на реєстрації шлюбу.

Марта гірко посміхнулася. Ось так завжди. Вона вже спостерігала таке в чоловіках: для більшості з них взаємність грала значно меншу роль порівняно з можливістю володіння жінкою. Ось і Герберт лише на хвилину завагався, а вже за мить забув, що вона кохає іншого. Звісно, що він про це загадає. Обов'язково згадає, але то буде значно пізніше. Коли трофей опиниться під надійним замком.

— Зауваж, ти мене береш не чистою! — з викликом сказала Марта. — Тебе це не лякає?!

— Ні, — вже цілком рішуче відказав Герберт.

Розділ 5

Київ, жовтень 1924 р.

1

До ЗАГСу вона ввійшла ще колишньою Мартою, яка крутилася на закаблуках, обіпершись ліктями об перегородку, зазирала, як службовець заповнює документ, і грайливо смикала Герберта за маленькі бурці на скронях. Вона ще фліртувала з ним, немовби з чужим. Але, отримавши «Запис про шлюб», жінка якось ураз посерйознішала. До помешкання німця вони вже йшли вдвох повагом, мовчки. Веселу ризиковану гру було скінчено, почалося життя.

Будинок, у якому жив Герберт, був зовсім новим, збудованим у стилі модерн саме напередодні війни, і ще зберігав рештки минулої величі. Але у еркерах на фасаді вже давно не працювали ліхтарі. Витончені, але інколи безносі чи безрукі барельєфи парадного входу соромливо кліпали на нових мешканців. Втім, схоже, що лише їм, безмовним свідкам революції побуту, яка відбулася в останні роки, було соромно. Натомість жильці упевнено крокували у брудних калошах по мармурових сходах, плювали у парадному і в коридорах, крали електричні лампочки у місцях загального користування, а їхні діти писали непристойні слова на стінах і величних колонах.

Чомусь парадні двері були зовсім не естетично, наглухо забито простими дошками, і Марті з Гербертом довелося заходити з чорного входу. Потім вони піднялися сходами повз чудернацькі узори кованих перил, якими жінка не могла не замилуватися.

— Ліфт не працює, але нам тільки на другий поверх, — пояснив Герберт.

Врешті вони опинилися перед масивними дубовими дверима п'ятикімнатної квартири, біля яких було причіплено дзвінка й записку із поясненням, скільки разів треба дзвонити, щоб викликати відповідного мешканця. Але замість самого ґудзика зі стіни вигулькували два електричних дроти, які гість повинен був з'єднувати.

Досі Марта жила у старенькому будиночку з вбиральнею у дворі, без права користування кухнею, зате з окремим входом, який вони ділили на двох із Сашею. Тому зараз жінка з цікавістю розглядала деталі нового для себе побуту.

Передпокій був просторий, оббитий темним деревом. Високо вгорі плелося мереживо рослинного орнаменту й екзотичних птахів, утворюючи широке полотно розписаної стелі. По праву руку від входу ішли вряд масивні дерев'яні шафи. До коридору вели врочисті двері з вітражами на дві половини й квітчастою різьбою угорі.

— Ходімо вже! — сказав нетерпляче Герберт, коли Марта затрималася на вході.

— А що з дверима?

— Ти про скло? Це такий спорт у сім'ї Остапченків -бити скло, — відповів сердито Герберт. — Тут іще лишилося кілька шибок для дурних малих і п'яних дорослих. Думаю, найкраще — це забити дірки диктом і не мучитися.

Молоде подружжя увійшло до темного коридору, штучно звуженого всіляким мотлохом: скринями, шафами, кошиками і коробками. Лунко цокаючи підборами по запилюженому зачовганому паркету, Марта тільки й встигала, що вивертатися від нових загроз для своїх колін і тонких шовкових панчіх. Але все-таки з прочинених дверей вона почула напружене шепотіння, яке свідчило, що їхня з Гербертом поява не пройшла непоміченою:

— Він цю лахудру з вулиці взяв. Гуляща вона.

Марта пришвидшила крок і глянула на спину Герберта, який ішов коридором попереду неї й ніс в одній руці її валізу, а в іншій — в'язку книжок. Подумала, чи він почув, чи ні. Вирішила, що мусив зловити ці різкі слова, але якщо й так, то зробив вигляд, що нічого не помітив.

Дівчина зітхнула, розуміючи, що пристосовуватися до нового способу життя їй доведеться самій.

Коли молодята зайшли до кімнати й двері, скрипнувши, зачинилися за ними, Марта оглянула просторе, але по-холостяцьки незатишне помешкання й запитала:

— У тебе кімната з правом користування кухнею?

— Так, звичайно. Але я там ніколи не був. Перебивався так. Примус, як бачиш, стоїть у кімнаті. А обідаю, як правило, в їдальні.

Жінка сіла на хвилинку на край стільчика, боязко роззираючись навколо. Все навкруги здавалося їй чужим і ворожим. Герберт теж ніяковів і не знав, що тепер з Мартою робити. Але вже за якісь півгодини його молода дружина переодягнулася, пов'язала великого фартуха і заходилася чистити, мити, видраювати, складати, прибирати. Зрозуміла, що тут залишиться тільки в одному випадку — якщо зможе підпорядкувати простір під себе.

Герберт тепер не знав, куди подітися самому. Його трохи дратувала перебудова його холостяцького помешкання. Він сподівався отримати красуню-дружину, а не войовничу прибиральницю з купою власних речей. Він то сідав біля столу читати книгу, рядки якої, звісно, не лізли в голову. То забирався, за наполяганням Марти, з ногами на ліжко, відчуваючи себе при цьому маленьким хлопчиком. То сором'язливо тупцяв, ніби пританцьовував, навколо дружини.

Врешті, коли Марта дісталася загального коридора, не витримав і роздратовано запитав:

— Ти завжди була така чистоплюйка?

— А що? — жінка поглянула з-під лоба, здмухуючи пасмо волосся.

— Ти ж із села! — вирвалося у чоловіка.

— Вибачай, але у нас таких гадючників ніколи не було!

Спершу Марта була втішена, що у квартирі є ванна із вбиральнею. Але радість була передчасною: сусіди ще досі не могли вирішити, яким чином місця громадського користування слід прибирати. Тому стан ванної кімнати був жахливим: на стелі, затягнутій павутинням, проступали сліди від неодноразових потопів. Унизу чомусь завжди стояла калюжа. Відтак справляти природні потреби доводилося, балансуючи на двох дошках, настелених на підлозі.

Глянувши на ванну в іржавих плямах і на якусь дивну чорну плісняву на її стінках, Марта вирішила, що тут наводити лад, як і митися, просто немає сенсу.

Далі пішла в кухню, де у неохайному капоті курила біля кватирки опасиста жінка приблизно сорока років.

— Доброго дня. Мене звати Марта Дерен, тобто Штільберг. Я дружина Герберта, — чемно привіталася Марта, намагаючись забути ті слова, які чула сьогодні зранку в коридорі.

— Здрасті, здрасті, — процідила крізь зуби сусідка. -Що ж ти, тільки вселилася, а вже порядки свої заводиш?! Хочеш показати, які ми нечепури?

— Я навмисне нічого не робила, — відповіла Марта стримано. — Покажіть, будь ласка, де на кухні я можу розмістити свій кухонний столик.

— Може, тобі й кімнату для прислуги, будуа-ар? — огризнулася жінка, зумисне розтягуючи голосні в останньому слові.

— Як вас звати?

— Люся. Люся Микитівна Остапченко! А шо таке?

— Це добре, що ми познайомилися, Людмило Микитівно, — холодно, але надзвичайно ввічливо сказала Марта. — І я думаю як господині й розумній жінці вам відомо, що ми з Гербертом маємо цілковите право на місце в кухні. Не менше, ніж у інших. Я сподіваюся, що ми порозуміємося. Без залучення третіх осіб.

— Бач, яка грамотна. Недостріляна, — вихопилося у Люсі Микитівни, але мусила поступитися. — Он там у кутку. Якщо розгребеш той хлам, матимеш своє місце.

Марта посміхнулася сама собі, що її залучили до категорії «колишніх». Це був нібито й комплімент. До цього часу її зараховували або до селючок, або до неп-манок.

Решту вечора вона присвятила тому, щоб відвоювати собі куточок на кухні у цілої купи всілякого мотлоху. Герберт тим часом у кімнаті доходив до точки кипіння...

Десь до одинадцятої ночі жінка нарешті вирішила, що пора привести й себе до ладу. Зігріла води, помилася просто в кімнаті й перевдягнулася. Герберта на той час попрохала вийти. Піклування про своє тіло повернуло її до тих налазливих думок, які вона придушувала у собі впродовж усього дня. Це були і болісні спогади, і пекучий жаль, що нив десь у грудях, і передчуття «шлюбної ночі»... Лише зараз зрозуміла, що за сьогоднішньою бурхливою діяльністю прагнула якось відволіктися, забутися.

Тепер, сидячи в кімнаті на ліжку, за кілька хвилин до того, як мав увійти її законний чоловік, вона роззиралася навколо, вбирала в себе атмосферу затишку й комфорту, якою віяло від рідних, знайомих речей: гардин на вікнах, чистої постільної білизни, білої мережаної скатертини, рушників. Ніби хотіла додати собі впевненості. Намагалася не думати ні про вчора, ні про завтра. Хай буде, що буде...

У двері постукав Герберт:

— Можна?

— Так, заходь, будь ласка.

Чоловік пройшов кімнатою, щоб сором'язливо сісти поруч із дружиною на ліжку. Вона була у вишуканому біленькому комбіне з дрібними рожевими трояндочками, на яке було накинуто халат, схожий на китайське кімоно. Тонкий аромат парфумів збудливо долинав від западин на шиї і ще мокрих завитків короткого волосся.

— Тобі не слід стригтися, — сказав Герберт.

— Це перший наказ законного чоловіка? — запитала Марта.

— Ні, це перше прохання. Не сприймай усе так колючо. У тебе просто дуже гарне волосся.

— Дякую.

Серце Марти калатало, ніби вона вперше опинилася наодинці з чоловіком. Вона чула його запах, пришвидшене дихання, відчувала гарячий погляд блискучих очей, і млосна дрож пробігала по її тілу.

Герберт зробив порух у її бік, але раптом хтось шалено протупотів по коридору, а потім подріботів назад, і чоловік відринув назад.

— Знову Остапченки... — сказав із досадою.

— Я познайомилася сьогодні з Людмилою.

— З ким?

— Люсею Микитівною. Це її діти? — здогадалася Марта.

— Так: семи, шести і п'яти років.

— Давай зачекаємо, поки вони вгамуються... А я... я трішки звикну до тебе, — попросила Марта.

Молодята прилягли на високі подушки з її приданого, не розгортаючи постіль. Мартине натруджене тіло, здобувши нарешті спокій, провалювалось у стан приємної невагомості і тонуло у м'якій перині й незграбних обіймах чоловіка. Приглушене світло абажура, додатково затінене зеленою хустиною, м'яко огортало кімнату і сприяло відвертості й відкритості.

— Хто у тебе був до мене? — запитала після недовгої мовчанки Марта.

— Нікого... Тобто була одна сільська вчителька два роки тому. Але то не було серйозно — ніяких почуттів, я маю на увазі. Вона була значно старша, вдова...

— А про мене ти все знаєш, — відказала жінка, перебираючи пальцями поділ сорочки. Вона вже не зважала на те, що таким чином оголює свої стрункі смагляві ніжки.

А шум за дверима не тільки не вгавав, а наростав і врешті переріс у таку какофонію, що було просто несила терпіти.

— Ні! З цим щось треба робити! — знервовано вигукнув Герберт і рвучко рушив до дверей.

У коридорі відбувався чи то парад, чи то демонстрація. Озброївшись палицями, два хлопчики і дівчинка марширували туди-сюди, вдаряючи об каструлі й металеві миски, які тримали в руках, і об решту речей, які їм потрапляли на очі: шафи, стіни, рундуки, двері, скло... При цьому, згідно з жанром, виголошувалися промови: «Хай живе революція!», «Знищимо куркуля як клас», «Стрілять буржуїв!». У загальні гасла майстерно впліталася відбірна московська лайка.

У коридор потихеньку починали виходити сусіди. Вигулькнув молодий чоловік, здається, ровесник Герберта. Диригуючи книгою, він обурився:

— Припиніть бешкетувати! Набридли вже! Ви заважаєте вчитися!

— Харе бузіть! — додався хрипкий бас чоловіка неви-значеного віку. Його пооране віспою й зморшками обличчя аж ніяк не прикрашало ріденьке немите волосся й гнилі, жовті від постійного куріння зуби.

Діти на мить затихли, але вираз їхніх хитруватих очей свідчив про те, що вони ще не вичерпали своєї хуліганської енергії до кінця.

— Де ваші батьки? — запитав Герберт.

— Мама зробила аборт, напилася морфію і спить. Тато теж спить, — відповів старший хлопчик.

Дівчинка подумала, що інформації не достатньо, і додала:

— Тато п'яний спить.

— Ага, — шмигнувши носом, підтвердив найменшенький.

— Ой, Боженьку ти мій! — сплеснула руками старенька бабуся і схопилася за серце. Вона була останньою з розтривожених сусідів, хто вийшов у коридор.

— Мовчать, недобита контра! — усовістив старший чоловік бабусю за згадку Бога всує і пригрозив дітям: -Щоб більше не шуміли, бо розстріляю!

— Не можна ж так з дітьми, — сказала бабуся, пропускаючи повз вуха образу. Вона вже звикла.

— Це не діти! Це чортенята! — заперечив студент.

— Хто таке патякає про моїх дітей?! — це вже був голос Люсі Микитівни. — Це ти, Валер'ян! Мало того, що ночами електрику палиш, то ще й на дітей наговорюєш!

— Про електрику, товаришко, ви правильно підмітили. Ділять на всіх, а інтелігенти користуються, за що сусіди платять! — втрутився знову старший чоловік, натякаючи не тільки на Валер'яна, а й на Герберта. — Але діти ваші, товаришко, трудовому люду спати заважають! Непорядок!

— А ви, Саво Петровичу, у туалеті ніколи світло не вимикаєте! — відказав студент Валер'ян. — От там справді лампочка дарма горить.

— Що дарма, то дарма. Ви, чоловіки, потрапляєте всюди, а не туди, куди потрібно! — відказала Люся Микитівна.

— Ах! — тільки й вигукнула бабуся й перехрестилася. — Quelle horreur![27]

У цей час діти вирішили зробити ризикований маневр — перебігти по коридору до материної кімнати.

Але один хлопчик усе-таки потрапив до рук Саві Петровичу й отримав хорошого потиличника.

— Не бийте дітей! — вигукнув студент. — Це непедагогічно!

— Так, у даному випадку відповідальність цілком на совісті батьків! Це їхня справа — виховувати дітей! — зауважив Герберт.

— Ні! Це справа народу і партії! — відказав Сава Петрович. — І ви не вчитель, а білогвардійське бидло, якщо не розумієте очевидного!

У коридор, хилитаючись, немов матрос під час шторму, зайшов останній герой драми — Нечипір Олександрович Остапченко, робітник у другому поколінні, пролетар, на міцні плечі якого мала опиратися нова радянська держава. Очевидно, що він прямував до вбиральні, але, судячи по його штанях, цього можна було й не робити. Серед знайомих облич його посоловілі очі вихопили нове, до того ж надзвичайно привабливе, і його ніби вітром гойднуло до Марти, яка мусила хапливо відступити назад до кімнати.

Зловивши погляд свого чоловіка, який прокурсував на рівні Мартиних грудей, Люся Микитівна оскаженіла:

— А ця хвойда, не встигла одну ніч перебути, вже до чужих чоловіків чіпляється!

— Та він же п'янюга! Брудна скотина! — обурено вигукнула Марта. Її нерви вже не витримували змагання з викликами сьогоднішнього дня: надто багато нових вражень, надто стомленою вона була. Не мала сили вже себе стримувати.

— Ти на себе подивися! Шльондра мальована! — не вгавала Люся Микитівна.

На превеликий свій подив, Марта почула тихі слова, призначені тільки їй:

— Я ж казав, що кармін не личить порядній жінці! — процідив крізь зуби Герберт, якому було прикро, що його дружина так негарно встряє у брудну сварку.

— Ти, взагалі, чоловік чи баба?! — вихопилося у Марти.

— То ти тільки з ним тиха овечка? — прошипів Герберт, за що отримав міцного ляпаса.

На щастя, увагу сусідів у цей час прикував Нечипір Олександрович, який надумав прямісінько біля порогу старенької сусідки виблювати рештки свого обіду.

Міцно загорнувшись у кімоно, Марта схопила свою сумочку, де сподівалася найти нашатир і валер'янку, й попростувала до бабусі, яка, схоже, була ні мертва, ні жива від потрясіння.

Конфуз чоловіка обернувся моральним провалом для Люсі Микитівни, яка мусила тепер швиденько роздати потиличники дітям, відправити їх до кімнати, а самій взятися до швабри і відра з водою.

Студент повернувся до навчання, зник з коридору і Сава Петрович.

Герберт спершу думав, що Марта швидко повернеться від сусідки. Думав, чи перепрошувати, чи прочитати лекцію про відмінність непманки від порядної жінки, й нервово поглядав на годинник. Чоловік раніше часто мріяв про те, як би воно було, коли б він володів Мартою. Але чомусь солодкі фантазії були приємніші за їх втілення. Ні, реальність не принесла прикрих відкриттів чи несподіванок. Він давно все вирішив про свою тепер уже дружину. Просто німець спостеріг такий парадокс: мрія втрачає свою привабливість під час прискіпливого огляду зблизька. І більшість вад, які здавалися дрібними, набували тепер гігантських розмірів.

Через годину стало зрозуміло, що дружина не повернеться, принаймні сьогодні. І свою шлюбну ніч Герберт проведе на самоті під акомпанемент п'яного хропіння Нечипора Олександровича, якого дружина вирішила не забирати з коридору. Люся Микитівна міркувала так: проспиться й на своїх двох прийде.

Таким чином, шлюбна ніч для Герберта була безсонною, але, всупереч очікуванням, неприємною. Десь під ранок він почав прокручувати події з самого початку, і йому спало на думку: це ж він сам усе затіяв! Це ж через нього Марта посварилася з Володимиром! Яке ж він мав право руйнувати хай погану, але пару! І докори сумління, ніби дрібні крихти, не давали йому спочити і в часи передрання, коли навіть старі позбуваються нічниць.

Лежачи на чисто випраному і напрасованому простирадлі, вдихаючи ніжний аромат парфумів, чоловік гостро відчув, що вже не уявляє свого життя без Марти. Де й поділося його вчорашнє роздратування! А от думки про втрату дружини й швидке розлучення були нестерпно болючими...

Сон не прийшов навіть тоді, коли Герберт почув, як уже зранку принесла свій товар молочниця, а двірник заходився вигрібати кухонне сміття. Знадвору було чути брязкання трамваїв, шурхіт автівок, перегукувалися між собою візники, хрипкі голоси викрикували про свою готовність придбати примус, наточити ножі й ножиці, почистити самовари. Звуки грамофона знизу і рояля з горішніх поверхів ознаменували те, що почала прокидатися заможна частка міщан. Місто пробуджувалося зі сну, а чоловік усе рішучіше переконував себе в тому, що має перепросити Марту і докласти всіх можливих зусиль, щоб утримати жінку, про яку мріяв, яку здобув і так швидко втратив.

2

Наливаючи валер'янку бабусі, Марта запитала:

— Як вас звати?

— Єлизавета Григорівна, а вас, дитя моє?

— Марта Штільберг. Я сьогодні розписалася з Гербертом.

Бабуся була говірка і приємна — дивовижне, майже неможливе поєднання для людини похилого віку. І хоча Марта вже починала куняти, вона з цікавістю дізнавалася трішки більше про мешканців комунальної квартири.

Єлизавета Григорівна виявилася єдиною справді законною господинею, походила з «колишніх» і була ровесницею весни народів, Олени Пчілки і покійного міністра фінансів Вітте. Її виховання колись почала строга бонна-француженка і завершив Київський інститут шляхетних дівчат. Жила з того, що потихеньку спродувала речі. Лишилося їх небагато, і що буде, коли вони закінчаться, вона просто не могла собі уявити. Мала надто слабке здоров'я, щоб іти кудись працювати.

Але за життя вона вже давно перестала чіплятися, і зустріч із тими, хто лишився на цьому світі лише на чорно-білому тлі фотографій, здавалася їй приємною і бажаною. Марта вперше зустріла людину, настільки байдужу до питань життя, смерті й переходу між ними.

Про Нечипора Олександровича старенька говорила, як не дивно, хороше. Так, п'яничка, але тихий такий, незлобливий чоловік. Про Люсю Микитівну що сказати? Замучена вона, того і зла. Гроші пропиваються, діти на голові сидять, чоловік не допомагає. Хіба тут характер не зіпсується? От помре Єлизавета Григорівна, і, може, Остапченкам її кімнату дадуть. Краще жити буде, просторіше.

Так, у квартирі погана гігієнічна ситуація. Але ж Люся Микитівна з усім не впорається, у неї, Єлизавети Григорівни, здоров'я немає, а що з трьох холостяків візьмеш?! Наприклад, із студента Валер'яна. Він же спартанець! У минулому робітник, який з малих літ звик до побуту робітничих казарм, і тому має досить химерне уявлення про те, що таке чистота й порядок. Зате хлопець швидко вчиться: щось із нового побуту з газет і брошур вичитає — і вводить негайно прочитані правила у життя. Ще й іншим розказує!

А Саві Петровичу треба про харчування подбати. Все у нархарчі обідає, звідти й шкіра погана, і шлунок болить, тому і лютий такий, — підсумувала старенька, а потім, опам'ятавшись, спохопилася:

— Це ж мені, старій, багато не треба, щоб виспатися, а ви, бідненька, стомились. Я бачила, як ви працювали майже з самого ранку, та ще й я вам з розмовами набридаю! І чоловік чекає! У вас же сьогодні, виходить, шлюбна ніч! — Єлизавета Григорівна так розхвилювалася через свою нетактовність, що Марта почала міркувати, чи не дати старій іще заспокійливого.

— Не хвилюйтеся! Мені було справді з вами приємно тут посидіти. До того ж... я не дуже хочу повертатися до кімнати чоловіка, — зізналася Марта.

Єлизавета Григорівна делікатно замовкла, не хотіла залазити в душу й випитувати.

— Я розумію, це звучить зовсім безсоромно і нахабно, але можна я у вас тут, на дивані, переночую? — раптом, набравшись сміливості, попрохала Марта.

— Звичайно, можна! Візьміть собі плед на кріслі, подушки вже маєте. А як упораєтеся, вимикайте електрику. От ми сьогодні напалили, так напалили, — зітхала бабуся з ліжка.

3

На ранок у двері до Єлизавети Григорівни хтось постукав. Марта відчинила двері й побачила на порозі свого чоловіка. Змарніле невиспане обличчя світилося відчуттям провини і каяття. Він позирав на неї нерішуче, а очі нагадували побитого пса. Їй стало нестерпно шкода Герберта. Було легше терпіти самій душевні муки, ніж спостерігати, як страждає хтось інший.

Німець зітхнув, несміливо простяг їй квіти і сказав:

— Так неправильно. Я загріб тебе у сімейне життя без ніякої можливості ближче познайомитися. Але дай мені принаймні шанс.

Ще якусь мить тому жінка була впевнена, що події останніх днів — це прикра помилка. Вона спробує жити без Володимира, але й грати далі у цю гру більше не хоче. Але після приходу Герберта завагалась.

— Добре, — врешті погодилася Марта, хоча й не обіцяла чогось конкретного.

Жінка ще кілька днів ночувала у гостинної Єлизавети Григорівни, поки вони з Гербертом екстерном проходили всі етапи знайомства і пізнання одне одного. Чоловік мав трохи більше часу, ніж зазвичай о цій порі, бо ж заняття у школі ще не почалися через спалах скарлатини і кору, й на вихідних вони разом з'їздили до Ірпеня — помилуватися згасанням передзимових принад осені.

Приміський потяг мчав у затишне, духмяне, багате лісами і травами передмістя. Багряне дубове листя спалахувало поміж зелених сосен... На щастя, погода стояла суха, сонячна, здатна подарувати тепло перед довгою зимою. Пройдуть роки, і спогад саме про цю поїздку додаватиме Марті сил у труднощах буднів сімейного життя.

Також подружжя сходило в перше Держкіно (до революції знане як кінотеатр Шансера) на Воров-ського, 38. Там саме йшла стрічка німецького режисера Ернста Любича «Дружина фараона». Герберт поставився недовірливо до пафосної газетної реклами, яка обіцяла «грандиозную фильму», але навіть його, скептика, стрічка вразила. Що вже й казати про Марту, яка була зачарована розкішними екзотичними костюмами, помпезними декораціями і багатолюдними батальними сценами битв між єгипетським і ефіопським військами.

У програму їхніх запізнілих побачень увійшла і виставка підводного царства. Розмаїття досі не бачених чудернацьких риб, морських зірок, їжаків, молюсків і метеликів наштовхувало на мрії про море й мандри далекими землями. Чомусь серед усього цього морського багатства був і окремий відділ домашніх рослин, де жінка придбала кактус і фіалку. Вручаючи куплене в руки розгубленому Гербертові, вона сказала:

— Оця з квіточками — це, звісно, я. А цей зелений і колючий — здогадайся, хто!

Герберт тактовно промовчав, адже спонтанна несподівана покупка підштовхувала до роздумів про можливість проживання на спільній території.

4

Тільки у фільмі Луначарського[28] «Ущільнення»[29]проживання у комунальній квартирі закінчувалося весіллям і читанням лекцій у робітничому клубі. У реальному житті, як правило, безперервно тривали війни, як холодні, так і з відкритими бойовими діями.

Особливо Марта побоювалася Саву Петровича, в якому впізнала давнього знайомого. Він уважав, що йому, учасникові громадянської війни, партійному працівникові з 1908 року, не годиться змінювати свої звички. Ходив повсюдно у незмінній сірій толстовці, галіфе й шинелі. Забрьохані чоботи знімав лише тоді, коли ладнався спати, хоча Марта підозрювала, що винятки з цього правила були правилом. І здавалося, що цей чоловік після 1917 року всерйоз вирішив, що тепер закон — це пролетар, а отже, він.

Люся Микитівна була джерелом постійного змагання нервів на кухні, яка нагадувала бойовий штаб або ж фабрику: інколи Марті доводилося силувати себе, щоб черговий раз зайти до цього приміщення, наповненого димом, сковорідним чадом і шумом примусів.

До Нечипіра Олександровича всі, включно з його дружиною, ставилися із сумішшю жалю й відрази. Понад усе чоловік полюбляв присмеркову сутінь вогких пивничок. А після того, як у грудні радянська влада дозволила своїм громадянам споживати горілку, він святкував цілий тиждень. І відтоді пришлюбився саме до оковитої, нехтуючи всіма іншими видами напоїв. Тоді Люся Микитівна оголосила чоловікові режим військового комунізму: в день видачі зарплатні, вкупі з іншими дружинами робітників, вона чатувала на Нечипора Олександровича, щоб провести повну реквізицію грошей.

З ким можна було підтримувати хороші стосунки -це студент Валер'ян. А от із Єлизаветою Григорівною вже зимою трапився серцевий напад. Вона не змогла пережити потрясіння від чергового вторгнення нічних злодіїв. Утім, її кімната так і не дісталася сім'ї Остапчен-ків. Місце бабусі зайняла горласта праля Хрися.

Таким чином, усі п'ять кімнат квартири було заселено звичайними радянськими громадянами, які часто мали один костюм на всі випадки життя й носили його доти, доки він не починав розлазитися по швах. І Марта мусила увіходити у звичний для більшості жінок триб життя, звикаючи і до радянського мінімалізму, і до інтелігентного аскетизму Герберта. З колишнього життя жінка зберегла лише кілька речей. Як, наприклад, «китайське кімоно», плаття з єгипетським орнаментом, пудру «Л'Оріган-Коті» й довгу низку перлів — усі речі, привезені Володимиром з-за кордону.

Насамперед необхідно було навчитися жити за скромнішого бюджету. Зокрема, доводилося бути ощадливішою під час купівлі продуктів. Вже була різниця — чи купити хліб у Соврабкоопі за шість копійок, чи у приватній крамниці за дев'ять.

Втім, інколи Марта й бунтувала. Особливо недобра й безкомпромісна вона бувала раз на тиждень, коли робила генеральне прибирання, і двічі на місяць, коли оголошувала війну блощицям і тарганам, звичайній напасті комунальних квартир. Вона зсувала з місця всі меблі, передивлялася всі шпаринки на стінах. Перевернувши ліжко догори дригом, ошпарювала його крутим окропом. Щоб заглушити оглушливий сморід, пов'язувала собі на рота й носа рушник. Але це був швидше психологічний захист.

І в ці дні вона легко відважувалася сказати сусідам і своєму чоловікові все, що накипіло.

5

Німцеві не подобалося захоплення Марти шитвом. Йому здавалося, що для людини, яка має певний рівень інтелектуального розвитку, займатися фізичною працею недостойно. Він поважав людей праці загалом, але тяжко толерував щодо себе або ж своїх близьких. Герберт не міг сказати це вголос, особливо у часи, коли куховарка могла керувати державою. Він навіть не озвучував такі крамольні ідеї подумки. Бо щось усередині нього тяжіло до традицій народницького захоплення селом, але саме цей неусвідомлений імператив керував його вчинками і ставленням до людей.

Тому Марта мусила піти на посаду до установи. Тепер шила лише для себе, набуваючи досвіду у звичному для інших жінок майструванні одягу з рушників, ковдр і домотканої тканини, що вимагало радше винахідливості, а не фантазії. Мусила змінити спосіб заробітку ще й через те, що приватну ініціативу все більше обкладали податком. Не хотіла вона і мати справу з Володимиром, який раніше безперебійно постачав їй тканину, яку інакше було важко дістати. Дотепер у неї були гарні замовлення з кола Володимирових знайомих, скоробагатьків НЕПу і, як не дивно, партійної еліти. Тепер і ці зв'язки обірвалися, бо до них Герберт ставився ревниво і неприязно.

Марта спершу влаштувалася простою реєстраторкою. А згодом пішла на курси стенографісток. Зауваживши, що ті дівчата, які набирають текст на машинках самі, заробляють значно більше, Марта пішла ще й учитися на друкарку.

Стенографістки-друкарки були особливою кастою чепурненько і гарно вбраних працівниць, на послуги яких був дуже великий попит, адже у той час проводилися найрізноманітніші засідання і з'їзди. Марта спершу пожвавішала, бо можна було щось витягнути зі скрині з минулого життя, гарно вбратися. Також тут була якась зміна облич і вражень, бо на курси приходили заявки з різних установ міста Києва.

Але врешті вона й тут знудилася. Теми були різними, але слова подібними, одноманітними. Здавалося, що промовцям диктував текст хтось один, невидимий. До того ж Гербертові не подобалася легковажна компанія, яка оточувала Марту, і він наполіг на тому, щоб вона влаштувалася на якусь постійну роботу.

Дні війн і революцій, всесвітніх перетурбацій не зрушили підвалин установи. В театрі бюрократичного порядку продовжували грати інші актори. На сцені було змінено декорації. Повішено стінгазету, портрети Маркса і Леніна. Але стукотіли — відбивали такт — за вказівкою диригента пальчики друкарки по клавішах машинки, працював великий механізм невидимої машини.

Марта, ніби погане подружжя, ніяк не могла сказати про установу «ми». Їй було часом соромно, що вона ніяк не може стати частиною цього причинного карнавалу. Й почувала себе серед нього білою вороною.

У роботі установи Марта могла знайти собі єдину втіху — наводити лад. У її прагненні до порядку не було хворобливої педантичності Герберта, це була радше внутрішня потреба у гармонії. До того ж вона мала дві таємні забавки, які не дозволяли їй остаточно з'їхати з глузду, — малювання на роботі на звороті чернеток і віртуальне «вдосконалення» свого одноманітного оточення. У своїй уяві вона додавала барв одягові, підкорочувала довжину спідниць, прибирала складки жиру й підтягувала черева, робила зачіски до лиця.

Жінка сиділа на своєму робочому місці тихо, аби хтось раптом не помітив її присутності. Старанно виконувала роботу, відключаючи мозок і фантазію, перетворюючись на маленький, майже невидимий, гвинтик ...

— Марто, я сподіваюся, ви у нас уже трішки освоїлися, — Марта здригнулася і різко підвела голову. Над нею височів опецькуватий завідуючий відділом — Іван Іванович Кокошников. Жінка спробувала підвестись, але чоловік заперечив:

— Ні, ні, сидіть, товаришко. Не відривайтеся від роботи. Я лише хочу сказати вам кілька слів, — таким чином куценький Іван Іванович опинився у вигідному для себе становищі, яке підкреслювало його високу посаду. Його блакитняві очі дивилися кудись повз Марту, нервово перестрибуючи з одного об'єкта на інший.

Марта нерішуче кивнула головою, натягнувши на себе маску легкої привітності, але несвідомо спробувала заховатись у трохи завелику, як на її тонку фігуру, жакетку.

— Ви добірна робітниця, але вам бракує ініціативи. Особливо у громадській роботі, — Іван Іванович зробив паузу, ніби очікуючи відповіді від Марти. Але коли вона набрала повні груди повітря для репліки, начальник продовжив: — Вам варто обрати таку ділянку громадської роботи, яка була б вам до душі. От, приміром, що вам подобається?

— Я боюся... — нерішуче почала Марта.

— Я так собі гадаю, що ви спробуєте себе у жінвідділі. Як вам моя ідея?

— Я ніколи...

— От, і добре, що вам подобається. Я хотів би, щоб ви обрали собі такий напрям роботи, яким я його собі бачу, щоб вам сподобалося. Ви мене розумієте?

— Знаєте, я не дуже добре знаю жіночу справу. Я до роботи в установі шиттям займалася... — Марта нарешті змогла вставити кілька слів.

— Ах, ці всі ваші моди — це все буржуазні дурниці. А робота жінвідділу потребує нових сил. Ви ж знаєте, що ми зараз живемо у новий час, у якому твориться нова жінка. Це не просто дармоїдка буржуазної епохи, що живе примітивними інтересами. Ні! Це повноцінний співтворець нашого комуністичного майбутнього. Чому б нашому відділу не стати в ар'єргарді цього красивого руху звільнення жінки?! — Іван Іванович, коли починав говорити довго, часто зривався на фальцет. Складки брезклого обличчя напружено здригалися у такт його слів.

— Авангарді, — тихо поправила Марта.

— Я так і сказав, в ар'єргарді. Також ви могли б на цю тему писати до нашої стінгазети. Ви щось писали раніше?

— Лише листи батькам.

— Нічого. Не святі горшки ліплять. Зараз усі пишуть. Нам високих стилів не треба. По-простому давайте. Близько і зрозуміло для народу, — Іван Іванович поклав свою пухку котячу руку на плече Марті, легенько поплескав її і повагом пішов до свого кабінету, несучи поперед себе округле черевце.

Але нічого з того доброго не вийшло, хоча Марта справді спочатку дуже старалася. Наприклад, готуючись до восьмого березня, вона щовечора обкладалася книжками, щоб підготувати лекцію. Але їй було важко навіть запам'ятати їх назви, не те що второпати зміст, не кажучи вже про осмислений синтез прочитаного. Коли вона перегортала після хатньої роботи сторінки Реви «Работница и режим экономии», Лапшина «Как Мазиха ответила Чемберлену» або ж Бєлякова «В чулок или сберегательную кассу», її обсідали думки про те, що вона повна нездара.

— Герберте, мені страшно... — вирвалося у Марти вже за кілька днів до лекції.

— Тебе викликали в ДПУ? — стривожився чоловік.

— Ні, я не про це. Я боюся, що не впораюся з цим виступом.

— Навіщо мене було лякати такими дурницями?! Навіть куховарка. праля, як там її. Хрися вже успішно лекції читає.

— Але я не знаю, що казати! Я не можу зрозуміти, що від мене хочуть! От Іван Іванович каже, треба, щоб на зборах звучав щирий голос народу! Що це означає?

Герберт роздратовано відірвався від книжки, ненароком закривши її.

— Марто, я не розумію, в чому проблема! Хіба тобі не зрозуміло, що тобі просто треба розповісти своїми словами про те, що ти прочитала у рекомендованій літературі. Доповни свіжими матеріалами з «Пролетарської правди», не забудь про купівлю облігацій державної позики — і все!

Лекція, як і очікувала Марта, вийшла провальною: вона говорила тихо, втупившись у книги і цитати, які зачитувала, не розуміючи змісту. Ніякого бойового духу, ентузіазму й готовності до класової боротьби, як цього від неї вимагали керівник і партактив.

Повний провал мав несподівано позитивний результат: актив жінвідділу одноголосно визнав нездатність Марти до лекційної роботи і їй доручили нову ділянку: організовувати для працівниць-колег гімнастичні перерви на роботі. Але регулярні фізичні вправи так і не ввійшли у життя установи, бо рішуче запротестували старші жінки. Мовляв, що ми тут будемо перед усіма труси й майку одягати? Зате для самої Марти щоденна ранкова гімнастика стала приємною звичкою.

Після двох невдач поспіль Марті доручали тепер або механічну роботу, або малювати транспаранти й писати гасла каліграфічним почерком. Хоча жінці бракувало освіти для цього, але мистецьке чуття дозволяло їй справлятися із літерами.

6

Таким чином життя Марти у якийсь момент зовсім змінилося. Цей переворот був приємний, особливо на початку, коли він іще приносив смак новизни і передчуття чогось незвіданого.

У перші місяці з Гербертом вона піддала ревізії останні чотири роки. Ах, якими примарними були її фантазії про «красиве життя»! Що вони їй принесли, як не відчай, терпкий післясмак і відчуття відрази? Володимир підштовхував її куштувати різноманітні враження та чуттєві насолоди, але задоволення було короткочасним, а досвід лишав у найдальших закутках душі лише гіркоту. Інколи Марта жалкувала за собою «до Володимира», за тим часом, коли її думки і слова були наповнені чистотою й невинністю.

Тепер вона знаходила радість у тому, що раніше було таким чужим для неї: у розміреному плині життя, позбавленому яскравих барв і надгострих емоцій, у сумлінній турботі про свого чоловіка, у ритмічних буднях повсякдення, у всьому сталому й поміркованому. Саме такий спосіб життя був органічним для Герберта, і Марта прийняла його цілком. Жінка стежила осторонь за тим, як щось кам'яніло у ній, і це їй було байдуже, бо нічого більше не зворушувало її понад міру.

Хто її знав до заміжжя, чудувався цій разючій зміні. Але присмак новизни і тут втратив свою силу з роками.

В юності, коли німець розмірковував про своє майбутнє подружнє життя, він захоплювався ідеєю «виховати собі дружину». Це була його романтична потаємна мрія. Але коли було укладено реальний шлюб, він раптом зрозумів, що бути вихователем йому зовсім не цікаво. Виявляється, близькою йому стала інша ідея Мечнікова: геніальність — така сама вторинна статева ознака чоловіків, як борода, а відтак сподіватися від жінки творчих поривів нема чого. Тому настанови своїй дружині він давав зопалу, щоразу вибухаючи спалахом гніву і роздратування.

Герберт зневажав Володимира за примітивність і приземленість, але водночас відчував вищість свого суперника, адже той був вправнішим у житті. Марта ж була частиною успішного життя Володимира, шматком його пирога, але й «недоїдком з панського столу».

Коли вона господарювала у їхній крихітній оселі, німець часто стежив за нею з сумішшю любові й ненависті. Думав про те, що жінка звикла до кращої їжі, вишуканого одягу, а він усього цього не може і не хоче дати. Спостереження за тим, як поступово зношується її одяг, як з'являються на ньому латки й невиводні плями, як мокріє від поту її волосся, як червоніють від грубої роботи її руки, — все це приносило Герберту крихту ма-зохістичної радості. «Так тобі й треба, примітивна непманко», — інколи крутилося в голові. Чоловік дратувався, сердився на себе, але не міг не злоститися.

Всю свою лють він виливав уночі, беручи дружину грубо й безцеремонно, ненавидячи при цьому тіло, чистоту якого було віддано колись іншому, не йому.

Проте інколи, спостерігаючи за Мартою, Герберт думав, що хотів би бути нею. Не жінкою, ні. Вміти так щиро сміятися, як вона, любити, мріяти. Він хотів собі її легкості. Він ненавидів її жіночність і захоплювався нею.

Натомість Марті часом здавалося, що Герберт — то вона. Що він — її невикричана злість, її невигоєний біль, її всепоглинаюча самотність.

Часом минали дні, коли між ними майже не було слів. Вони співіснували поряд. Вони ставали одним цілим. І Марта відчувала, що Герберт перемагає.

Попри все вони жили цілком мирно, і сусіди вважали їх зразковим подружжям.

Київ, весна 1928 року

1

Це був сімейний вечір, із тих, що такі подібні одне до одного і повторюються з дня у день, з року в рік.

Марта, зібравши до направи білизну, латала якесь старе ганчір'я і спостерігала, як Герберт лагодить примус. Нишком кидаючи погляд на його роботу, вона із сумом думала про те, що після такого ремонту доведеться цей примус викинути і купувати новий. І подумки вже перерозподіляла їхній скупий сімейний бюджет. Втім, не тримала зла на чоловіка, бо вже змирилася з тим, що він був абсолютно непридатним до будь-якої фізичної роботи.

Врешті Герберт розчаровано вигукнув «Ет!» і сердито поставив примус на місце. Кинувши розлючений погляд на Марту, яка була свідком його поразки, рвучко підвівся і кілька разів пройшовся по кімнаті. Затим сів і заходився робити назавтра для себе денну норму самокруток. Навіть у цій роботі його жовті худі довгі пальці виявляли неабияку незграбність.

Але самокрутка була одним зі способом економії, адже за «Крестьянку» або «Дубинушку» необхідно було викласти 14 копійок, вже не кажучи про «Бонтон», який коштував майже вдвічі дорожче.

Настрій у Герберта був поганий. Днями вони посварилися через якусь дрібницю з Мартою, і вона вчора за давньою їхньою сімейною традицією пішла «подихати свіжим повітрям». Це означало, що вона вдягла свою найкращу сукню, зробила зачіску, нафарбувала яскравим карміном губи і пішла гуляти. Без нього. Треба визнати, що виходили вони дуже рідко. А точніше, майже ніколи. Герберт любив сидіти вдома над книжками або повністю занурюватися в роботу. І не схвалював, коли Марта десь вешталася, з ним або сама.

Похід у місто без супроводу був формою протесту жінки під час сімейних сварок. Вчора вона відвідала, як казала преса, найбільшу за весь час всеукраїнську художню виставку, яка зайняла аж три поверхи приміщення Академії наук.

— Ну, як? Сподобалося? — запитав похмуро Герберт.

— Не знаю, — відповіла Марта. Їй не хотілося розмовляти. Власне, й думок особливих не було, щонайперше щодо виставки.

— Може, щось конкретне запам'яталося? — не вгавав чоловік.

— Ні, не можу сказати точно, — продовжувала ухилятися від розмови Марта. Якщо по правді, то їй не дуже

припала до душі переважна тематика картин — зображення мускулястих робітників і сцен звірств білогвардійців.

— А я тобі можу розповісти все докладно про цю виставку завдяки ґрунтовній статті Федора Ернста. І підтримати розмову на цю тему також. І тепер скажи мені: навіщо було вештатися містом й витрачати свій час?!

Він хотів якось її вколоти, зробити їй боляче і навіть не замислювався над справжньою причиною своєї поведінки. А правда була в тому, що йому було страшно, дуже страшно. Напередодні його викликали у ДПУ. Ніяких особливих претензій, як не дивно. А він уже був почав переживати, чи не випливло на поверхню його минуле. А тут, навпаки, так чемненько спочатку зустріли, аж поки він не відмовився співробітничати. А потім чоловік перемінився: бризкав слиною, погрожував, тряс револьвером.

Герберт дивувався сам собі, як так вийшло, що він зовсім спокійно і твердо відмовився бути шпиком. І витримав такий довгий лютий погляд досвідченого садиста, а тоді спалах його гніву. Але, здається, там з нього випарувалася вся його сконденсована життєва сила. Він вийшов на вулицю й заточився від пориву вітру. Відчував себе несподівано спорожнілим лантухом. Навколо зненацька поблякли барви й усе втратило будь-який сенс. Він втягнув голову у плечі, засунув руки в кишені й попростував вулицею... Згріб рештки себе й помістив у кам'яну мушлю. Й тепер дратувався щоразу, як його щось висмикувало з цієї внутрішньої фортеці.

Тому, власне, й привід сімейної сварки було забуто. Його просто дратувала надмірна активність світу навколо і Марта в тому числі. Звісно, він їй нічого про візит в органи не сказав. І вона могла тільки здогадуватися про причини його особливо похмурого настрою.

Скільки навкруги метушні й пустопорожніх балачок! — крутилося в голові. Герберт знав, що хотів одного — спокою. Щоб у його маленькій невидимій мушлі його ніхто не зачіпав.

На думку йому спали рядки з учора прочитаного «Етюду про природу людини»[30]. Підмітив такий парадокс: з одного боку, йому здавалося, що його життєвий цикл уже завершено, що коли завтра до нього постукає смерть, він сприйме її з радістю, як рідну сестру. З іншого боку, щось усе-таки муляло, не відпускало його з цього світу. Якась остання нитка...

Нервово вкинувши чергову цигарку до портсигара, що лежав на столі, він зітхнув і сказав ніби сам до себе:

— Як усе остогидло, взяти б і повіситися!

— Повісишся — будеш жалкувати, не повісишся — також будеш жалкувати, — флегматично відказала Марта, не відриваючись від церування.

— Ах, знову ти говориш дурниці! — роздратувався з коментаря дружини Герберт. Йому було прикро, що вона не ставиться з належною пошаною до його душевних переживань. — Мовчи! Я й так знаю, що ти не кохаєш мене. Правда?

— А що ти розумієш під коханням? — запитала Марта.

— Як це — «розумію»? Кохаю — і все! Як можна аналізувати це почуття? — обурився Герберт.

— А як можна щось любити загалом, а в деталях вишукувати вади? Ти ж, коли взяв мене заміж, переробив мене цілком. У мене взагалі таке враження, що навіть якщо ти мене й кохаєш, то маєш на увазі когось іншого, а не мене, — дуже рівним спокійним голосом сказала Марта, не відриваючи очей від шитва.

— Люба моя, дорогенька, ти зараз розводиш демагогію, очевидно, начитавшись усілякої романтичної дамської макулатури.

— Тоді давай поговоримо на практичнішу тему. Вже пройшов тиждень, як ти отримав листа від батьків з Німеччини, а ще й досі їм не відповів!

— А я не збираюся їм писати! — відказав Герберт. -Наші родинні зв'язки вже давно розірвано. Навіщо склеювати те, що давно розбито? Це їм чомусь нарешті стало сумно, і вони вирішили згадати, що у них є діти!

— Не говори так. Вони ж усе-таки твої батьки, — м'яко заперечила Марта.

— Вони про це забули у нападі якогось несподіваного патріотизму. Потім утішилися пізньою дитиною, яку сподівалися виховати справжнім німцем. А тепер, коли Дітер так нагло помер, вони спохопилися, що десь є запасні діти!

— Герберте, ти інколи буваєш дуже жорстоким!

— Для них це може бути розвагою, а для нас навіть небезпечно! — похмуро, але вже спокійніше зауважив чоловік. І в його пам'яті постав візит до ДПУ.

— Чому ж це? Зовсім навпаки! Ті кошти, що вони надіслали, були нам навіть дуже до речі.

— Ти що, не бачиш, що робиться навколо?! Політичний курс змінюється, і більшовики знову показують своє справжнє обличчя. Зв'язок із закордоном може бути небезпечним!

Марта на хвилинку задумалася. Досі вона рідко звертала увагу на політику, сприймаючи все, що відбувалося навколо, радше як театральні декорації до свого життя, а не як щось важливе й варте уваги. Вона була свідком війни, а також значних політичних зрушень у країні, але якось не могла сприйняти того, що люди й справді до таких дріб'язкових речей ставляться аж так серйозно. Марта знала, що для когось політичні справи важливі, хтось за свої переконання віддає навіть життя. Але сама вона ставилася до швидкоплинних гасел як до погоди: якщо йде дощ, брала парасольку і не роздумувала над природою дощу, не прагнула щось змінити у небесній канцелярії.

Зауваження Герберта змусило її замислитися над власними відчуттями. Останнім часом щось тривожне, незатишне було в «політичній атмосфері», що її оточувала.

— Але ж ми не можемо просто їм не відповісти!

— Хай Лариса Василівна напише їм, що не знайшла мене, і все, — запропонував Герберт, і відразу йому самому стало неприємно за можливу брехню.

— Не знаю, це якось непорядно... Ми могли хоч би спробувати розшукати твою сестру і написати про неї.

— Ти як знаєш, а я не збираюся займатися цим питанням взагалі, — розсердився Герберт. Він відчував, що потрапив у пастку, і не бачив з неї виходу.

— Гаразд. Вибач, — сказала Марта, а сама подумала про те, що коли Герберт відхрещується від цієї справи, то вона може все зробити на власний розсуд. Залишити лист батьків без відповіді у її очах було гірше, ніж боятися гіпотетичної небезпеки. Але й чинити зовсім проти волі чоловіка негарно. А чому б не написати так, як є, себто правду?.. Звісно, у дещо завуальованій делікатній формі. І саме політичні, а не особисті мотиви подати як основну причину небажання Герберта підтримувати зв'язок із родиною.

2

Одного вечора до Марти з Гербертом несподівано приїхав Григорій. Був якийсь зворохоблений, неспокійний. Скинув шапку, пригладив чуприну. Тупцяв на місці заталапаними у багнюці чоботами. Якісь тривожні думки не давали йому спокою, морщили чоло, облягали темним навколо очей.

— Все! Їду на Донбас! — сказав, ніби відрубав.

— Чого б це? — запитала Марта. Здивувалася, бо ж знала, як любив землю Григорій. Міг залишитися у Києві ще у 1920 році. Але тоді сказав: «Нащо мені голодне місто, коли біля землі, як добре погарувати, завжди хліб і до хліба буде?!»

— А навіщо робити, якщо все одно заберуть?! — вигукнув брат.

— Сідай! Розповідай! — попросила Марта. Щось їй підказувало, що це не просто так, відразу з порога, він почав говорити про політику. Не з плаксивих він, не з тих, що люблять скаржитися...

— Справді, давай скидай кожуха й сідай! — відклавши книги, підвівся Герберт з-за столу, щоб зустріти шурина.

— Ці хлібозаготівельні кампанії скоро вже доконають село! — схвильовано випалив Григорій, а погляд його тікав геть. — Збираються сільські активісти й ходять вилучати збіжжя. Лишають на місяць на людину 30 хунтів хліба. А хіба з них проживеш, якщо їси тільки хліб і картоплю, а м'ясо тільки на Великдень і Різдво бачиш?!

— То, може, далі краще буде? — сказала Марта і сама не повірила своїм словам.

— Краще! — вигукнув Григорій так, що жінці аж морозом сипонуло поза спиною. — Краще! Та у червоних одна політика: «Не лицем — а сракою до села!»

— Гриша, що ти таке кажеш! — знічено прошепотіла сестра.

— Те, що знаю! Для вас, городських, війна у 1920 році закінчилася, а для нас триває і по цей день. Вони тобі чорні дошки на воротях вішають, називають «спекулянтом» за проданий своїм потом і кров'ю хліб! А тепер все — нема хліба, нема хати! Їду на Донбас!

— Як — нема хати? — ошелешено запитав Герберт.

— А так: прийшла оця п'яна голота, незаможники по-їхньому, давай хліб, кажуть! А я — стріляй, — не віддам. Руки заломили, на коліна, як кріпака якогось, поставили. Все вигребли, злодюги! Навіть посуд на черепки потовкли. Тоді я підпалив усе, що лишилось, — хай горить до бісової матері!

Перший спалах емоцій, які випалювали нутрощі Григорія, зійшов, як шумовиння. Біля столу з чаєм і хлібом він якось обм'як, стишився. Його кремезна мужня постать згорбилася над горнятком і відкидала чудернацьку тінь на стіну.

— Та що ж це таке — що на рідній землі усім жид заправляє?! — з гіркотою мовив він. — Йому, бачте, і землю дають, і як нарізають шмат, то не де-небудь, а на півдні, в Криму! А українцеві — дулю з маком!

— Гриша, прошу тебе, не кажи «жид», так зараз заборонено говорити, — попросила Марта.

— А це що за витребеньки? — похмуро буркнув Григорій.

— Треба казати «єврей», — підказав Герберт. — Марта правильно зауважила. Як будеш освоюватися на Донбасі, то мусиш перевчитися, бо матимеш і там проблеми.

— Та хай уже буде «їврей» чи дідько лисий!

— З єврейським питанням теж не все так просто, — продовжив тему Герберт. — Бач, їм теж синагоги і хедери закривають. Їдишем не всі задоволені...

— Та мені до них байдуже. Але жид цей червоний так вже наприкрився й наосоружився, що й просвітку не видко!

— Чи не погарячкував ти, Гриша? — обережно запитала Марта, повертаючись до головної новини. Бачила, що брат уже трохи заспокоївся. Їй у голову ніяк не могло вкластися, що Григорій спалив свою потом і кров'ю ставлену хату.

— Це ти натякаєш, що я бухнув у дзвони, не глянувши в святці? Це вам, городським, може так здаватися. А нам на селі вже давно ясно, що комуніст тільки промови виголошує, але все у стару дудку грає, щоб селянина уговкати. Буде у нас іще кріпосне право, як за царя!

Решту згадок про той вечір у пам'яті Марти ніби за-тягло туманом. І десь у цьому тумані зник Григорій.

Київ, 12 березня 1929 року

Кутаючись у стареньку ватянку, Марта бігла по заледенілих вулицях Києва. Навколо чимчикували підтюпцем задубілі від холоду зіщулені перехожі: підняті плечі ніби прагнули заховати у собі змерзлі носи й червоні щоки. І кожна скоцюрблена постать думала про своє і спільне водночас: де взяти харчі? Щодень із крамниць і кіосків зникали одне за одним продукти: цукор, сіль, масло, яйця, чай, а найперше — хліб. Перед пекарнями тепер стояли довгі хвости, а про шинку чи про шматок свинини взагалі можна було тільки мріяти. Ось уже й «заборні картки» ввели, але не всі їх змогли дістати... До того ж щезли гас, бензин, мило, папір.

Здавалося, не тільки у природі, а й у людському житті запанувала одна безпросвітна зима, а світ збожеволів. Газети кричали: «Хліба немає, бо мужики скот хлібом годують». А всевідаючі баби-сідухи на базарі шеп-талися — жди війни! Тим чуткам Марта не йняла віри, але на серці все одно було тривожно. До всіх останніх сумних подій жінка ще переживала за свою сім'ю в селі. Два місяці страшних морозів у 25-30 ступнів знищили озимину, а люди й худоба замерзали через неможливість дістати дров: або заборонено, або можна, але за захмарну ціну. Зубожіле село неспроможне було дати собі раду, бо протягом останніх більш як десятка років його тільки те й робили, що грабували. Тому ще на початку березня Марта передала трохи грошей батькам на дрова і теплий одяг. Звичайно, завдяки Гербертові. Сказав: «Неси у "Торгсин" той ланцюжок і перстень, що мені від матері дісталися!» Марта трохи поплакала, і соромно було, і сумніви брали, але інакше необхідну суму не було де взяти. До грошей спакувала кілька номерів «Вістей», бо ж до села газети можуть місяць-два йти. Подумала, хай старі хоч потішаться, як сестра почитає їм уголос Остапа Вишню...

Тепер жінка міркувала собі, чи вистарчить родині на все, а найперше — чи щасливо добралася до села Явдош-ка, чи не замерзла, чи не пограбували її дорогою.

Біля виконкому було незвично людно. Марта стрепенулася — що це? Виявляється — демонстрація тих, хто не зміг отримати заборні картки на хліб. «Та тут же більше тисячі людей!» — жахнулася жінка.

Натовп розбурханого голодного люду згріб Марту і ковтнув у свої задушливі обійми. Жінка спробувала виборсатися назовні, але їй це не вдавалося. У цю мить почулися грубі окрики й розпачливі зойки. По юрбі прокотилося хвилею «Міліція! Арештовують!» Живе схвильоване розтривожене море сколихнулося. Здавалось, суне вітровій-громовиця. Марту кидало з боку на бік, аж поки чиїсь грубі чоловічі руки не схопили її й не витягнули на сусідню вуличку.

Перший здогад: невже її арештовано? Одна-єдина думка неначе пульсувала у скронях. Невже арештовано і так безглуздо?! Вона ж не мала наміру протестувати, хоча ще вчора їй було сказано: «Громадянко, звертайтеся пізніше, карток більше немає!»

Але як тільки крики почали стихати, мозок запрацював краще, ба — навіть почав ставити цілком доречні запитання: «Що це за стара, латана-перелатана шинель білогвардійця? І чиє це обличчя, так густо поросле бородою?»

— Не помнишь? — запитав незнайомець.

— Ні, — зізналася щиро Марта і, як тільки чоловік її відпустив, зробила крок назад.

— А я тебя помню, — він теж відступив і закурив самокрутку. — Я не обижаюсь. Дашь мне-что то покушать и отстану. Могу даже чем-то помочь... Надо?

— Немає чого допомагати. І харчів зайвих немає, -швидко відповіла Марта. Вона роздумувала над тим, чи не потрапила у ще гіршу халепу, ніж та, від якої її було щойно порятовано.

— Ха! Еще не вспомнила! Ну, прости уж — всю изысканность растерял. Но ты меня и раньше-то не жаловала.

— Льова... Тобто Лев Михайлович, — нарешті впізнала Марта.

— Он самый! — хмикнув обірванець.

— Ось, візьміть, — піддаючись пориву, жінка відбатувала чималий кусень хліба і боязко простягла чоловікові.

— Премного благодарен! — подякував Лев Михайлович і похапцем, зовсім не відповідно вишуканим словам, які щойно прозвучали, вихопив хліб, щоб відразу його запхати до рота.

— Вибачте, це все. Я мушу йти, — квапливо сказала Марта, ховаючи погляд.

— Честь имею кланяться, — відповів чоловік і вже, коли Марта відійшла від нього крикнув у спину: — Эй, красавица!.. А Тимофей твой с гетьманом укатил...

Жінка обернулась, і він продовжив:

— .а я не мог ехать, когда Россия гибнет! Но мне грех на него жаловаться — он же мне жизнь спас! Против троих пошел, а потом на своих плечах девять верст нёс... Ладно. Простите меня, не смею вас задерживать.

— А ви де весь час були?

— На Соловках! Где ж еще! — відповів, і на них боязко почали зиркати й оглядатися люди.

Удома Марта витрусила маленьку скриньку з прикрасами і на дні дістала пожовклий зім'ятий листок паперу. Обережно розгорнула, щоб не порвати, й швидко пробіглася очима по довгому списку, написаному дрібним почерком Тимоша з розгонистою рискою літери «р». Біля кожної з позицій стояла маленька крапочка -відмітка Марти про те, що книжку прочитано. Ось вона — маленька родзинка її хаотичної самоосвіти.

На мить вона занурилась у спогади. Згадувалося спільне читання з Маргаритою: від сентиментальних «Записок інститутки» Лідії Чарської до книг Михайла Арцибашева.

Після того, як пішла на власний хліб, дівчина щось почала купувати сама. Особливо їй подобалися гарно ілюстровані книжки з історії культури й мистецтва. Читаючи про чужі народи, вона не переставала дивуватися їхнім відмінним звичаям, а надто вбранню. Ще одним відкриттям стало те, що й тут, в Україні, в різні часи люди носили різний одяг.

Розглядаючи старовинні малюнки, ілюстрації та гравюри, Марта силувалася вгадати, що то за тканина і як її скроєно.

Час від часу вона поверталася до списку Тимофія і знаходила рекомендовані ним книжки. Коли у переліку лишилося лише кілька позицій, вона збагнула те, як хлопець його складав. Спочатку він писав назви, ретельно підбираючи авторів і твори, щоб вони відповідали віку п'ятнадцятирічної дівчинки. Але згодом захопився і почав писати все, що йому самому подобалося найбільше.

Подружнє життя подарувало Марті знайомство з бібліотекою Герберта. Книги її чоловік любив, а найбільше — їх оправляти. На цьому його впорядкування бібліотеки закінчувалося. Книжки в нього були розкидані по всій кімнаті: більшу частину було складено у невеликі диктові скриньки, а те, що не вмістилося, лежало на підвіконні, під ліжком, на столі і навіть під ним.

На початку сімейного життя Марта тверезо переглянула свої пожитки і, спродавши якісь непотрібні предмети розкоші (визначення Герберта, яке стосувалося передусім патефона з платівками), придбала у «колишніх» на Євбазі книжкову шафку. Після чого почалася довга епопея укладання книжок за темами і в алфавітному порядку. Тоді вона ще не працювала в установі й днями сиділа над книжками. Процес ускладнювався головним чином тому, що Марта перед тим, як покласти книжку на належне їй місце, відкривала її, дивилася, чи відомий їй автор... Гортаючи, зачіпалася за якийсь абзац і починала читати.

Герберт, якому по приході з роботи доводилося перестрибувати через розкидані по всій підлозі книжки, звісно, сердився. Але Марта не зважала на його буркотіння.

Чоловік, як тільки з'являлися гроші, за давньою, ще сімейною традицією, купував книжкові новинки. Але давно вже їх не читав. Вечорами він або готувався до уроків і лекцій, або вивчав фахову літературу.

Складалося так, що Герберт купував книжки й оправляв їх, а Марта розрізувала й читала.

Київ, травень 1929 року

1

У ту суботу холодного травня 1929 року, коли так неохоче в місто входила заспана весна, Марта йшла з Євбазу. Цієї ночі вона ночувала не вдома, а у Валентини Семенівни, чиє здоров'я останнім часом різко підупало. Додому жінка заходила лише для того, щоб захопити пайовий крохмаль, який нещодавно дістав Герберт. Марта довго сушила собі голову над тим, що з ним робити, а потім їй сусідка порадила — віднеси на базар, продай чи виміняй на щось потрібне.

Брела поволі, важко переставляючи ноги. Була настільки стомлена, що навіть не завважила, як поряд загальмувало і посигналило авто.

— Марто, агов! Своїх не пізнаєш! — почувся бадьорий оптимістичний голос, і серце від несподіванки лунко тьохнуло. Жінка обернулася й побачила того, кого хотіла б зустріти зараз найменше, — Володимира.

— Чого не вітаєшся? — запитав він. — Давай підвезу. Бачу, ти себе навантажила.

— Привіт. Та не треба, я якось сама, — відповіла Марта. Коліна чомусь зрадницьки тремтіли.

Володимир вийшов з автомобіля і підійшов до неї.

Всупереч її несміливим запереченням, він взяв у неї з рук пакунки й торбу і поклав на заднє сидіння авто. Гарний коверкотовий костюм міцно облягав його широкі плечі, й Марта мимоволі замилувалася ним. Не так часто зараз можна побачити дорогий одяг. А щоб він сидів на зграбній спортивній фігурі — то й поготів.

— Сідай, сідай, — ще раз запросив Володимир, уже тримаючи кермо.

Марті нічого не залишалося робити, як сісти поруч із колишнім коханим. Здивовано оглядала й автівку і, як завжди, оптимістичного і заможного Володимира. Він прочитав її німе запитання і відповів:

— Так, у мене все добре, як бачиш. А у тебе — я б так не сказав.

Марта спалахнула, згадавши, що на ній сьогодні старе пальто, звичайна хустка й зовсім проста сукня, яку вона носила вже другий рік.

— Якщо ти будеш мене принижувати, то попереджуй відразу! Я цього терпіти не буду, — і жінка вже повернулася, щоб відчинити дверцята.

— Я не хотів тебе кривдити. Я кажу так, як бачу. Можеш заперечити? — спокійно відказав Володимир.

— Ти все завжди вимірюєш грошима. Думаєш, це головне у житті?!

— Мабуть, що ні. Але гроші вирішують, що ти їси, що ти вдягаєш, як розважаєшся, чи маєш змогу кудись їздити, виходити. А це добрячий шмат життя. Еге ж?

— Але не все!

— Ну, якщо навіть узяти ті «високодуховні» речі, які так важливі для твого Герберта (ви, до речі, ще досі разом чи вже розбіглися?), то навіть ту ж книжку треба купити, і вистава у театрі теж грошей коштує, — відказав Володимир і, побачивши, що Марта присмирніла, рушив з місця. — То куди їдемо? Можу тебе відразу завезти додому, а можемо посидіти-поговорити, як давні знайомі. Мені було б приємно.

— Ні, якщо ти вже запропонував мене підвезти, то вези додому. Вибач, запросити тебе до себе не можу, бо й сусіди говоритимуть, і Герберт буде проти.

— Цей дурень виявився ще й ревнивим? Ха!

— Облиш це! Гаразд?!

— Добре. Все. Мовчу, — погодився Володимир, але його насмішкуватий погляд говорив про те, що це недовга капітуляція.

— Ти ліпше скажи, як тобі вдається триматися на плаву тоді, коли влада заборонила будь-яку, окрім державної, комерцію.

— Комерція і я — про що ти говориш? — удавано обурився чоловік, а потім уже серйозніше пояснив: — Я тепер працюю на державу. Майже чесний громадянин.

— А звідки це все? — здивувалася Марта.

— Розумієш, новій партійній еліті хочеться добре їсти й гарно вдягатися. І їм потрібні такі люди, як я, котрі знають, як налагодити правильні канали постачання. Чула щось про так звані «закриті розподільники»?

— Так.

— Так отож. Я вчасно зметикував, що й до чого. Зміг перекваліфікуватися, так би мовити.

— А як інші?

— Маєш на увазі стару нашу компанію, так? Сашко як був поетом-голодранцем, так ним і лишився. Тільки перебрався до Харкова. Каже, саме там майбутнє пролетарської літератури, а тут, у Києві, йому все здається надто міщанським і провінційним. Семен — дурень. Погорів на таємній скупці золота. Втратив усе. Після обшуку лишився в самих підштаниках. Робітнича бригада там добре постаралася. Ну, і з квартири виселили. Кажуть, десь тепер в Одесі вантажником працює. А Тимур Миколайович, пам'ятаєш його?

— Важко такого забути, — стримано, але не без іронії сказала Марта.

— Тимур Миколайович — іще гірше — набрав велику суму держкредитів і хотів тихцем звалити за кордон. Не вийшло. Його коханка видала. Там якась у них сварка була...

— У Тимура Миколайовича могла бути коханка? Мені важко таке уявити, — сказала Марта.

— А чому ти дивуєшся? Чоловік солідний був, при грошах. — Володимир замовк, схоже, що в нього з'явилась якась нова думка. Авто вже зупинилося біля під'їзду будинку, де жили Марта з Гербертом. — Марто, мені справді дуже прикро тебе бачити у такому жалюгідному матеріальному стані. Я ж для тебе можу чогось дістати: ковбаси, сиру, ікри чи навіть апельсинів... Ти тільки скажи. Може, якусь тканину на плаття.

Серце стиснулося від болю, але розум не зміг не відзначити: які там апельсини й ікра, якщо хліба й масла немає?

— Володю, любий, якщо ти хотів колись турбуватися про мене, то мусив би це мені показати ще кілька років тому. Як там, до речі, Маргарита поживає?

— Чого б це я мав знати?! Ти тоді надто близько все до серця прийняла. А вона ніколи не була для мене важливою!

— Добре, не будемо ворушити минуле, коли ніхто з нас не збирається змінювати теперішнє, — сказала Марта і, заглянувши Володимирові в очі, побачила підтвердження своїх слів. Вона розуміла, що зараз може спалахнути довга емоційна розмова, яка лише збурить залишки згаслих почуттів, але ні до чого не приведе. Ні до чого доброго, принаймні.

Чоловік спохмурнів, допоміг їй вийти з машини й подав пакети і торбу.

— Може, я тобі все-таки до хати занесу.

— Дякую, ні. Я вже далі сама.

— Маргарита, до речі, вийшла заміж за якогось пар-тійця. Я її ще з тієї весни не бачив. Про неї мені Сашко розповідав. А батьки її в Москву виїхали...

— То хай буде щаслива. І ти. будь!

— Ми не зустрінемося? — запитав Володимир.

— Ні, хіба що ось так, як сьогодні, — відповіла Марта. — Дякую, що допоміг. Прощавай.

Він відчинив двері під'їзду, вона ще раз подякувала і пішла, не обертаючись, угору по сходах. І лише опинившись на самоті в кімнаті, дала волю сльозам. Усвідомлення того, що, якби він покликав її до себе, вона б пішла, не вагаючись, було болючим, майже нестерпним. На жаль, цей факт був настільки очевидним, що не міг заховатися у жодних шухлядках мозку й закамарках підсвідомості.

Але Володимир легко прийняв те, що вона належить іншому. І ніколи не пробував боротися за неї. Це йому було не потрібно.

2

Сутінки вже огортали місто за вікном. Марта сиділа на стільці біля вікна і невидющими, червоними від сліз очима вдивлялася у багряну заграву на видноколі, яка полум'ям огортала темні контури будинків.

Тихенько прочинилися двері, й до кімнати увійшов Герберт. Жінка стрепенулась і почала шукати в собі сили, щоб опанувати себе, прикрити скриньку Пандори свого минулого й повернутися до буденних звичних справ заміжньої жінки.

— Зараз я тобі вечерю зігрію, — сказала вона хрипко, не повертаючись до чоловіка.

— Ти давно від своїх батьків листи одержувала? — запитав Герберт, обережно кладучи портфель на стільця.

— Десь, може, два тижні тому. Ще у квітні.

— Що писали? — запитав чоловік, але так, ніби відповіді не очікував, а прагнув відкласти якесь своє повідомлення.

— Про новий податок і про облігації державної позики, які їх змушують купувати... Що озимина вимерзла, що пересівати нічим і неохота... Що не ясно, чи треба худобу тримати, бо з кожної голови податок деруть. Невеселий якийсь лист був. Але нам дякували дуже і тобі в першу чергу!

Марта почала підводитися зі стільця, коли чоловік обережно затримав її за плечі й посадив, а потім узяв стільця й собі, поставив його навпроти й сів. Тоді узяв її маленькі долоньки у свої, великі, і, не підводячи погляду, сказав:

— Я щойно дізнався: твоїх батьків розкуркулили і вислали до Сибіру. Їм вдалося викинути з віконця вагона кілька листів з надією, що хтось їх підбере й надішле тобі.

Не чекаючи, поки до приголомшеної дружини дійде сенс його слів, Герберт прихилив її до себе й обійняв. Жінка, немов кошеня, пригорнулася до нього й заплющила очі. Сльози душили її, а щось усередині нестерпно пекло. Ще кілька хвилин тому їй здавалося, що їй дуже боляче. Ні! Хіба ж то був біль?!

— Явдошка з дитиною і двоє твоїх менших сестер також поїхали з батьками на північ. — додав чоловік і запитав: — Ти маєш тепер Григорієві написати?

Вона мовчки похитала головою і знову сховала обличчя в нього на грудях. Пройшли хвилини, поки вона відповіла:

— Від нього я вже кілька місяців не отримувала ніяких звісток...

— Ти не переживай. — почав Герберт, затнувся, а потім продовжив: — Коли вони будуть на місці й дадуть про себе знати, то ми щось назбираємо і допоможемо, чим зможемо.

Марта відхилилася від Герберта, витерла очі й попросила:

— Дай мені, будь ласка, той лист!

— Ось, бери, — чоловік дістав із нагрудної кишені піджака потертий папірець.

Жінка взяла листа, підвелася й почала читати, ходячи по кімнаті. Вона вже перестала плакати і лише час від часу голосно схлипувала. Потім, ніби пригадала щось, зупинилась і сказала:

— Ти ж голодний! Я щось тобі зараз підігрію.

— Не треба, дякую.

— Я тоді піду запитаю Валер'яна, чи він нічого не чув. Все ж таки його батьки з мого села.

— Стривай! — Герберт ухопив дружину за лікоть. -Не ходи туди.

— А що трапилося? — стривожено запитала Марта.

— Його арештували, — відповів чоловік.

— За що?

— Хіба цьому кавказькому ішакові потрібен привід?! — вихопилося у Герберта, й він на мить озирнувся, ніби й справді міг припустити, що стіни мають вуха. І вже стишено додав: — Говорять про якусь організацію «визволення України».

А про себе німець згадав, як необережно Валер'ян нещодавно хвалив праці Йосипа Гермайзе... Хто б міг подумати, що колишній робітник захопиться ідеєю наукової кар'єри?!

Марті здалося, що світ став крихкий-крихкий. Ніби зроблений зі скла або з павутиння снів, яке має розтанути перед світанком. Все стале і звичне чомусь водночас руйнувалося, і жінку охопив всепоглинаючий страх: іще трохи — й усе навколо затремтить і впаде, ніби театральні декорації.

Так, вона чула, що весь травень Київ лихоманило від трусів та арештів. Схарапуджені люди почали розпалювати грубки книжками, документами і листами. Але це було десь-інде, у знайомих знайомих, у інших будинках. Але ось землетрус прийшов у її життя і забрав батьків, сестер і брата, й потім забрів у кімнату їхньої комунальної квартири.

Жінці було важко це осягнути. Й вона заціпеніла від потрясіння.

Тоді Герберт засвітив лампу, потім поскидав з ліжка додолу принесені з Євбазу речі, до яких іще не торкалася Марта, зняв покривало і почав ніжно роздягати дружину, немов маленьку дитину. Жінка була слухняною і тихою. Коли вона лишилася в самій сорочці, чоловік поцілував її в чоло і сказав:

— Пора спати, кохана.

Вона скрутилася клубочком, а він ліг поряд, обійняв її за спину, немов обороняючи від усього світу. Вперше й востаннє за все подружнє життя вони спали у міцних обіймах. І більше ніколи — ні до цього дня, ні потім -вони не були такими близькими одне одному.

Розділ 6

Київ, друга половина 1929 року

1

У вересні 1929 року Герберта арештували. Потягнулися дні тривоги, невизначеності. Щодень Марта ламала голову над тим, де добути харчі для передачі Гер-бертові. Адже з роботи її було звільнено відразу після арешту чоловіка, про що вона йому на побаченнях так і не зізналася. Трохи виручав «Торгсин», але жили вони й до арешту скромно. У якийсь момент Марта спродала всю свою колекцію журналів мод, мистецькі альбоми й книжки з історії і навіть швейну машинку.

Хоча Герберт сидів у Лук'янівській в'язниці, на зустрічі з родичами підслідних на авто привозили до зловісної будівлі ДПУ на Інститутській. Підіймаючись угору по вулиці від Хрещатика, Марта пригадувала розстріли офіцерів ще в роки громадянської війни і мимоволі здригалася. Питала себе, чи ж не отримав уже свого пострілу її чоловік?

Щоразу вони сиділи за маленьким столиком у коридорі. На відстані кількох кроків за ними наглядав вартовий, але в розмову не встрявав. Але що то були за розмови? Марта здебільшого мовчала, пораючись біля кошика з їжею. Герберт був також небагатослівний, здавалося, їм нема й про що говорити. Зрідка він скаржився на монотонні допити, на те, що один день скидається на інший.

— Але чим це все відрізняється від нашого з тобою життя? Та нічим, — раптом додав він якось.

Останнє побачення з Гербертом міцно засіло в голові у Марти. Вона знову і знову прокручувала подумки розмову, яка пішла чомусь в один момент не так.

Він вийшов до неї якийсь інший. Це вона відчула відразу. Він зовсім не радий її бачити. Але вона відмахнулася від підказок своєї жіночої інтуїції, як це часто бувало, похапцем обійняла його і почала говорити про буденне. Що вдалося підготувати для передачі, що ні, про спільних знайомих.

Він уперто відмовчувався, а потім сказав:

— Скажи мені, Марто, ти ж мене так і не полюбила, правда?

Вона перестала порпатись у принесеному кошику, завмерла, відтягуючи відповідь. Шукала якихось підходящих слів, але не знаходила. Голова була зовсім порожня.

— Ну ж бо, подивися на мене, Марто, — в його голосі звучала якась безмежна втома. — Так і не покохала?

— Ні, — відповіла Марта чесно і кинула швидкий погляд на чоловіка.

— То й добре, — відповів Герберт. — Добре, що ми все вирішили. Тепер я попрошу тебе одну річ... Не приходь до мене більше, забудь взагалі про моє існування. Так буде краще для нас обох.

— Герберте, не кажи дурниць! — спалахнула Марта. -Як я можу тебе кинути?

Все її єство повставало проти чоловікового прохання. Що вона робитиме без нього? Як житиме з принизливим відчуттям огиди до себе і сорому за те, що залишила його у найскрутнішу мить? Чому він її мучить? І як його переконати у зворотному? Може, він так рятує її від переслідувань? Вона б охоче повірила в його геройський учинок, коли б він хоч легенько натякнув на це. Але ні, уважно вивчивши збайдужіле обличчя Герберта, вона помітила лише, що йому справді хочеться порвати з нею. Чому? Хіба не залагоджуються зараз, коли почалися ці жахливі арешти, найприкріші сімейні конфлікти, хіба не прагне душа знедоленого мати хоча б маленький прихисток, знати, що хтось турбується про його долю, вірить, чекає?

І раптом страшний здогад промайнув у голові Марти — її чоловік просто вже попрощався з життям. Він припинив боротьбу вже давно, здається, ще до їхнього знайомства. Протягом усієї історії їхніх стосунків вона десь на підсвідомому рівні відчувала, що живе не з борцем. І лише вітер повіяв сильніше, Герберт остаточно склав зброю. Таким людям не потрібні близькі, вони самі собі не потрібні.

— І передач також не треба, — сказав Герберт, прорізаючи своїми словами мовчанку.

— Як хочеш, — відповіла Марта, підійшла до чоловіка і торкнулася губами його зарослої впалої щоки. Хвиля ледь чутної ніжності пройняла її, адже були не чужими людьми. Але, відчуваючи в ньому лише холод, повернулася й пішла геть.

Чи побачаться вони колись? — питала себе Марта, виходячи надвір. Ішов дощ, вона куталась у хустку, у свої стомлені думки, у сірість хмар, що нависали над містом. Прагнула заховатися від всепоглинаючого відчуття самотності, що огортало її м'яко, майже лагідно, але безжально, як тортури іспанської інквізиції.

Вона так само готувала передачі, але не писала більше листів, не ходила на зустрічі. Боролася за життя, змагалася з побутом... Чекала чогось.

Одного дня — ніби дзвінок будильника:

— Женщіна, нікакіх сєводня пєрєдач.

— Ні? Не можна? Ну, візьміть! Що ж я робитиму з цим усім?

— Хочєшь, я сьєм, — сміється, щурить очі, прикурює папіроску.

Марта розгубилася, не відповіла. Йшла і йшла вулицями міста, не помічала нічого навколо себе. Вона останнім часом так і ходила, не звертаючи уваги на пору року, будівлі, перехожих, дерева. Але зараз у неї було відчуття, ніби її збудили раптово і вона не може втямити, хто вона і де. Може, це справді сон? Все пливе чи то в тумані, чи то в потоці її сліз, зливається у єдину сіру масу. І лиш окремі фрази долітали до неї.

Раптом щось змусило Марту зупинитись і обернутися. На протилежній стороні вулиці стояв і пильно розглядав її розгублену постать Іван. Побачивши, що жінка його помітила, він різко повернувся і швидко пішов геть. Марта трохи постояла в заціпенінні, а потім кинулася його наздоганяти. Десь поруч засигналило авто, але вона на те не зважала. І щось було дуже принизливе і незграбне в тому, як вона бігла з торбами, спотикаючись, за Іваном.

— Постривай! Іване! Іване! — гукала вона до його спини ніби не своїм голосом, але він навіть не стишував ходи.

Нарешті Марті вдалося наздогнати його і шарпнути за плече. Він мусив зупинитися.

— Що робити, Іване? Він же не винен! Я нічого не розумію! І передач не приймають, — вона говорила збиваючись, суцільним потоком, ніби причинна.

— Марто, я тобі нічим не можу допомогти. Герберт сам винен.

— А може, все-таки можна щось зробити? Щось іще зробити? І чому не беруть передачу? — Марта благально заглядала в очі Іванові.

Здавалося, що зникла вся її неприязнь до цього чоловіка. Він зараз — цар і Бог. Людина, яка знає те, чого вона ніяк не може зрозуміти, і, можливо, ще може врятувати Герберта...

— Марто...

Іван не знав, що сказати цій дивній жінці, яка так несподівано час від часу виринала з його минулого в різних іпостасях. Вона була стомлена, змарніла, видавалася старшою за свій вік, запнута теплою сірою хусткою. Старенький сірий костюм обвис на ліктях, де-не-де подерся. Іван навіть здивувався, як колишня модниця і кравчиня могла залишити щось принаймні не зашитим.

— Марто, Герберт сам винен. Навіщо було так задиратися зі слідчим?

— Не розумію. А як бути з передачею?

Іван спохопився. Збагнув, що Марта не знає того, що відомо йому.

— Він мертвий, зрозуміло?

Харків, травень 1929 року

Іван долонею пригладив скуйовдженого чуба. Була глуха ніч, а він усе нидів над паперами — безцільно, без жодного конкретного результату. Сюди хоч би краплинку його борецького завзяття року так 1920-го. Але ж ні.

Це тривало вже довгенько, та він навіть собі не признавався у дивній своїй хворобі. Здавалося, навколо все якось змертвіло, а реальність набула дивної драглисто-ті, глевкоти поганого сну. Світ навколо хитався, а під ногами чоловік уже не відчував твердого грунту. Ідеї, які ще вчора запалювали Івана, змушували зриватися з ліжка зранку і не спати ночами, давали приємне відчуття правоти і вірності обраного шляху, зникли. Ні, не розвіялися у тумані одноманітної буденщини, а втратили свою вагу. Пустка, міраж.

І від цього відчуття порожнечі його проймали раптові напади панічного стану. Такого страху, що пронизував кожен міліметр його душі, ба, навіть кінчик кожної волосини. Серце гупало, вискакуючи з грудей, а чоло покривалося рясними краплями поту.

Два тижні тому він повернувся з області з найтяжчої у його житті війни, хоча і з німцями воював, і в громадянську героєм був. Ха! Героєм! І уста скривились у гіркій посмішці.

Повернувся він із «війни за хліб». Як говорилося, зі справжнього політичного екзамену. І тільки він знає, що того іспиту не витримав... Ці два тижні у Харкові пройшли, немовби вві сні. Жив на автоматі, й усе тут. А вчора викликали його до начальства і кажуть: так-то й так, ви хороший комуніст, гарно попрацювали над хлібозаготівлями, шкода, звичайно, що шлунок прихопив, та то нічого, ви вже здоровий, маємо для вас нове призначення, треба куркуля в усій радянській Україні до нігтя придушити. Іван за похвалу подякував, за довіру теж і вийшов з кабінету, немов очманілий.

Невже знову той жах? Безконечні обходи селянських дворів, і задушливі зібрання у сільраді, і сон по дві-три години на день, і обличчя. обличчя.

Вже тільки вдома Іван помітив, що десь купив пляшку горілки. Не півпляшки («комсомольця», як у народі кажуть), а цілу — «риковку». Він же не п'є! Ну, хіба що тільки за компанію, трішки пригубити на дні — й усе. Здивувався сам собі. Ще з юнацького захоплення комуністичними ідеями затямив собі, що горілка — це зло. Та ні, ще раніше, коли п'яниця батько денатуратом отруїлися.

Іван кинув працювати над паперами. Робота все одно не йшла. Ніби вже п'яний, похитуючись, зайшов за диктову перегородку до імпровізованої кухні їхнього спільного з Сашею скромного помешкання. Провів сердито по поверхні маленького столика долонею й обтер пилюку об штани. У животі щось жадібно заскавуліло, й Іван з досадою згадав, що не зайшов, як водилося, до їдальні. Саша не готує. Вона ж звільнена жінка. Зараз на партзборах. І якась злість охопила Івана: сердився на дружину й соромився своїх емоцій. Виходить, він не здатний у побуті позбутися міщанських прагнень. Міцно вони засіли в його голові. Ох, як же вона болить, ця важка, ніби й не його, голова!

І тут пам'ять зрадницьки йому підкинула охайну затишну кімнатку Марти. Яка ж була дівчина! І знову мусив спинити свої думки. Та що ж це таке! Щось у ньому з'являється всередині, нуртує — те, чого не має бути. Як же його здихатись?

Схопив надщерблену чашку, витер заквецяним рушником і пішов до кімнати.

Того вечора він упився вперше в житті, як свиня. Коли прийшла дружина, він белькотів їй щось, і слова плутались у думках і на язиці. А вона сиділа поряд, не знала, що робити, бо це з ним таке вперше, а у її сім'ї (о диво! — ніхто не пив), безпорадно кліпала очима і все повторювала:

— Це ж контрреволюція, Іване, контрреволюція...

Київ, листопад 1930 року

1

Марта прокинулася від того, що хтось наполегливо гупав у двері. Кинула погляд на годинник — третя дня. Це ж вона заснула вдягнена після того, як повернулася з роботи!

Після арешту Герберта її було звільнено з установи. Вона довго шукала роботу, повсюдно їй відмовляли, аж поки не вдалося влаштуватися двірничкою... Звичайно, вона могла б шити. Але зараз із рештками приватної ініціативи держава боролась особливо завзято.

Сьогодні вона не тільки стомилася, метучи листя, що безжально і невпинно опадало, а й змерзла. На вулиці мрячив дрібний дощик, а холодний вітер пронизував до кісток.

Прибігла додому, похапцем скинула ватянку і хустку й заварила бліденький чай. А потім просто намагалася зігрітися під ковдрою. й задрімала.

Провела рукою по волоссі, зібраному у вузол, прибрала пасма, що повибивалися під час сну, взула капці й відчинила.

Перед нею стояв голова житлокоопу:

— Я тобі не листоноша, громадяночко! Скільки можна тебе чекати!

— Вибачте, я трохи заснула.

— Розіспалися тут мені! — продовжував виказувати чоловік, тоді як Марта намагалася прийти до тями. — У мене купа справ, а я тут за вами всіма ганятися мушу. Ось, візьми, розпишися.

— Дякую, вибачте, будь ласка, — жінка взяла з рук голови житлокоопу два конверти і зачинила двері.

Відкрила перший. Очі відразу схопили головне: «повістка», «виселення», «за три дні звільнити помешкання». Холод пробіг електричним струмом аж до кінчиків пальців. Марта сіла за стіл і ще двічі, вже вдумливо прочитала повістку. Тоді обвела поглядом кімнату, де пройшло кілька років її подружнього життя. Ніколи воно не мало солодкого смаку, але, лише втративши Герберта, Марта збагнула магічну силу захисту, яку дарує чоловік жінці. Враз забулися дрібні образи, тихі сльози в подушку ночами і відчуття застиглості часу. І щось тужливе й самотнє запрагло повернутися у минуле, відчути рівномірну плинність днів, коли нічого не змінюється, коли механізм буднів працює розмірено й неухильно, ніби невидимий пісковий годинник, у якому завжди однакова кількість піску.

І що з нею буде далі? Яка ж вона безпорадна зараз! Повернутися до села — безглуздо. Там зараз, кажуть, страшні речі робляться. А її сім'я вже давно освоює Сибір неісходиму. Їхати до них? Іще одне глупство. По-перше, у неї немає грошей. По-друге, що вона робитиме з Ліною? Адже останнім часом та стає все слабшою й слабшою. Кинути подругу? Ні, не можна.

Ліна... Два місяці тому Марта прокинулася рано, швидко зібралася й пішла до хворої Валентини Семе-нівни. Саме турбота про неї допомогла їй якось узяти себе в руки після смерті Герберта. Вона мусила про когось дбати, і це давало їй сили, щоб підіймати себе зранку, працювати й десь знаходити шматок хліба. Вона ще не знала, що за кілька днів її чекає ще одна звістка про смерть. Але тітка, схоже, вже передчувала свій близький кінець. Строгі риси її обличчя набули незнайомої Марті м'якості, а очі дивилися на світ із терпінням, розумінням, ба — навіть мудрістю.

Марта поправляла подушку тітки, коли та затримала її руку у своїй і сказала:

— Я була надто строгою до тебе.

Марта завмерла від несподіванки. Досі вони ніколи не говорили щиро на особисті теми. Як правило, їхні розмови не виходили за межі буденних справ. Тому тепер молода жінка не знала, що сказати, збентежено мовчала, продовжуючи впорядковувати постіль тітки. А потім кинулася до примуса, щоб нагодувати родичку курячим бульйоном. Але Валентина Семенівна знову взяла до рук її долоню і затримала у своїй.

— Я кажу, що я була надто строгою до тебе.

— Це пусте! Навіщо зачіпати минуле!

— Ні, ні, я мушу це тобі сказати, — тихо, але квапливо говорила жінка. — Пробач мені, я не мала своїх дітей і не знала... я так боялася... що щось зроблю не так.

Несказане, але виношене у глибині серця проривалося назовні разом із задушливими слізьми. Несподівано щирі слова зворушили й Марту. Роками вона піклувалася про Валентину Семенівну зі стійкістю солдата і говорила собі, що робить це лише з почуття обов'язку і у пам'ять про покійного Трохима Павловича. Але тепер вона усвідомила, що десь у глибині душі, за кам'яними мурами, крилася любов і прив'язаність до тітки.

Марта стала на коліна поруч з ліжком, поклала голову біля грудей Валентини Семенівни і заплакала. Спершу беззвучно, але за хвилину почулися гіркі схлипування. Це вперше після смерті Герберта вона комусь звіряла свої почуття, свої сльози і біль. Вперше за багато-багато років вона знову відчула себе маленькою дівчинкою, яка має до кого прихилитися в пошуках розради. Здавалося, що перед очима обох жінок швидкими кадрами з кінофільму пропливали останні п'ятнадцять років життя, відколи Марта прибула до Києва.

І схоже було на те, що в умираючої було більше сили. Бо саме її квола висохла рука ніби переливала своїми легкими доторками до голови схиленої Марти відчуття любові та спокою.

— Але ж ви були праві! — врешті, схлипуючи, сказала Марта. — Ви так були праві! Я ж собі все життя зіпсувала!

Ці слова, немов перевернутий айсберг, зачепили щось таке глибинне, потаємне, досі не висловлене, що ридання Марти стали ще нестримнішими.

І Валентина Семенівна прошепотіла:

— Ми всі помиляємося... У тебе все ще буде, Марточко. Все ще буде.

За кілька годин, коли Марта йшла додому, їй здавалося, ніби якийсь дуже важкий камінь упав з її плечей. І після безконечних сірих днів вона змогла врешті роззирнутися довкола й насолодитись останніми променями бабиного літа. Повз неї їхали трамваї, автомобілі й візники. Проходили заклопотані перехожі. Все, як завжди. Але в усьому цьому Марта вперше за довгий час змогла знайти якусь частинку краси й гармонії.

І тоді вона побачила Ліну. Ліна сиділа у латаному сірому одязі на сходах біля її квартири. Поруч стояла потерта валізка. Схоже, вона вже давно чекала, встигла й знудитися, і передумати про все. Почувши кроки, вона підвела своє колись таке приємне свіже, а нині змарніле личко, й Марта побачила у її очах застигле тривожне очікування.

Чи ж ця худенька сіра постать і є тією колишньою золотокосою німфою? — дивувалася Марта.

— Вибач, я не знала, до кого мені звернутися, — першою порушила мовчанку Ліна і підвелася зі сходів.

— Що трапилося? І чому ти мене тут чекаєш? — накинулася із запитаннями на давню знайому Марта.

— У тебе не дуже чемні сусіди. А, може, просто обережні.

— Вибач, я тобі вже давно не писала. Але я не знала, чи не зашкоджу тобі своїми листами. Я ж тепер вдова ворога народу...

— Ні, не зашкодиш, — сказала Ліна.

— Тоді ходімо. Найперше, що тобі зараз необхідно, — це випити гарячого чаю.

Марта з короткої Ліниної репліки зрозуміла, що, напевно, Іцик також потрапив під пильну увагу влади і що зараз вони у подібному становищі. Вона відзначила і стриману реакцію гості на звістку про смерть Герберта. Ліна завжди недолюблювала німця і вважала, що він псує життя її подрузі. Але вона розуміла, що, хоча Марта й не кохала свого чоловіка, його смерть була тяжким потрясінням для неї.

Темряву кімнати пронизало м'яке світло абажура. Незабаром зашипів на примусі чайник. Уже кілька місяців Марта уникала використовувати спільну кухню, щоб менше бачитися з сусідами, які цуралися її, як прокаженої.

Жінка допомогла гості скинути верхній одяг і відразу накинула на її плечі свою теплу шаль. Як тільки було заварено чай, відразу поставила чайник знову.

— Навіщо? — запитала Ліна.

— Тобі треба негайно попарити ноги. Ти вся тремтиш від холоду!

— Марто, у мене до тебе дуже серйозна справа. Мені немає до кого піти, а останні гроші я витратила на те, щоб приїхати з Харкова до Києва. Мені не залишається нічого іншого, як прохати тебе про допомогу.

Марта врешті перестала метушитись і сіла до столу.

— Розкажи, що трапилося. І де Іцик? Він також... ну, як Герберт?

— Ні. І я не знаю, що було б краще. Яка ж я недобра! Звичайно, добре, що він живий!

— Ти мене ще більше заплутуєш! Розказуй вже!

— Нещодавно були чистки.

— Та-ак...

— Чистили й письменників. І дійшла черга до Іци-ка. Він завжди був не з хоробрих, а тут таке. І чим йому дорікнули, знаєш?

Здогад блискавкою промайнув у Мартиній голові:

— Думаю, так.

— Шлюбом із непманкою, буржуйкою! Зв'язками з закордоном! Хоча я порвала всі контакти з батьками. Де вони тепер, уявлення не маю.

— А того, що батько Іцика був викладачем у хедері, не згадували?

— Не знаю. Про це він мені нічого не розповідав! — Ліна розгублено замовкла.

— Гаразд. А що було далі? — запитала Марта.

— А потім почалася моя «чистка». Іцик прийшов додому і сказав, що ми розлучаємося, — голос Ліни затремтів. — Я знаю, що він не лицар із середньовічних романів, звичайна собі людина, але на таку підлість не сподівалась. Я згадую, як він говорив про це, який вираз обличчя у нього був. Знаєш, він був ніби зовсім чужий!

Марта мовчки слухала, згадуючи, як змінилося ставлення до неї знайомих після арешту Герберта.

— А за кілька днів усе було вирішено, — продовжила Ліна. — Він уперше в житті виявив якусь підприємливість, і більшу частину нашого майна, моїх прикрас, суконь було спродано, щоб придбати йому квиток. Він вирішив тікати.

— Куди?

— Далеко. Спершу в Москву, а потім на схід. Так зараз роблять.

— Сьогодні ти ночуєш у мене, і будемо сподіватися, що сусіди не зрадять нас. А завтра все ж таки зареєструємо тебе в міліції, оформимо все як належить, — швидко вирішила Марта.

— Ти не мусиш...

— У тебе все одно немає вибору. А щодо мене, то я тобі тільки рада.

Відтоді вони жили вдвох. І у своїх планах на майбутнє Марта неодмінно враховувала й подругу. Так було й тепер.

Двері тихо рипнули, і до кімнати зайшла Ліна, запнута простою теплою хусткою. Їй останнім часом було весь час холодно. Навколо очей залягли великі сині кола, а дихання було голосним, натужним. Кожен силуваний ковток повітря подруги резонував у Марти в серці ноткою безпомічної тривоги.

Ліна сіла біля столу навпроти Марти і, потупивши очі, сказала:

— Я півдня простояла у черзі по гонорари за переклади — і нічого! Видавничу касу сьогодні навіть не відчиняли! А іншої роботи не дають!

Марта заціпеніло слухала. Вона мала гірші новини.

— Я. Я ж тягар на твоїй шиї! — вигукнула розпачливо Ліна, не дочекавшись відповіді подруги, й заплакала.

Марта відчула, здавалося б, непоєднувану суміш співчуття і якоїсь відстороненої байдужості. Вона простягла Ліні повістку:

— Не плач. Це не має ніякого значення. Нас виселяють.

Ліна вихопила папірець і почала гарячково читати, немовби намагаючись знайти серед рядків те, чого не змогла побачити Марта. Якусь надію на порятунок.

— Господи! Що ж робити?! Що ж робити, Марточко?! — вигукнула вона, добігши очима до останньої крапки.

— Я не знаю...

— До кого, як ти думаєш, ми могли б звернутися по допомогу?

— Не знаю. Розумієш, кожному, до кого ми прийдемо, буде загрожувати небезпека.

Марта глянула Ліні в очі і знайшла підтримку. Як добре, що не треба пояснювати подрузі того, що здається їй самій очевидним! Перші хвилини розпачу вже минули, і на їхнє місце прийшло якесь мазохіс-тичне відчуття завершеності й визначеності. Отже, виселення. Отже, прощання з величезним періодом її життя.

— Ліно, я втретє сьогодні повторю: я не знаю, що ми будемо робити тоді, коли нас викинуть на вулицю. Хтозна, можливо, наступним кроком влади буде рішення про висилку чи арешт. Ми тут думаємо, що робити далі, а за нас, може, вже давно все вирішено. Але ми повинні бути готовими до будь-яких варіантів!

— Готовими? Що ти маєш на увазі? — Ліна перелякано дивилась на подругу. З усіх слів вона виокремила найжахливіші — «висилка» й «арешт». А її сполоханий мозок іще не був здатним до логічного мислення. Дві неприємні новини за день — неможливість отримати зароблені гроші і втрата житла -цього було занадто для її стомленого і хворого тіла.

— По-перше, нам треба якомога швидше спакувати усі речі. Підготувати найнеобхідніше. А надто — теплий зручний одяг. По-друге, спродати усе, що тільки вдасться. Звичайно, лишилося небагато. Але за меблі ми могли б щось отримати.

— Коли почнемо? — запитала Ліна.

— Негайно! — рішуче вигукнула Марта. Але потім, критичним оком оглянувши подругу, додала: — Я почну просто зараз. А ти відпочивай. До вечора я переберу всі речі: що залишити, а що продати, а завтра з самого ранку займуся пошуком покупців.

— Ні! Я тобі допоможу! — запротестувала Ліна.

— Навіть слухати про це не хочу. Неясно, що чекає нас попереду. За кілька днів ти мені будеш потрібна здорова і сповнена сил. Тому головне завдання для тебе — це відпочити, — відказала Марта суворо. Їй подобалося у собі це відчуття несподіваної зібраності й тверезості. Вона розуміла, що зараз ніяк не може собі дозволити знову піддатися потоку емоцій.

Надвечір більшість речей було перебрано, а біля дверей стояли дві маленькі валізки. Й тепер Марта приступила до прання брудної білизни.

Ліна, яку весь час гризло сумління за власну бездіяльність, зголосилася приготувати вечерю. Прибираючи стіл, вона знайшла товстий великий неро-зірваний конверт.

— Марточко, що це?

— Я зовсім забула! Цього листа також сьогодні принесли, але я його ще не читала.

— Глянь, тут чомусь немає зворотної адреси! І штемпеля немає. Здається, лист прийшов не поштою.

Марта підвела голову від прання, підібрала неслухняні пасма волосся й витерла мокрі руки.

— Дозволь, — вона взяла з рук подруги конверта й розірвала його. Заглянувши, побачила, що там не тільки лист, тому просто висипала все на стіл. Жінки завмерли від несподіванки: перед ними лежали два паспорти й німецькі гроші.

— Звідки це може бути? — врешті запитала Ліна.

— Можливо, від батьків Герберта. Вони йому якось писали... здається, два роки тому. Він їм не відповів, написала я. Більше листів не було.

Ліна крутила в руках і розглядала паспорти:

— Тут один жіночий, а інший — чоловічий.

— І купа грошей. — додала Марта.

На сірій обкладинці паспортів зверху було написано «Deutsches Reich», унизу під гербом — «Reise Pass». Перегорнувши дві сторінки, Ліна зліва у верхньому кутку побачила дві фотографії, швидше за все зроблені з однієї спільної. Ліворуч, суворо насупивши брови, у своєму найкращому костюмі на неї дивився Герберт. Праворуч під дрібним написом «Ehefrau» кокетливо посміхалася Марта. Ще з коротким волоссям і з карміном на губах.

Другий паспорт містив фотографію незнайомої білявки, яку було тяжко розгледіти детально: світлина була не найкращої якості, до того ж сам документ був істотно потертим.

— Хелена Штільберг, — прочитала Ліна і повернулась до Марти: — Нічого не розумію!

Марта ще червоними від прання руками розгорнула складений удвоє лист й почала вголос читати:

— «Любий Герберте! Отримавши листа твоєї дружини, ми з мамою зрозуміли, що найкраще, що ми можемо для тебе зробити, — це дати тобі спокій. Але знай, що вже кілька місяців минуло, як моя дружина, а твоя мати пішла у кращий світ, де вона, сподіваюся, возз'єдналася з любим Дітером. Я не буду від тебе приховувати, що помирала вона тяжко й у великій тривозі за тебе і за Хелену. Тепер я живу сам. У самотні вечори навіть щира молитва не допомагає мені впоратися з неспокоєм і тими думками, які обсідають мене і змушують знову й знову думати про те, як там вам з Хеленою живеться. Це не правильно, що нас так розкидало по світу, бо сім'я має бути міцніша за будь-які незгоди зовнішнього світу. Аж тут знайомі, які більше за мене знають, як то воно ведеться людям у теперішній Росії, почали мені говорити зовсім погані речі. І я собі надумав, що ви з Мартою і Хеленою маєте перебратися до мене. Будете всі допомагати мені з крамницею. Роботи вистачить. Як захоче твоя дружина повернутися до кравецької справи, то може бути й так. Цей лист я посилаю вам не поштою, а через знайомих. Якщо ж ви собі надумаєте інакше, то спаліть і листа, й фальшиві паспорти, бо я не хочу, щоб на моїй совісті були неприємності моїх дітей. Але знайте, що я нічого більше у Бога не прошу, як провести свою старість у сім'ї, у колі дітей та онуків. Твій батько».

— А хто така Хелена? — запитала Ліна, коли Марта закінчила читати.

— Сестра Герберта, вона ще під час війни виїхала до Петрограда і навіть прізвище змінила, — відказала Марта сухим здавленим голосом, який мав приховати її зворушення. Це ж старий Штільберг пожертвував на паспорти єдину фотографію з Гербертом і Мартою, яку вона надіслала в тому листі!

— Мабуть, знайти її зараз дуже непросто!

— Непросто, але я ще два роки тому довідалася про неї, — відповіла Марта. — Я думала, якщо Герберт не хоче листуватися з батьками, то варто передати їхню адресу його сестрі. Але...

— Але?.. Вона теж відмовилася?

— Ні. На той час її давно не було серед живих. Вона померла ще у 1920 році від тифу. Я не наважилася тоді писати їм знову та ще з такою новиною. Подумала, може, це й добре, що для них вона ще жива.

Тьмяне світло від абажура викладало чудернацькі тіні на стінах. Чулися голоси сусідів, які метушились перед вечерею. Гримів на кухні посуд. По коридору протупотіли діти Остапченків і зчинили традиційну сварку біля дверей.

Ліна ще раз узяла до рук паспорти, покрутила їх у руках:

— Тоді хто це зображений на фотографії?.. Замість Хелени?

— Можливо, було підібрано чиюсь світлину, хто міг би бути подібним до неї теперішньої.

— Мабуть, паспорт такий пошарпаний саме тому, щоб знівелювати різницю між фотографією і справжньою Хеленою. — доповнила міркування подруги Ліна, а потім, подумавши, додала: — Якщо ти тоді говорила про арешт серйозно, то нам треба їх кудись заховати, щоб вони не потрапили до рук ДПУ під час обшуку.

— Може, навіть знищити... — підтвердила Марта. — З грошима теж негайно щось треба робити. Ми могли б, наприклад, купити нам обом теплий одяг та інші необхідні речі у «Торгсині»... А той, хто приніс цей лист, настільки боявся за себе, що навіть не насмілився його вручити особисто.

— Ти знаєш, хто це може бути?

Марта стенула плечима:

— Можу тільки здогадуватися. Можливо, якось через кірху, чи посольство. Давай не будемо зопалу вирішувати. А зараз повечеряємо і треба вже лягати спати. Тільки я ще прання закінчу.

Коли всю хатню роботу було вже зроблено, Марта не поспішала лягати спати. Неспокій вигризав їй нутрощі і, здавалося, розхитував і так непевну основу під її ногами. Трясовина монотонних днів спільного життя з Гербертом інколи ставала нестерпною, але невідомість, яка чекала на неї завтра, лякала ще більше.

У Марти було враження, що вона бігла кудись останні місяці (чи, може, роки), бігла, не замислюючись ні куди, ні що попереду. А сьогодні хтось їй грубо, з безцеремонністю візника, сказав: «Тпрууу!»

І цієї безсонної ночі вона мала, як давно вже не траплялося, нагоду трохи подумати, зазирнути у глибини власної душі. Оглядалася назад у лабіринти минулого. Там було багато мотлоху, але не було її самої. Вона шукала нових сенсів життя, але не знаходила. Роками вона йшла шляхами інших людей. Тепер, коли вона раптом запитала себе: «А що ж далі? А що ти сама хочеш?» — не могла дати собі відповіді. Старі мрії вицвіли і струхлявіли, не будили в ній ніякісіньких почуттів, окрім щемливої байдужості.

І що гризло її найбільше — це питання, як примиритися з власними помилками?! Як сміливо поглянути на своє відображення у шибці вікна, приємна прохолода якої огортала її чоло? У черговий раз познайомитися з собою? І укотре ніби з кимось чужим...

Ось була вона — Марта Дерен, але вже шість років чомусь Штільберг... У неї було багато запитань до цієї змарнілої жінки, яку вона так рідко останнім часом бачить у дзеркалі.

Хіба можна було бути такою наївною дурепою, щоб зійтися з Володимиром? І плекати з приводу їхніх стосунків якісь надії?

Хіба можна так легковажно гратися з життям, щоб вийти заміж за нелюба? І що ж так міцно приліпило її до Герберта? З глибини душі догідливо зринала відповідь: їй здавалося, що коли вона заховається у малесенькій мушлі спокою і стабільності, то більше ніхто ніколи її не скривдить. Ніхто більше не зробить їй боляче. Але ж життя зі Штільбергом було непростим! — обурювався інший голос. Так, але то був знайомий, передбачуваний біль.

Але чому ж вона так необачно зреклася свого таланту? Чому вона так рідко питала себе, хто вона і куди йде? І так нечасто слухала веління свого серця? Так, вона жила у той час, коли нерідко буревій життя підхоплював людину, немов пушинку, й кидав у різні боки, як собі хотів. Але чим доскіпливіше Марта приглядалася до різноманітних доль своїх знайомих, тим більше відчувала щось невловимо закономірне в тому, як у них все складалося.

І тоді Марта запитувала себе, чому вона прожила таке безглузде життя. І отримувала єдину відповідь — бо не мала сміливості жити інакше.

То чи не було б краще не йти по життю манівцями, а прокласти пряму хорду між моментом народження і смерті? Ні, тоді було б нецікаво. Дві точки, напевно, злились би в одну...

2

За трибуною стоїть Іцик. Одягнений у чорний костюм, піджак застебнуто лише на верхній гудзик. Темні кучері обрамляють його суворе чоло. З-під пенсне холодний погляд темних очей пронизує присутніх наскрізь. Зараз він завмер, схопившись руками об стінки трибуни, його постать трохи нахилилася вперед, у зал, переповнений стриженими голівками, білими хустинками й широкими кепками.

За хвилину його голос знову звучить незвично твердо і полум'яно. Хвилі його обурення, ненависті й праведного гніву, здається, запалюють усіх присутніх невидимим вогнем. Зворотний вал кипить усередині зали, вибухає і нестримно летить уперед, розбиваючись шаленим сплеском об високі бетонні стіни.

— Ворог серед нас, товариші! Він проводить підривну діяльність проти радянської влади, сподіваючись на перемогу капіталізму. Але ми цього не допустимо! Товариш Сталін не допустить! Винищимо шкідників, як виполює селянка бур'ян! Нещадно і завзято!

Звідки у Іцика такий бідний словниковий запас і це транспарантне мислення? — дивується Ліна. І придивляється до свого чоловіка, але їй його погано видно, бо вона стоїть зовсім у кінці зали. І немає для неї жодного вільного місця.

Вона мало не підстрибує і тут чує шепіт, який переходить з вуст в уста:

— Ворог серед нас, товариші!

І тисячі облич, перекошених від ненависті й осуду, обертаються назад, на неї. Людський потік розступається, немов море перед Мойсеєм, і десь удалині бовваніє сувора постать Іцика за трибуною.

— Ліно! — трусить її за плече хтось поруч.

— Ліно! — тихий шепіт резонує в залі.

Вона відкрила очі і в напівтемряві світанку побачила схилене над собою обличчя Марти:

— Ліно, прокидайся!

Жінка підвелася з ліжка і зайшлася кашлем.

— Тільки, будь ласка, тихше! — вловивши розгублений, іще сонний погляд подруги, Марта додала:

— Вибач, але треба бути обережними... Я цю ніч не могла заснути, все думала... Ти одягайся, а я тобі розкажу, добре?!

Ліна слухняно кивнула і потяглася до одягу, що лежав на стільці поруч із канапою, на якій вона спала. Марта схопилася і від хвилювання почала ходити по кімнаті, голос звучав збуджено, але тихо:

— Що чекає нас тут? Будемо поневірятися попідтинню, аж поки не потрапимо в лапи ДПУ? А далі

— гірше! До мене доходили чутки, що вони можуть робити з жінками! Скільки я собі міркувала, не могла придумати для нас якогось виходу тут. Життя без певного даху над головою, безробіття, голод, висилка, арешт.

— То що ж нам робити?! — вигукнула Ліна.

— Може, це й добре, що у нас немає майбутнього, що нам немає чого втрачати. Ми можемо спробувати зробити щось немислиме, відчайдушне! — захоплено виголосила Марта, і у її очах спалахнув, здавалося, вже згаслий авантюрний вогник молодої дівчини. -Ліночко, чи тобі не спадало на думку, що вчорашній лист з паспортами — це наш квиток на волю!

— Ти хочеш спробувати виїхати за кордон? — почала здогадуватися Ліна. Після розлучення вона тільки й мріяла про те, щоб податися назад до Парижа, відшукати батьків... Але тоді, коли вона вийшла заміж, вона зробила страшенно, як виявилося, необачну річ: прийняла радянське громадянство. До того ж відмовилася спілкуватися з батьками, які у її шлюбі з Іциком вбачали ганьбу і мезальянс.

— Так! Якщо навіть нас зловлять, наше безнадійне становище аж настільки не погіршиться. Куди вже далі?!

Запинаючи на собі хустку, Ліна придушила ще один напад кашлю. Плечі її безсило опустились, і вона, тримаючись за бильце, сіла на канапу.

— Ти чого? Що трапилося? — запитала Марта.

— Я так думаю, що мені не подолати цю авантюру. — Оспале личко колишньої «грецької богині», обрамлене грубою хусткою, здавалося зів'ялою зрізаною трояндою. — До того ж я для тебе весь час у дорозі буду тягарем.

Усвідомлення правоти Ліниних слів пройняло холодом і страхом. Практичний розум Марти швидко прорахував, де і за яких обставин подруга буде для неї баластом. Саме вона, Марта, ще здорова й до кінця не зламана, сповнена сили й завзяття, може реалізувати план втечі. Вона сама...

Ліна побачила реакцію подруги й додала:

— Спробуй сама! Можливо, тобі справді вдасться вирватися з країни, знайти моїх батьків. Вони давно вже переїхали з нашого колишнього будинку, але я напишу тобі кілька адрес своїх знайомих.

— Ти говорила, що писала друзям відразу, як перебралася до Києва, але не отримала відповіді. -зауважила Марта, а у її голові й серці тривала напружена боротьба й пошук рішення.

— Пройшло лише два чи півтора місяці. Відповідь іще може бути в дорозі.

— За цей час і адреси знайомих могли змінитися...

«Або вони не мають наміру відповідати», — вже подумки додала Марта.

— А знаєш, — пожвавилася Ліна, — можливо, хтось уже дав знати моїм батькам, і вони зараз міркують над тим, як би мене витягнути звідси! Як я відразу не подумала?! Це означає, що ти можеш спокійно лишати мене тут! Прошу тебе, їдь! Не переживай за мене!

«Кого ти хочеш обдурити, подружко»? — подумала Марта. Вона розуміла, що Ліна з її поганим здоров'ям і невмінням виживати у суворій радянській дійсності, приречена, якщо її залишити саму. Вона не витримає ні висилки, ні арешту і навіть поневірянь узимку без даху над головою. Єдине, що вона вміє, — це танцювати, грати на піаніно, перекладати. Груба фізична праця просто доб'є її легені, і все.

З іншого боку, тікати з Ліною — надто велика відповідальність. Чи не стане саме її, Мартина, авантюра причиною передчасної смерті подруги?

Лишитися тут і підкоритися долі? Чекати з дня на день вироку ДПУ, повільно вмираючи голодною смертю? І повсякчас, щохвилини решти свого життя боятися. Зростися зі страхом, ніби з другою шкірою, стати плазуном. Відтягувати дату кінця лише для того, щоб просто існувати, не жити. І не сподіватися більше на щось хороше у житті. Змиритися, віддатися течії... Ні! Годі! Вона більше так не може. Якщо вже останній варіант, то краще відразу полізти у петлю!

Марта прийняла рішення, і її очі знову спалахнули:

— Ліно, ми їдемо вдвох, і це не обговорюється. І ми не маємо часу, щоб тут сперечатися, бо скоро попрокидаються наші «свідомі» сусіди.

— І ми залишимо всі речі?

— На них немає часу! Поки ми будемо займатися продажем речей, може прийти ДПУ з арештом і обшуком. А гроші на дорогу в нас є.

За кілька хвилин Марта коротким поглядом попрощалася з кімнатою, де пройшло майже шість років її подружнього життя, і без жалю тихо причинила двері.

3

Їм пощастило купити квитки і мовчання провідника. Поїзд мчав усе далі й далі від Києва. А за вікном миготіли дерева, поля, маленькі станції й великі вокзали. Ніч ніби розмазувала за вікном акварельний малюнок прямою лінією пензля, змішуючи фарби, стираючи контури.

Марта сиділа просто біля вікна, а поряд на її плечі вже давно спала Ліна. Легкий початок утечі підбадьорив подругу й додав їй оптимізму. Марта ж, навпаки, залишена сам на сам із власними думками, втрачала впевненість у собі. Серце завмирало від осягнення величі тієї невідомості, що чекала на них попереду.

Але водночас у холодному, переповненому людьми вагоні, де тютюновий дим змішувався з людським потом, гудінням голосів, кашлем і дитячим плачем, перед невідомістю примарного завтра, вона відчула вперше за останні багато років, що вона жива, відчула як резонує її серце з рухом життя, як за спиною з'являються крила свободи. Цієї ночі, коли поїзд невблаганно мчав її геть від усього знайомого і рідного, вона, здається, повернулася до самої себе.

Розділ 7

Київська область, березень 1933 року

Маргарита натягнула поверх рожевого мереживного пеньюара шовковий халат, сіла на канапу і підпалила цигарку в тонкому мундштуку. Голосно позіхнувши, зробила першу затяжку, задумалася і крикнула наймичці:

— Одарко, де ти? І де моя кава?

В кімнату підтюпцем убігла жінка у простому селянському одязі. Вона була ще молода, може, й тридцяти років не було, але її змарніле обличчя вже було поорано зморшками.

— Кава де моя, питаю?

— Та ви ж казали розтопити, то я біля груби поралася!

— Казала, бо в хаті холодно.

Одарка глянула на голі ноги хазяйки і тонкий пеньюар, і на її відкритому обличчі відобразилися осуд та нерозуміння. Але вона промовчала.

— Зараз зроблю того кофію, — буркнула.

— Тільки гляди ж мені, щоб було мало води, бо знову мені помиї наколотиш!

Наймичка вийшла, а Маргарита підпалила другу цигарку. Подолавши черговий напад позіхоти, вона з тугою обвела поглядом облуплені стіни чужої хати. Швидше б уже в чоловіка закінчилося відрядження! Швидше б у Київ! Нудьга ж яка! І товариства цікавого немає!

Жінка подивилась у брудне вікно.

— Одарко! Одарко, куди ти поділася?!

— А що таке? — почулося спершу з сусідньої кімнати, а потім на порозі з'явилася наймичка з тацею.

— А що, підвода сьогодні ще не їздила?

— Ще не було, — відповіла наймичка, ставлячи на скриню, яка слугувала за маленький столик, чашку з цукерничкою.

— А Пилип Іванович рано пішов?

— Хазяїн вийшли ще вдосвіта.

— Ага... То так і не було підводи? Непорядок. Вони ж так будуть іще довго лежати й смердіти, -повернулася до головної проблеми Маргарита.

— А! Ті, що попід нашим тином лежать! То вони ще живі, — діловим голосом відзначила буденну річ Одарка.

— Ще живі! — передражнила наймичку Маргарита. — То скоро здохнуть! Ах, нудьга, нудьга яка! Сиджу тут, як якась декабристка! Треба було слухати чоловіка і їхати погостювати до батьків у Москву. Ти знаєш, Одарко, що мій батько відомий лікар і московський професор?

— Аякже, знаю, що прухвесор.

— Ха! Прухвесор! Ну й тупа ти, Одарко! — Маргарита подумала, чи не написати бува листа батькам, відсьорбнула ковточок кави й скривилася. — А ти чого стоїш?

— То, може, вам чого треба?

— Якщо ти така догадлива, то принеси пиріжків!

— А що панам варити на обід?

— Давай по-простому: борщ, картоплі і, може, якусь курочку. А на вечерю щось серйозніше, щоб було що їсти, коли Пилип Іванович втомлений з роботи прийде. Ясно?

— Ясно.

Одарка вийшла. Маргарита подивилась їй услід, дочекалась, коли причиняться двері, тоді босоніж навшпиньках підбігла до буфету, взяла з верхньої полички пляшку коньяку і долила в каву. А потім так само, крадучись, повернула пляшку на місце.

До написання листа справа так і не дійшла. Маргарита віднайшла на дні своєї валізи книжку і заходилася читати. Коли вже почало сутеніти, жінка спохопилася, що ще лежить у халаті. Може, до чоловіка хтось у гості прийде, а вона дезабільє! Перевдягнулася, розчесалась і підмалювала губи. Пройшлася туди-сюди по світлиці, щоб розім'яти м'язи.

Надворі почулись якісь голоси. Маргарита підійшла до вікна й побачила, що підвода все-таки приїхала. Спостерігаючи за тим, як, наче легкі лантухи, вантажать одне на одного худих, як скелети, людей, жінка підкурила цигарку. Нарешті хоч якась розвага!

А далі знову потяглися довгі хвилини чекання.

Драглистий час, здавалось би, не рушав з місця, лише темніло поволі за вікном. Навколо панувала тиша, немовби світу поза цими стінами і не існувало. Лише грюкала посудом на кухні Одарка, і з гоном хвилин ці звуки ставали для Маргарити моторошним какофонічним оркестром.

Жінка звикла до того, що чоловік приходить пізно, а часто вночі. Від нього пахло махоркою, самогоном, потом і кіньми. І коли колюча щетина дряпа-лася об її ніжну щоку, вона уявляла, що він повертається не з сільської ради, чи де там його носило, а з далеких боїв громадянської війни. В ті хвилини вона забувала про довгі самотні години очікування й проймалася відчуттям п'янкого щастя: це ж збулися її романтичні дівочі мрії й вона — дружина героя-комуніста! І Маргарита міцно-міцно пригорталася до нього своїм гарячим дужим тілом.

Але сьогодні чомусь було неспокійно на душі. Холодні щупальці тривоги здавлювали серце і ширилися по всьому тілу неприємними дрижаками.

— Одарко! Ти сьогодні заморозити мене хочеш, чи що? Груба ж зовсім захолола! — вигукнула спересердя Маргарита, відкинувши книгу. — І принеси вже гасову лампу! Чого я маю поночі сидіти?!

— Іду! — відказала Одарка і незабаром зайшла до світлиці. Її флегматичні неквапливі рухи створювали маленький острівець спокою і розсудливості. І там, де вона пройшлася із каганцем, здавалось, розбігалися навсібіч невидимі істоти, що сіяли навколо темряву і страх.

Раптом хтось грюкнув вхідними дверима, кахикнув у сінях і постукав. Маргарита спершу подумала, що це нарешті повертається з роботи Пилип Іванович, потім здивувалася, чом би йому стукати? Ламаючи собі голову над тим, хто це може бути, жінка попросила увійти.

На порозі з'явився здоровань у трохи замалому на нього жіночому сільському кожусі. Він пройшов до світлиці, залишаючи сліди від багна, і, покрутивши вуса, сказав:

— Здрастуйте, Маргарито Петрівно...

— І вам доброго вечора! — відказала жінка. Вона кинула погляд на сліди на постілці і тепер міркувала над тим, хто ж цей чоловік зі знайомим обличчям і чи вилаяти його, чи промовчати.

— Я, Маргарито Петрівно, околяса розказувати не вмію з етими всякими женськими штучками, тому говорю прямо: ваш муж погиб два часа назад смертю храбрих у борьбі з куркульським класом.

Жінка зойкнула і сіла на канапу. Її широко розплющені очі приголомшено дивилися на чоловіка, немовби сподіваючись почути, що це був просто поганий жарт.

— Ето хорошо, шо ви воспріняли новость нормально, як і полагаєцця жінці героя, — сказав чоловік, переминаючись з ноги на ногу. — Тепер кажіть, де ложить тєло.

— Яке тєло? — перепитала Маргарита.

— Як яке! Вашого мужа! — здивувався здоровань і нервово посмикав вуса.

— Отут на стіл і кладіть! — обізвалася Одарка. Її голос звучав по-діловому сухо. А в очах жахтіли якісь іскри старанно прихованого задоволення. Але в кімнаті не було жодної людини, яка здатна була б їх розгледіти.

Чоловік зітхнув з полегшенням і нахилився до вікна, щоб дати сигнал комусь, хто чекав біля воріт.

За хвилину хата наповнилася чоловіками, які зчинили справжню веремію. Хтось вносив тіло, хтось відразу ж починав курити і прикладатися до самогону, який налила Одарка. До слова, наймичка встигала всюди: і чарку подати, і розпорядитися.

Маргарита мовчала. Вона то підводилася й тупцяла, не знаючи куди себе подіти, то знову сідала на канапу. Їй муляли дві речі: геть стоптані, покриті грязюкою, недопалками й плювками доріжки й безкровне тіло чоловіка. Врешті вона не витерпіла і запитала якось дуже голосно:

— А де кров?

Чоловіки замовкли, і у світлиці стало тихо. Хтось кашлянув, харкнув і сплюнув.

— А де кров? — повторила запитання Маргарита.

— Ето... дєло було так: об'їжджаємо ми поля з пшеницею. Охраняєм, так сказать, соціалістічєскую собственность. — почав здоровань. — А тут Микитка помітив куркульське байстрюччя. Вони врозтіч. Ми на конях за ними. Пилип Іванович попереду. Зловили спершу менших, повитрушували буряк колгоспний. Батогом по сраці — і порядок! А один старший вилупок торбу за спину заховав, став як укопаний і кричить: «Не дам!»

— Шпингалет, сука, упертый! — перехопив нитку розповіді інший чоловік. — Филипп Иванович ему по морде плетью раз ударил, второй. А тот — ни в какую, гадёныш! Взял на шарап социалистическую собственность, так сказать, контрреволюционер хренов, и еще и упирается, собака. Ну, тогда Филипп Иванович третий раз замахнулся, не рассчитал и полетел с коня да шею и скрутил!

— А Микитка розстроївся. Жалко йому стало корє-ша. Ну, той пацана куркульського й порішив, — доповнив розповідь чоловік у жіночому кожусі і ляснув по плечу понурого хлопця років сімнадцяти.

— Так, что — отомщен ваш муж! — урочисто промовив другий оповідач, тяжко хекнув убік, вихилив гранчак самогону і делікатно кахикнув. — Ну, что, товарищи, вдова, может быть, хочет проститься с мужем. А мы, коммунисты — соратники по борьбе — и сельский актив, должны позаботиться о том, чтобы завтра достойно проводить погибшего товарища в последний путь.

Чоловіки вийшли з хати. Стало тихо й порожньо.

Маргарита глянула на тіло свого чоловіка, і її пронизав страх. Ще кілька годин тому вона спокійно роздивлялася з вікна цілу підводу з покійниками, а цей один вселяв у неї непереборний жах. Вона навіть не могла до нього підійти.

Їй раптом страшенно захотілося до батьків, до любих тата й мами. Бо тільки зараз Маргарита прощалася з дитинством. Здавалося, приємна гра скінчилася, закрито книжку з казкою про прекрасного принца й у двері стукає суворе життя.

— Одарко, — запитала вона не своїм голосом, — ти знаєш, що у таких випадках роблять?

— Тільки як по-церковному.

— Не підходить... — несподівано м'яко заперечила Маргарита.

— Покійника перш за все миють. — уголос, ніби сама до себе, міркувала Одарка.

Жінка заглянула в обличчя чоловіка, перемазане багнюкою, і сказала, показуючи на мерця нафарбованим пальчиком:

— Помити — це добре. Помий його, а я... я поки на кухні посиджу, — і під здивованим поглядом наймички попростувала геть із світлиці.

Вже виходячи, вона почула, як Одарка сплюнула і кинула зневажливе: «От вам, людоньки, і любов!» В інший час вона б отримала від Маргарити за це доброго поличника, але зараз жінка лише стенула плечима. Хай думає, як їй хочеться!

Потинявшись між каструлями, навіть щось скуштувавши з пишної вечері і хильнувши чарочку самогону, Маргарита облизала пальці й сіла на лаву. Раптом їй здалося, що голова її важка-важелезна, і жінка й незчулася, як поринула в сон.

Прокинулася від якогось шуму. Ще не прийшовши до тями та й до пуття не згадавши останні події, вона зайшла до світлиці й завмерла від жаху на порозі. Біля входу стояв чужий чоловік. Худюща його постать була вдягнена у якесь дрантя, що висіло на ньому, як на городньому опудалі. З-під кошлатої бороди визирали очі божевільного.

— Хліба! — сказав чоловік і посунув на Маргариту. І лише зараз вона побачила, що у руці незнайомець міцно стискає сокиру.

Поволі відступаючи назад, жінка краєчком ока помітила Одарку, яка беззвучно причаїлася під столом з покійником.

— Хліба! — повторив чоловік уже на порозі кухні.

Маргарита позадкувала ще кілька кроків і стегном оперлася об куток столу. У скронях оглушливо пульсувала кров, а серце калатало так, ніби било у тривожний дзвін. Їй здавалося, що вона потрапила у пастку, з якої немає виходу. Але раптом рятівна думка промчала у її зворохобленому мозку: це ж вона своїм тілом ніби не дає доступу до тієї пишної вечері у неї за спиною. Вона зробила крок праворуч, так, щоб, відступаючи, обійти широкий дерев'яний стіл, який уже за мить замість шанців стояв між нею і незнайомцем.

Чоловік уже не бачив її, його вирячені очі божевільного прикипіли до їжі. Скориставшись цим моментом, Маргарита оббігла стіл і вискочила з кухні до світлиці, де самотньо лежав покійник. Позаду у сінях незачинені вхідні двері раз у раз ляскали від вітру. «Втекла, скотина», — подумала про Одарку Маргарита. Що ж робити?! Треба покликати на допомогу.

Жінка почала згадувати, де хата сільського голови, а де розквартировано партактив. Але їй важко було виокремити якусь точну інформацію: вона була надто схвильована, до того ж чоловік забороняв їй тинятися селом і вона, по суті, не знала місцевості.

Щось тяжке гупнуло в кухні, і Маргариті здалося, що це чоловік іде її вбивати. Вона вже нічого не обдумувала, а просто вискочила з хати і помчала нічним селом.

Коли за півгодини до хати увійшли Одарка з сонним Микиткою, то вони побачили лише мертвого чоловіка, який лежав під столом у кухні. Голодний, накинувшись на їжу, він підписав собі смертельний вирок і тепер лежав у блювотинні горілиць, вдивляючись невидющими очима у стелю.

— Та це ж батько того малого паршивця! — сказав Микитка й з досадою пнув мерця чоботом.

Одарка тихо перехрестилася за спиною у хлопця.

— Завтра розберемось! — вирішив Микитка.

— А хазяйка?

— Та зараз прийде!

— Вона ж, мабуть, не при собі!

— Що ви таке на Маргариту Петрівну, вдову комуніста, наговорюєте! — обурився Микитка. — Сказав розберемось, значить розберемось. З утрєчка.

Хлопець іще раз для певності копнув покійника і, сплюнувши, вийшов з хати.

Одарка вийшла до світлиці, сіла на канапу й голосно заголосила. Їй не було шкода ні Пилипа Івановича, ні того незнайомого чоловіка. Якесь неясне жіноче чуття підказувало їй, що незабаром доведеться їй знову поневірятися й боротися із примарою голодної смерті.

А Маргарита місила босими ногами (домашні капці вона давно загубила) холодне багно, продираючись крізь хащі лісу. Де він тільки взявся, той ліс? Вона лише хотіла піти коротшим шляхом, про який чула від чоловіка. Мороз березневої ночі вже привів її до тями, й мозок працював, як годинник. Але з того не було користі. Вона безнадійно заблукала.

Лише під ранок жінка вийшла на околицю якогось села. Обвела поглядом хати, і їй здалося, що тут ніхто не живе. Село стояло тихе: не чути було ні гавкоту собак, ні співу півнів. Хати були понурі, темні. Аж ось праворуч Маргарита побачила господу, у якій світилося, ба, більше — з димаря йшов легенький димок.

Набравшись мужності, завжди така впевнена у собі, а тепер злякана й нерішуча, Маргарита постукала у двері. Відчинила висока жінка років трохи за тридцять.

— Доброго ранку! Чи не могли б ви мене пустити погрітися, я заблукала й замерзла, — попрохала Маргарита мовчазну господиню і, подумавши, що тій потрібно більше інформації, додала: — На мою хату напав чоловік із сокирою, я побігла по допомогу і збилася із шляху. Якби ви мені дозволили відігрітися і сказали, де найближчий партактив, то я була б вам дуже вдячна. Я потім ще й заплачу вам... І хліба... хліба дам.

— Заходьте! — попросила до хати жінка. Її очі хижо зблиснули, коли вона почула останні слова.

У хаті було чисто, натоплено й пахло м'ясом.

Маргарита сіла сором'язливо на лаву і спостерігала за незнайомкою, яка порядкувала в кухні, наспівуючи. Жінка ніяк не могла розібрати слів пісні, і мелодія якось неприємно муляла їй. Вона все поривалась обернутися, щоб подивитись, чи нема кого чужого за спиною. Тверда дерев'яна лава впивалася їй боляче у сідниці. І навіть тепло від печі не зігрівало, а неприємно парило, а потім знову кидало в холод.

Та що це я? — здивувалася собі Маргарита.

— У вас немає чогось гаряченького, щоб зігрітися? — запитала.

— Є суп. Будете? Тільки от хліба немає.

— Нічого, давайте так, як є, — пожвавилася гостя.

Маргарита навіть не підозрювала, наскільки вона зголодніла. Їла суп похапцем, не відчуваючи смаку.

А потім усе відбувалося блискавично, так швидко, що навіть її погляд і слух не встигали фіксувати події.

До хати, не стукаючи, вдерся натовп озброєних чоловіків, усі з чужими незнайомими обличчями.

Поміж них протиснулася чорнява низенька жінка і, показавши на господиню дому пальцем, видихнула-прокричала:

— Це вона — душогубка, вбивця моєї дитини!

Молодий хлопець у шинелі підійшов до печі, вивчив уміст горщиків, почухав збентежено потилицю і сказав сивому чоловікові з пощербленим віспою обличчям.

— Тут, цей, людське...

Маргарита приголомшено глянула на суп, і її відразу ж знудило прямо на підлогу. Але до таких тонкощів, як її душевний стан, і до її слів-виправдання людям, що увійшли, було байдуже. Озброєні чоловіки вправно в'язали їм з господинею руки, від душі роздаючи ляпаси і стусани.

Учора, коли Маргарита вибігла у ніч із хати, вона й не підозрювала, що її шлях буде таким довгим і закінчиться лише біля суворого кремля Соловків.

Харків, 1934 рік

Не з молитви ж на амвоні розіллюсь в підхалімаж. В усі дзвони земля дзвонить комунізмом — страшно аж. То і так все ясно, досить. Голод? Холод? Промайне... Вітром наскрізним проносить Жовтень в вічність і мене.

Олекса Влизько, «Сам», 1934

Іван сидів за робочим столом і курив. Звої диму огортали його, немов ранковий туман. І справді, там, за стінами цього будинку, у супокої передсвітання поволі пробуджувалося місто. Але сонячне світло не проникало у стіни холодного підземелля.

Мушля попільниці була переповнена. Крім неї, на столі стояли тарілки з недоїдками й порожній гран-чак, хаотично лежали кілька тек зі справами, лист паперу, списаний дрібним нерівним почерком, і револьвер.

Важелезну свою голову Іван підпирав рукою. Пальцями відчував, як зворохоблено пульсує скроня. Невидющі очі нестерпно пекли, немовби хтось сипонув у них піску, і йому коштувало величезних зусиль тримати їх відкритими. Але як тільки він стуляв повіки, світ втрачав свою опору, а до горла підкочувався нудотний клубок. З нестримного потоку пам'яті зринали обличчя, голоси, які перепліталися із чимось іншим, здається, з хворобливими образами його неспокійних снів. Й Іван уже не в змозі був відділити одне від іншого. Час від часу його свідомість провалювалася кудись глибоко, розливаючи по всьому тілу приємне відчуття невагомості й пустоти.

Він спробував дослухатися до того, що діялося за товстими стінами цього будинку. Чомусь він був упевнений, що йде дощ. Але не життєдайна злива, не гроза, тріумф стихії, — а похмура мряка. Він уявив собі важкі хмари, які звисають над містом, тиснуть на скроні, падають тягарем на плечі, сковують ноги у ланцюги і хникають на запилені пішоходи дрібними краплинами.

Іван відкрив шухляду й дістав пляшку горілки. Ще вчора, він добре пам'ятає, вона була повною. Але чомусь зараз рідина заледве покривала денце. «Я ж зовсім не пив!» — з'явилася несподівано свіжа і бадьора думка, яка так само раптово загубилася у плині інших, млявих і хворобливих. Знеохочений, кинув пляшку назад.

Ним раптово опанував неспокій. Щось муляло йому, і він не міг збагнути, що саме. Який сьогодні день? Шосте чи сьоме? Ні все-таки сьоме... Сьоме липня! Це ж рік уже немає товариша Скрипника!

Іван понуро поглянув просто поперед себе, де на дерев'яному стільці без ознак життя напівлежала, напівсиділа подоба людини. Це був весь укритий синцями й задавненими гематомами чоловік. Лахміття, а не одяг, висіло на ньому кривавим струпом. Ліва рука, майже відірвана, звішувалася додолу.

Єдиною цілою частиною тіла цього покаліченого чоловіка була права рука, яка незграбно спиралася на стіл.

Іван оглядав труп зацікавлено, ніби бачив уперше. Так читає, наче когось чужого, письменник свій щойно надрукований роман.

Невже це його рук справа? Його, який хлопчиком цілий день плакав над своїм псом, що його забив п'яний батько. Здається, це було лише вчора, коли Іван, пригортаючи нерухоме тільце рудого дворняги, втік на пустир. І, сидячи у бур'янах, ридав ридма, захлинаючись від потоку задушливих сліз.

Іван, похитуючись, підійшов до дзеркала. Вивчав себе доскіпливо, а з-поза плеча зазирав іще не охо-лолий труп. З тріснутої поверхні люстра на нього дивилося червоними запухлими очима чиєсь чуже брезкле обличчя, покрите густою щетиною.

Колись, іще в часи революції, він знищував ворога, немов хлопчак бур'ян. Ним рухала ідея. Здавалося, вогонь боїв не лишив на його серці й дрібненького шраму. Але з плином років те, що у молодості здавалося йому дрібницею, набувало такої ваги, що змушувало прокидатися, згадувати, переживати знову й знову і прагнути забуття. Й маленький епізод перетворювався на невигоєну рану.

На війні ворог здавався йому декорацією до театрального дійства. Кимось без імені й історії. Але в теперішній його роботі все було по-іншому... Іван добре вивчив цього чоловіка, який зараз сидів позаду нього і муляв йому спину. Він був ще зовсім молодим, цей учитель української мови, дарма що за останні кілька днів він швидко посивів. Іван знав детально біографію свого підслідного, навіть ліпше за нього самого. У грубій течці на столі можна було прочитати і про звички, й про коло спілкування, і навіть про обставини знайомства з молодою дружиною.

Жінка вчора приходила і голосила під вікнами. Вона втратила сина після того, як пропало молоко, і щось зрушилось у її мозку...

Вони забрали її з двору, роздягнули догола, облили водою і наказали підписати зречення від чоловіка. Вона спочатку мовчала, викрикуючи щось беззмістовне, ніби тварина, а потім почала сміятися. Той регіт упереміш із нервовим гиканням досі відлунював у голові Івана.

Поруч із дзеркалом висів календар. Чоловік глянув на нього і знову згадав: сьогодні сьоме. Сьоме липня.

Гучний постріл розірвав тишу в кімнаті. Один навпроти одного, через стіл, сиділи два мерці.

Київ, березень 1933 року

— Я, блять, таких, как он, пачками расстреливал, бюрократ хренов. Верните мне восемнадцатый год, и я его быстро под тройку отправлю, а потом шлепну с удовольствием! Ах, сколько я свадеб таких сыграл, сколько вот этими ручищами их передавил да перестрелял! И теперь меня, старого коммуниста, сволочь какая-то учить жизни собирается! Ты, говорит, от нюхары уже совсем не соображаешь! Твою же мать, что это я должен перед щенком каким-то отчитываться! Володя, а ну стой, я ссать хочу!

Старий комуніст на ходу почав відчиняти дверцята автомобіля, а потім, заточуючись, підійшов до найближчого дерева і почав справляти свої природні потреби. Володимир схилив голову на кермо і втомлено прикрив очі. Міцного алкоголю він не любив, але пити доводилося останнім часом багато.

Безсонні п'яні ночі давалися йому вже взнаки. Не двадцять років усе-таки. Під очима набрякли мішки, обличчя розпливалося поза межі своїх чітких контурів, а на чолі виднілися глибокі залисини. Але найгірше — це те, що він почав втрачати інтерес до життя. Він, хто завжди спрагло куштував усе і пробував виклики долі на смак із вправністю справжнього гурмана, він, завжди переповнений оптимізмом і впевненістю в завтрашньому дні, сьогодні щодня мусив із зусиллям волі підіймати себе з ліжка.

Лежачи на кермі, він повернув голову направо і спостеріг, як повертався, похитуючись, «останній з могікан». З усього словесного потоку цього партій-ця інтуїція Володимира виловила одне, але вірне: і цього скоро приберуть. Давно мусили б витурити, принаймні з високої посади... Зокрема після тих статей у «Гудку» про «киевскую гниль».

— Я тебе что хочу сказать, — почав говорити старий уже спокійнішим голосом, але тепер його слова було розібрати тяжко, бо язик не слухався свого власника: — Ты давай не высовывайся! Тот, кого слышно и видно, того сегодня убирают. Понимаешь? Не высовывайся, кореш. Ты мне нравишься, браток, хороший ты... Ах! Ничего ты не понимаешь! — і старий комуніст п'яно махнув рукою й почав лаштуватися спати.

Володимир добре розумів, про що говорив його попутник. Він уже подумував над тим, щоб піти служити простим водієм. А краще навіть робітником. Або ж виїхати у далеку провінцію чи навпаки — у Москву. Тільки б якось перебути цей голодний час, а потім уже спробувати заховатися, стати кимось зовсім непомітним.

Різко пригальмував, а потім додав газу, від чого чоловік поряд стрепенувся і відкрив очі. Володимирові аж ніяк не хотілося тягти п'яного на третій поверх:

— Ще квартал — і ви дома! — сказав.

Старий комуніст п'яно кліпнув очима і кивнув слухняно головою.

Позбувшись товариша по чарці, Володимир, не поспішаючи, їхав додому. Вперше за багато років йому туди не хотілося. Він не звик вирішувати побутові проблеми. Все його свідоме життя цим займалася його мама, яка ніколи не хворіла. Принаймні він цього не бачив. А це вже п'ятий день лежала не встаючи, хоча ще недавно пробувала щось робити по господарству.

За тиждень до цього він якось необачно пропустив повз вуха те, що мама, яка працювала тепер бухгалтеркою в установі, сказала:

— Сьогодні парторг під час «поточних справ» оголосив, що завтра всі, без винятку, їдуть перебирати буряки в кагатах.

Володимир неуважно кивнув, не вникаючи у суть, заглиблений у щось своє, тільки запитав:

— Може, тебе зранку підвезти до пункту збору?

— Ні, не турбуйся. Маємо бути там уже о п'ятій. Чого б це ти так рано вставав? А сніданок і обід я ще звечора приготую. Тільки ти, теє, не їж холодним. Я тебе, лінивого, знаю.

Мати повернулася пізно вночі, хоча він ще не спав. Сам тільки прийшов з партійного бенкету.

— Ти як, не голодний, синку?

— Якби ж усім такими голодними бути! — усміхнувся Володимир, читаючи останній номер газети «Пролетарська правда».

— А я, знаєш, змерзла. І холоднеча там страшенна була...

Щось насторожило його у її голосі, він відклав газету, підвів очі і вперше уважно на неї глянув. Сіре стомлене обличчя матері було якимось дуже безпорадним.

— Стривай, то там вам, мабуть, ще й довелося гарненько попрацювати! У холоді.

Жінка кивнула головою, поволі роздягаючись.

— То чого ж ти мені відразу не сказала, що буде тяжка праця? Я б через свої зв'язки тобі лікарняний оформив чи якось по-іншому владнав це питання!

— Ну, то ж сказали, що явитися усім і лікарняний — не виправдання. А як ні, то хлібну картку на родину одберуть.

— Мамо, ви як дитина, чесне слово! Таж ми не голодуємо! І я що — просто так горілку з ким треба п'ю? Щоб ви мені гарували на холоді з буряками?!

Жінка винувато подивилася на сина:

— Я ж не знала.

— Ви не знали! Чаю випийте гарячого, чи що. І більше такого не робіть!

І ось уже п'ять днів, як його мати зовсім не вставала з ліжка. Володимир спробував на хвилину забути про те, що очікує його вдома. Але відволіктися, знайти щось хороше на вулицях міста не виходило. Київ був післязимовий й сірий. А на обличчях людей застигла маска напруженого страху і втоми. Хмари людей у перешитому й перефарбованому одязі вистоювали довжелезні хвости: по гас, пшоно, по дрібну солону камсу. А на хліб впроваджено картки, так що звичайні кияни мусили виживати на 300 грамів...

Володимир вважав, що дбав про свою матір. У чергах, після того, як прилавки крамниць спорожніли, вона не стояла. Він діставав усі продукти. Щось отримував по картках і спеціальних купонах на їжу, решту — завдяки обміну на базарі частини пайка на щось потрібніше: олію, квасолю чи цибулю. Звичайно, деякі продукти взагалі зникли, наприклад, сало й масло. Але у цілому жили вони з матір'ю значно краще за інших.

Ніхто не міг йому дорікнути, що він не дбає про материне здоров'я. Праля приходить двічі на тиждень. Навіть прибрати інколи допомогає. Щороку він дістає матері путівку чи то в Крим, чи в Кисловодськ. Хай тільки на ноги встане, і можна буде щось таке знову організувати. А з тим парторгом з материної установи треба поговорити. Щоб такого більше не було.

Роздуми Володимира зненацька обірвалися, коли з безлічі голодних примар, на які він, як і багато інших киян, навчився не звертати уваги, тамуючи у собі швидше не співчуття, а роздратування, — його очі вихопили обличчя, що вирізнялося з-поміж інших. Навіть на відстані його увагу прикували великі зелені очі на блідому схудлому личку, обрамленому чорним, немов смола, волоссям.

Ніби спалах, в уяві Володимира постало дике поле, зігріте літнім сонцем. Воно тонуло у духмяних пахощах різнотрав'я: терпкості полину, ніжній тендітності волошок і материнок, в жовтому цвіті звіробою. Щемко сюрчав десь поряд у траві коник, діткаючись струн душі, творячі укупі з нею ласкаву мелодію літа. А на іншому кінці поля йшла, по пояс заквітчана золотим колоссям пшениці, незнайомка із зеленими очима. Вона мовчала, але крізь її вуста, здавалося, линула якась пісня, яку підхоплював багатоголосий природний оркестр. Біле полотно сорочки, вишите білим по білому, було немовби зіткано із маленьких кучерявих хмаринок, що простували собі безтурботно по безкрайній просторіні блакитного неба. Й вінок на розпущеному волоссі коронував красуню, яка гордо йшла до нього полем...

— Відьма, — прошепотів сам до себе Володимир, повернувшись до тями. І здивувався сам собі, бо насміхався завжди як із релігійних забобонів, так із окультних усіляких наук, з любителів викликати померлого духа, прихильників антропософії й Рудольфа Штайнера, а також вегетаріанців і читачів Фрейда.

Але ж ось улесливий спритний розум підсунув слушну думку: та йому ж потрібна наймичка, а також людина, яка б доглядала, хоча б кілька днів, його хвору матір! Не все ж стару сусідку просити. Гальма жалібно заскавуліли, ніби нагадуючи власнику автівки про здоровий глузд, але Володимир, як зачарований, повертав кермо назад.

— До мене служити підеш? — за хвилину він почув свій хрипкий, незвично схвильований голос, звернений до незнайомки.

Вона мовчала, й нашорошена тиша відлунювала тривогою у його серці. Але за мить Володимир опанував себе. Чари розвіялися, й він побачив перед собою трішки перелякану, дуже голодну й змарнілу дівчину. Таку худеньку, що, здавалося, могла звіятися найлегшим подихом вітру. І темна, вже добряче припилена одіж, крилами лопотіла об її тоненький стан.

Як правило, нечутливий до нюансів і відтінків людських емоцій, цього разу Володимир інтуїтивно раптом збагнув, що дівчина міркує собі, чи не пропонує він їй чогось непристойного. Якась потаємна внутрішня боротьба відобразилася на суворому блідому личку, й за мить було зрозуміло, що у цьому випадку голод і всепереможна жага хліба не отримали владу, не знищили все людське: сором, честь й гідність. Легка тінь байдужості й відчуження майнула у її зелених стомлених очах, які промовисто говорили «ні».

Володимир тоді спробував по-іншому:

— Наймичка потрібна: доглядати хвору матір, прати, прибирати, куховарити, може, щось і церува-ти доведеться.

Згадка про шиття зовсім невчасно воскресила у пам'яті Володимира образ Марти. Але він його роздратовано відігнав.

— Ходімо ж бо! — наполіг уже зовсім упевнено й рішуче. Пронизливий березневий вітер шарпав його легку одежину, придатну лише до комфортного пересування автомобілем із критим дахом. Чоловік ловив дрижаки, а здоровий глузд, прокидаючись від холоду, кричав йому «тікай».

Можливо, ще хвилина, і він би справді поїхав додому ні з чим. Але незнайомка кивнула, поправила хустку, що трохи сповзла з голови, і слухняно пішла за ним. Вже в авто кинула Володимирові:

— Знайте, я вас не боюся! — і очі хижо зблиснули з викликом і відчуттям власної гідності.

— Овва! Чую вже глибоку вдячність у твоєму голосі! — іронічно зауважив чоловік, але на душі стало якось моторошно.

— Але я повинна була вам це сказати, — відповіла дівчина, притискаючи до грудей полотняну торбинку, ніби захищаючись нею не тільки від нього, а й від усього світу.

— То як тебе звати?

— Ружена... Ружена Грушівська.

— Скільки років?

— Дев'ятнадцять. Батько пішли на війну, і я уродилась.

— Будеш служити у мене, поки моя мати не видужає. Зрозуміло? — сказав строго Володимир, відчуваючи задоволення від того, що він господар ситуації й що приймає цілком розумне рішення, обмежене часовими рамками.

Вже тоді, коли мати Володимира почала ставати на ноги і навіть знайшла в собі сили, щоб докоряти, що їй по господарству нема чого робити і їй тепер нудно, одного вечора у двері постукали. Володимир відчинив. На порозі стояла сусідка Ярина. Метку кругловиду студентку, із завше веселими бісиками в очах, упродовж якогось часу бачила своєю майбутньою невісткою його мама. Але, спостерігши байдужість сина до молоденької сусідки, жінка з часом перестала натякати йому про ближче знайомство із сміхотункою.

Тепер дівчина стояла на порозі й тримала під руку ровесника — молодого хлопця.

— Доброго дня! Ось прийшла познайомити вас зі своїм чоловіком. Буде жити зі мною. — Ярину просто розпирало від гордощів через підвищення свого статусу від невлаштованої дівки до молодиці. Показувала своє подружжя, ніби якусь екзотичну мавпочку. Для повноти театрального враження не вистачало завіси й реверансів.

— Степан! — відрекомендувався хлопець і простяг руку, щоб поручкатися. Граючи роль циркового звірятка, він спромігся у розмові зберігати гідність і спокій. Із стійкістю філософа він спостерігав за витівками своєї дружини, які поки любовно називав «дикунськими спалахами».

Господар квартири усміхнувся і міцно потис долоню нового сусіда.

— Вітаю!

— Як же ти встигла?! Вдень — навчання, увечері — комсомол, драмгурток й черги за хлібом... — запитала мама Володимира, яка вийшла зі своєї кімнати, кутаючись у шерстяну хустину.

— А ми у черзі за комерційним хлібом і познайомилися! — вигукнула Ярина і залилася сміхом, щось кумедне пригадуючи. — Ой, не можу стриматися, вибачте! Ой, зараз розкажу!

Степан знічено засопів.

— Прийшла я місяць тому десь о першій ночі записуватися у чергу за хлібом. Бачу, стоїть — високий, симпатичний! Тут у мене серце і тьохнуло! -незважаючи на очевидний протест свого чоловіка, почала дівчина.

— Неправда! — рішуче заперечив Степан. — Я тебе перший помітив! Яке б товпище не зібралося, тебе й твій сміх за версту видно й чути!

— Я реготуха, це правда, — погодилась Ярина і зайшлася сміхом, ніби на підтвердження своїх слів. — Ага, а потім пішли ми з подружкою гулять. Бо ж нічні черги заборонені, а спати теж нізя — номерок комусь іншому віддадуть. Аж тут він наздоганяє, каже, давайте разом ходити.

— Правильно, вночі двом дівчатам небезпечно вулицями тинятися! — вигукнув Степан, підводячи під свої дії раціональну, а не романтичну базу.

— Находилися, аж ноги гули. Під ранок ідемо назад, займаємо своє місце в черзі. А народу — тьма-тьмуща! Нудно стояти — жах! Тоді ще кілька наших студаків кажуть: давай танці! Фокстрот, танго — з усіма фігурами, як положено. Я смикаю його, — тут Ярина штовхнула Степана в бік, — а він, тюхтій, вибачається, мовляв, не знаю танцю! Ви можете собі уявити, щоб не знати фокстроту?!

— Цілком, — запевнив Володимир, але трохи покривив при цьому душею.

Ще зовсім недавно, якихось п'ять років тому, пе-редовиця київської газети гнівно й нещадно таврувала цей танець до його десятирічного ювілею. А сьогодні не тільки несвідома молодь, а й вищі партійні чини вивчали його спокусливі па.

— Це ж неможливо! Всі вміють! — знову розсміялася Ярина і продовжила розповідь: — Почала його вчити... а тут такий конфуз, такий конфуз... Холод, собака, до кісток пробирає. а він такий весь гарячий! Уявіть собі!

Перед очима Володимира чітко постала хвилююча незвична близькість фокстроту, міцні притискання від грудей до колін, і він легко здогадався, на що так прозоро натякає дівчина. Він був не з соромливих, і його не збентежила ця пікантна деталь знайомства молодят. Навпаки, він схвально поплескав Степана по плечу:

— Молодець! Хороший спосіб зігрітися!

Степан аж розчервонівся від надмірної відвертості своєї молодої дружини і навіть злегенька кахикнув, сподіваючись, що вона врешті схаменеться. Врятувала його несподівана поява в коридорі Руже-ни, яка, прибираючи, перейшла з кімнати на кухню.

— Ой, а хто це? — запитала Ярина, і її очі загорілися від цікавості.

— Наймичка, — відповів Володимир коротко, наче давав зрозуміти, що далі пояснення не буде.

— З голодних оцих. — почала його мама, але потім, глянувши на сина, прикрила рота рукою.

А назавтра після візиту Ярини з Степаном прийшов інспектор зі спілки домашніх робітниць, склав протокол і оштрафував Володимира.

— Чи ви не знаєте, що лише членкинь спілки можна брати на роботу? І чи ж вам не відомо, що куркульське сміття заборонено наймати? Це соціальний хлам, який мусить бути зліквідований! — роздратовано обурювався вже сивий чоловік, заповнюючи протокол.

— Але що ж бідним людям робити! — розпачливо вигукнула мама Володимира, на яку син не встиг цитьнути. — Голод же!

— Ви, громадяночко, контрреволюційні речі говорите: голоду немає! — відрізав чоловік, натискаючи на небезпечне звертання «громадяночко». — А приймати куркулів на ночівлю, щоб ви знали, також заборонено!

Володимир кинув убивчий погляд на матір, і вона злякано закусила губи. По правді, жінці не подобалася Ружена: чужа людина в хаті, та й годі! Та ще й колюча якась. Ще жодного разу гарненьке личко дівчини не прикрасила посмішка.

І зовсім було здивувалася жінка, коли якось, повернувшись додому з роботи, вона почула, як її наймичка, проста селючка, грає Моцарта на роялі її молодшого сина. Він пішов з життя ще хлопчиком у 1918 році: згорів за кілька днів від іспанки. «Це ж остання річ, яку він грав перед хворобою!» — згадала і перестрашено перехрестилася.

Проте Ружена була роботяща й мовчазна. Й знала своє місце. А для хорошої домашньої прислуги остання риса — незамінна.

— Мої знайомства дозволяють мені взяти більш фахову консультацію щодо цього питання. І ви не сумнівайтеся, я так і зроблю. Як ваше прізвище, ви сказали? — пішов у контрнаступ Володимир.

Інспектор внутрішньо зіщулився, закінчив свою роботу і швидко попрощався. Але Володимир знав, що блефує. Настали такі часи, що навіть найвищі партійні чини не могли бути впевненими у своїй недоторканності.

Перед Володимиром постав вибір: чи ризикувати, щоб роздобути необхідні документи для Ружени, чи ні. Роздумуючи над цим, він несподівано для себе зробився зовсім нервовим і хворим. Розумів, що не можна із цим тягнути, але прийняти остаточного рішення не міг.

Одного вечора, коли Ружена поралася на кухні, він спробував обійняти і притягнути її до себе, але дівчина випручалася й дала йому ляпаса. Дивилася на нього страшним поглядом дикої розлюченої кішки.

І тоді його пойняла злість. Хіба мало на вулицях тих, хто був би радий-радісінький зайняти місце Ру-жени? Чи для цієї кривляки він повинен старатися документів? Ризикувати? Він не так багато від неї хоче, щоб вона так коверзувала!

— Геть! — сказав, захлинаючись люттю, і кров била барабаном у скронях. — Або ти будеш слухняна й лагідна, або геть з мого дому!

Ружена кинула роботу й мовчки почала збирати небагаті пожитки.

— Запам'ятай мої слова! Ти ще повернешся і будеш на колінах мене просити прийняти тебе назад! І я не відмовлю, але знаєш, на яких умовах!

Дівчина, ховаючи погляд, вже застібала верхній одяг і запинала хустку. Її спокій і самовладання невимовно дратували Володимира, і він знову кинув оскаженіло:

— Куди підеш, задрипанка?! Попідтинню здихати?! Покидьки з сміття вибирати?! — Володимир ніби випльовував слова. — А я знаю, що ти підтюпцем прибіжиш до мене, як набридне ховатися від облав міліції! Бо як загребуть на карну працю в колгосп, будеш голодною гарувати й крихти хліба не побачиш!

— Хай помру! А з тобою не буду! — вже на порозі гордовито відказала Ружена.

Володимир дарма чекав повернення дівчини. Марно придумував повчальні зверхні монологи, просякнуті логікою і здоровим глуздом, даремно вдивлявся у худі постаті міських привидів, життя яких згасало на пішоходах Києва. Ружена не повернулася.

Париж, травень 1933 року

Цок-цок, — лунко вистукували по бруківці маленькі закаблуки. Марта йшла весняним Парижем і посміхалася, місто сміялося їй у відповідь.

— Бонжур, мадам Штільберг!

— Бонжур, — привіталася й собі Марта.

Її хода була легка, ніби весняний танок грецької богині.

Жінка вслухалася у гомін міста, в уривки чужої мови, яку вона колись почала вчити ще дівчинкою по старих журналах мод... Повівав вітерець, і маленькі баранці хмар мчали навзаводи високим голубим полем неба. І той самий вітер-пустун послужливо доносив до її вух уривки фраз: «Хто це?» — «Мадам Марта Штільберг. Мої останні найкращі сукні я шила у неї». — «Якщо ви говорите про те бірюзове плаття. я у захваті. у захваті».

Марта усміхнулася кутиками вуст. Здається, позаду виросли й затріпотіли крила, а на душі стало легко, немов танцювали на серці пір'їнки, немов би вона сама — пір'їнка.

Цього дня у неї був чудовий настрій. По-перше, завтра вона відкривала своє ательє. І сподівалася вже скоро почати повертати позичені гроші Ліни-ним батькам. А це приємно — бути вільною, багатою і творити. Геть нудне латання шкарпеток! Вона тепер була однією з найкращих модисток і її заможні замовниці знали: мадам Штільберг для тих, хто любить експеримент і свободу.

Хтось казав: «Велика депресія»... Але Лінин батько нещодавно з гордістю, немов за власну дочку, сказав: її талант здатний перемогти будь-яку депресію.

Ліна. Це ж її «по-друге»! Учора увечері з Каїра приїхала Ліна. Поміж рядків її листа про піраміди, верблюди, бедуїнів і східні солодощі Марта ледь виловила скупу фразу: «До речі, мені вже значно краще.» Схоже, що здоров'я подруги поліпшилося настільки, що це вже й не тема для розмови. Лікарі казали, європейські води і сухе повітря Єгипту зробили свою справу. Але Марта володіла точнішою інформацією, і кутики губів знову розтягувалися в усмішці: любов творить дива!

Єдиним, кого Марта змогла розшукати серед спільних з Ліною знайомих, був Дмитро. Він з'явився у їхньому житті тоді, коли вона опинилася вже на межі відчаю. У той час вони вже місяць жили з Ліною у вогкому підвалі в Кракові. Гроші скінчилися, й Марті щодень доводилося блукати вулицями чужого міста, щоб десь роздобути черговий кусень хліба. А на її руках помирала Ліна, згасаючи просто на очах.

Кадри їхньої втечі з Києва з'являлися перед внутрішнім зором Марти, як епізоди чорно-білого кінофільму: поїзди, підводи й стерті у кров ноги; села, міста, болота і непролазні лісові хащі. І страх, що не дає спати, що жене тебе далі й далі, як татарський погонич.

Марта провела рукою по чолу, ніби намагаючись відігнати спогади, які так не пасували до цього чудового теплого весняного дня. Сонячні промінчики пробивалися крізь свіжі листочки дерев, витанцьовували на перехожих і на водах Сени...

Так, саме тоді у їхньому з Ліною житті з'явився Дмитро. «Ти наша казкова фея!» -пожартувала Марта, коли він легко й швидко знайшов батьків її подруги й організував переїзд до Франції.

— Мабуть, вони не захочуть мене бачити, — повторювала весь час Ліна, кашляючи, і її личко паленіло від рум'янцю.

— Тоді мені доведеться одружитися з тобою, — говорив Дмитро, і подруги посміхалися, думаючи, що він жартує.

Але дарма Ліна боялася гніву батьків, вони плакали від радості, коли побачили свою одиначку-дочку на порозі будинку на бульварі Осман.

Цок-цок, — виспівували Мартині закаблуки, і чоловіки оберталися їй услід. Вона знала про це і тішилася таким забутим відчуттям власної привабливості.

«Мені ж лише тридцять років!» — крутилося в голові, а пам'ять догідливо занурювала жінку у кадри минулого. І Марті здавалося, що то не вона, а хтось інший, чужий, мандрує у часі. О! Тих життів вона прожила стільки, що вистачить не на її одну.

Навколо Марти ліниво пробуджувалося недільне місто, а вона від спалахів пам'яті вже не знала, де вона: тут, у Парижі, у Києві чи у вогкому підвалі Кракова. Або ж у Дюссельдорфі біля ліжка вмираючого старого Штільберга, який шепотів до неї «Хелена», тримаючи її за руку.

Марта врешті підійшла до кав'ярні, де домовилася зустрітись із Ліною і Дмитром. Вона подивилася на годинник: ще півгодини! Вона надто поспішила. А молодята, мабуть, тільки пробудилися від сну.

Кав'ярня була ще майже порожня. І Марта вбирала у себе атмосферу гармонії і затишку. Лише легка музика порушувала тишу, і її губи беззвучно почали наспівувати: «Ніч яка, Господи, місячна, зоряна...»

Підійшов офіціант, і у його сивочолій поставі промовляло щось давнє й старосвітське. Можливо, це колишній лакей аристократичної родини, яка не змогла втриматися на плаву в новому часі, — промайнув здогад.

— Чай, будь ласка, і шоколадне тістечко, — попросила Марта.

Здається, пройшла тільки мить, як офіціант повернувся з посрібленою тацею в руці. Його поява вирвала жінку із задуми й виру спогадів, у які цього разу її потягнула тужлива рідна мелодія.

— Ой, що це? — вона здивовано підняла очі на офіціанта.

На столі, поруч із тістечком і чашкою, примостився букет ніжно-рожевих троянд.

— Це подарунок від месьє за піаніно, мадам, — незворушно відповів чоловік з напівпоклоном.

Марта повернула голову, щоб побачити того, хто порушив її спокій. За піаніно сидів іще молодий чоловік. Тонкі риси обличчя виказували його шляхетне походження, а постава свідчила про офіцерське минуле. Обличчя, схилене над клавішами, здалося їй знайомим.

Раптом чоловік підняв голову, і легкий усміх ледь помітно промайнув у його насмішкуватих очах. Він дивився просто на неї.

— Хто це? — запитала Марта зміненим голосом, хоча не потребувала відповіді.

— Месьє Тимофій Лучницький, російський емігрант і відомий ресторатор, мадам, — відповів офіціант.

— Український, — поправила Марта, не відводячи погляду від піаніста.

листопад 2012 — травень 2014

Лілія Черен

Народилася 2 серпня 1983 року у Каневі. З дитинства писала поезію. Була відзначена регіональними літературними преміями імені Катерини Піки і Олекси Кобця. Пізніше зосередилася на короткій прозі.

Закінчила історичний факультет університету ім. Тараса Шевченка. Кандидат історичних наук. Наукові інтереси зосереджені на історії повсякдення, зокрема 1920 — 1930-х рр., а також м літературі «Розстріляного Відродження». Авторка збірки «Обійми сукуба», що вмістила в себе 15 містично-філософських новел. До книги увійшли деякі історії, які вже друкувалися у регіональній пресі («Склянка часу», «Антологія сучасної новелістики та лірики України»).

Примітки

1

12 червня 1920 р. більшовики остаточно захопили Київ.

2

Очевидно, Герберт потрапив до міста із союзними силами підрозділів армії УНР та польської армії, які 7 травня захопили Київ.

3

Це було можливо лише за дозволом імператора.

4

Петербург було перейменовано 31 серпня 1914 року за новим стилем.

5

У 1918 р. ЧК конфіскувала у Франца де Мезера фотоапарат і всі негативи. Причетність знаменитого фотографа до виготовлення порнографічних фотокарток дискусійна. Відомо, що про неї писав Купрін у своїй знаменитій «Ямі».

6

Чарльз Дана Гібсон (14.09.1867-23.12.1944) — американський художник та ілюстратор, відомий як творець феномену «дівчат Гібсона», які уособлювали ідеал жіночої краси на зламі ХІХ-ХХ ст.

7

Єлизаветинська вулиця Києва — названа на честь російської імператриці Єлизавети Петрівни, з 1899 року — Пушкінська.

8

Палац генерал-губернатора у Києві — зведений у XVII ст., знищений поляками у 1920 р. Розташовувався на розі вулиць Інститутської і Шовковичної (раніше — Левашова).

9

Більше про протест мирних жителів Києва проти приходу більшовиків — у книзі: Полонська-Василенко Наталія. Спогади. — К.: Видавничий дім «Києво-Могилянська академія», 2011. — С. 313-317.

10

Стояв на сучасній Європейській площі. Зараз там сходи до Хрещатого парку.

11

Зараз Хрещатий парк.

12

Частина Царського саду на території сучасного стадіону «Динамо».

13

Кафе-шантан на однойменній частині Царського саду на території сучасного стадіону «Динамо».

14

Лідія Чарська (1875-1937) — російська дитяча письменниця, актриса. Її твори, попри велику популярність, були критиковані за надмірний сентименталізм, подібність сюжетів, мовні штампи й за екзальтованих персонажів.

15

Михайло Арцибашев (1878-1927) — російський письменник, мав скандальну репутацію.

16

Зараз Європейська площа.

17

American Relief Administration.

18

«Містерія-Буфф» — соціально-побутова драматична п’єса Володимира Маяковського 1918/1921 рр. Режисер-постановник — Всеволод Мейєрхольд, художник — Казимир Малевич.

19

Фраза з вистави Ніколая Фореггера «Хорошее отношение к лошадям» за мотивами поезії Маяковського, поставленої у новорічний вечір 1922 р. у Москві в театрі-майстерні «Мастфор».

20

Мадлен Віоне (1876-1975) — французька кутюр’є. 1912 р. заснувала Дім моди Madeleine Vionnet, але здобула популярність після Першої світової війни. Найвідомішим винаходом мадам Віоне є косий крій.

21

Люсіль Гордон (1863-1935) — британська модельєрка.

22

Камбон — вулиця Парижа. Саме на цій вулиці з 1910 р. існує крамниця Коко Шанель.

23

Фобур Сент-Оноре — вулиця Парижа, де був салон високої моди Жанни Ланвін (Lanvin).

24

На авеню Монтень у Парижі розміщувався дім моди Мадлен Віоне і сестер Калло.

25

Віра Холодна (1893-1919) — українська кіноактриса німого кіно.

26

Надія Ламанова (1861-1941) — російський модельєр, художниця театрального костюму. Мала звання «Постачальник Двору Її Імператорської Величності».

27

Який жах! (Фр.)

28

Анатолій Луначарський (1875-1933) — російський письменник, журналіст, політик-більшовик, нарком освіти СРСР (19171929), академік АН СССР (1933). Один із основоположників пролетарської літератури.

29

«Ущільнення» — радянський агітаційно-пропагандистський художній фільм 1918 року, де Анатолій Луначарський був автором сценарію і зіграв одну з ролей.

30

Праця Іллі Мечнікова — українського, російського і французького науковця, одного з основоположників еволюційної ембріології, імунології та мікробіології.

Content

Лілія Черен
Марта

Розділ 1

Середина червня 1920 року, Київ

1

2

3

Розділ 2

Спогади про Київ 1918 року

1

2

3

4

Розділ 3

Київ, літо 1922 року

1

2

Київ, осінь 1922 року

1

2

3

4

Розділ 4

Київ, початок березня 1924 року

1

2

Київ, 24 квітня 1924 року

1

2

3

Київська область, Великдень, 25-26 квітня 1924 року

Київ, середина травня 1924 року

1

2

3

Київ, літо 1924 року

1

2

Київ, 1924 рік

Київ, жовтень 1924 року

1

2

Розділ 5

Київ, жовтень 1924 р.

1

2

3

4

5

6

Київ, весна 1928 року

1

2

Київ, 12 березня 1929 року

Київ, травень 1929 року

1

2

Розділ 6

Київ, друга половина 1929 року

1

Харків, травень 1929 року

Київ, листопад 1930 року

1

2

3

Розділ 7

Київська область, березень 1933 року

Харків, 1934 рік

Київ, березень 1933 року

Париж, травень 1933 року

Лілія Черен

Примітки