Антін Щегельський

Мемуари українського Казанови

За доляри

Пальці очей моїх

Заблукали в твоєму волоссі,

Долоні о чей моїх

Пестять шию твою.

Губи о чей моїх

Цілують тебе до нестями -

Тільки не знаю, чому

Сам я до тебе

не йду.

Поет Іван дуже довго чекав тролейбуса. Вони і в гарну погоду о такій порі ходять не часто. А тут вже другу добу люта завірюха засипає світ дрібним колючим снігом. А що у негоду вулиці навіть у центрі майже не прибирають, то транспорт ледве повзає містом, перемішуючи колесами сніг із сіллю, яку із царською щедрістю висипають на дорогу комунальні служби. Люди й машини буквально плавають у тому рідкому солоному місиві, від якого шкіра на взутті біліє і дубне, а метал на кузовах автомобілів миттю вкриває іржа. Саме через ту сіль Іван не ризикує в зимову негоду виганяти з гаража свого новенького «Ланоса». Тож і їздить, як більшість киян, громадським транспортом. А за це доводиться розплачуватися втраченими в чеканні годинами.

Поруч на зупинці тупотіли змерзлими ногами ще кілька запізнілих пасажирів. Іван вже давно запримітив серед них дівчину, від якої віяло якимось досі невідомим, а, може, вже давно забутим теплом і затишком. У коротенькій пухнастій шубці, високих, ніби гусарські ботфорти, чобітках вона була прекрасна, як гріх, про який мріє мало не кожен чоловік. Але рідко хто відважується зробити крок назустріч.

У передчутті чогось ще незвіданого, але дуже приємного, він інстинктивно намагався триматися поближче до незнайомки. «Ось зараз підійде тролейбус, — думалося йому, — ми сядемо поруч і тоді я обов’язково заговорю до неї. Познайомимось, а там»… Він міг би без кінця фантазувати про те, що станеться потім. Головне зробити перший крок. А для цього треба, щоб ніхто не випередив і не втелющився на його місце.

Іван чомусь вважав, що місце на сидінні поруч із дівчиною відведене для нього самою долею. Але сталося зовсім по-іншому. Вона вибрала не подвійне, а одинарне сидіння. Тож Іванові нічого іншого не залишалося, як всістися навпроти. «Так навіть краще, — подумав він. — Не треба буде нічого вигадувати, щоб подивитися на неї. Та й розмовляти зручніше, коли бачиш обличчя співрозмовниці».

А милуватися дійсно було чим. Він крадькома позирав на її красиве й ніжне, ніби виточене вправним майстром, личко, маленький носик, припухлі, наче капризні вуста. Потай тонув у неймовірно синіх, аж неприродних, величезних очах і всі слова застрявали йому в горлі, бо здавалися порожніми й нікчемними. Якби сусідка не була такою звабливою, Іван не, вагаючись, заговорив би до неї. А так…

Поки збирався з думками, час, коли ще зручно починати знайомство із простого вітання, був безнадійно згаяний. І тепер звичайнісіньке «привіт!» прозвучало б придуркувато. Принаймні, у цьому він переконав себе без жодних сумнівів і вагань. Зауваження ж про погоду також прозвучали б банально і недоречно. Про це треба було говорити під поривами колючого вітру на зупинці, а не в затишному салоні новенького тролейбуса.

«Скажу про те, що вона красива», — подумав Іван і тут же осмикнув себе, вчасно здогадавшись, що про це їй говорять усі чоловіки, а йому так кортіло бути оригінальним.

«Ні, ліпше я просто візьму її за руку й скажу правду, що закохався з першого погляду. Але що подумає вона? — Боровся він сам із собою. — Чи не образить її така нахабна відвертість, якщо не відверта нахабність?»

Тим часом дівчина вже давно помітила, що сусід навпроти аж занадто небайдужий до неї. Ні, зовсім не так, як всі інші чоловіки, які були в її житті. Ще відтоді, як в ранній юності вперше відчула, що чоловіки не просто захоплюються її красою, а пожирають хтивими поглядами, вона усвідомила свою владу над сильною статтю. А ставши дорослою, навчилася максимально користатися з тієї влади. Але якщо для всіх інших вона була просто дорогою лялькою на ніч, то для нього, дівчина майже фізично відчувала це з Іванового погляду, могла стати єдиною на все життя.

Скажіть, яка дівчина, а ще більше жінка, не мріє про простий домашній затишок у колі люблячих дітей і чоловіка! Саме обіцянкою такого великого і чистого щастя світилися його очі. Відчувши це, вона все ніяк не могла дочекатися того моменту, коли він заговорить.

«Ну, сміливіше!» — Подумки заохочувала вона, вже готова сказати «Так!» на його навіть найнеймовірнішу пропозицію. Але Іван мовчав, все ще шукаючи потрібні слова.

Коли вони вперше зустрілися поглядами, тролейбус вже давно проминув Лук’янівку і трясся Подільським узвозом. Ті погляди казали обом набагато більше, ніж можна було вкласти в слова. Тож коли проїхали Іванову зупинку, він навіть не поворухнувся, аби не злякати почуття, що народжувалося між ними. Згодом під’їхали до її зупинки. Але й дівчина не поспішила до виходу.

І лише коли тролейбус прибув на кінцеву й поодинокі пасажири рушили до виходу, Іван взяв дівчину за руку й назвався.

– Ірина, — відповіла вона.

— Можна провести вас додому? — Посміливішав він.

— Ліпше ходімо до тебе. — І, помовчавши, додала, за звичкою: — П’ятдесят баксів за годину. Ти згодний?

Падає сніг

Падає сніг.

Ти не прийдеш сьогодні увечері.

Падає сніг.

Ми не зустрінемось, я знаю… —

Настрій відповідає пісні, пісня — настрою. А за вікном сніг, сніг, сніг… Мокрий, лапатий, нескінченно довгий.

Такий буває лише в казкову Новорічну ніч. Принаймні, так було в часи його юності. Тоді, коли пісня, бельгійського шансоньє Сальваторе Адамо про сніг, що падає, і про нещасливе кохання пронизувала тугою мало не кожну юну душу на планеті. Ту пісню співали французькою і в перекладах, наслідуючи хриплуватий голос виконавця, який одного ранку прокинувся знаменитим.

Чомусь вважалося, що інша манера виконання неприпустима. Бо нібито від того і слова, і музика втратять свій первозданний шарм. Власне, Петро дуже довго навіть не здогадувався, що ця пісня належить відомому бельгійцю, а не югославській співачці Радмилі Караклаїч, у виконанні якої вперше почув її в маленькому Подільському селі.

Сьогодні в його оселі лунає хриплуватий голос Адамо:

Tombe la neige

Tu ne viendras pas ce soir

Tombe la neige

Et mon cœur s’habille de noir

Ce soyeux cortège

Tout en larmes blanches

L’oiseau sur la branche

Pleure le sortilège…

Петро слухає пісню й подумки повторює українською:

Холодний вечір.

В світі і в серці зима.

Сніг ліг на плечі,

Лиш тебе тут нема.

І тоді ішов він,

Коли ми стрічались.

Він вернувся знову

Спогадом любові…

І знову на серці туга. Як колись у юності. Тільки тоді він утратив перше кохання. Нині ж — останнє.

Падає сніг… Розпочався надвечір, і вже котру годину засипає землю, засипає будинки, засипає дерева, засипає все. Тільки не може засипати його чекання. Петро сидить біля вікна, розглядаючи засніжені силуети перехожих. Він намагається упізнати серед них ту єдину, якою живе ось уже понад рік.

Петро І досі не може до пуття збагнути, як те сталося, що він дозволив собі втратити розум. Загубити голову. Та ще й так, що не має жодного бажання відшукати її знову.

А почалося все з відкриття нового транспортного маршруту, який з’єднав їхній масив із центром міста, де Петро працював останніх шість років. Дарма, що там курсували старенькі різнотипні мікроавтобуси, перероблені з вантажних на пасажирські десь у Білій Церкві, на авторемонтному заводі. Головне — зручно. А що ті «бусики» переобладнували в’єтнамські іммігранти-нелегали, то й сидіння в салонах установлювали під свій зріст. Навіть невисокому європейцю важко було втиснутися на сидяче місце. Не кажучи вже про Петра, зріст якого сягав 197 сантиметрів. Саме через ці сантиметри він щоразу намагався сісти в мікроавтобусі так, щоб було куди подіти ноги: боком, або ж позаду, в кінці проходу.

Того разу йому поталанило. Сидяче місце у «задньому проході» виявилося вільним. Праворуч попереду всілася трохи нижча за нього дівчина. «А вона таки досить приваблива», — відзначив подумки й відразу забув про сусідку, бо давно вже звик, що юні красуні — не про нього. Для них він застарий.

Петро поринув у свої клопоти, подумки прокручуючи в пам’яті плани на сьогодні. Коли це раптом його увагу привернула та сама сусідка попереду… Вірніше, навіть не сусідка, а крісло під нею, яке на крутому повороті почало відхилятися ліворуч. Ще мить — і дівчина звалиться на підлогу…

Петро вчасно підхопив руками спинку крісла, яке було прикріплене до підлоги лише за дві ліві ніжки, й тим самим урятував незнайомку від падіння. На наступному повороті все повторилося. Тоді Петро запропонував сусідці помінятися місцями.

— Пусте, — відповіла вона. — Я, звичайно, дуже вдячна вам. Але мені вже скоро виходити.

Петро вже встиг забути ту незначну дорожню пригоду, коли якось уранці знову зустрівся в маршрутці з незнайомкою. Цього разу юнка радо привіталася з ним і посунулася до вікна, запрошуючи сісти поруч. Дорогою роззнайомилися, обмінялися кількома фразами ні про що.

Потім була відпустка, тривале відрядження.

— Я так давно вас не бачила, — майже з докором промовила Ліда при черговій зустрічі. — Куди ви пропали?

Він чомусь аж зрадів і самій дівчині, й особливо докору, що прозвучав у її голосі. Відтоді вже з нетерпінням чекав кожної випадкової зустрічі. Картав себе за те чекання, за знайоме з юності хвилювання, що зненацька прокинулося на старості літ. Нагадував сам собі про різницю в літах. Але нічого не міг удіяти з собою.

А потім були дедалі нові й нові побачення. З інтимом і без нього. Щоправда, з величезними перервами. Але те його мало хвилювало. Бо, як пояснювала Ліда, вона народжена під знаком Близнюків. Тож не здатна тверезо керувати своїми вчинками й досить часто пливе за течією. І чим довшим було чекання, тим радіснішим — володіння цією прекрасною і юною богинею.

Все те він тепер згадує, як казковий сон, від якого не хочеться прокидатися. Бо настав день, коли Ліда заявила, що виходить заміж і тепер навряд чи їм удасться хоч зрідка бачитись. А ще натякнула, що вагітна від нього…

— Але те нехай тебе не хвилює, — сказала, як відрізала. — Сина я народжу своєму чоловікові. А ти постарайся забути про все.

Сніг кружляє. Й байдуже йому, що там, на третьому поверсі бетонної багатоповерхівки, тужить душа самотнього старого дурня, який дозволив собі закохатися в юнку. Батька, якому не судилося побачити своє дитя.

І хоча Ліда вже давно живе в іншому мікрорайоні, він і досі щоранку чекає її на зупинці, а ввечері сідає в маршрутку, з надією, що по дорозі до салону зайде Вона. Бо він і досі кохає. Ліда й досі залишається смислом його життя. Не тому, що любов нездоланна. Просто… падає сніг.

Гецькове гріхопадіння

Едуарда Лісовського в селі звали по-простому Гецьком. Він був відомим на всю округу меблевим майстром і не менш відомим бабієм. Народжений на старий Новий рік, Гецько всіма своїми повадками був схожий на справжнісінького Василя. Саме про таких у нас на Поділлі кажуть: «Якби не Василі — дітей не було б на селі». Але доля зіграла з нашим героєм злий жарт, як, власне, і з його матір’ю.

Пані Лісовська любить розповідати сусідкам, як вона занапастила своє життя. Якось до них у гості завітав колишній батьків однополчанин. Хоч і підстаркуватий, але все ще статний офіцер. Командир полку. Та ще й де! У Німеччині! І сталося це саме тоді, коли їй, талановитій випускниці столичної консерваторії по класу скрипки, світило призначення учителем музики у рідному селі, або, у кращому випадку — в одній із шкіл райцентру. Бездітний удівець одразу накинув оком на юну панну. Дарував квіти, розсипався компліментами, водив до Гайсина в ресторан… Ті залицяння справжнього родовитого шляхтича та ще й офіцера дуже швидко полонили її юне серце. Тим більше, що й Стасі він припав до душі. Не стільки сам полковник, скільки його посада. «Це ж коли подруги довідаються, що вона дружина командира полку в Німеччині, луснуть від заздрощів!» — Мріяла дівчина. І хоч як батьки відраювали, резонно наголошуючи на тому, що жених мало не втричі старший від нареченої, весілля відбулося. А потім у визначений природою час з’явився на світ Божий первісток. Подруги та сусідки по Дрезденському гарнізону настійливо радили назвати маленького так, як записано в святцях — Васильком. Але молода мати не погодилась. Уродзонна Анастасія Піонтковська походила з давнього й колись дуже відомого в середньовічній Польщі та за її межами шляхетського роду, що осів на Поділлі задовго до графів Потоцьких. Вона не успадкувала від предків нічого, крім затятості й гонору. Зате якого гонору! Новоспечена пані Лісовська дуже пишалася своїм походженням та родоводом. Тож щоб хоч якось відрізнятися від репаних мужиків, серед яких їй довелося коротати більшу частину свого життя, пані стася дала своєму синочку досить екзотичне, як для україни ім’я — Едуард. Чоловік, який ще до весілля дав своїй нареченій слово гонору ніколи і ні в чому їй не перечити, без зайвих слів погодився з дружиною. Щасливі батьки називали дитину пестливо-лагідно Едзьо. Але мужва (що з неї візьмеш!) дуже швидко перекрутила те чарівне ім’я на грубе й огидне Гецько. Пані Стася мріяла ще про дочку, для якої вже й ім’я приготувала не менш екзотичне — Елла. Але доля розсудила по-іншому. Час минав, а друга дитина все не знаходилась. Спочатку були переїзди, на які така щедра військова служба. Полковника Лісовського разом із військовою частиною перевели в Середню Азію. Щоб не прирікати дружину й сина на життя в польових умовах, пан Міхал відвіз їх у село до Стасиних батьків, де купив добротний будинок. А через два роки, коли радянські війська вступили в Афганістан, полковник Лісовський, якому не дуже всміхалося іти на війну, подав у відставку, й переїхав на Вінниччину до сім’ї. З того дня пані Стася зненавиділа свого чоловіка. І не лише за те, що набагато старший від своєї дружини, пан Міхал Лісовський був уже в тих літах, коли жодне зілля не могло пробудити у ньому мужчину. Тож з мрією про донечку пані Міхаловій довелося розпрощатися. Вона ненавиділа свого дідугана, найбільше за те, що він обманув її сподівання на щасливе й заможне життя за кордоном. Життя, у якому вона була центром уваги у тому маленькому Всесвіті, яким було їхнє військове містечко. Де, здається, ще вчора навіть набагато старші дружини офіцерів заздрісно заглядали їй до рота, чекаючи, що скаже пані полковникова з того чи іншого приводу. Як оцінить чиюсь нову сукню чи прикрасу, нові парфуми чи зачіску… В один день усе це залишилося позаду і в неї почалися нудні сільські будні, які не скрашували навіть поодинокі учні, котрим вона все ще давала приватні уроки гри на скрипці. Життя минало, не залишаючи й сліду від колишньої краси та молодості. Давно виріс і відслужив у армії син. Після школи він навідріз відмовився вступати в інститут.

Гецько закінчив лиш «дурну школу», як пані Лісовська називала всілякі там технікуми і профтехучилища. Тепер він працював на меблевій фабриці у райцентрі, що за півтора кілометра від села. Оббивав тканиною та шкірою м’які меблі. А у вільний час по селах перетягував людям дивани та крісла. І треба віддати йому належне: кращого майстра на увесь район не було. Тож роботи у Гецька вистачало завжди. Ще й у чергу до нього доводилося «записуватись». А що цей чоловік не пропускав жодної нової спідниці, то нерідко, закінчивши роботу, разом з господинею випробовував щойно замінені диванні пружини на міцність. Про те, чи хтось із господарів заскакував майстра на гарячому під час тих випробувань, достеменно невідомо. Гецько про таке не розповідав, та й замовниці вважали за краще мовчати. Тільки синці, що час від часу з’являлися на майстровому обличчі, красномовніше всяких слів видавали Гецькові таємниці. Але від того майстрова популярність серед жінок тільки зростала. Все більше господинь намагалося запросити для ремонту меблів саме його. І Гецько не відмовляв нікому.

Під час однієї з таких халтур Гецько зустрів свою майбутню дружину. Він саме закінчував оббивати старовинний, мабуть ще царських часів, диван і вже подумував як би дотепніше запропонувати майже вдвічі старшій від нього, але все ще апетитній господині, провести спільні «польові, але без м’якого знака» випробування відреставрованих меблів, як до хати ступило високе, статне синьооке диво. Із тих, поруч з якими наймодніші топ-моделі здаються сіренькими простушками. «От би з ким перевірити на міцність диван!» — промайнула думка. А вголос він сказав:

— На сьогодні все. Тут ще треба б підновити бронзову фурнітуру та заново полакувати дерево. Але це вже іншим разом. Якщо юна господиня дозволить, то я прийду в суботу.

— А чому ж, — посміхнулася дівчина. — Приходьте.

І він приходив у суботу, неділю, в понеділок… Так зачастив, що й незчувся, коли відремонтував та підновив усі меблі. Але випробувати їх на міцність вдалося лише після весілля. Бо Поліна — так звали Гецькову пасію — виявилася дівчиною не тільки вродливою, а ще й вихованою у суворих селянських традиціях.

Оселилися в його батьків. На перших порах Гецька немов підмінили. Він жодного разу навіть не глянув на інших жінок, не кажучи вже про випробування на міцність відремонтованих диванів та матраців. Гецько мало не молився на свою юну дружину. Годив їй у всьому, без слів вгадував і виконував кожну забаганку, що страшенно бісило пані Стасю. Але, вихована в пошані до старших, невістка не давала свекрусі жодних підстав для зауважень, а тим більше для сварки. Навіть не заперечувала, коли та, всупереч бажанню молодят, нарекла їхнього первістка Іллею. А от коли народилася дівчинка й Поліна записала її Надійкою, у свекруху, яка ще з часів своєї молодості виношувала мрію назвати онуку Еллою, ніби сам сатана вселився. Що б Поля не зробила, старій все не так. І діти вічно зашмаркані й недоглянуті, і грядки посапані не так, як треба, і навіть кури малими яйцями несуться, чого в господі у пані Міхалової ніколи досі не було…

Слухаючи, як мати гризе невістку, Гецько, замість того, щоб заступитися за дружину, й сам почав вишукувати гандж у її поведінці. Та й чи довго його знайти, коли на її руках і діти, й город, і старенький свекор, який вже мало не на ладан дише, та ще й робота на швейній фабриці — спробуй зі всім упорайся! За цими буденними турботами Поля якось непомітно для себе огрубіла, перестала удома красиво одягатися. Тож Гецька знову потягнуло у блуд.

А тут іще нова спокуса по сусідству з’явилася. Сусідський син Петро привіз до батьків зі столиці свою юну дружину з дитиною, а сам подався на цілий місяць на курси підвищення кваліфікації. Ну чим тобі не нагода ощасливити сусідку, а заодно й перевірити, які ті столичні кралі в постелі. Порівнюючи подумки свою Полю з сусідською Марією, Гецько все більше розпалювався пристрастю і бажанням до останньої. Жінка не могла спокійно пройти повз Гецька, аби той бодай словом не зачепив її. На людях і наодинці він роздягав Марію очима. Та так пристрасно, що вона майже фізично відчувала це.

Невдовзі усі на кутку вже помітили ці Гецькові залицяння. Не залишилися вони й поза Поліниною увагою. Дійшло до того, що вона, аби обмежити Гецькові контакти з сусідкою, навіть заборонила своєму Іллюші гратися з Маріїним Павликом. Це було жорстокістю по відношенню до дітей, хоч аж ніяк не вплинуло на поведінку чоловіка. Він як і раніше продовжував домагатися столичної кралі. Марія ж тяжко страждала від тих домагань. Власне, вона була абсолютно байдужою до сільського ловеласа. Її гнітило інше. те, що з часом увесь куток, включаючи навіть Маріїних свекра з свекрухою, став дивитися на неї, як на розбещену спокусницю, яка мріє лише про те, щоб затягнути нещасного чоловіка у постіль.

І тоді Марія здалася. Принаймні зробила вигляд, що здається. Насправді ж вирішила провчити остогидлого сільського Казанову. Найближчої суботи вона запропонувала Поліні разом сходити у лазню. Про що жінки говорили, поки парились, про те знають тільки вони. А коли повернулись додому, Марія знайшла нагоду шепнути Гецькові:

— Сьогодні увечері, коли добре споночіє приходь до мене у крайню шопу[1]. Я чекатиму.

Мабуть, ніколи для нього так повільно не тягнувся час. Гецько ніяк не міг дочекатися вечірньої пори, коли, нарешті, він зможе показати Марії, що в коханні не якийсь там сільський телепень, який не знає нічого, крім пози бутерброда. Він втілить цієї ночі на практиці все, що уміє і що бачив колись у порнофільмах. Подумки вже кохаючись з Марією, він, аби скоротати час, перерубав цілу гору дров, переробив ще масу всякої роботи. Присмерком поголився, викупався, напахтився дорогим одеколоном та наквецяв під пахвами дезодорантом фірми «Gillette». А потім узяв фатку[2] й пішов до річки ніби на риболовлю. На березі заховав снасть у лозах і, коли споночіло, зробивши добрячий гак, городами, мов злодій, прокрався до сусідської шопи.

Там його вже чекали. У темному приміщенні на широчезному мов пором дерев’яному ліжку з набитим свіжим духмяним сіном матрацом під тоненьким простирадлом лежала його мрія — його і ще не зовсім його Марія. Гецько швиденько роздягся й навпомацки пірнув у ліжко. Шепчучи тремтячим від хвилювання голосом чарівне ім’я своєї омріяної коханки, він обціловував її міліметр за міліметром. Не обминав ні ямочки, ні горбочка, ані жодної складочки жіночого духмяного тіла, що ледь вловимо пахло любистком і парним молоком. Якою солодкою й жаданою була у цей час Марія! Як гаряче й пристрасно він кохав її! Жінка звивалася під Гецьковими вмілими руками й гарячими поцілунками і лише стиха стогнала від задоволення. А коли у своєму коханні чоловік дійшов апогею, захоплена і щаслива коханка голосом його дружини вигукнула:

— О, Едзьо! Любий! Ти неперевершений! Таким я тебе ще ніколи не знала!

На «грака»

«Ні, ця держава не має права на існування», — лаявся подумки Михайло, вже котру годину намотуючи на колеса старенького Москвича кілометр за кілометром нічні вулиці столиці. Але «граки», тобто бажаючі скористатися послугами приватного візника-аматора, майже не траплялися. А якщо хто й «голосував» при дорозі, то за такого розмаїття іномарок з «шашечками» на даху, далеко не кожен погоджувався їхати на Москвичі. Хіба що поодинокі любителі ретро. Або ж ті, для кого ціни на таксі були завеликими. Але сьогодні таких пасажирів майже не було. Що тому причиною: чи то завірюха, яка ось вже кілька годин не вщухає, заганяючи людей у теплі оселі, чи раптове схуднення гаманців у простих киян після чергового підвищення цін на енергоносії та комунальні послуги, а за ними — на все інше, що тільки може мати ціну, Михайло не знав. Він знав лише те, що йому, кров з носа, потрібні гроші — бодай кілька сотень гривень, щоб придбати доньці потрібні ліки. А необхідної суми так і не вдавалося нашкребти.

Він лаяв державу, в якій усе влаштовано проти людини. Звичайно, якщо не вважати за людей самих лише нардепів та скоробагатьків, які нажилися на прихватизації та розграбуванні економіки колишньої Радянської України. Лаяв окремо її медицину, яка тільки за Конституцією вважається безплатною. Насправді ж — за все доводиться платити. Та ще й стільки, що не всякий сімейний бюджет може витримати. У цьому він переконався на власній шкурі.

Коли захворіла його єдина донька, студентка-третьокурсниця Оленка, Михайла саме не було вдома — їздив у село допомагати тещі, яка вже мало не на ладан дише. Як і всі селяни, вона ніяк не могла розпрощатися з чималеньким господарством. Бо свято вірила, що поки порпається на городі, клопочеться коло свиней та птиці, то й жива та здорова. Хоча скільки вже того здоров’я у сімдесят шість?! Коли літа починають ламати крижі й суглоби, віддячуючи тяжкими болями за всі ті тисячі гектарів буряків та іншої городини, які їй довелося просапати, виростити й зібрати впродовж усього тяжкого колгоспного кріпацтва, Варка дзвонить у Київ зятеві, аби той приїздив допомагати. Тоді вона ніби й погоджується розпрощатися з господарством та перебратися жити до столиці. Бо ж і зятеві треба допомогти ростити онуку, яка зосталася сиротою після раптової загибелі матері, і самій вже не гріх відпочити та відігріти старечі кості на городських перинах. Але щойно болячка відпускала, стара знову заводила своєї: «А що ж то люди скажуть, як я покину хазяйство? Й так уже дивляться як на ледацюгу, що продала корову». І хоч старій іноді аж до болю кортить скуштувати свіженького, парного молока, вона не наважується попрохати когось із сусідок, щоб продали. Соромно. А ще Варка боїться, що дочка, яка живе у Полтаві, назавжди від неї відцурається.

Раніше часто бувала у матері. На ціле літо привозила дітей, кілька разів провідувала їх, не забуваючи запакувати багажник «Волги» всілякою городиною та ягодами на консервацію. Восени, забираючи до міста дітей, так запаковувалася на зиму картоплею й іншою городиною, що навіть витривала Волга ледь волочила обважніле пузо по сільських горбках та баюрах. А тоді ще перед Різдвом навідувалась до мами на свіжину. Відколи Галинині дівки повиростали, їздить лише двічі на рік: по городину і за свіжиною. І так їздитиме, поки стара мати при хазяйстві. Вона ж не в Михайла бере, а у мами. Та ще й виказує клятому зятеві так, ніби в ній жодної години не квартирувала совість: «Добре вам живеться! Якихось сорок кілометрів від села. Їздите, коли треба, на все готовеньке. Та й берете свіженьке: літом — з городу, зимою — з погреба!». Так, ніби це не він, Михайло, з весни до самих морозів увесь вільний час горбиться на тому городі, вирощуючи все, що тільки може вродити український чорнозем! Ніби не він купує й вигодовує тих поросят, курчат, гусенят, каченят та індичат!

Цього разу тещу скрутило добряче. Другий тиждень не злазила з печі. Хіба що попрохає допомогти спуститись на долівку, аби сходити до вітру. І увесь цей час Михайло майже не відходив від хворої. Ще, дякувати Богові, хоч за таке й гріх дякувати, теща злягла на самі святки, коли майже на два тижні зачинилися усі столичні установи й Михайлові не довелося відпрошуватись з роботи. Коли ж він повернувся додому, застав доньку в такому стані, що зразу ж кинувся викликати швидку допомогу.

— Не треба швидкої, — благально прошепотіла дівчина, яка навіть говорити не могла. — Я вже викликала. — І вона розповіла, що ще днів з десять тому, коли він тільки поїхав, у неї розболілося горло. Цілий тиждень дитина намагалася лікуватись самотужки. Але всі відомі засоби не допомагали. Хвороба прогресувала, Оленка не могла вже не те що їсти, а навіть ковтати питво. На виклик з поліклініки прислали стареньку бабусю. Здавалося, її виписали з того світу на підмогу місцевим медикам на час епідемії.

— Ви працюєте? — Поцікавилася бабця, оглянувши горло пацієнтки.

— Навчаюсь, — перемагаючи біль прошипіла, а не проказала Оленка.

— Сьогодні в інституті були?

— Так сесія ж.

— Якщо лікарняний не потрібен, то навіщо ви мене викликали? — Обурилася лікарка.

До ранку Оленці стало зовсім зле. Настільки, що довелося викликати швидку. Лікарі, які прибули через дві години, щось вкололи, аби полегшити хворій страждання і звеліли збиратися в лікарню. Поки їхали, горло трохи відпустило. У ЛОР-відділенні Центральної міської лікарні, куди доставила хвору швидка допомога, саме святкували Різдво. Тож на поповнення ніхто не чекав. Оленку навіть не записали в журнал прийому пацієнтів. Тільки підпилий лікар, який її оглядав, обурено заявив, що його даремно відірвали від святкового столу, бо по своїй спеціальності він нічого у хворої не знаходить. А ще порадив зробити гастроскопію й рентген.

— Дайте хоч направлення, — попрохала донька. Але те прохання зависло в повітрі. Бо лікар, хряснувши дверима, за якими чувся гучний сміх веселих медиків, залишив хвору одну в порожньому холодному коридорі.

Добряче поблукавши територією лікарні, вона таки знайшла живу і тверезу душу, яка підказала, як потрапити у платне відділення функціональної діагностики. На щастя, там не святкували. Персонал був зайнятий ділом. Тож за чималеньку суму (добре, що хоч здогадалася взяти про всяк випадок кілька сотень із батькової заначки), Олені зробили рекомендовані лікарем обстеження. Як з’ясувалося, у неї все гаразд і з стравоходом, і з шийним відділом хребта.

Оскільки на неї ніхто не звертав жодної уваги й нікому в лікарні вона не була потрібна, Оленці нічого не залишалося, як ні з чим повернутися додому…

І тоді батько прийняв єдине, як йому здавалося, правильне рішення — звернутися у платну медичну службу «Богдан».

Бригада, яка приїхала на виклик, уважно оглянула та вислухала хвору. Лікар дуже ввічливо розмовляв з нею, кудись телефонував, з кимсь консультувався. Потім вони їздили на обстеження у поліклініку «Богдана», де лікарі так і не змогли встановили діагнозу. На останок, попередньо домовившись з однією з районних лікарень, відвезли хвору в стаціонар. Всі ці турботи обійшлися батькові в добру тисячу гривень. Це з’їло значну частину сімейних заощаджень, які він відклав щоб справити Оленці обновки на весну та заплатити за навчання в інституті.

Безплатне лікування в стаціонарі також виявилось недешевим. Лікар порадив хворій поприймати цілу серію ліків, яких, на жаль, у них в стаціонарі немає. Ті ліки коштували чималеньку суму. Але чого не зробиш задля одужання дитини! А ще порадив пройти додаткові обстеження, на які у них в лікарні черга на півроку.

— Правда, можна обстежитись поза чергою у приватному порядку, — натякнув він. — Але це коштує вдвічі дорожче.

Ті обстеження проковтнули рештки нездійснених обновок. Тож із його заощаджень залишилося рівно стільки, скільки треба сплатити в касу інституту за черговий семестр. А на завтра треба принести доньці новий французький препарат, який, на думку лікаря, дуже швидко поставить хвору на ноги.

Тож сьогодні після роботи Михайло вирішив заскочити до тещі тільки для того, щоб погодувати худобу. А потім — згадати часи Горбачовської перебудови й перші роки незалежності, коли на службі майже не платили і їхнім з Оленкою годувальником був тоді ще не дуже старий Москвич.

«До потрібної суми не вистачає трьохсот гривень, — підраховував він. — Та ще на бензин хоч дві сотні треба заробити, бо стрілка датчика пального невпинно наближається до нуля. А он і «грак», — відзначив подумки, помітивши попереду, на тому боці перехрестя людський силует.

Аби хтось шустріший не перехопив пасажира, Михайло проскочив перехрестя на жовте світло й зупинив машину точно біля даїшника, якого він помилково прийняв за «грака». Тільки тепер він помітив, що трохи віддалік за рекламним щитом причаїлася міліцейська іномарка.

— Порушуємо?! — зраділо запитав страж порядку, щойно Михайло вийшов з машини.

— Вибачте, задумався й вчасно не помітив сигнал, — почав виправдовуватись водій.

— Зараз ще скажете, що дружина або дочка в лікарні. Чи, може, щось новіше вигадаєте? Бо сьогодні у всіх родичі хворі. — Пихатий садист у формі державного автоінспектора відверто кепкував з водія, провокуючи того на якийсь необдуманий вчинок і від того отримував неабияке задоволення.

Та Михайло промовчав.

— А як ви почуваєтесь? — Допитувався міліціонер. — Часом не пили сьогодні по случаю наступаючого старого Нового Року?

— Яке там пив, коли від втоми очі злипаються! — обурився Михайло. — Після роботи змотався в Літки й назад. А ще ж «пиляти» на самий Виноградар.

— Так, ще одне порушення! — Зрадів майстер машинного «доїння». — Хіба не знаєте, що стомленим за кермо сідати не можна? Значить так, ви зараз поїдете з нами на експертизу, а машину наш співробітник віджене на штрафмайданчик.

— Навіщо ж на штрафмайданчик? — Заперечив Михайло. — Нехай тут постоїть. Я не пив. Тож після експертизи повернуся й заберу машину.

— Не положено. — Стояв на своєму страж порядку. — Раптом хтось ужене, а нам потім відповідай. Та не переживайте так! — Заспокоював водія. — Якщо експертиза нічого не покаже, завтра вранці заплатите п’ятсот гривень за транспортування і зберігання та й заберете свого Москвича.

Михайло мало в ногах не валявся у пихатого виродка в погонах, поки вмовив його забрати усе сьогодні зароблене, аби тільки відпустив з миром та повернув документи.

Поки умовляв даїшника, минуло стільки часу, що здавалося, ніби всі пасажири вже давно пороз’їжджалися. Більше того, Михайло відчув таку втому, що йому хотілося лише одного: швидше доповзти до подушки й забутися уві сні. «Нічого, — переконував він себе. — Відісплюся, а завтра вранці позичу на бензин з «інститутських» тай поїду на заробітки. Не може бути, щоб я не викрутився. Ніколи ще не було у мене цілковитої безвиході. І тепер обійдеться. Головне, щоб Оленка одужала. Бо після смерті дружини вона — єдине, що ще залишилося у нього в житті».

Отак невесело розмірковуючи, він їхав засніженим нічним Хрещатиком, на якому вже й перехожих майже не залишилося. Лише десь далеко попереду біліла одинока тендітна постать. І, о диво! махала рукою. Михайло зупинив машину точно біля дівчини, яка ловила дрижаки у коротенькій песцевій шубці, з-під якої виглядали красиві ноги у тонесеньких колготках і коротеньких осінніх черевичках.

— Куди вам?

— На Оболонь, — цокочучи зубами відповіла потенційна пасажирка.

— А де на Оболоні?

— В кінець Набережної Славутича. Депутатський будинок знаєте?

— Вісімдесят гривень влаштує?

— Гаразд, подумавши відповіла дівчина. Тільки пічку увімкніть, бо так замерзла, що й душа в тілі не тримається.

— Як скажете, — Михайло увімкнув опалення, яке перед тим не вмикав, аби не заснути за кермом, і за кілька хвилин в салоні стало тепло, як у вусі. За що він любив Москвича, так це за опалення — надійне і безвідмовне. Не те, що в Жигулях — раз-по-раз доводиться крани радіатора міняти.

— Ну як, тепло? — Порушив він мовчанку.

— Не знаю, — відказала цокочучи зубами.

— Зараз будемо вас гріти по-справжньому, — Михайло потягнувся рукою в бік пасажирки, намагаючись на ходу дістатися правого нижнього лючка пічки, аби спрямувати потік теплого повітря на її ноги.

Помітивши той жест, жінка інстинктивно відсунула стиснуті коліна подалі від його руки.

— Та не лякайтеся. Ніхто не збирається посягати на вашу цноту. — Заспокоїв молоду жінку, вмикаючи пічку на максимальний режим.

— Побачте, то я за звичкою. Бо самотня жінка як горох при дорозі: хто іде — той і скубне, — гірко мовила вона.

— А чого ж це ви вилітнились? Так і застудитися не довго.

— Майбутнього татка для свого синочка шукала. — відказала з сумом. — Та, мабуть, не там, де вони водяться.

Поки їхали на Оболонь, Світлана, а саме так звали пасажирку, розповіла, що вже більше року, як вони з Івасиком осиротіли. Чоловік працював персональним шофером у народного депутата Когута, який позаторік загинув у автокатастрофі при загадкових обставинах. Міліція списала всю провину за смерть депутата на водія. І якби той не загинув разом з господарем, напевне б зараз гнив не в могилі, а у колонії. Вона так і не змогла добитися для дитини пенсії, у зв’язку з втратою годувальника. Ще, дякувати Богу, не забрали квартиру, яку виклопотав для свого шофера депутат, аби той постійно був напохваті.

Цілий рік вона носила траур. За цей час навіть жодного разу не глянула на іншого чоловіка. Поки подруги і колежанки підбивали Світлану покінчити з самотнім життям, раз-по-раз знайомлячи її з усілякими невдахами (бо як ще можна назвати чоловіка, який, доживши до густої сивини чи лискучої лисини, так і не спромігся створити сім’ю?), вона терпляче зносила ті залицяння, душею й тілом залишаючись вірною покійному чоловікові. А коли навіть його рідна мати почала натякати невістці, що Івасикові потрібен батько, і що вона зовсім не образиться, якщо Світлана вдруге вийде заміж, вирішила ризикнути. А що ризикувати не було з ким, то, відвівши трирічного Івасика до свекрухи, разом з подругою поїхала в готель Дніпро, де, як розповідали, вечорами у барах тусується досить пристойна публіка.

Однак, завсідники бару аж ніяк не виправдали жіночих сподівань. Вони були зовсім не з тієї публіки, серед якої порядній жінці слід би шукати собі пару. Сексуально стурбовані, схожі на кіношних бандитів чолов’яги та кавказькі «звірі» дивилися на них, як на повій і відверто пропонували переспати. А коли жінки обурено відмовляли, розпалювалися ще більшою жагою і в кілька разів підвищували ціну.

Світлану вже починало нудити від кави й сигарет, а в животі булькали штормові хвилі «Софії Київської», коли її вперше за вечір запросив до танцю досить ввічливий і галантний молодик. Поки танцювали, той не переставав розсипатися в компліментах. Потім був другий танець, третій. Захопившись, Світлана навіть не помітила, куди зникла її подруга. Вже далеко за північ молодик узявся проводжати її додому. А щойно опинилися на задньому сидінні таксі, нахабно почав зривати з неї трусики. Світлана пручалася, кричала, благаючи про допомогу. А коли на її крик водій зупинився, прожогом вискочила з машини. Добре ще, що молодик не вийшов слідом за нею. Отак вона й опинилася одна серед ночі на пронизаній колючим вітром Європейській площі.

Михайло подумки, ніби своє власне, переживав чуже горе, Адже коли дев’ять років тому в автокатастрофі загинула дружина, він і сам опинився в подібній ситуації. Тільки на відміну від Світлани, пару собі не шукав, бо не вірив, що чужа жінка зможе замінити його кровиночці матір.

— Ось і приїхали, — вивела його із задуми Світлана. — Ви тільки не подумайте нічого поганого, але гроші у мене вдома. Тож запрошую до господи. Заодно і кавою вас пригощу. Більшого не обіцяю, але душу відігріти й прогнати сон буде чим.

— Якось незручно серед ночі ходити по гостях. Ліпше внесіть гроші сюди.

— А як піду й не повернуся? Або ще гірше, затримаюсь з якоїсь причини, а ви поїдете, не дочекавшись? — Запитала Світлана. — Ні, краще ходімо.

— Тоді зачекайте. — Він не кваплячись перевірив, чи замкнені усі дверцята. Потім відчинив багажника, виволік з нього чималий клумак бараболі, укинув туди кілька морквин та буряків, дві головки капусти.

— Навіщо це все? — Здивовано запитала жінка.

— Ну як же, перший раз у хату з порожніми руками гріх, — поворухнув він раптом пересохлим від хвилювання язиком. — Та не стійте як вкопана. Допоможіть завдати на спину й показуйте, куди йти.

Переступивши поріг помешкання, Михайло промовив традиційне: «Добрий вечір вам у хату!» і, не скидаючи з плечей мішка, роззувся, аби, як він пояснив господарці, не натоптувати.

У прибраній зі смаком квартирі, де Михайла напували кавою, було чисто і затишно. Але якось напів-по-холостяцькому. У вічі кидалася відсутність у помешканні чоловічих речей. Якщо не рахувати величезної кількості найрізноманітніших іграшкових машинок.

— Ви вже даруйте, що пропоную каву без цукру й тістечок, — знічено вибачалася Світлана. — Сплатила комірне і майже нічого на прожиття не залишилося. Тільки для Івасика, щоб не почувався обділеним.

— Пусте, — покривив він душею, давлячись гірким як трунок напоєм, — я якраз і люблю каву без цукру й лагомінів.

Розмова не клеїлась. Їх гнітила самотність удвох, за якою мусило статися те, чого обоє хотіли, але ще не сміли на важитись. Тож коли від мовчання задзвеніло в вухах, а в голові почали плутатися думки, Михайло похапцем підвівся, промимрив слова прощання й рушив до дверей.

— Стривайте, візьміть гроші, — отямилася Світлана.

— Нехай іншим разом. Зателефонуєте, коли матимете вільні, — тицьнув їй в руки свою візитну картку. — А зараз гроші вам більше потрібні. Для хлопчика.

По тих словах Михайло ступив у ніч. Завів машину, посидів трохи, прогріваючи двигун та гамуючи прискорене серцебиття. А коли вирулив на Набережну Славутича, за півсотні метрів попереду крізь заметіль побачив на узбіччі силует, який «голосував» йому рукою.

Ауріка

Чомусь заведено вважати, що у чоловіка за 50 уже все позаду. І я так гадав. Аж поки не зустрів її.

Мою кохану половинку.

Але про все по порядку.

I

Моя перша дружина дуже рано пішла за межу, залишивши по собі двох маленьких донечок: трьох і шести років від роду. Я не ризикнув одружуватися вдруге, аби страшне слово мачуха ніколи не стало для них реальністю.

Сам давав дітям раду. Виховував, як міг. Навіть дав університетську освіту.

Лише коли доньки повиростали і повиходили заміж, я сповна відчув, що таке самотність. Ховаючись од неї, увесь віддавався роботі. Найбільше не любив вихідні і свята. А у відпустці не був уже років із вісім…

І ось мої діти зробили татові просто царський подарунок — путівку в п’ятизірковий готель «Ліра». Це неподалік містечка Сіде, на середземноморському узбережжі Туреччини.

Ще не знаючи, що на мене чекає у тому раю, я вирушав у подорож без будь-якого ентузіазму. Якось механічно дістався до аеропорту Бориспіль. Разом із групою відпочивальників повантажився у літак і за якихось півтори чи дві години приземлився в Анталійському аеропорту.

Потім, уже поночі, нас кудись дуже довго віз шикарний туристичний «Мерседес». Нарешті, він підрулив до самісінького підніжжя невисокого пагорба, звідки починаються пологі сходи, що ведуть до парадного під’їзду готелю. Посередині, між сходами, — неширокий каскад маленьких водоспадів. На кожному із семи його ярусів-майданчиків милували око мармурові статуї німф. Ті сходи вивели у широчезний хол до рецепції. Тут усіх зареєстрували, видали ключі й кожному на руку почепили вузенький, помранчевого кольору, клейончастий браслет постояльця.

Зрозуміло, всім нам кортіло поселитися так, щоб номер був із балконом. І щоб з балкона було видно море. Представниці туристичної фірми (на жаль, не запам’ятав її імені) довелося докласти чимало зусиль, щоб втовкмачити у совковські голови, що у п’ятизіркових готелях зазвичай не менше 80 відсотків номерів виходять вікнами, тобто балконами, на море. І всіх поселяють саме в такі номери. Наостанок представниця турфірми оголосила:

— Щовечора о двадцять першій годині збираємось біля рецепції. Явка всіх обов’язкова, бо оголошуватиметься програма відпочинку на наступний день. А зараз відносьте речі в номери і — в ресторан на вечерю. До речі, не тільки їжа у ресторані, а й спиртне у барах безплатне. А вони працюють до глибокої ночі. Окремі навіть цілодобово.

Хоч як дивно, але, незважаючи на пізню пору, нашу групу досить ситно і смачно погодували.

Стояла друга половина квітня. Для субтропіків це майже наше літо. Тож після вечері дехто подався до моря купатися. Інші — розійшлися по барах, вивчати, чим пригощає у Туреччині спраглих подорожніх система «Все включено». Я ж вирішив просто відіспатися з дороги.

Мені пощастило поселитися в двомісному номері. Той номер і справді виходив балконом на море. У просторій кімнаті, крім двоспального ліжка, було ще й досить велике одинарне. Я вибрав широке. Але й на ньому вночі дуже довго не міг заснути. І не тільки через весняне безсоння, яке мучило ще вдома. Як і більшість людей, я не одразу звикаю до нової постелі.

Нарешті заснув. Але щойно почало сіріти, у кімнату неймовірним пташиним лементом увірвався погожий субтропічний ранок. Спочатку ніяк не міг второпати, де я і що діється довкола. Ніби і вдома, й не вдома. Пташиний щебет дуже нагадував київські ранки. Зазвичай мій папуга удосвіта вилазить з-під покривала на клітці й починає літати по квартирі від дзеркала до дзеркала, вітаючи співом свої відображення.

Тут же пташиний щебет долинав із балкона, де у кутку під самісінькою стелею йшло будівництво. Схожа на нашого стрижа куцохвоста турецька ластівка, вчепившись кігтиками за штукатурку, ліпила собі гніздо. Ще кілька таких самих куцохвосток підносили будівельний матеріал.

Я повагом сповз із ліжка, вийшов на балкон і зажмурився від несподіванки. Учора ми присмерком прилетіли в Анталію. Поки купували візи, проходили митні формальності та отримували багаж, добряче споночіло. Тож навіть не бачили, куди нас везе автобус. Тільки то ліворуч, то праворуч зрідка з’являлись вогні якогось містечка чи села, автозаправки чи готельного комплексу. Сьогодні ж чарівна південна природа постала переді мною у всій красі.

Унизу, біля самісінького готелю, в оточенні пальм синіло кілька різних за формою, розміром і глибиною басейнів. Трохи далі, за квітучими кущами палісадника, що пломеніли мало не всіма барвами веселки, починався піщаний пляж. За якихось півсотні метрів він упирався у неймовірно синє Середземне море. Воно було навдивовижу прозоре й спокійне.

Мене так і потягнуло на вулицю. Притьмом одягнув шорти й футболку, вхопив рушника та й подався до води, яку вже починали лизати перші сонячні промені.

Як був, у пляжних пантофлях зайшов по кісточки у море. Вода легенько ущипнула холодком за ноги. Але за якусь мить тіло почало звикати і я, бредучи навмання уздовж берега, майже перестав відчувати холод. Зате тіло стало наливатись бадьорістю.

Аби не застудитися в перший же день, вирішив не спокушати долю. «Скупаюся після сніданку», — подумав, повертаючись до готелю.

Сніданок, а в ресторані був багатющий вибір страв на усі смаки, зайняв щонайменше годину. Не кваплячись обходив ряди стійок, на яких були виставлені всілякі салати, різносоли, ковбаси і сосиски, картопля фрі й макарони, пиріжки з найрізноманітнішою начинкою, свіжі й зацукрені фрукти і ягоди, традиційні турецькі солодощі тощо. При такому розмаїтті страв не так-то просто було вибрати щось собі до смаку. Та ще так, щоб не пошкодувати, що не скуштував чогось іншого, набагато апетитнішого на вигляд. Як нам пояснила пізніше наша представниця туристичної фірми, у ресторані цього п’ятизіркового готелю щодоби готують не менше трьохсот страв. І все це поїдається перебірливими туристами.

У перший день перебування в Туреччині ми допалися до пляжних принад, як дурні до мила. З ранку до вечора купалися в солоному, мов ропа, Середземному морі й засмагали під лагідними променями весняного сонця. Попри всі захисні засоби, якими натирали одне одного, рідко хто уник сонячних опіків. Тож, коли наша дуенья, як із чиєїсь легкої руки ми нарекли представницю турфірми, повідомила, що наступного дня буде поїздка у стародавнє містечко Сіде. Цю інформацію всі зустріли з ентузіазмом. Тим більше, що на прохання українських журналістів, а нас у групі нараховувалося аж семеро, буде організована зустріч із місцевим мером.

Наступного ранку, рівно о десятій, наш туристичний «Мерседес» вирулив із під’їзної дороги на широку автомагістраль і рушив у бік старовинного Сіде. А за якусь годину на центральному майдані містечка, увінчаному пам’ятником Ататюрку, нашу групу зустрічав сам мер Осман Деліккулак.

Після обміну офіційними привітаннями гостинний пан Деліккулак розповів нам про те, що, завдяки мудрій політиці властей, Туреччина, яка півстоліття тому ледве зводила кінці з кінцями, сьогодні стала однією із найбільш відвідуваних туристами європейських країн.

— Кажуть, поталанило тій чи іншій країні, на землях якої збереглися пам’ятки давніх цивілізацій, — говорив Осман Деліккулак. — А, може, навпаки, поталанило пам’яткам давніх цивілізацій, що нашу країну, де вони розташовані, населяють дбайливі нащадки, які роблять усе можливе аби зберегти для прийдешніх поколінь те, що залишили на цій землі прадавні предки? Кому поталанило більше: нам, туркам, які живуть на землях, що належали колись стародавнім грекам і римлянам, чи, може, оспіваній Гомером, а пізніше, через багато століть, заново відкритій великим Шліманом Трої, Ефесу, де закінчила свій земний шлях Пресвята Богородиця Марія, чи місту Демре, де жив і творив свої благодійні справи святий Миколай?… Це запитання більш ніж риторичне.

— Сучасна Туреччина, — вів далі пан Деліккулак, — займає значну частину території колишньої стародавньої Греції і Римської імперії, культурна спадщина яких належить усьому людству. Кожен землянин має право долучитися до таїни і надбань минувшини. І наша держава зробила і робить усе можливе для того, щоб ці надбання стали доступними кожному.

— Усе почалось із прийняття 1983 року державної програми сприяння розвитку готельного господарства, — захоплено розповідав мер. — Адже для того, щоб привабити більше туристів, потрібно було, у першу чергу, значно збільшити кількість місць у готелях. Підприємцям, які починали працювати у цій галузі, держава надавала в оренду на 49 років земельні ділянки під забудову з уже підготовленою інфраструктурою. А ще їм виділялися кредити на вигідних умовах. Це дало серйозний поштовх для розвитку готельного бізнесу. Крім того, якщо податок на додану вартість у Туреччині становить вісімнадцять відсотків, то для туристичної галузі він — лише вісім. А на період становлення власники туристичних фірм і готелів узагалі звільнялися від податків. І як результат, ми перетворили туристичну галузь у гігантську фабрику без труб. У ній безпосередньо зайняті понад півтора мільйона працівників. Лише прямий внесок туристичної галузі в економіку країни складає понад 19 мільярдів доларів США. Крім того, завдяки туризму створено чимало робочих місць у так званих суміжних галузях: харчовій промисловості та ресторанному бізнесі, на транспорті, в сувенірній промисловості тощо. Вони також мають додаткові робочі місця. Південна та Південно-Західна частини Туреччини взагалі переважно живуть доходами від туризму.

По тих словах я нарешті дотумкав увімкнути диктофона. Адже така інформація може ще знадобитися у якійсь із майбутніх публікацій., — У Туреччині, — розповідав далі мер Сіде, — туризм і культура ніби живуть одне в одному. Ця земля тисячі років була домівкою для багатьох цивілізацій. Вони залишили після себе чимало релігійних, історичних та культурних пам’яток. Іноземцям дуже імпонує, як у Туреччині дбають про збереження їх. Держава вважає усі пам’ятки світовим надбанням і не розділяє, що належить до давньогрецької чи римської культур, а що до турецької. Вони належать усьому людству. Оскільки пам’ятки знаходяться на території Туреччини, держава вважає своїм обов’язком оберігати їх.

А ще у нас мирно співіснують три основні релігії: юдаїзм, християнство та іслам. У більшості міст поряд із мечетями діють синагоги і християнські церкви усіх можливих конфесій. Особливо цікавий у цьому відношенні регіон Кападокії. Цей регіон, знаменитий своїми печерними церквами, яких там безліч, є історичною і культурною пам’яткою зі статусом заповідника й музею просто неба. Ще в одинадцятому столітті там з’явилися перші печерні церкви, видовбані у вулканічних породах. У будні вони відкриті для туристів як музеї. А у вихідні та свята там правиться служба.

Але й Сіде, — продовжував мер, — далеко не останнє у цілому ряду стародавніх поселень. Наше місто найбільше відоме тим, що за легендами у палаці, який був розташований неподалік Храму Аполлона, єгипетська цариця Клеопатра влаштовувала побачення зі своїм коханцем, римським полководцем Марком Антонієм. Пропоную вам пройти туди.

Потім ми милувалися величними залишками храму Аполлона, амфітеатром місцевої агори, що майже ідеально зберігся. Навіть прокаталися у стилізованому під старовину автопотягові. Під час екскурсії містом стали свідками того, як народжуються сувеніри: ткані килимки і вишивка, вироби зі шкіри, витинанки на мідій сріблі тощо.

Наступного дня після сніданку мали вирушати на екскурсію на Грін Каньйон. Як пояснив наш гід, це єдина місцина на всьому Анталійському узбережжі, що не має виходу до моря. Тут прекрасні гірські краєвиди. А ще — затиснуте берегами глибочезної ущелини рукотворне озеро, по якому туристів катають на невеликих, зроблених під старовину, дерев’яних корабликах.

Щоб не втрачати можливості покупатися і позасмагати на морі, я перед сніданком подався на пляж. Ось тут і сталося чудо, яке перевернуло все моє подальше життя.

II

Пробираючись між оголених тіл, я раптом уздрів дівчину із нашої групи — ведучу однієї з обласних телекомпаній. Вона задрімала на лежаку. Її невеличка на зріст фігурка була прекрасна, як сама досконалість. Такого шедевру не посоромився б навіть найгеніальніший скульптор. Але не досконалість форм, і навіть не довжелезне русяве волосся, що віялом розкинулося довкола дівочої голови, привернули мою увагу. А те, що під палючим сонцем її шкіра була червоною, як панцир вареного рака.

— Не спіть, — легенько торкнувся її плеча. — Вам не можна більше на сонці. — Від того дотику дівчина прокинулася, повернула в мій бік свою прекрасну голівку і глянула такими сумними очима, ніби на її плечі звалилося усе вселенське горе.

З вашого дозволу, я не буду називати її справжнє ім'я. Адже оголене щастя дуже раниме і нетривке. Тож назвемо її Аурікою.

— Я не сплю, — спросоння якось винувато мовила вона.

— Де ваш крем? Давайте, я намащу вас, бо й зовсім згорите.

— Немає, — відповіла Ауріка. — Оля (так звали її сусідку по номеру) якраз пішла по крем.

— Постривайте, я зараз. — Видобуваю із свого пакета темно-коричневий тюбик сонцезахисного крему й вичавивши на руку сметаноподібну масу кольору какао з молоком, починаю пальцями легесенько наносити її на дівоче тіло. Роблю це так обережно, що красуня майже зовсім не відчуває болю. Коли покінчив зі спиною, понамащував ззаду руки і ноги, запропонував:

— Перевертайтесь на спину.

— Тільки відверніться, бо я топлес, — сором’язливо мовила Ауріка.

— Що? — не зрозумів я.

— Без верхньої частини купальника, — пояснила вона.

Я слухняно сів на сусідній лежак, спиною до Ауріки.

— Як боляче! — раптом зойкнула вона.

— То давайте допоможу. — У мене ніби краще виходить.

— Та, незручно. У мене ж найбільше груди попечені.

Чи то моя несподівана увага й турбота, чи щось інше вплинуло на прекрасну юну богиню. Але з того часу ми не розлучаємося й донині.

Не знаю, чи так таланить усім туристам, а чи, може, я потрапив у якусь акційну поїздку, але кожен наш день перебування на турецькій землі був насичений цікавими подіями: екскурсіями, конкурсами, змаганнями. Під час кожної поїздки в автобусі ми сиділи тільки поруч. А під час піших прогулянок трималися за руки, як діти.

І що найцікавіше, фортуна несподівано повернулася обличчям у наш бік. Коли під час екскурсії на Анталійську ювелірну фабрику господарі влаштували лотерею, саме моїй коханій дістався головний приз — тонкої роботи золоте кольє із величезною натуральною перлиною. Цей сувенір ми зберігаємо, як найдорожчий подарунок долі.

Правда, коли нашій групі влаштували змагання з караоке, де на кону стояли дві безплатні путівки у готель «Ліра», виграші дісталися зовсім іншим людям. Але нас це аніскілечки не засмутило. Адже найголовнішим призом для обох стало те, що напередодні ми знайшли одне одного.

Та повернімося до екскурсії на Грін Каньйон. Недавно проторена над самим урвищем каньйону дорога (ще навіть не заасфальтована) крутим серпантином знімалася дедалі вище і вище у гори. За кожним її поворотом відкривалися нові й нові краєвиди. І кожен із них був красивішим і захоплюючішим за попередній. Незабаром автобус дістався першого пункту нашого призначення — греблі, що перегородила глибочезну гірську ущелину. Водій вирулив на стоянку, розташовану трохи нижче від гігантської бетонної споруди. Туристи ліниво виповзли із автобуса й накатаною дорогою, всипаною поверх глини жорствою, подалися на греблю. Праворуч, скільки сягало око, розкинулася водна широчінь, дзеркальну гладь якої не порушувала навіть найменша хвилька. А ліворуч — гігантське урвище. Таке глибоке, що й дна не видно було.

Пофотографувалися і знову в дорогу. Вузенький, посипаний жорствою шлях знову потягся угору понад самим глибочезним урвищем. Та Подорож на Грін Каньйон була аж занадто захоплюючою. Та й екстриму було забагато. Сидячи біля вікна, я постійно потерпав, щоб величезний «Мерседес» не звалився у прірву із вузенької дороги, на якій, здавалося, і двом мулам не розминутись. А що сонце раз-по-раз затягувало темними, схожими на грозові, хмарами, то подумки молив Бога, щоб той не послав дощу. Бо тоді дорогу розвезе й вона стане зовсім непроїжджою.

Нарешті дісталися кінцевої зупинки. А далі — мимо невеличкого водоспаду крутими сходинками група спустилася униз до причалу. Тут же, на природному майданчику, розташованому метрів на 10 над рівнем води, щільно тулилися одна до одної сувенірні лавочки. А ще — розгорнув своє начиння турецький ресторанчик.

— Можете купити сувеніри й замовити напої, — оголосив гід. — Та не баріться, бо відпливаємо із найближчим катером.

Але не встигли ми випити замовлене, як до причалу підрулив невеличкий, немов іграшковий, колісний кораблик. Розташувавшись на його верхній палубі, туристи захоплено роздивлялися суворі гірські краєвиди, що відкривалися довкола. Хтось цмулив пиво, куплене у барі на березі. Хтось, обіпершись об леєри, курив.

Потім на березі був обід. Крім традиційних європейських і турецьких страв, тут пригощали запеченою за спеціальною технологією фореллю.

У готель повернулися тільки надвечір.

Наступного дня після сніданку — знову в дорогу. На цей раз здолали кілька десятків кілометрів на захід і потрапили в Анталію. Прогулялися старовинною частиною міста, де на кожному кроці, мало не хапаючи нас за руки, продавці запрошують купити сувеніри саме у їхній лавці. Екскурсію містом завершили на вже згаданій ювелірній фабриці.

А потім наступна вилазка на захід. У містечко Демре, де за життя правив службу і творив свої добрі діла святий Миколай. Цього разу проминули Кемер, який, за повір’ям, є батьківщиною міфічного чудовиська Химери, Анталію… Нова дорога, якою мчав наш автобус, була прокладена обніжжям Таврських гір буквально кілька років тому. Якусь частину шляху вона зміїлася понад самісіньким морем, точно повторюючи усі вигини берегової лінії. Правда, де-не-де шосе на якусь мить пірнало в тунель. Зате потім дорога дарувала нам ще красивіші краєвиди. Угорі — кедрові чагарники, внизу — смарагдове море.

— Раніше тут скрізь росли кедри, — розповідав дорогою гід. — Ними, а ще благодатним м'яким кліматом і славилася стародавня Лікія — загадкова країна на півдні Малої Азії. Свого часу вона перебувала під владою персів, була підвладна Олександру Македонському, входила до складу держави Птоломеїв, Римської імперії…

У античних руїнах Туреччини, — говорив із пафосом гід, — часом більше давньогрецького, ніж у самій Греції. Про безліч цих місць ми ще нічого не знаємо. Сюди не ступала нога археолога. І, можливо, на дослідників ще чекають відкриття, які перевернуть наші уявлення про античну історію Малої Азії. Цією відкритою усім вітрам землею, що омивається чотирма морями, пройшли хети і асірійці, греки і римляни, візантійці й араби, турки-сельджуки… Смугляві й біляві, блакитноокі і темноокі, високі й низькі, — усі вони перемішалися в етнічному казані під назвою «Туреччина»… Так чи інакше, але земля сучасної Туреччини пережила не одну цивілізацію: знала і язичництво, і християнство, й іслам. На ній збереглися руїни античних міст, стародавні портові причали, висічені у скелях, дивовижні по своїй архітектурі гробниці. Лікійці вважали земне життя справою тимчасовою, а тому не вартою особливої турботи. Їхні житла, що збереглися, вражають своїм аскетизмом. Зате до потойбічного, вічного життя, вони готувалися дуже ретельно.

Трохи пізніше, побувавши в Лікійському місті мертвих, ми з Аурікою на власні очі пересвідчились, з якою помпезністю були обставлені там гробниці.

Але більше нас цікавила батьківщина святого Миколая. Адже екскурсія туди відбувалась на самий Великдень.

За розповідями гіда якось непомітно сплив час. І ось ми вже виходимо з автобуса й ступаємо на землю, якою багато віків тому ходив Микола чудотворець. Перше, що кинулось у вічі, це яскраво пофарбований пам’ятник Санті Клаусу на центральному майдані містечка. У червоній з білою опушкою шубі й такій же шапці, у теплих чоботях на вовчому хутрі бородатий улюбленець дітвори Західного світу здавався аж занадто недоречним у субтропіках, де сніг люди бачать хіба-що здалеку на вершинах гір.

Не знаю, як на інших, а на мене не справили особливого враження скромні залишки церкви святого Миколая. Зате розташовані неподалік лавки, вражали багатством і розмаїттям пропонованих сувенірів: від величезних ікон аж до мініатюр на золоті й сріблі.

III

Звичайно, дуже непросто коротко розповісти про всі враження від побаченого й почутого. Так само, як під час одного туру відвідати усі цікаві місця. Але це означає тільки одне: побачивши частинку, захочеш пізнати ціле. Отже, всі ми — потенційні жертви богинь, які відкривають нам очі на не бачений досі світ.

Для нас же з Аурікою вже понад рік Туреччина є синонімом щастя. Адже саме на цій землі знайшли одна одну наші дві половинки. Дарма, що одна із них по-юному квітуча і свіжа, а друга трішки поморщена. Уже більше року ми разом. Навіть написали повість про ту подорож.

Тільки от, на жаль, досі не можемо офіційно одружитися. Бо колишній чоловік Ауріки, який два роки тому зрадив і покинув її, уперто не дає згоди на розлучення. Але віримо, що нам удасться переконати його.

І тоді у весільну подорож вирушимо тільки в Анталію.

Бізнес на піску

Годі! Набридло працювати на дядю. Відкриваю власний бізнес. Ну, не так щоб зовсім власний. На пару з кумом. А — не проблема. Дякувати Богу, легковірних у нас, як піску.

А пісок — то гроші. Та ще й які! Недаремно ж іноземці возять до нас пісочок аж із Японського моря. Та ще й фасований у самій Америці. Не вірите? Тоді ловіть мої слова вухами й мотайте на вуса ідею.

Власне, ідея ця не моя. Але й не патентована. Патентований, кажуть, тільки пісок. А зветься він перламутровим. І ще не вірите? Ну й слава Богу! Більше нам із кумом дістанеться.

Ще не так давно і я не вірив кумовим побрехенькам. Та й хто повірить, що знайдуться дурні, ладні платити по долару за грам піску. Хай навіть іноземного в яскравій упаковці. Однак платять. У тому сам переконався.

Минулої п’ятниці кум приніс запрошення на презентацію-семінар скандинавсько-російсько-української фірми з відзігорною назвою. В програмі — звіт про діяльність спільного підприємства за минулий рік, презентація нової продукції, а ще знайомство з першовідкривачем чудодійного продукту для Європи й Америки таким собі Йоханом Гульденсоном.

– І навіщо нам туди йти? — здивувався я.

— Повчишся, як діла робити. Це тобі не примітивний совковський кооператив, а солідна міжнародна фірма. Мій сусід торгує від неї харчовими добавками. Так повіриш, не менше штуки зелених щомісяця знімає. Агітує вступати до них. Це ж він і запрошення дістав. Не надурняк, звичайно. По півсотні за кожне довелося заплатити.

— Гаразд, підемо. Не пропадати ж грошам.

До Будинку актора, що в колишній караїмській синагозі на Ярославовому Валу, рікою стікалися люди. Здебільшого благенько зодягнені, але з велетенською надією розбагатіти, що сяяла на натхненних обличчях і в палаючих вірою очах. Потовпившись хвилин із десять у черзі, підходимо до заповітних дверей. Тицяємо контролерам на вході запрошення.

— З вас ще по п’ятдесят гривень за вхід.

— ?

— Такий порядок.

Діватись нікуди. Кум платив за запрошення. Мені ж доведеться — за вхід.

— Ну що. Бачив я треба гроші робити? На одній лише платі за вхід «зняли» більше, ніж ми з тобою за рік роботи. Як той Сукіс на безплатних концертах для молоді перед мерськими виборами. До речі, не знаю, як ти, а я на тих концертах добре наколовся.

Пригадалося й мені, як саме перед виборами столичного мера повів я племінника на так званий безплатний концерт на Олімпійський стадіон. Бритоголові контролери, схожі на дуболомів з якоїсь казки, пропускали лише за запрошеннями. А запрошення видавались тут же за рогом, в касах стадіону. Абсолютно безплатно — всього по сто гривень. Вибори кандидат програв, зате копійку «підняв» непогану. Та ще й запам’ятався киянам як справжній бізнесмен з фантазією.

Екзальтована публіка шумно всідалася в залі. Довго тривало напружене чекання. Нарешті у супроводі довгоногого лупатого дива у міні- чи то навіть мікро- спідничці, на сцену вийшов дженджикуватий молодик років тридцяти з хвостиком у костюмі чи не від самого Кардена. Від обох за кілька метрів відгонило успіхом.

— Друзі, знайомтеся з новим директором російсько-українського представництва фірми Віленом Фуксманом, проспівала дівиця. — Тепер Вілен Аронович буде нашим благодійником і роботодавцем. Тож надамо йому слово.

Кілька ріденьких, як ярмарок у небагатому селі в будень, оплесків ляпнуло й затихло. І в цій тиші пролунав трохи картавий самовпевнений голос.

— Хотів би почати наше знайомство з виконання приємної місії. Наша давня колега Ганна Халаберда з Дударкова просила допомогти зібрати гроші на операцію чоловікові — інваліду війни. Ми тут порадились і вирішили виділити їй тисячу доларів. Ганно Семенівно, вийдіть на сцену й отримайте конверта. Нагадую, тут тисяча доларів на операцію.

Худенька бабуся (як лишень у такому тілі душа тримається?!) продріботіла до сцени, тремтячою рукою вхопила конверта і, плачучи та мимрячи слова вдячності, подалась на своє місце.

Цього разу оплески були тривалішими й щирішими. За широким жестом керівництва фірми вчувалась турбота про людину праці, простого ділера чи торгового агента. Кожен спробував уявити себе на місці щасливиці, якій так несподівано усміхнулась доля. Кожен відчував себе захищеним від несподіванок. Не дай Боже, що станеться — фірма допоможе. Як тут не старатися, як не працювати на совість!

Коли вдячна бабуся притискаючи до грудей заповітного конверта, зійшла зі сцени, директор дістав з кишені розцяцькований надрукованими сріблястою фарбою бульбашками целулоїдний пакетик, демонстративно надірвав його, витяг звідти щось дуже схоже на витрушений чинарик, опустив у склянку й залив мінералкою з пляшки.

— Як ви вже здогадалися, у мене в руках чудодійний препарат під назвою перламутровий пісок, — молодик відсьорбнув зі склянки. — Це ефективний засіб від багатьох хвороб. Але з огляду на непросту процедуру клінічних випробувань ліків, ми зареєстрували його в Росії та Україні як харчову добавку. Так менше формальностей і швидше перламутр дійде до людей, яким він дійсно потрібен. Нам головне — реальна допомога людям, а не слава. Пам’ятайте це завжди: слава сама знаходить тих, хто до неї не прагне. А тепер дозвольте перейти до головного питання нашого семінару. Сьогодні у нас в гостях знаменита людина, можна сказати, батько нашої фірми, відомий голландський мільйонер Йохан Гульденсон. Попросимо, друзі! — заляпав у долоні дженджик.

При звуці імені мільйонера з переднього ряду підвівся досить опецькуватий чолов’яга років п’ятдесяти з одутлуватим, як у п’яниці обличчям. Затісний почовганий клубний піджак ледь не тріщав на чималому череві та кремезних плечах. Якби не чув своїми вухами, що переді мною мільйонер, подумав би, що це звичайний алкаш, а його одежина куплена за копійки в найближчому секонд-хенді.

Тим часом містер Гульденсон заговорив:

— Здраз-вуй-тє! — спромігся він на російське привітання й заговорив англійською, по-скандинавськи розтягуючи слова. Довгонога лялька кинулась перекладати, але її перебив пан Фуксман, який запопадливо стелився перед своїм шефом.

— За фахом я будівельник, — ніби розповідаючи власну долю, перекладав Вілен Аронович. — Мені було лише тринадцять, коли змушений був іти з дому, бо крім мене у батька-фермера було ще семеро молодших дітей. У столиці, куди приїхав у пошуках роботи, мене взяли підсобником на будівництво. Вже через вісім років я одружився з дочкою господаря і став його компаньйоном. Пізніше створив власну будівельну фірму. Мої бізнес-центри та громадські споруди прикрашають столиці та великі міста по всьому світу. Але бути будівельником, а тим більше власником процвітаючої фірми, — це не тільки робота, а ще й спиртне. Багато спиртного. Адже замовлення просто так не даються. Іноді цілу ніч треба пиячити з потенційним замовником, аби отримати контракт. Так поволі допився до того, що в сорок вісім років опинився перед загрозою цирозу печінки. Лікар так і сказав, що у мене залишилося не більше двох років. І це за умови, що я кину і випивати, і роботу. Довелось підкоритися. Дружина потай від мене сповістила про хворобу сина, який одружений з японкою й живе в Токіо. А невдовзі вони разом з дітьми приїхали, як кажуть, попрощатися зі мною поки ще живий. Невістка, а вона за фахом лікар, подивилася матеріали обстеження, розпитала чим мене лікують і заявила, що віднині вона сама займеться моїм одужанням. Вона викинула геть більшість ліків, але почала методично поїти мене водою, настояною на особливому піску, який привезла з собою з Японії. Це і був презентований вам сьогодні перламутровий пісок.

Сімейний лікар, не дуже довіряючи своїй іноземній конкурентці, час від часу провідував мене. І щоразу дивувався моєму чудодійному зціленню. Вже через два тижні після початку вживання води з перламутровим піском, я міг сам піднести до рота повну склянку, хоч до того й порожня була заважка. Ще через два тижні став виходити на вулицю. А там і тривалі прогулянки стали мені під силу. Так завдяки турботі моєї любої невістки і перламутровому піску я знову повернувся до життя. Але свій бізнес я продав, щойно опинився перед загрозою смерті, а без діла сидіти не звик. Ось і вирішив допомогти людям, познайомивши їх з чудом природи на ймення перламутровий пісок. Непросто було переконати японців, які свято оберігають секрет цього чудо-продукту океанських глибин, видати мені патент на право видобутку піску і експорт його в Америку й Європу. Та допомогло те, що колись я будував у Токіо бізнес-центр, який став окрасою столиці. Тодішні замовники і партнери допомогли мені і ось вже три роки у всьому світі зцілює хворих наш патентований перламутровий пісок. Відомий він вже й в Росії. А сьогодні настав час і Україну долучити до цього простого й неймовірно ефективного чуда природи.

На цій мажорній ноті іноземець замовк. Його перекладач від імені всіх присутніх подякував не стільки гостю, скільки собі за цікаву і змістовну розповідь та довіру до українців, яким милістю пана Гульденсона відтепер даровано право лікуватись перламутровим піском.

Відаплодувавши господарям, дилерська мережа почала розходитись. Рипнулись до виходу й ми. Але наштовхнулись на якогось натхненного типа, котрий шукав слухачів та цінителів його власного дару. Він вже давно запримітив у наших особах саме таких. Тож ми з кумом змушені були зупинитись.

— Дозвольте відрекомендуватись. Василь Борулько. Екстрасенс міжнародного класу. Як вам подобається сьогоднішня вистава? Здається у Конотопі було цікавіше.

— Та ну! — Озвався мій кум. Це ви їм заздрите. Адже екстрасенсам вже мало хто вірить. А тут щось нове.

— Нове? О’Генрі читайте — знатимете, яке воно нове. А справжні екстрасенси — це сила. Ось я, наприклад. Псоріаз лікую? Лікую. Жіночі хвороби лікую? Лікую. А візьміть острий хондроз. Хто краще від мене з ним вправляється? Хіба що Микола Касіян. Але ж він і екстрасенс, і мануальний терапевт на додачу.

— Ну, з приводу лікаря Касіяна, це ви загнули, — поліз у суперечку кум. — Що костоправ від бога — то цього у нього не відбереш. Але щоб екстрасенс, то він, здається, навіть самого цього слова на дух не переносить. До речі, про таку хворобу як «острий хондроз» Касіян напевне й не чув. Бо в світі медицини вона зветься остеохондрозом.

— Під розумних косите! А я, між іншим, прийняв вас за порядних людей.

Поки балакали з новоявленим екстрасенсом, народ порозходився. Навіть організатори семінару вже прошкували до дверей. Серед них і Йохан Гульденсон, який чомусь висловлював своє обурення чистісінькою російською, пересипаною найвишуканішими матюками.

— Снова суки на бабки нагрели! Никак не нажретесь! — аж кипів «іноземець». — Хоть бы старушку пожалели. Каждый раз, когда вручаете ей на публике тысячу, у бабули с глаз настоящие слезы катятся. Ведь старик-то действительно плох. На ладан дышит. А на операцию бабок нет. Хоть бы сотку за «концерт» ей платили. А я, блин, уйду от вас, если двести баксов за сеанс не накинете. В гробу я видал играть на шару вашего миллионера с его перламутром и циррозом печени! Ищите дураков!

— Ну що, зрозумів, як треба гроші робити? — перекривив я кума.

— А ти не гарячкуй. Краще роби висновки та вчися. Ці дурять відкрито і їм вірять. А уяви що буде, коли ми відкриємо фірму на твоїй дачі в Рожнах. Хто там перевірятиме, з дна якого моря добуто йодований деснянський пісок! А продаватимемо його як харчову добавку спрямованої дії. Треба людині вивести камінці з нирок чи простати — кидай пакетик з пісочком у «Збручанську» мінералку, з жовчних протоків — у «Нафтусю», щоб поліпшити травлення — у «Миргородську», «Лужанську» чи «Поляну купель», а щоб схуднути — в «Хунядо янош». Додай сюди запобігання накопиченню в організмі радіоактивного йоду, інших нуклідів. Ідея зрозуміла? Тоді за діло. Мільйонера для презентацій я беру на себе. Недавно дядько Парастас з Прибалтики повернувся. Пам’ятаєш, той, що в Ризькому драмтеатрі грав. Англійську знає як рідну, та й статурою більше на іноземця схожий. Зараз він на бобах. Запропонуй якусь сотню — кого завгодно зіграє. От тільки де роздобути гроші на фасувальний автомат та виготовлення красивої упаковки?

Дійсно, де тих грошей візьмеш? Хіба що квартиру заставити, а самому перебратись на дачу? Так би мовити, поближче до природи і виробництва.

Явка з повинною

Голові Служби безпеки України панові генералові Федорчуку Євменові Захаровичу.

Я, громадянин України Зінчук Георгій Сакович (не плутати з Ісаковичем!), перебуваючи при своєму розумі і світлій пам’яті, доводжу до Вашого відома, що вже давно свідомо дозрів до того, щоб дати себе завербувати агентам іноземних розвідок (бажано країн НАТО). А сприяв цьому Великий-партійний-діяч, який тоді ще не був таким (прізвище — при особистій зустрічі. Натякну лише, що нині він народний депутат і президент якогось благодійного фонду імені святого апостола. Отого, що відає розподілом душ у Чистилищі).

Якось під кінець робочого дня мені зателефонував Великий-партійний-діяч, який тоді ще не був таким:

— Старий, чи не міг би ти після роботи заїхати до мене на Троєщину? Маю серйозну проблему, яку крім тебе ніхто не зможе вирішити.

Не треба було й гадати, що то за проблема. Наш майбутній політик, аби пришвидшити виконання якогось дріб’язкового замовлення, назвався у Будинку побуту головним редактором нашої Вечірки. Сердега навіть не подумав про те, що більшість обивателів знають керівника найпопулярнішого у місті видання не тільки на прізвище, а й в обличчя. Самозванця затримали, зателефонували до редакції, звідки терміново прибув для встановлення особи новоявленого «головного редактора» черговий репортер Кирило Акульський. Матеріал про цю подію я саме вичитував, коли подзвонив Великий-партійний-діяч, який через дрібничку міг таким і не стати.

Якби телефонував хтось інший, можна було б відмахнутися. І тоді сьогодні б не довелося писати оце щиросерде зізнання. Але допомоги чи, бодай, поради просив колишній сусіда по кімнаті в університетському гуртожитку. Тож, віддавши у секретаріат відредаговані матеріали для наступного номера, я поїхав на другий кінець міста вислуховувати бідкання та благання про допомогу.

— Розумієш, старий, усе так непогано починалося: захистив кандидатську, отримав призначення на кафедру марксистсько-ленінської філософії солідного інституту. Маю авторитет серед колег і студентів. І ось на тобі, саме тоді, коли став віце-президентом нової партії, лихий поплутав вляпатися в таку халепу. Навіть сам не збагну як і навіщо я назвався вашим редактором. Це ж якщо ця історія з’явиться в газеті, і викладацькій, і тим більше, політичній кар’єрі кінець. Може, виручиш, знімеш той злощасний матеріал? Я в боргу не залишусь. Обов’язково віддячу поїздкою за кордон.

— Якби в мені справа, то й мови б не було. А так це завдання Самого. Він дуже зрадів, що з’явився шанс в черговий раз пошуміти навколо авторитету газети. Я вже намагався згладити ситуацію. Але шеф затявся на своєму. Наказав не лише твоє ім’я, а ще й посаду повністю назвати. Матеріал уже в наборі. Так що завтра читай.

Потім ми довго мізкували, хто з наших знайомих може вплинути на редактора, як на нього вийти і вмовити, щоб допоміг спустити справу на гальмах. Таки знайшли. А наступного дня шеф доручив мені відредагувати того дописа так, щоб і факти зберегти, й імені «героя» не називати.

Великий-партійний-діяч, який тоді ще не був таким, виявився людиною ще причіпливішою і щедрішою на обіцянки, ніж в студентські роки, коли керував комсомольською організацією філософського факультету. Стелив він так м’яко, що я навіть незчувся коли опинився у епіцентрі політичної боротьби за тіару вождя єдиної на той час альтернативної комуністичній партії.

Як Ви пам’ятаєте, напередодні проголошення Незалежності і в перші її роки фантазія тодішніх політиків була настільки бідною, що у них навіть не вистачало клепки створити і зареєструвати свою власну партію. Тож добрий десяток тих, хто вважав себе гідним долі політичного прапора нового суспільства, як голодні свині на дармовий харч, накинулись на єдиного Справжнього-партійного-вождя, колишнього політв’язня і дисидента, однокурсника Великого-партійного-діяча, який тоді ще не був таким, у котрого достало розуму на те, до чого інші ще не дотумкали. Львів’яни і тернопільці, івано-франківці і чернівчани, навіть черкащани та кияни шукали гандж у політиці Справжнього-партійного-вождя. У цій справі вони були однодумцями. Зате в питанні призначення на його місце нового лідера, було стільки думок, скільки й груп, які створили оргкомітет з підготовки альтернативного партійного з’їзду.

— Та кинь ти їх, — порадив я якось Великому-партійному-діячу, який тоді ще не був таким. — Невже на тій партії світ клином зійшовся? Хочеш погратися в політику — зареєструй власну партію. Подобається назва цієї, зроби так, як колись вчинили більшовики: замість слова «українська» напиши «України». Ніхто й не підкопається.

Невдовзі так і сталось. У столичному Будинку архітектора відбувся установчий партійний з’їзд, делегатами якого були переважно студенти вишів з усіх областей України, яким викладачі суспільних наук пообіцяли відмінні оцінки. А за якийсь час після того з’їзду Великий-партійний-діяч, який вже ставав таким, на знак подяки влаштував найактивнішим своїм помічникам поїздку до Бельгії Та ще й у саму штаб-квартиру НАТО.

Зауважу, що, втершись у довіру до свого однокурсника-дисидента, заступником якого він називався на людях, Великий-партійний-діяч, який тоді ще не був таким, супроводжував того у поїздках по країні і закордонах. Брав участь у різних званих заходах споріднених партій Заходу, об’єднаних у Міжнародний інтернаціонал. А оскільки голова партії окрім української, російської та табірного матюкового сленгу жодної мови не знав, його колишній однокурсник, який вільно володів французькою і непогано володів англійською, швидко став незмінним супутником у поїздках. На великих людях самозваний віце-президент поводився так, немов не він був при партійному вождеві, а вождь — при ньому. Усі знайомства замикав на себе. Єдиний партійний факсовий апарат і той стояв у нього вдома. Тож усі запрошення до закордонів отримував першим. І коли виникло питання про поїздку представників нової української політичної еліти до НАТО, експерти якого на той час вивчали суспільні настрої в країнах колишнього СРСР, таку еліту мали представляти ми. Ті, хто допоміг нашому благодійнику створити власну партію й очолити її.

Ось ми і підійшли до того моменту, коли Ваші підлеглі наштовхнули мене на думку про зраду. На інструктажі перед поїздкою, який, як неважко здогадатися, проводили з нами у одному із задніх приміщень міськкому КПУ співробітники КДБ-СБУ, особливо наголошувалось на тому, що вести себе слід обачно. Не напиватися, не блудувати, не бовкнути чого зайвого, оскільки все це може стати підставою для вербування в агенти іноземних розвідок. Мовляв, нам пропонуватимуть гроші, підсовуватимуть красивих жінок-агентів, аби відзняти увесь процес падіння на відео, щоб потім шантажувати.

Настанови Ваших підлеглих спочатку викликали елементарну цікавість. А за якийсь час майже в кожному (а наша делегація складалася, здебільшого, із журналістів), прокинувся професійний інтерес. Уявляєте, яку сенсацію викликав би репортаж про те, як натовські спецслужби намагалися нас завербувати! Та задля цього можна було б і погодитися взяти кількатисячний доларовий гонорар, і переспати з красунею-шпигункою під недремним оком відеокамер…

До нашої групи входив і Ваш підлеглий. Він настільки сумлінно ставився до своїх обов’язків, що за увесь тиждень за кордоном навіть не пригубив спиртного. Тож на подробицях перебування в НАТО (дислокація об’єктів, система охорони, організація несення служби і таке інше) зупинятися не буду. Сподіваюсь, що він сам вже детально доповів Вам про все. А щоб чого не перебрехати, обмежуся цитуванням розрізнених записів з журналістського блокнота, що збереглися.

Вечір 12 вересня. Літак Австрійських авіаліній приземлився у Брюссельському аеропорту Шарлеруа. Нас зустрічає один із найзапекліших ворогів СРСР, батько російського «Самвидаву» Антон Антоніоні разом з хрещеником і активним розповсюджувачем видання Дмитром Герінгом. «Такі шансу не упустять, — подумалось. — Вербуватимуть! Їй Богу, вербуватимуть!».

На таксі доїхали до готелю «Альберт прем’єр», що у самому центрі Брюсселя, якраз біля «червоного» кварталу. Перше, що кинулось у вічі, коли вийшли з авто — красиві напівголі живі статуетки повій у червоно-рожевому освітленні скляних вітрин будинку навпроти. «Ну, якщо вибрали для нас готель у такому місці, — застереженням різонула думка, — обов’язково вербуватимуть!».

Але після того, як розселилися по номерах, про нас ніби назавжди забули. Попередили лишень, що сніданок в ресторані о восьмій. Про всякий випадок перед сном оглянув номер на предмет присутності «жучків» та замаскованих отворів у стінах для прихованої відеозйомки. Жодних слідів. Або дуже майстерно все заховано, або ж дійсно нічого немає.

Ранок 13 вересня. Спускаємося на перший поверх у ресторан. Шведський стіл. Вибирай усе, чого тільки душа забажає. На шару! Господи, як ці кляті капіталісти жирують! Уявіть собі вітрини роздаточної у нашій радянській міській їдальні, помножені щонайменше на десять. І все оте вщерть заставлене вишуканими стравами на всі самки. Кілька разів ходили по добавку, але всього так і не скуштували.

Після сніданку ледь живі від переїдання всідаємося в мікроавтобус, який везе нас на якусь військову базу. Кажуть, що там розташований штаб об’єднаних збройних сил НАТО в Європі (деталі Вам вже, мабуть, доповів Ваш підлеглий, тож зупинюсь лише на тому, що опікувався нашою делегацією підполковник англійської «Інтеллідженс сервіс» Джон Шотт). Після занудних лекцій, дискусій та ситного обіду, дорогою до готелю водій завіз нас на місце знаменитої битви під Ватерлоо.

— Зараз ви можете піднятися на курган і подивитися панораму доленосної баталії, — пояснив нам водій.

Як з’ясувалося, за вхід до музею тут треба платити десь зо 300 бельгійських франків з чоловіка. Не з нашими злиднями так тринькати гроші! Тож, пом’явшись для годиться якийсь час біля входу і потинявшись по вулиці, повсідалися в мікроавтобус. Не знаю, що подумав про нас водій, але й досі шкодую, що через бідність не зміг дозволити собі розкіш долучитися до історії. Чи випаде ще колись така нагода?!

У супроводі одного з українських дисидентів-націоналістів гуляли надвечірнім Брюсселем. Постояли біля знаменитого хлопчика, що пісяє… Згодом за рахунок нашого господаря пригощалися пивом у ресторані, що на майдані перед королівським палацом. І як ті кляті капіталісти орієнтуються в такому пивному розмаїтті!? Уявити тільки: в меню 193 сорти пива із понад 300 можливих! І в кожного свій смак, оптимальна температура зберігання… Інша справа у нас — «Жигулівське» світле та «Українське» темне. Буває холодне, але частіше тепле. Пий — не хочу, якщо вдасться дістати. (Зараз, правда, і в нас асортимент, дай Боже. А тоді…). Знову гуляли. Слухав розповідь нашого «гіда» про історію міста й країни, а голову не полишала думка: «Коли ж, нарешті, вони почнуть вербувати?».

…Вона прийшла уночі. Я вже засинав, коли це нечутно відчинилися двері і в кімнату мов тінь прошмигнула прекрасна і юна чи то француженка, чи то бельгійка, чи навіть німкеня або й іспанка в накинутому на голе тіло напівпрозорому халатику. За мить вона вже була поруч під ковдрою. Її безсоромно прекрасні тверді перса пружно впиралися в мої груди, а низ дівочого тіла вбирав мене всього без останку. Як у чарівному юнацькому еротичному сні я проникав у неї, а вона — в мене і невдовзі ми вже перетворилися на безмежний клубок насолоди на ймення «екстаз».

Все було настільки неймовірно чудовим, що я навіть не зреагував, коли напіврозплющеними очима помітив, як у кутку під стелею зблиснуло скельце лінзи відеокамери.

Але раптом у наш нескінченний сексуальний рай увірвався окрик чужинською мовою. «Ось вони, вербувальники!», — промайнула думка і… я прокинувся. У номері нікого крім мене. А у не вимкненому телевізорі саме розпочався якийсь бойовик…

Ранок 14 вересня. Сьогодні ми, самі того не підозрюючи, втерли носа натовській охороні. Автобус висадив групу біля знаменитої «Троянди вітрів», що на вулиці поблизу штаб-квартири альянсу. Оскільки делегацію ніхто не зустрічав, спокійнісінько пішли собі через прохідну до головного офісу. Вже придибали в фойє й почали шукати тих, хто нас сюди запросив, коли в НАТО знявся переполох. Стали допитуватись, як ми пройшли через пости охорони. А й справді, як? Ми просто упевнено йшли і нас не зупинили. До речі, візьміть собі на озброєння: коли ідеш впевнено, як додому, ніхто й не подумає, що ти чужий.

Знову нудні дискусії та лекції. Англійський шпигун Шотт, який невідступно супроводжував нас усюди, ознайомив з роботою прес-служби та аналітичного відділу…

А потім був званий обід, який давав на нашу честь якийсь високопоставлений генерал, чи не сам командувач об’єднаними збройними силами НАТО в Європі Джон Шалікашвілі. Пили червоне вино, спілкувалися, хто як міг. Іншим поталанило на знання мови та перекладачів. А мені випало сидіти поруч з такими бовдурами, що по-нашому ані бельмеса. Вони до мене англійською, французькою, німецькою, іспанською, італійською… А звідки мені, рафінованому совкові, їх знати? Нарешті мій сусіда ліворуч, а ним виявився все той же всюдисущий агент «Інтеллідженс сервіс», помітивши, у яку халепу я потрапив, втрутився у розмову:

— Скажіть, а чому Україна не виходить із СНД?

— А хіба з нашими купонами можна щось інше essen[3]? — парирував я.

Моя репліка так сподобалась Джону Шотту, що він переклав її для своїх начальників, пояснивши у чому тут гумор. Це викликало загальний сміх іноземців. Але наш керівник делегації Великий-партійний-діяч, який уже став таким, не зрозумівши жарту просичав:

— Більше ти нікуди не поїдеш!

І він-таки дотримав слова. Вже кілька років нікуди мене не запрошує. І навіть відмовився від моїх послуг із пропаганди партії, аби не бути у чомусь залежним. Ось так і розбилася моя мрія написати правдивий репортаж про методи втягування наших співвітчизників у тенета іноземних розвідок. А так кортіло й досі ще нетерпеливиться перевірити усе на собі, щоб потім, не спрощуючи і не прикрашаючи істину, розповісти про все читачам газети!

Оце і вся моя сповідь.

Щиро Ваш Георгій Зінчук.

P.S. Пане генерале, якщо колись я дам себе завербувати і запишуся в агенти іноземної розвідки, не забувайте про мою сповідь і знайте, що іду на цей крок винятково в інтересах співвітчизників і читачів нашої газети. Аби вони колись не попалися на ворожий гачок.

Остання гастроль імпотента Сливки

Як третій апостроф у слово з п’яти літер, потрапив на Всеукраїнську нараду керівників та господарів туристичних агентств і фірм начальник відділу країн Близького Сходу департаменту іноземного туризму Іван Петрович Сливка. Ту нараду проводила щойно призначена міністром культури й туризму кума помаранчевого президента, яка вирішила в такий спосіб познайомитися з господарством. Власне, на тому зібранні мали бути присутніми його дружина й донька, як офіційні власниці Сливчиної турфірми «Емір і Ко». Та, оскільки обидві були у відрядженні за кордоном (повезли чергову групу «човників» до Еміратів), Іван Петрович вирішив їх замінити. Не для того, щоб почути й переказати домочадцям, чого вимагає нова влада від їхнього сімейного бізнесу.

Сливка й без того знав, про що йтиметься на тій нараді і які керівні настанови звучатимуть з вуст колишньої естрадної співачки. Адже, як те заведено у державних установах такого рівня, промови для міністрів мають писати референти. Але ще Ленін учив, що організувати — означає не що інше, як знайти дурнішого від себе й змусити працювати. Тож референти звалювали ту роботу на керівників департаментів. А ті — на нижчих клерків, які працюють у профільному для даної теми відділі. Тож саме Сливці довелося готувати левову частину міністерської промови.

Сьогодні ж його більше вабив гучний бенкет, що очікувався після наради. А що він буде саме таким, Сливка здогадався хоча б з того, що простий фуршет не затіватимуть у крутому нічному клубі. Щоб не пропадало добро, він віддав друге запрошення своєму підлеглому, головному спеціалісту відділу 26-річному Василю Чуприні.

Цілий день у актовому залі Інституту міжнародних відносин жували словесну жуйку вчені та навколонаукові фахівці в царині культури та туризму, ділилися досвідом практики. А на закінчення новоспечений перший заступник міністра запросив усіх на двадцять другу годину до нічного клубу «Голівуд», де має продовжитися спілкування. Тільки вже неофіційне і без краваток.

Запрошення на корпоративну вечірку були іменними. На кожному вказувалися номер столика та місце. Тож законослухняні клерки всілися, згідно із квитками. А що більшість іногородніх учасників наради того ж вечора поїхала додому, то Іван Сливка опинився один за накритим на дюжину гостей столом. За сусіднім — спиною до нього — у гордій самотності возсідав молодший колега. Тут, біля самої естради не чути було тостів, які десь далеко у залі проголошувало начальство. Тож випивали, віншуючи один одного. А коли дійшли до третього тосту, який годилося б пити за прекрасних дам, звернули увагу на зграйку молоденьких дівчаток-тінейджерів. Вони, обіпершись на перила за спиною у чоловіків, стежили за дійством на подіумі, де саме дефілювали манекенниці.

— Шкода, що стільки їдла й питва пропадає, — вдавано зітхнув Василь, киваючи на їхні «самобранки». — Може, запросимо до столу дівчаток? Хоч погуляють на дурняк. Та й нам не доведеться без жінок пити за кохання.

— То запрошуй, — погодився Сливка, — все не так скучно буде. Бо вживання спиртного без жіночого товариства більше схоже на п’янку.

Дівчатка виявилися компанійськими й не змусили себе довго припрошувати. Сьорбаючи шампанське й дружно працюючи щелепами, вони не переставали говорити. Тож за кілька хвилин чоловіки вже знали, що вони фанатки співачки Наталки Підмогильної. А, оскільки у дні виступів їхніх кумирів, з фанатів у нічних клубах грошей за вхід не беруть, то дівчатка не пропускають жодної нагоди побувати на концертах своєї улюблениці.

Свято було у розпалі. Одна за одною на подіумі, який у нічному клубі замінював сцену, спалахували зірки естради. А внизу, у залі, підпила публіка танцювала. Точніше, танцювали, здебільшого, дівчата. Чоловіки ж продовжували наливатися спиртним, мирно бесідуючи та байдуже стежачи за дійством на подіумі та танцмайданчику.

Сливка й не зогледівся, коли до його столика підійшла яскрава, дуже екстравагантно зодягнута дівчина. На ній були лише дві шматини шовку без жодного шва чи гудзика. Верхня — світло-рожева — навхрест обнімала пишні перса, проходила під пахвами, і, перехрестившись на спині, закінчувалася вузлом, зав’язаним трохи вище пупка. А нижня — темно-малинова — кріпилася збоку на стегні пишним бантом. Дівчина посміхалася. У неї був прекрасний настрій, і вона ладна була ощасливити увесь світ. Побачивши, що неподалік за столом в оточенні малоліток скучає вже сивуватий мужчина, вона вирішила будь-що розвеселити його. Просто так. Аби сьогодні, напередодні її весілля, ніхто не смів нудьгувати.

— Дозвольте запросити вас на танець, — шокувала вона своєю появою Івана Петровича.

— Даруйте, але я не танцюю, — знічено відповів той.

— А я вас навчу, — наполягала юнка. — І не віднікуйтесь. Мені не можна відмовляти. Сьогодні мій дівич-вечір. Тож маю право на здійснення усіх забаганок.

Слова юної красуні паралізували Сливчину волю. Взявши його за руку, дівчина вивела Івана Петровича на середину майданчика, де саме під бадьору латиноамериканську музику заходилася у схожих на танок корчах молодь. Перші Сливчині рухи були досить незграбними. Воно й не дивно. Адже він і справді танцювати не вмів. Зазвичай він пояснював своє невміння тим, що в роки його юності танці відбувалися під «живу» музику. Тож йому, єдиному в селі саксофоністу, ніколи було вчитися. Поки його ровесники освоювали техніку танцю, він, разом із друзями по шкільному оркестру, грав їм.

Але це було напівправдою. Насправді ж він був від природи нездатним засвоїти і запам’ятати хоча б кілька найпростіших па. Сливка й досі соромиться не те, що розповідати, а навіть згадувати, скільки часу згаяла закохана у нього сусідська дівчина Наталка, намагаючись навчити таким елементарним речам, як танго, вальс, фокстрот… Вже після перших тактів його ніби переклинювало. Музика існувала сама по собі, а він — сам по собі. Лише добряче випивши, Сливка забував про своє невміння. Особливо, коли у його партнерки була чудова пластика рухів.

Зараз був саме той випадок. Дівчина не танцювала, а наче жила танком. По її рухах можна було прочитати все, що діється на душі, що переживає й чого бажає розкута юна самиця. Він же з часом осмілів і, хоч як дивно, вторячи їй, жодного разу не схибив. вони складали досить химерну пару: висока, струнка і гнучка, мов пружинка, довгокоса юнка й підтоптаний лисий черевань, який годиться своїй партнерці в батьки. Та, здавалося, що їхня різниця у віці й статурі не відчувалась зовсім.

Танцюючи, Сливка випадково легесенько провів нігтями впоперек хребта своєї партнерки трохи нижче талії. Він навіть не здогадувався, що саме цим жестом розбудив вулкан пристрастей, який до часу дрімав у дівчині. З нею коїлося щось вельми несподіване. Вона здригнулася, задихала частіше, притиснулася до нього, а вуста самі розтулилися для поцілунку. І він не прогавив свого шансу. Танцюючи і цілуючись одночасно, вони пробралися в затінок колон, де дівка дала волю своїм почуттям. Їх вже давно помітили за керівними столами. Пані міністр допитувалася:

— Чи не наш то службовець так розважається?

Знайомі чоловіки, колеги та кілька однокурсників заздрісно стежили, як юнка в танку треться тілом об Сливчине черево і пах, як розстібає на ньому сорочку (піджак і краватка вже давно опинилися десь на підлозі), а їхні дружини спопеляли крамольну парочку очима. А ще — жерли поглядом власних чоловіків за те, що ті залюбки погодилися б опинитись на Івановому місці, аби випадково дорвались до волі. Якби їхня влада, юна спокусниця вже давно пішла б на закуску до вина. Навіть краплинки крові чи чогось іншого не залишилося б.

Але Сливка того не помічав. Він давно втонув у глибокій блакиті її очей, жив тільки нею й для неї. Інтуїтивно вгадував кожен її рух і відповідав єдиним вірним у ту мить жестом. Вони ніби складали єдине ціле. Такого він ще не переживав ніколи.

Це потім настане пора прозріння. Почнуться розбірки на роботі, які, скоріше за все, закінчаться звільненням. Але він з легкістю розпрощається з кар’єрою державного службовця, яка нічого, крім принижень йому вже не дає. Він і так занадто довго затримався на своїй посаді, оберігаючи сімейний бізнес на стадії його становлення. За звільненням настане розлучення з дружиною. Це вже серйозніше. Адже всі сімейні активи записані на дружину та доньку. Та й він, як джентльмен, за якого Сливка себе мав, не опуститься до того, щоб претендувати на свою частку в сімейному майні. Єдине, з чим він ніколи не розлучиться, це предмети, які складали його хобі — фотоапарати та комп’ютер з фотоархівом. Але все те буде потім. Сьогодні ж він про це не думає. Він гуляє. Так, що йому заздрять усі.

Час летів непомітно. У залі ставало все спекотніше. У тютюновому та бутафорському диму вже можна було вішати сокиру, а у любительок танцювати в критичні дні у передсмертній агонії задихалися прокладки «Молдекс». Сливка і його юна партнерка майже не полишали танцмайданчик. Хіба що для того, щоб втамувати спрагу ковтком вина. Іван пив не хмеліючи. Бо вже давно захмелів від однієї присутності дівчини, яка, менше ніж за добу має стати чиєюсь дружиною. Він заздрив тому щасливцю й водночас співчував йому.

Сливці було весело. Він жартома тицьнув дівчині пальцем у пупок. Та вдавано обурилася:

— Що ви робите?

— Міряю, чи глибокий, — відповів хихикнувши.

— Ви, мабуть, мене хочете? — шокувала несподіваним запитанням. І те запитання прозвучало так щиро й невимушено, що він, не задумуючись, видихнув:

— Дуже! — І збрехав. Бо, коли відверто, Іван Петрович вже давно забув, коли востаннє був з жінкою. Ті, з ким йому доводилося спілкуватися останніми роками, включаючи й власну дружину, не збуджували. Дружина, якій зовсім недавно стукнуло сорок п’ять, і яка, за жіночою логікою мала знову стати ягідкою, насправді почувалася пишною квіткою, яка даремно чекає на свого джмеля. Але вона не здавалася. З кожної поїздки привозила все нові й нові екзотичні й не дуже препарати, пігулки, краплі, народні та шарлатанські засоби, які мали б розбудити у Сливці мужчину. Він покірно з’їдав м’ясо піраньї чи випивав відвар заманихи й елеутерокока, настоянку з оленячих пантів або із рога африканського носорога, жував жень-шень, мумійо чи ще якусь гидоту. Але все даремно. Ніщо на нього не діяло. Після кожної чергової дози чар-зілля Сливка повертався до дружини нижчеспинням, зручно вмощував черево на правий бік ліжка і, підібгавши ноги, засинив мирним сном немовляти.

Єдине, чого він ще не пробував за останні роки, була віагра. Не тому, що він не вірив у чарівну силу цих ліків. Нобелівську премію розробникам за красиві очі не дають. Просто ціна добряче кусалася. Він навіть кілька разів заходив до аптеки, довго м’явся біля вітрини, де розкладені препарати, які повертають чоловікам радість кохання. Але так і не ризикнув викласти третину зарплати державного службовця за одну блакитну пігулку. Тож Сливка, зі своїми 130 кілограмами, не стільки боявся того, що йому відмовлять, скільки що погодяться. Але слово — не горобець.

Поки ловили таксі, тримаючи партнерку за талію, Сливка ще кілька разів випадково натрапляв рукою на якусь точку, дотик до якої «відпускав гальма». І щоразу дівчина заводилась так, що ладна була повалити його під найближчим кущем. Він уперто пручався, бо, якщо відверто, то що там робити імпотенту з розпашілою у любовному жаданні дівкою? Сливка навіть не здогадувався, що тим самим ще більше розбурхує в ній бажання.

Він якось не задумувався над тим, що і у нього вдома доведеться мати справу з тією самою спраглою жіночою плоттю, яка бажає лише одного… Того самого одного, який вже давно дише на ладан десь там, у недоступному для погляду, а отже й неіснуючому, паху. Про власний сором і приниження, яке настане незабаром, коли юнка переживатиме розчарування, він вважав за краще не думати. Адже невідворотне станеться, незалежно від того, думатиме він про це, чи ні.

Опинившись у Сливчиній спальні, дівчина взяла ініціативу в свої руки. Іван навіть не пам’ятає, чи знав колись у своєму житті стільки ніжності й ласки, скільки спрямувало на нього це юне створіння. Її руки й вуста, здавалося, були скрізь одночасно. А там, де його тіла торкалися тверді оголені перса, розливалися хвилі незнаної досі насолоди. Тож Сливці не залишалося нічого іншого, як розслабитися й здатись на волю переможниці. Іван навіть не помітив, коли поринув у блаженних хмільний напівсон, чи й сон. У тому сні Сливка був щасливим. Він почувався справжнім мужчиною. Йому снилася юна фея в рожевому із нічного клубу. Тільки зовсім гола. Снилось, що він кохав її і дівчина стогнала, навіть більше — кричала від задоволення. А потім мирно вмостила свою юну голівку на його плечі й він лежав, боячись необережним рухом потривожити її сон. У ті хвилини увесь простір навколо нього був заповнений щастям. Іван навіть не помітив, коли картина сну змінилася. Тільки раптом йому зробилося самотньо і порожньо. Так, ніби він залишився на самоті з подушкою.

До ранку Сливка так і не встиг до пуття протверезіти. Тож прокидався тяжко і довго. Спочатку, ніби крізь пелену туману, до його слуху долинув шум душу, якого не могло бути, оскільки домочадці — дружина та донька — були у відрядженні. Це він пам’ятав навіть уві сні. Потім десь у кухні довго дзижчав міксер, якого нікому було вмикати. Нарешті його ніздрі вловили чарівний аромат свіжо звареної кави. І це було неправдою. Бо останніми роками у їхній родині, аби не гаяти час, задовольнялися розчинним «Neskafe». А справжню арабіку подавали лише гостям, які навідувались у їхню оселю не так вже й часто. Тобто усе, що йому наснилося, було несправжнім. Але, хоч як він не відмахувався від сонної мани, аромат міцної кави не зникав. Тож Івану петровичу не залишалося нічого іншого, як розплющити очі.

Те, що він побачив, здивувало Сливку ще більше, ніж нав’язливий аромат свіжої арабіки. У дверях спальні стояла вчорашня красуня з нічного клубу, схожа на народжену з піни морської Венеру. Вона виглядала такою свіжою, ніби не було позаду хмільної, майже безсонної ночі. Вкритим крапельками води нагим тілом юної богині струменіли блискучі від водяного пилу довжелезні пасма кучерявого русявого волосся. Спереду воно закінчувалося саме у тому місці, де починався темніший трикутник, що прикриває вхід у райські кущі. Від справжньої Венери її відрізняло лиш те, що вона була живою й реальною, а в руках тримала екзотичну єгипетську золочену тацю, на якій парували кавовим ароматом дві китайські порцелянові чашки, а поруч у колекційних японських бокалах сяяло рубіновими іскрами колекційне ж італійське вино.

Якби все оте побачила Петрова дружина, її розбив би параліч. Не стільки від того, що її благовірний привів у квартиру коханку (що візьмеш з імпотента, крім поганенького аналізу!), скільки через те, що вона посягнула на речі, призначені зовсім не для ужитку, а на подарунки потрібним людям.

Не знаючи всього того, Галя, чи, може, Ляля, — того Сливка так і не запам’ятав за минулі вечір і ніч, — промовила:

— Прокинувся? От і чудненько. Бо я вже думала іти, не попрощавщись. А справжня жінка, щоб бути жаданою, має щоранку пригощати свого мужчину кавою і коханням. З чого почнемо?

Сливка промовчав, так, ніби не почув запитання. В цю мить він саме прислухався до іншого. До того, як при вигляді нагої дівочої натури у нього приємно защеміло внизу живота й почало тверднути те, чого він вже кілька років не міг побачити без дзеркала.

— Ой ти мій ласунчику! — защебетала дівчина, побачивши ожилу плоть. — Прокинувся! Зачекай, зараз я тебе кохатиму. — Вона поставила на трюмо тацю з напоями й пірнула в постіль. А коли спітнілий, захеканий і знесилений Сливка сповз і притих поруч, — юна богиня зажадала:

— Хочу кави!

— Зараз, люба, зараз. Зачекай хвильку. — Долаючи солодку втому, Іван Петрович зліз із ліжка, окинув поглядом бронзове від засмаги юне тіло, прекрасну голівку в кучерявому ореолі русявого волосся. А коли погляд ковзнув по тілу туди, де під чорнявим кущиком причаїлася точка насолоди, у ньому несподівано прокинувся азарт фотохудожника.

— Не рухайся! Заради Бога, не рухайся! — Шепотів він, хапаючись за цифрову фотокамеру. — Я хочу запам’ятати тебе саме такою.

Збивши творчу оскому, він всівся на краю постелі з тацею в руках. Подав дівчині блакитну чашечку, наповнену по вінця чимось схожим на збиті вершки. Іншу взяв собі. Відсьорбнув і крізь пухку солодку масу невідомого походження до рота проникла невеличка доза гіркуватої кави. Сливка завмер у приємному здивуванні. Напій був неймовірно смачним. Певно, таким частували своїх обранців богині на владному Олімпі.

— Що ти сюди намішала? — зачудовано спитав Сливка.

— Це кава з чарами. За моїм особливим рецептом. Щоб ти мене ніколи не міг забути, — всміхнулася вона. А далі вже серйозно: — Можна з твого телефону викликати таксі? Бо я вже починаю запізнюватись на власне весілля.

— Дзвони, — подав їй апарат.

— Яка у тебе адреса?

— Проспект Маяковського, 4.

Дівчина відклала телефон убік.

— Чого ж ти не телефонуєш?

— Вже приїхала. Я живу на Закревського. За два будинки звідси. А весілля гулятимемо тут, у шкільній їдальні, — кивнула за вікно. — Я-то думаю, чому твій двір мені такий знайомий?

— Гаразд, — додала після паузи. — Раз у нас є ще трошки часу, не будемо його марнувати. По ковточку вина, в люлю і я побігла. Бо там вже, мабуть, переполох: пропала наречена.

Сливка не впізнавав себе. Мало того, що злигався з молодесенькою незнайомкою й привів її додому. Він мало не закохався й почувається поруч з нею справжнім сексуальним гігантом. Варто їй було лише натякнути на близькість, як він уже був готовий на подвиг. Так, ніби це саме про нього говорив шолоховський Давидов: «Помру на ниві, але норму дам!».

Знесилений і щасливий від кохання, Іван Петрович провів свою несподівану гостю до дверей. Про всяк випадок крізь панорамне вічко визирнув у коридор — нікого.

— Можна виходити, — чомусь напівшепотом промовив він.

— Прощавай, — дівчина чмокнула Сливку десь мимо губ. — Ти був неперевершений. Але давай домовимось, що ця ніч була моєю останньою примхою напередодні весілля й більше ніколи не повториться. Забудь про все, так, наче це тобі просто наснилося. І навіть не думай шукати зустрічі. Нічого не вийде. А коли випадково зустрінемось на вулиці, знай, що ми незнайомі.

Вона ступила в прочинені двері й назавжди зникла з його життя, залишивши Сливці насолоджуватися спогадами.

Іван стояв біля зачинених дверей, почуваючись обкраденим і обдуреним. Ще мить тому він був чи не найщасливішим на світі. А зараз його охопила така туга, такий жаль за втраченим, що Сливка мало не заплакав. Він спробував вгамувати тугу вином. Допив свій бокал, потім наповнив його ще і ще раз. Пив, поки не побачив у пляшці сухе дно. А потім накрився з головою й заснув.

…Коли призахідне сонце заховалось за сусідню дев’ятиповерхівку, Сливку розбудила гучна весільна музика, що долинала десь із двору. Спросоння він не міг збагнути де він і що з ним. Наснилось те все, чи було насправді? Іван довго перебирав у пам’яті події минулої доби. Особливо гулянку в нічному клубі, де він, нехтуючи правилами етикету й світськими умовностями, кинув відвертий виклик начальству й знайомим. Про наслідки, які почнуть давати про себе знати вже у понеділок, він вважав за краще не думати. Що буде, — того не уникнути. Його більше цікавило, що насправді було у нього з тією дівчиною? Він просто спав з нею в одному ліжку, чи було щось більше? Хто про те знає, крім тієї, яка вже ніколи не повернеться у його життя? Хто розповість, наснилось те все, чи було насправді?

Раптом Сливка пригадав щось дуже важливе. Він з небувалою раніше енергією зіскочив з ліжка. Як був, у трусах, увімкнув комп’ютер, під’єднав фотокамеру, перегнав зроблені на світанку знімки й почав переглядати свій скарб. А що то був справжнісінький скарб, за який товсті лискучі еротичні журнали залюбки відвалили б кругленьку суму, Сливка не мав жодного сумніву. Ось зараз, зараз на моніторі з’явиться вона. Гола, прекрасна і юна богиня кохання, в ореолі довжелезного русявого волосся. Особливо нетерпеливилося побачити ті кадри, де між припухлих від кохання срамних губ мала світитися перламутровим блиском, готова щомиті скотитися у напіврозтулений отвір, крапелька сперми. Його сперми.

Але замість очікуваної оголеної дівочої натури на екрані один за одним з’являлися бархани, за якими десь далеко чвалав караван, оаза серед Сахари, старовинні будівлі Єгипетських міст, піраміди — усе те, що він фотографував нещодавно для рекламного проспекту сімейної туристичної фірми.

Примітки

1

Шопою на Поділлі називають сарай. Як правило, шопа будується з трьох відділень: для птиці й свиней, для корови та для реманенту. Нерідко відділення для реманенту використовується як додаткова літня спальня.

2

Фатка або хватка (в інших місцевостях — павук) — чотирикутна риболовна снасть із сітки.

3

Essen dreck (нім.) — їсти лайно.

Content

Антін Щегельський
Мемуари українського Казанови

За доляри

Падає сніг

Гецькове гріхопадіння

На «грака»

Ауріка

Бізнес на піску

Явка з повинною

Остання гастроль імпотента Сливки

Примітки