Шекспир Уильям

Збірка творів

Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля»

2016

ISBN 978-617-12-0740-0 (FB2)

Жодну з частин даного видання

не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі

без письмового дозволу видавництва

Друкується за виданнями:

Шекспір В. Твори в шести томах. Том 2 / Вільям Шекспір ; перекл. з англ.; післямови О. Алексєєнко і Н. Жлуктенко. — К.: Дніпро, 1985. — 622 с.

Шекспір В. Твори в шести томах. Том 3 / Вільям Шекспір ; перекл. з англ.; післямови Д. Наливайка. — К.: Дніпро, 1985. — 574 с. : іл.

Переклад з англійської

Юрія Лісняка («Приборкання норовливої», «Сон літньої ночі»), Ольги Сенюк («Віндзорські жартівниці»), Ірини Стешенко («Венеціанський купець», «Два веронці», «Комедія помилок»), Івана Франка (сонети).

Укладач Ганна Яновська

Художник Юлія Твєрітіна

Електронна версія створена за виданням:

Шекспір В.

Ш41 Збірка творів / Вільям Шекспір ; укл. Ганна Яновська ; перекл. з англ. Ю. Лісняка, О. Сенюк, І. Стешенко, І. Франка ; худож. Ю. Твєрітіна. — Харків : Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», 2016. — 640 с.

ISBN 978-617-12-0495-9

УДК 821.111

ББК 84(4Вел)

© Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», видання українською мовою, 2016

© Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», художнє оформлення, 2016

Приборкання норовливої

ДІЙОВІ ОСОБИ

У ВСТУПІ:

Крістофер Пройд, лудильник

Шинкарка в сільському шинку

Лорд

Лордів паж, перевдягнений на даму

Перший ловчий, Другий ловчий, Перший слуга, Другий слуга, Третій слуга при лорді

Перший актор, Другий актор із трупи мандрівних акторів

Інші ловчі, слуги та актори

Прислуга при пажі

У «ПРИБОРКАННІ НОРОВЛИВОЇ»:

Баптіста Мінола, заможний падуанець

Катеріна, Норовлива, старша дочка Баптісти

Б’янка, менша дочка Баптісти

Гремйо, багатий літній падуанець, жених Б’янки

Гортензіо, падуанець, жених Б’янки (згодом перебраний на Ліччо, вчителя музики)

Люченцо, син Вінченцо з Пізи, закоханий у Б’янку (згодом перебраний на Камбйо, вчителя)

Траньйо, слуга Люченцо (згодом перебраний на свого пана)

Бйонделло, другий слуга Люченцо

Вінченцо, багатий пізанський купець, батько Люченцо

Учитель з Мантуї, згодом перебраний на Вінченцо з Пізи

Петруччо, веронець, жених Катеріни

Грумйо, слуга Петруччо

Кертіс, Пітер, Натанієль, Філіпп, Джозеф, Ніколас, Кравець, Галантерейник, слуги Петруччо, в його заміському домі.

Удова, що виходить за Гортензіо

Пітер, слуга Баптісти

Інші слуги Баптісти, Люченцо та Петруччо

Місце дії — Падуя і заміський дім Петруччо.

Вступ

Сцена 1

Входять Пройд і шинкарка.

ПРОЙД

Будеш бита, їй же богу.

ШИНКАРКА

А ти будеш у колодках, шахраю.

ПРОЙД

Ах ти, стерво! Пройди не шахраї. Заглянь-но в літописи: ми прибули сюди ще з Річардом Завойовником. Отож paucas palabris[1], не балакай багато, хай собі буде, як буде. І відчепися.

ШИНКАРКА

То ти заплатиш за ті чарки, що побив, чи ні?

ПРОЙД

Ні, не заплачу. Ані пенса. Іди, хай тобі святий Херонім, ляж у своє холодне ліжко та погрійся. (Лягає долі.)

ШИНКАРКА

Стривай, знайду на тебе раду. Покличу дозорчого. (Виходить.)

ПРОЙД

Клич хоч двох або й трьох дозорчих, я їм зумію дати відкоша. З місця не зрушусь, ані на палець. Хай собі приходить твій дозорчий, прошу дуже. (Засинає.)

Сурмлять роги. Входить лорд, що вертається з полювання; за ним його почет.

ЛОРД

Ти, ловчий, добре гончаків доглянь:

Кинь кров Веселому — ач, морда в піні! —

А Хапуна із Дойдою спаруй.

Ти бачив, як мій Срібний слід узяв,

Уже холодний, біля живоплоту?

Його й за двадцять фунтів не віддам.

1-Й ЛОВЧИЙ

Та ні, не гірший, пане, і Дзвінок:

Він теж залився над холодним слідом

І двічі нині відшукав його.

Повірте, це у вас найкращий пес.

ЛОРД

Дурний! Якби Лунай прудкіший був,

За нього б дав я десятьох таких.

Ти нагодуй як слід їх та доглянь!

Бо взавтра полюватиму я знов.

1-Й ЛОВЧИЙ

Вельможний пане, все зроблю.

ЛОРД

(побачивши Пройда)

Це що? Чи мрець, чи п’яний? Він живий?

2-Й ЛОВЧИЙ

Ще, пане, дихає. Якби не був

Він підігрітий пивом, то йому б

Холодною постеля ця здалась.

ЛОРД

Тварюка, бач, розлігся, мов свиня.

Який бридкий твій образ, люта смерте!

Ось жарт я з цим п’янюгою утну.

А що, якби перенести його

У свіжу постіль, пишно одягти,

Внизати пальці перснями й подать

Йому до ліжка пресмачний обід,

І щоб його збудили служники

В лівреях гарних, — то скажіть мені:

Чи не забуде злидень, хто він є?

1-Й ЛОВЧИЙ

Авжеж забуде, пане, далебі!

2-Й ЛОВЧИЙ

Прокинувшись, оторопіє він.

ЛОРД

Подумає, що це приємний сон

Або пуста мана. Візьміть його,

Перенесіть в найкращий мій покій,

Повісьте всі сласні картини там,

Чуприну змийте у пахкій воді,

В кімнаті накуріте ялівцем,

Напоготові хай музики ждуть —

Тонами неземними ніжних струн

Його побавить, як проспиться він.

А заговорить — зразу підступіть

З низьким уклоном — і спитайте так:

«Що нам накаже наш вельможний пан?»

Один хай срібну миску піднесе,

Де плавають трояндні пелюстки,

Той — дзбан з водою, третій — рушника,

З словами: «Звольте руки остудить!»

Четвертий пишне вбрання хай подасть,

Спитавши, що він хоче надягти,

А ще котрийсь — розкаже про собак,

Про коней, а насамперед про те,

Як тужить пані, що слабує пан.

Втовчіть йому, що він безумним був,

А відповість, що марить він тепер, —

Запевніть ви, що обмар вже минув,

Що він — вельможний лорд. Ну, молодці,

Коли обачно все оце вдасте,

То кращої розваги й не знайти.

1-Й ЛОВЧИЙ

Не бійтесь, пане, так ми все втнемо,

Так тонко розіграємо, що він

Повірить в теє лордство хоч-не-хоч.

ЛОРД

Ну, в ліжко бережно його вкладіть,

А потім — буть напоготові всім.

Пройда виносять. Лунає сурма.

Йди, хлопче, подивися, хто це там.

Один слуга виходить.

Якийсь, напевне, подорожній пан

Спочить у мене в домі забажав.

Входить слуга.

Ну що? Хто там?

СЛУГА

Актори мандрівні

Вам пропонують послуги свої.

ЛОРД

Хай зайдуть.

Входять актори.

Прошу, хлопці, прошу в дім.

АКТОРИ

Вельможний пане, дякуємо вам.

ЛОРД

Ви хочете сьогодні грати тут?

1-Й АКТОР

Як буде ваша ласка нас прийняти.

ЛОРД

Та залюбки! Цього ось бачив я:

Синка орендаря колись він грав,

Що до панянки сватавсь. Я забув,

Як звуть тебе, одначе роль така

Тобі пасує, й грав чудово ти.

2-Й АКТОР

Вельможний пане, то я Сото грав.

ЛОРД

Так, так, і грав чудово, я кажу.

Ну що ж, з’явились дуже вчасно ви,

Бо хочу я тут жарт один утнуть,

І ви б могли мені допомогти.

Сьогодні буде в вас один глядач

Вельможний; та не певен я, чи ви

Спроможетесь потамувати сміх,

Побачивши, який чудний той пан.

Він у театрі зроду не бував,

І посмішка розсердила б його.

1-Й АКТОР

Не бійтесь, пане, стримаємось ми,

Хоч би який химерник з нього був.

ЛОРД

(до слуги)

Ну, хлопче, заведи в їдальню їх

Та нагодуй вечерею як слід.

Що є в господі, все давай на стіл.

Слуга з акторами виходять.

І пажа розшукай — Бартолом’ю,

Нехай як даму приберуть його,

А потім до п’янюги відведуть.

Та звіть його з шанобою: «мадам», —

А він, як хоче догодить мені,

Достойно й чемно хай себе поводить.

Адже він бачив, як шляхетні дами

Своїм мужам і годять, і коряться.

То хай же і п’яниці так він годить,

До нього лагідно й уклінно мовить:

«Скажіть мені, владарю мій, у чім

Дружина ваша може вам явить

Свою покору і свою любов?»

Обніме ніжно, поцілує палко,

І схилить голову йому на груди,

І сльози ллє, немовби дуже рада,

Що вичуняв її вельможний муж,

Хоч він себе уже сім років мав

За вбогого й гидкого жебрака.

А не по хлопцеві жіночий хист —

Присилувать себе до зливи сліз, —

На поміч цибулину треба взять

І до очей в серветці піднести,

То хоч-не-хоч, а потече сльоза.

Біжи й хутчіше це перекажи,

А що робити далі, дам я знати.

Слуга виходить.

Я знаю: паж зуміє добре вдать

Вельможну даму — й голос, і ходу,

І всі манери. Ох, кортить почути,

Як він п’янюгу «мужем» назове,

І сміх душитиме всіх слуг моїх,

Як слугувати будуть мужлаєві.

Піду туди — поради їм давати, —

І при мені, я думаю, вони

Той сміх здолають стримати в собі.

(Виходить.)

Сцена 2

На балкон над сценою виступають Пройд зі слугами — декотрі несуть убрання, глек із водою, миску для вмивання та інші речі — і лорд.

ПРОЙД

Заради Бога, дзбан легкого пива.

1-Й СЛУГА

А може, пане, доброго вина?

2-Й СЛУГА

Не зволите варення скуштувати?

3-Й СЛУГА

Котрий убір надінете сьогодні?

ПРОЙД

Я Крістофер Пройд, не називайте мене паном. Я зроду не пив вина, і не варення мені дайте, а вареного м’яса. Не питайте, котрий убір я хочу надягти сьогодні, бо в мене стільки сорочок, скільки й спин, стільки панчіх, скільки й ніг, та й черевиків не більше — ба ні, часом у мене більше ніг, ніж черевиків. А то ще, бува, з моїх черевиків пальці надвір визирають.

ЛОРД

Хоч би вже зняв Господь з вас цю ману!

Такий вельможний пан, значного роду,

Такий багатий, у такій пошані —

І таким нікчемним духом одержимий!

ПРОЙД

Ви що, хочете звести мене з глузду? Хіба я не Крістофер Пройд, син старого Пройда з Бертон-Гіта, з роду розносник, з науки гребінник, з нагоди ведмедник, а за нинішнім фахом — лудильник? Поспитайте Маріанну Гекіт, оту гладку вінкотську шинкарку, чи вона мене не знає! Коли не скаже, що я в неї випив доброго пива аж на чотирнадцять пенсів на борг, то назвіть мене брехуном, найпослідущим на весь християнський світ. Овва! Я ще не сказився! О, а це що?

3-Й СЛУГА

Оце ж від того й тужить ваша пані.

2-Й СЛУГА

Оце ж тому сумує ваша челядь.

ЛОРД

Тому минають родичі ваш дім:

Відстрашує їх ваше божевілля.

Вельможний пане, о, згадай, хто ти,

Верни з вигнання давній розум твій

І прожени огидну маячню.

Диви, як годять слуги всі тобі,

Стоять, наказу ждуть — лише кивни.

Ти хочеш музики? Ось — грає Аполлон.

Чути музику.

В клітках співають двадцять солов’їв.

Спочити хочеш? Постіль жде тебе

М’якіша й запашніша, ніж було

Семіраміди ложе пресласне.

Чи прогулятися? Посиплемо стежини.

Чи верхи їздить? Коні вже стоять,

І збруя в злоті, в перлах дорогих.

Чи полювати? Соколи твої

Від жайворонка вище залетять,

А гончаки такі вже заливні,

Що аж від хмар відіб’ється луна

Й земля, мов бубон, нею загуде.

1-Й СЛУГА

Зайців цькувати? То твої хорти

Прудкі, як дужий олень чи як лань.

2-Й СЛУГА

Картини любиш? Враз принесемо

Адоніса над бистрим ручаєм,

Кіпріду, що таїться в комиші,

І він під подихом її тремтить,

Немов під вітром осока тонка.

ЛОРД

Покажем Іо, діву непорочну,

Як Зевс її заскочив і умкнув, —

Змальовано усе, немов живе.

3-Й СЛУГА

Чи Дафну — як біжить через терни,

І ноги всі подряпані, в крові,

Заплаче сумно й Феб, узрівши те, —

Отак майстерно вдано сльози й кров.

ЛОРД

Ти — лорд, і квит! Будь певен — ти є лорд!

Твоя жона — предивної краси,

Якої не знайти ніде сьогодні.

1-Й СЛУГА

І поки сльози, що вона за вас,

Мій пане, пролила, тієї вроди

Ще не зв’ялили заздрісно, ніде

Їй рівної на світі не було.

Вона й тепер від жодної не гірша.

ПРОЙД

Я — лорд? І маю отаку жону?

Чи я не сню? Чи, може, досі снив?

Не сплю я! Чую, бачу, говорю,

Солодкий дух вдихаю і лежу

В м’якій постелі. Далебі, я лорд —

А не лудильник, не Крістофер Пройд.

Ну що ж, ведіть мою жону сюди —

Та дзбан легкого пива принесіть.

Лорд виходить.

2-Й СЛУГА

(підносячи миску)

Вельможний пане, звольте руки мить.

Які ж ми раді, що ваш ум вернувсь,

Що знов ви, пане, тямите себе!

Проснили ви п’ятнадцять довгих літ,

Коли й не спали — марили неначе.

ПРОЙД

П’ятнадцять літ! Нівроку, ну й поспав.

Невже промовчав я увесь цей час?

1-Й СЛУГА

Та ні, мій пане, не мовчали ви,

Але слова у вас були пусті.

Хоч ви лежали на постелі тут,

І все казали — витурено вас,

І лаяли шинкарку, і її

Заскаржити погрожували в суд,

Що пиво вам у кухлі подавала,

А треба — в запечатаних пляшках.

І Сесі Гекіт кликали не раз.

ПРОЙД

Еге ж, так зветься наймичка в шинку.

3-Й СЛУГА

Яка там наймичка! Який шинок!

І люди ті, що згадували ви, —

Як Стівен Слай, старий Джон Неп із Гріса,

І Пітер Терф, і Генрі Пімпернел,

І ще душ двадцять отаких, — ніхто

Ніколи їх не бачив і не знав.

ПРОЙД

Ну, слава ж Богу, що одужав я!

УСІ

Амінь!

Входять паж, перевдягнений на даму, слуги і лорд, що несе кухоль пива.

ПРОЙД (бере пиво)

Ну, дякую. Не пропаде за мною.

ПАЖ

Як почувається мій любий пан?

ПРОЙД

О, далебі, так, як пиріг у маслі.

А де моя дружина?

ПАЖ

Я тут, мій пане. Що ви звелите?

ПРОЙД

Чого ж не кличеш мужем ти мене?

Для слуг я — пан, для тебе — чоловік.

ПАЖ

І чоловік, і пан, і пан, і муж,

А я для вас — покірлива жона.

ПРОЙД

Та знаю. Як же звать мені тебе?

ЛОРД

Мадам.

ПРОЙД

Мадам Аліса чи мадам Дженет?

ЛОРД

Мадам, і все. Так лорди звуть дружин.

ПРОЙД

Мадам дружино, кажуть ось вони,

Що я проснив п’ятнадцять літ підряд.

ПАЖ

Авжеж. Мені здались вони за тридцять,

Відлученій від ложа від твого.

ПРОЙД

Це довго. Слуги, нас лишіть самих.

Лорд і слуги виходять.

Ну, роздягайся та ходи сюди.

ПАЖ

Мій любий пане, дуже вас прошу:

Ще потерпіть ніч-дві, а чи бодай

До вечора. Бо ваші лікарі,

Щоб неміч не вернулася до вас,

Суворо приписали уникати

Мені обіймів ваших до пори.

Отак-то справа, пане мій, стоїть.

ПРОЙД

Е, потерпіть! Тут так кортить, що годі дочекатись вечора. Але ж і в маячню знов запасти не хочеться, тож почекаю всупереч плоті й крові.

Входить лорд як посланець.

ЛОРД

Актори ваші, пане мій, почувши,

Що ви одужали, прийшли сюди

Веселу вам комедію зіграти,

Бо й ваші лікарі такої думки,

Що кров у вас загусла від журби,

А смуток живить ваше божевілля.

Тому вони гадають, що для вас

Корисно гарну п’єсу подивитись:

Це вас настроїть на веселий лад,

Розвіє тугу і життя подовжить.

ПРОЙД

Що ж, подивлюся. Нехай зіграють. А це не та кумедія, що на Різдво виставляють, коли ото витівають усякі штуки та через голову перекидаються?

ПАЖ

Ні, мій любий пане, це діло цікавіше.

ПРОЙД

Діло? Цебто якась робота?

ПАЖ

Та ні, це така собі історія.

ПРОЙД

Ну гаразд, побачимо. Йдіть сюди, мадам дружино, сядьте біля мене, і хай собі буде, як буде. Молодість не вертається.

Сідають.

Дія перша

Сцена 1

Сурми. На сцену виходять Люченцо і його слуга Траньйо.

ЛЮЧЕНЦО

Так, Траньйо. Із великої охоти

Побачить Падую, наук колиску,

Приїхав я в Ломбардію родючу —

Квітучий сад Італії всієї.

Погодився на це мій любий тато,

Благословив мене і дав тебе —

Надійного і вірного слугу.

Спочиньмо ж трохи, а тоді берімось

Освіту набувати і ученість.

Уславилось шановними людьми

Те місто, Піза, де вродився я

І батько мій, відомий добре в світі

Купець Вінченцо з роду Бентівольїв,

Тепер мені, як синові його,

В Флоренції здобувши виховання,

Годиться вчинками надію справдить,

Що доброчесність увінча багатство.

Отож, мій Траньйо, я почну вивчати

Із філософії частини ті,

Котрі навчають, як нажить чесноту

Та як чеснотою здобути щастя.

А ти що скажеш? Я ж прибув із Пізи

Сюди до Падуї, немов калюжу

Мілку лишив і кинувся у море,

Щоб спрагу до кінця угамувать.

ТРАНЬЙО

Mi pardonato[2], мій ласкавий пане,

Я думаю достоту так, як ви,

I тішуся, що ви постановили

Пить філософії солодкий сік.

Та, милий пане, люблячи науку

Чесноти і звичаю, все ж не будьмо

Як стоїки чи стояки дубові:

Не тільки Арістотеля шануймо,

Овідія не зневажаймо теж.

Хай логіка вам в товаристві служить,

Риторика — у повсякденній мові,

Хай музика й поезія вас тішать,

За математику тоді беріться

Й за метафізику, коли є смак,

Бо без утіхи й користі нема.

Вивчайте ж те, що більше надить вас.

ЛЮЧЕНЦО

Спасибі, Траньйо, — слушно радиш ти.

Якби сюди Бйонделло вже прибув,

То зразу б ми до діла узялись

І найняли житло, де можна друзів

Приймать, яких ми тут заведемо.

Входять Баптіста з двома дочками — Катеріною і Б’янкою, химерний стариган Гремйо і Гортензіо, жених Б’янки.

Але стривай: це що за люди йдуть?

ТРАНЬЙО

То місто нас вітає, пане мій.

Люченцо і Траньйо стають осторонь.

БАПТІСТА

Не докучайте більш мені, панове,

Бо твердо я собі постановив

Не віддавати меншої дочки,

Допоки старшій мужа не знайду.

Обох я вас і знаю, і люблю.

Коли котрий з вас любить Катеріну,

То може сватати її та й брати.

ГРЕМЙО

Волів би драти. Надто вже шорстка.

Гортензіо, ви хочете женитись?

КАТЕРІНА

(до Баптісти)

Панотче, та невже ж це ваша воля —

Мене їм накидать, немов продажну?

ГОРТЕНЗІО

Овва, продажну! Лиш купця не буде,

Аж поки лагіднішою не станеш.

КАТЕРІНА

Цього вам, пане, нічого боятись:

Душа моя таких не прагне змін.

А хоч би й так, то будьте певні: я

Чуприну б вашу дрюком розчесала

Й під блазня пику вам розмалювала.

ГОРТЕНЗІО

Хай Бог боронить від таких чортяк!

ГРЕМЙО

Хай Бог боронить і мене.

ТРАНЬЙО

(вбік, до Люченцо)

Ну, бачу, тут надивимося дива:

Скажена панна ця чи норовлива.

ЛЮЧЕНЦО

(вбік, до Траньйо)

Зате вже друга, та, котра мовчить,

Чеснот дівочих хоч яку навчить!

Нум тихо!

ТРАНЬЙО

(вбік, до Люченцо)

Правда, пане, надивляйтесь.

БАПТІСТА

Панове, знайте: в мене слово з ділом

Не розминеться. Б’янко, йди додому,

Та не журись, моя дитино мила,

Бо я тебе люблю, як і любив.

КАТЕРІНА

Мазухо татова! Потри лиш очі

Та й зареви, хоча нема причини.

Б’ЯНКА

Потішся, сестро, прикрістю моєю.

Панотче, вашій волі я корюсь.

Мене розважать музика й книжки:

На самоті читати буду й грати.

ЛЮЧЕНЦО

(вбік)

Ти чуєш, Траньйо? Це ж Мінерви мова.

ГОРТЕНЗІО

Такий суворий ви, синьйор Баптісто?

Як жаль, що з наших щирих почуттів

Для Б’янки вийшла прикрість.

ГРЕМЙО

Та невже

У клітку ви посадите її,

Мов сокола, через оцю змію

І Б’янка за її лихий язик

Нестиме кару?

БАПТІСТА

Буде так, панове,

Як я сказав. Іди додому, Б’янко.

Б’янка виходить.

А знаючи, як до вподоби їй

Поезія, і музика, і співи,

Візьму я в дім умілих вчителів

Її навчати. Може, вам, Гортензіо,

Чи вам, синьйоре Гремйо, хтось відомий

З таких людей? Пошліть його до мене.

Людину вправну я прийму ласкаво,

Не поскуплюся для своїх дочок,

Для виховання їх. Бувайте ж, друзі.

Ти, Катеріно, можеш тут лишитись,

Я дещо маю Б’янці ще сказати.

(Виходить.)

КАТЕРІНА

Гадаю, можна і мені піти?

Чи вже за розкладом я маю жить,

Немов сама не знаю, що й коли?

Ет!

(Виходить.)

ГРЕМЙО

Ну й іди — хоч і к дідьчій матері, бо ти така люба та мила, що тебе ніхто тут не затримуватиме. Овва! Не така вже сила в коханні, Гортензіо, щоб воно нам не дозволило бути добрими товаришами в нещасті й достойно витерпіти цей піст. Ми обидва вхопили шилом патоки. Прощавайте ж. Але я з любові до моєї чарівної Б’янки спробую знайти вчителя, щоб навчав її того, що їй до серця, і пошлю його до Баптісти.

ГОРТЕНЗІО

І я зроблю те саме. Та якщо ваша ласка, ще слівце. Хоч сама природа нашого суперництва не дозволяла відвертої розмови, але тепер, поміркувавши, я збагнув: щоб знов дістати доступ до нашої богині й стати щасливими суперниками в коханні до Б’янки, нам треба залагодити одну річ.

ГРЕМЙО

Яку ж, коли ваша ласка?

ГОРТЕНЗІО

Дуже просту, добродію: знайти чоловіка її сестрі.

ГРЕМЙО

Чоловіка? Дідька лисого!

ГОРТЕНЗІО

А я кажу — чоловіка.

ГРЕМЙО

А я кажу — дідька! Невже ти, Гортензіо, гадаєш, що як її батько великий багатій, то знайдеться такий йолоп, що візьме за себе оту зміюку?

ГОРТЕНЗІО

Пхе, Гремйо! Хоч ні вам, ні мені не стало б терпцю витримувати її безнастанне гиркання, та коли як слід пошукати, то знайдуться на світі й такі зухи, що візьмуть її з усіма вадами, аби лиш за нею дали досить грошей.

ГРЕМЙО

Не знаю. Я б волів, щоб мене за той посаг щоранку шмагали на ринку, ніж із такою жити.

ГОРТЕНЗІО

Воно, звісно, правда: чи в камінь головою, чи каменем у голову. Та коли вже Баптістина умова зробила нас товаришами, то зоставаймось ними, поки, напитавши старшій дочці чоловіка, дамо меншій волю для заміжжя, а тоді знову — хто кого. Мила Б’янка! Щасливий той буде, котрий її здобуде! Хто перший добіжить, тому з нею й жить. А ви як скажете, синьйоре Гремйо?

ГРЕМЙО

Я згоден з вами, і я залюбки подарував би найкращого в Падуї коня тому, хто б згодився посватати Катеріну, аби лише поквапився, та швидше її взяв, і в шлюбне ліжко вклав, і з дому геть забрав. Ходімо.

Гремйо й Гортензіо виходять.

ТРАНЬЙО

Скажіть, мій пане, чи можлива річ,

Щоб так кохання захопило вмить?

ЛЮЧЕНЦО

Ох, Траньйо, поки на собі не взнав,

Що правда це, не йняв я віри й сам.

Вона ж неначе квітка, та, що зветься

«Люби-мене», — ну, от я й полюбив.

Тепер тобі по правді признаюсь —

Ти в мене відданий і щирий друг,

Як Анна у цариці Карфагена:

Я млію, Траньйо, я палаю, в’яну,

Я згину, як не матиму її.

Порадь же, Траньйо, — ти, я знаю, можеш,

І поможи — бо ти, я знаю, хочеш.

ТРАНЬЙО

Мій пане, ганить вас тепер не час,

Кохання лайкою не проженеш.

Як сталось так, лишається одно:

Redime te captum, quam queas minimo[3].

ЛЮЧЕНЦО

Спасибі, хлопче. Славно ти почав,

Кажи ж і далі, потішай мене.

Твоя порада, бачу, не дурна.

ТРАНЬЙО

Ви не спускали з дівчини очей,

Тож, мабуть, не розчули усього.

ЛЮЧЕНЦО

О так, я тільки й бачив те лице.

Яка краса! Колись була така

Хіба лиш Агєнорова дочка:

Сам Зевс схилився до її колін,

Коли на крітський берег вийшов він.

ТРАНЬЙО

І більш нічого? Й вам не впало в очі,

Як розходилась тут її сестра?

Так лаялась, що аж лящало в вухах.

ЛЮЧЕНЦО

Я бачив лиш губів коралі й чув

Лиш пахощі від подихів її.

Усе було в ній любе та святе.

ТРАНЬЙО

Ні, треба конче цей дурман розвіять.

Прокиньтесь, пане. Любите її —

То треба думать, як її здобути.

Сестра її така сварлива й клята,

Що батько заміж випхати її

Жадає, а тому кохану вашу,

Мов соколицю в клітці, він замкнув,

Щоб їй не докучали женихи.

ЛЮЧЕНЦО

Який же він жорстокий батько, Траньйо!

Та ти казав — він нібито шукає

Учителів для неї дуже вмілих?

ТРАНЬЙО

Так, я казав — і вже придумав, пане!

ЛЮЧЕНЦО

Я, Траньйо, теж.

ТРАНЬЙО

І я ладен закластись,

Що в нас обох одна й та сама думка.

ЛЮЧЕНЦО

Кажи свою.

ТРАНЬЙО

Ви будете учитель

І найметеся дівчину навчать.

Оце ваш задум.

ЛЮЧЕНЦО

Так. Чи вдасться він?

ТРАНЬЙО

Не вдасться, бо тоді хто ж буде вами?

Хто буде жити в Падуї за сина

Вінченцо з Пізи, і держати дім,

І вчитися, і друзів пригощати,

І земляків навідувать своїх?

ЛЮЧЕНЦО

Ну, годі, годі. Я вже все збагнув.

Адже нас тут іще ніхто не знає

Й не зможе розрізнити, хто з нас пан,

А хто слуга. Тому зробімо так:

Ти, Траньйо, будеш паном замість мене,

І дім держатимеш, і слуг, мов я,

А я зроблюсь кимсь іншим: флорентійцем,

Чи неаполітанцем, чи пізанцем

Простого роду. Не барімось, Траньйо,

Перевдягаймось. Ось мій капелюх

І плащ. Бйонделло буде твій слуга,

Та спершу треба вмовити його,

Щоб він мовчав.

ТРАНЬЙО

Так, ваша правда, треба.

Міняються одягом.

Коли у вас таке бажання, пане,

А я в усьому вам коритись маю,

Бо тато ваш, прощаючись, велів:

«Слугуй же вірно синові». (Щоправда,

Він, мабуть, інше на увазі мав), —

То що ж, нехай побуду я Люченцо,

Бо дуже я люблю того Люченцо.

ЛЮЧЕНЦО

Побудь, бо той Люченцо закохався,

А я рабом побуду, щоб скорить

Ту дівчину, чиє лице зненацька

Мій зір вразило й узяло в полон.

Входить Бйонделло.

А, ось він! Де це ти, поганцю, був?

БЙОНДЕЛЛО

Де я був? Ні, ви скажіть, де це ви були! Хазяїне, чи мій товариш Траньйо вкрав ваше убрання, чи ви вкрали його вбрання, а чи ви один одного обікрали? Скажіть, будьте ласкаві, в чому річ?

ЛЮЧЕНЦО

Іди сюди. Не час тепер для жартів,

Отож поводься, як годиться, й слухай.

Ось Траньйо, щоб мене порятувать,

Одежею зі мною помінявся,

Бо я, сюди прибувши, посваривсь

Тут із одним і вбив його в двобої.

Тепер слугуй йому, немов мені,

А я світ за очі тікати мушу.

Ти зрозумів?

БЙОНДЕЛЛО

Я, пане? Ані крихти.

ЛЮЧЕНЦО

Забудь, що Траньйо звуть його. Ти чуєш?

Тепер Люченцо він.

БЙОНДЕЛЛО

Ото щасливий!

Якби й мені таке добро припало!

ТРАНЬЙО

Ну, а я б собі, їй-богу, ще одного побажав:

Щоб Люченцо таки справді Баптістину меншу

взяв.

Та гляди — не ради мене, для хазяїна твого

Обережний будь на людях і слівцем не зрадь

його.

Як зі мною наодинці — мене Траньйо називай,

Між людьми десь — я Люченцо, твій хазяїн,

пам’ятай!

ЛЮЧЕНЦО

Ходімо, Траньйо.

Іще одне зробити маєш ти:

До неї теж посвататись. Навіщо?

Будь певен: так потрібно, й не розпитуй.

Виходять.

Глядачі на балконі розмовляють.

ЛОРД

Мій пане, ви куняєте? Вам нудно?

ПРОЙД (пробуркавшись)

Та ні, їй-богу, я дивлюся. Ловка вистава, нічого не скажеш. А довго ще вона йтиме?

Паж

Тільки почалась, мій пане.

ПРОЙД

Штукенція на славу, мадамо жінко, тільки вже скоріше б кінчалась!

Дивляться далі.

Сцена 2

Входять Петруччо і його слуга Грумйо.

ПЕТРУЧЧО

З Верони я до Падуї приїхав

Провідати своїх тутешніх друзів.

А найлюбіший з них і найвірніший —

Гортензіо. Це дім його, здається.

Ану-бо, стукни, Грумйо. Стукни, чуєш?

ГРУМЙО

Стукнути, пане? Кого це я маю стукнути? Хто тут знедоважив вашу милість?

ПЕТРУЧЧО

Гей, лобуряко, я кажу — стукни мені тут як слід.

ГРУМЙО

Стукнути вас тут, пане? Та хто ж я такий, щоб вас тут, пане, стукати!

ПЕТРУЧЧО

Байстрюче, стукни, я кажу тобі,

А то по лобі схопиш, далебі!

ГРУМЙО

Я бачу, вам побитися кортить!

Я стукну — і мені ж за це влетить.

ПЕТРУЧЧО

То стукнеш ти чи ні?

Не хочеш стукнути — то я скубну,

Тоді ти заспіваєш так, що ну!

(Скубе його за вуха)

ГРУМЙО

Рятуйте, панове! Мій хазяїн сказився!

ПЕТРУЧЧО

Отож стукай, коли тобі звелено, поганцю!

Входить Гортензіо.

ГОРТЕНЗІО

Ти диви, що це тут робиться? Мій давній приятель Грумйо і мій щирий друг Петруччо! Як ви ся маєте там, у Вероні?

ПЕТРУЧЧО

Синьйоре, ви прийшли розборонити нас?

Con tutto il cuore ben trovato.[4] Саме час.

ГОРТЕНЗІО

Alla nostra casa ben venuto,

Molto honorato signor mio Petruchio.[5]

Встань, Грумйо, зараз вас я помирю.

ГРУМЙО

Ет, що мені з вашої латини! Ну скажіть самі, добродію, чи це не законна причина для мене покинути службу в нього? Він мені наказував, щоб я отут стукнув його як слід. Подумайте: чи то годиться слузі так поводитися з хазяїном, хай навіть, як я бачу, в нього в голові перебір — не двадцять одно очко, а двадцять два?

Ну, стукну я, раз так йому кортить,

А потім — чи не Грумйо ж і влетить?

ПЕТРУЧЧО

Безмозкий пень! Гортензіо, мій друже,

Таж я сказав йому, щоб він постукав

До тебе в браму! Ну, а він — нізащо!

ГРУМЙО

У браму? О Господи! Чи ж ви не сказали достоту оцими словами: «Стукни мене отут, та стукни як слід!»? А тепер балакаєте про якусь браму…

ПЕТРУЧЧО

Йди геть або мовчи — добром кажу!

ГОРТЕНЗІО

Петруччо, цить! За Грумйо я ручусь.

Яка-бо прикра сталася незгода

У тебе з давнім, відданим слугою!

Але скажи, який щасливий вітер

Заніс тебе до Падуї з Верони?

ПЕТРУЧЧО

Той вітер, що жене всіх юнаків

Шукати щастя по світах, не вдома,

Бо там багатий досвід не росте.

Коротше, друже мій, діла такі:

Антоніо, мій батько, відійшов

У кращий світ, і я подався в мандри,

Щоб одружитись і на тім розжитись.

Гаман мій повний, дома теж достаток,

Отож і рушив я побачить світа.

ГОРТЕНЗІО

Дозволь, я говоритиму відверто,

Хоча навряд чи заслужу подяки:

Тут є одна відданиця багата,

Ще й дуже, тільки норовлива й клята.

Та ні, своєму щирому друзяці

Не зичу я цю відьму за дружину.

ПЕТРУЧЧО

Синьйоре, поміж друзями такими,

Як ми, дві слові досить. Тож коли

Ти знаєш дівчину, багату вельми,

Яка б мені годилась за дружину

(Адже для мене музика весільна —

То брязкіт грошей), то нехай вона

Бридка, немов Флоренцієва любка,

Стара, немов Сивіла, норовлива

I клята, як Сократова Ксантіппа,

Чи й гірша, це мене не відстрашить

І не притлумить у мені жадання,

Її жадаю я, хоч би вона

Була немов Ядранське море в бурю.

Шукаю жінку в Падуї багату

І щастя іншого не хочу знати.

ГРУМЙО

От бачте, добродію, він вам каже відверто, що в нього на думці. Йому аби досить грошей, то він вам одружиться хоч би й з лялькою, чи з олов’яною фігуркою, чи з беззубою старою відьмою, хай навіть у неї хвороб за п’ятдесят дві шкапи. Йому всяка годиться, аби з грішми.

ГОРТЕНЗІО

Ну що ж, Петруччо, вже коли зайшла

Така в нас мова, слухай до кінця

Те, що почав я в жарт. Я б міг тобі

Знайти дружину — молоду, вродливу,

Й багату вельми, й виховану добре,

Так, як годиться благородній панні.

Одна у неї вада, та зате

Велика, страх велика, бо вона

Без міри норовлива, клята, зла,

І сам би я, хоч був би злидарем,

За гору золота б її не взяв.

ПЕТРУЧЧО

Пусте. Іще не знаєш ти, яка

Є сила в золоті. Скажи мені,

Як батька звуть, і все; я враз почну

За нею упадать, хоч би гриміла

Вона, як грім у горобину ніч.

ГОРТЕНЗІО

Баптістою Мінолою зовуть

Його. Він ґречний і достойний пан.

Та Катеріна — так зовуть дочку —

Всій Падуї відома як яга.

ПЕТРУЧЧО

Про батька я чував, та й він також

Мого небіжчика татуся знав.

ГОРТЕНЗІО

Я не засну, аж доки

Дочки тієї врешті не побачу.

Отож даруй, що зараз я тебе

Покину і мерщій піду туди —

Коли ж ти хочеш, то ходім удвох.

ГРУМЙО

Прошу вас, добродію, нехай він іде, поки в такому гуморі. Їй же богу, коли б вона знала його так, як я, то збагнула б, що лайкою з ним багато не втнеш. Ну, узве там його разів з десяток пройдисвітом чи хамлом. Велике діло. От він як почне, то лаятиметься й поміж куплюментами. А хай-но вона спробує огризнутись — він її такими словами вгризне, що їй з тої гризоти білий світ ув очах потемніє. Ви його ще не знаєте!

ГОРТЕНЗІО

Стривай, Петруччо, я піду з тобою —

Баптіста бо заховує ревниво

Мій скарб великий, донечку молодшу,

Чарівну Б’янку: він її тримає

Подалі від зальотників настирних —

Від мене і суперників моїх.

Вважає він за неможливу річ,

Щоб хтось посватав старшу — через вади,

Які тобі я щойно змалював.

Отож Баптіста й вирішив до Б’янки

Не допускать нікого й близько, поки

Не вийде заміж Катеріна Клята.

ГРУМЙО

Як? Катеріна? Клята?

Не заздрять, десь, цій прикладці дівчата.

ГОРТЕНЗІО

Отож, Петруччо, будь такий ласкавий,

Введи мене, перебраного скромно,

У дім Баптісти, ніби я учитель —

Навчати Б’янку музики. Тоді

Хоч завдяки цій хитрості я зможу

Потиху залицятися до Б’янки

І в серце закрадатися до неї.

ГРУМЙО

От спритні паничі! Ти диви, як молоді змовляються між собою, щоб убрати в шори старого!

Входять Гремйо й Люченцо, переодягнений на вчителя Камбйо.

Хазяїне, хазяїне, огляньтеся: хто це йде?

ГОРТЕНЗІО

Тихіше, Грумйо. Це суперник мій.

Петруччо, відійдімо трохи вбік.

ГРУМЙО

Нівроку, молоденький! Ну й джигун!

Відходять убік.

ГРЕМЙО

Ну, добре. Список переглянув я.

Стривайте, ще оправить їх віддам.

Все про кохання, бачу, ці книжки!

Ніяких більше не читайте їй.

Ви зрозуміли? Хоч і не скупий

Синьйор Баптіста, я вам ще додам.

Візьміть свій список, а книжки оці

Звелю я напахати — адже та,

До кого ви понесете їх зараз,

Ще запашніша; ніж самий бальзам.

А що ви будете читати їй?

ЛЮЧЕНЦО

Що б не читав, усе на користь вам.

Мій добродійнику, о, будьте певні,

Немов самі ви будете при нас,

І, може, навіть кращими словами,

Ніж ви дібрали б, якщо ви не вчений.

ГРЕМЙО

О, вченість, що то за чудова річ!

ГРУМЙО (вбік)

О Господи, який же з нього бевзь!

ПЕТРУЧЧО (вбік)

Цить, хлопче!

ГОРТЕНЗІО (вбік)

Цить, Грумйо. (Виходить наперед) Добрий день, синьйоре Гремйо.

ГРЕМЙО

Вітаю вас, Гортензіо, мій друже.

Ви знаете, куди я? До Баптісти.

Я ж обіцяв докладно розпитать

Щодо того учителя для Б’янки,

І ось, на щастя, зразу налетів

На славного цього молодика:

Учений, чемний, саме раз для неї,

Очитаний у віршах, у книжках —

Хороших тільки, я ручуся вам.

ГОРТЕНЗІО

Гаразд: а я ось приятеля стрів,

Що обіцяє другого знайти —

Умілого музику, щоб навчав

Прекрасну Б’янку, нашу даму серця.

Тож я від вас нітрохи не відстав

В служінні тій, котру люблю так палко.

ГРЕМЙО

Це я люблю — і ділом доведу.

ГРУМЙО (вбік)

Не стільки ділом, скільки гаманом.

ГОРТЕНЗІО

Не час нам виголошувать любов.

Як ви до мене, Гремйо, з щирим словом,

То й я скажу вам добру новину.

Оцей ось пан — ми стрілись випадково, —

Коли заплатимо йому не скупо,

Посватать ладен Кляту Катеріну

І взять її, як буде добрий посаг.

ГРЕМЙО

Що ж, добре, хай щастить. А ви йому

Розповіли, які у неї вади?

ПЕТРУЧЧО

Я чув — вона уїдлива й сварлива.

Коли це все, то невелике лихо.

ГРЕМЙО

Ах так, мій друже? Звідки ж родом ви?

ПЕТРУЧЧО

З Верони я. Антоніо, мій батько,

Помер, але добро моє живе

І жде мене щасливий довгий вік.

ГРЕМЙО

З такою жінкою? Не йметься віри.

Та як охоту маєте, то що ж —

В усьому вам я радо поможу.

Але чи ви посватаєте справді

Цю кішку дику?

ПЕТРУЧЧО

Щоб я так живий був!

ГРУМЙО

Чи він її посватає? Ще й як!

ПЕТРУЧЧО

А нащо ж я тоді сюди приїхав?

Невже мене жіночий крик злякає?

Чи я не чув, як рикають леви?

Чи я не чув, як море в люту бурю

Реве, немов бугай скажений, в піні?

Чи я не чув, як на війні гармати

Або громи у хмарах гуркотять?

Чи я в бою не чув гучних команд,

Іржання коней, сурем бойових?

А ви мене жіночим язиком

Страхаєте, хоча тріщить гучніше

Каштан в огні сільського коминка.

Я не дитя, аби лякатись хохи!

ГРУМЙО

Е, він не з тих!

ГРЕМЙО

Гортензіо, кажу вам,

Що цей добродій вчасно нагодився,

Як видно, і собі, і нам на щастя.

ГОРТЕНЗІО

А я уже пообіцяв, що ми

Оплатим кошти сватання йому.

ГРЕМЙО

Хай висвата — оплатимо як слід.

ГРУМЙО

Щоб я так певен був за свій обід!

Входять Траньйо, чепурно вбраний як Люченцо, і Бйонделло.

ТРАНЬЙО

Добридень. Чи дозволите спитати,

Кудою тут найближче нам дійти

До дому, де живе синьйор Мінола.

БЙОНДЕЛЛО

Це той, в котрого гарні дві дочки?

ТРАНЬЙО

Той, той, Бйонделло.

ГРЕМЙО

Вам, може, також свататись приспіло?

ТРАНЬЙО

Хай так, та вам яке до того діло?

ПЕТРУЧЧО

Надіюсь, не сварливу ви обрали?

ТРАНЬЙО

Сварливих не люблю. Ходім, Бйонделло, далі.

ЛЮЧЕНЦО (вбік)

Ну, браво.

ГОРТЕНЗІО

Ні, заждіть: іще скажіть мені,

Ту панну сватать ви збираєтесь чи ні?

ТРАНЬЙО

А як збираюся, то що у тім лихого?

ГРЕМЙО

Коли ви звідси вмить заберетесь — нічого.

ТРАНЬЙО

Чи вже по вулицях не вільно всім ходити?

ГРЕМЙО

Та вільно, лиш її не вільно вам любити.

ТРАНЬЙО

Чому?

ГРЕМЙО

Як вам охота дуже знати —

Бо зволив Гремйо вже її собі обрати.

ГОРТЕНЗІО

Бо вже Гортензіо її бажає мати.

ТРАНЬЙО

Панове, ви ж порядні люди, так?

То звольте мирно вислухать мене.

Синьйор Баптіста — благородний пан,

Йому відомий трохи батько мій.

Якби його дочка була ще краща

І мала навіть більше женихів,

Я б і тоді посватався до неї.

Згадайте: Леди красної дочка

Їх мала цілу тисячу; чого ж

Не може бути в Б’янки ще один?

І буде! Так, Люченцо буде ним,

Хоч став би сам Паріс суперником моїм.

ГРЕМЙО

О, цей панич всіх нас переговорить.

ЛЮЧЕНЦО

Хай, пане, виривається вперед!

Я знаю: він далеко не доскаче.

ПЕТРУЧЧО

Гортензіо, пощо всі ці слова?

ГОРТЕНЗІО

Дозвольте, пане, навпростець спитати:

Ви бачили Баптістину дочку?

ТРАНЬЙО

Ні, пане, тільки чув — їх дві у нього.

Одна лайливим язиком відома,

А друга, менша, — скромністю й красою.

ПЕТРУЧЧО

Та перша — то моя; вам зась до неї.

ГРЕМЙО

Так, цю роботу ви лишіть Гераклу,

Дванадцять подвигів вона затьмарить.

ПЕТРУЧЧО

Добродію, послухайте мене:

Ту меншу, що на неї заздрі ви,

Від женихів хова суворий батько,

І не віддасть її він ні за кого,

Аж поки старшу не засвата хтось.

Тоді і меншій черга, не раніш.

ТРАНЬЙО

Ну що ж, як ви, мій пане, та людина,

Що нам усім поможе — і мені, —

Зламавши кригу тим, що візьме старшу

І волю меншій дасть, котрої ми

Всі домагаємось, то той, котрому

Вона дістанеться, віддячить вам.

ГОРТЕНЗІО

Ви, пане, добре мовите і все

Збагнули. Як і ви за жениха

Себе вважаєте, то й ви повинні

Цього добродія нагородити:

Ми ж перед ним однаково в боргу.

ТРАНЬЙО

Я, пане, не скупий — на знак цього

Запрошую відзначити цей день.

І випити за нашу красну панну,

Мов адвокати, що в суді воюють,

А опісля їдять і п’ють, як друзі.

ГРУМЙО І БЙОНДЕЛЛО

Чудова думка! Тож ходімо всі.

ГОРТЕНЗІО

Так, думка справді добра, тож ходім.

Петруччо, ти мій гість. Прошу у дім.

Виходять.

Дія друга

Сцена 1

Входять Катеріна і Б’янка; у Б’янки зв’язані руки.

Б’ЯНКА

Сестрице, ти не кривдь мене й себе,

В рабиню обертаючи мене.

Мені це прикрість. Що ж до цих оздоб,

То руки розв’яжи мені, і я

Із себе поскидаю все сама

Аж до сорочки. Тільки накажи;

Бо знаю — старших слухатися слід.

КАТЕРІНА

Скажи мені, котрого з женихів

Ти любиш дужче. Тільки без брехні!

Б’ЯНКА

Повір, сестрице: із чоловіків

Нікого ще не вирізняла я,

Щоб до вподоби був мені найбільш.

КАТЕРІНА

Ох, не бреши. Гортензіо, еге ж?

Б’ЯНКА

Коли тобі до серця він, клянусь:

Благатиму, щоб він узяв тебе.

КАТЕРІНА

О, значить, ти обрала багача —

За Гремйо хочеш у розкошах жить?

Б’ЯНКА

Це через нього заздриш ти мені?

Та ні, жартуєш: бачу я тепер,

Що тільки жартувала ти весь час.

Прошу, сестрице: руки розв’яжи.

КАТЕРІНА (б’є її)

Як жарти це, прийми іще один.

Входить Баптіста.

БАПТІСТА

Це що за неподобство, панно, га?

Іди до мене, Б’янко. Ну, не плач.

(Розв’язує її)

Іди гаптуй, а з нею не заводься.

(До Катеріни)

Май сором, чуєш, бісова душа!

За що ти кривдиш так її? Вона ж

Ніколи не покривдила тебе!

КАТЕРІНА

Вона мене дратує, бо мовчить.

(Біжить за Б’янкою)

БАПТІСТА

Що? На очах у мене? Б’янко, йди.

Б’янка виходить.

КАТЕРІНА

То вже й цього мені не вільно? Бачу,

Вона ваш скарб, їй мужа треба дати,

Я ж муситиму танцювати боса

У неї на весіллі — і померти

В старих дівках. Не говоріть до мене.

Ось сяду й буду плакати, аж поки

Помститися нагоди не знайду.

(Виходить)

БАПТІСТА

Чи знав хто в світі клопіт отакий?

Та хто це йде сюди?

Входять Гремйо, з ним Люченцо в простому вбранні, як учитель Камбйо; Петруччо, Гортензіо, перебраний на Ліччо, вчителя музики; і Траньйо в подобі Люченцо зі своїм слугою Бйонделло, що несе лютню й книжки.

ГРЕМЙО

Доброго ранку, сусідо Баптісто.

БАПТІСТА

Доброго ранку, сусідо Гремйо. Хай вас Бог благословить, панове.

ПЕТРУЧЧО

І вас, добродію. Скажіть, будь ласка:

Є в вас дочка, на ймення Катеріна?

Вродлива й доброчесна надзвичайно?

БАПТІСТА

Я маю доньку Катеріну, пане.

ГРЕМЙО

Не кваптесь так, а повагом робіть.

ПЕТРУЧЧО

Синьйоре Гремйо, ви не заважайте.

Добродію, я дворянин з Верони.

Прочувши про красу велику, розум,

Доброзвичайність і дівочу скромність,

Ласкаву вдачу вашої дочки,

Наважився оце до вас приїхать,

Щоб пересвідчитись на власні очі,

Чи правда те, що я так часто чув.

А щоб прийти не з голими руками,

Привів до вас цього ось чоловіка,

(відрекомендовує Гортензіо)

Зугарного до музики й рахунків,

Щоб вашу доньку цих мистецтв навчав,

Які, я знаю, вже їй не чужі.

Прийміть його, а ні — то я ображусь.

Він мантуанець, Ліччо на ім’я.

БАПТІСТА

Ласкаво прошу, пане, вас обох.

Та знаю я: не буде Катеріна

До мислі вам, на превеликий жаль.

ПЕТРУЧЧО

Не хочете ви з нею розлучатись,

А може, я не до вподоби вам.

БАТІСТА

Та ні, мій пане, я кажу по правді.

А звідки ви? І як вас величають?

ПЕТРУЧЧО

Петруччо звуть мене, я син Антоньйо,

Відомого по всій країні нашій.

БАПТІСТА

Я знав його і дуже радий вам.

ГРЕМЙО

Даруйте, що впадаю вам у річ,

Петруччо, але дайте й нам, мізерним,

Сказати слово — і не пхайтесь так.

ПЕТРУЧЧО

Синьйоре, та мені ж кортить притьмом женитись.

ГРЕМЙО

Я бачу, та глядіть, щоб потім не журитись. (До Баптісти) Сусідо, я певен, що цей дарунок вас дуже потішить. Аби зі свого боку виявити таку саму приязнь, як та, що її я вам завдячую більше, ніж будь-хто, припоручаю вам оцього вченого молодика (відрекомендовує Люченцо), що довго навчався в Реймсі й обізнаний у грецькій, латинській та інших мовах, не згірш ніж той у музиці та рахунках. Звуть його Камбйо. Прошу вас, прийміть його на службу.

БАПТІСТА

Тисячу разів дякую, синьйоре Гремйо. Прошу до господи, любий мій Камбйо. (До Траньйо) А ви, благородний пане, здається мені, не тутешній. Чи дозволите спитати, з якою метою прибули?

ТРАНЬЙО

Пробачте, пане мій, що я наважусь,

Чужинцем будучи у вашім місті,

Теж свататись до вашої дочки —

Цнотливої і чарівної Б’янки.

Мені відома й ваша постанова —

Спочатку видать заміж старшу доньку,

І я прошу лиш одного для себе:

Щоб ви, дізнавшися, який мій рід,

Дозволили й мені, як цим панам,

Бувать у вас і бачитися з нею.

А для навчання ваших дочок я

Приніс оцей простенький інструмент

Та ще книжки оці — латинські й грецькі.

Бйонделло виходить наперед із лютнею й книжками.

Як ви їх приймете — безцінні стануть.

БАПТІСТА (переглядаючи книжки)

Люченцо звуть вас? Звідки ж ви, скажіть?

ТРАНЬЙО

Я з Пізи, пане. Батько мій — Вінченцо.

БАПТІСТА

Чував про батька вашого. У Пізі

Він має силу. Я вам дуже радий.

(До Гортензіо)

Візьми-но лютню,

(до Люченцо)

Ну, а ти — книжки.

Ідіть, побачте ваших учениць.

Агов! Хто в домі!

Входить слуга.

Проведи панів

До панночок. Скажи — це вчителі,

Нехай вони люб’язно приймуть їх.

Слуга з Гортензіо й Люченцо виходять.

А ми ходімо погулять у сад.

Тоді — обід. Я дуже радий вам,

Тож почувайтесь, прошу, як удома.

ПЕТРУЧЧО

Синьйоре, в мене діло дуже спішне,

І я не зможу в вас бувать щодня.

Вам знаний батько мій, а отже, й я,

Що вспадкував усе його добро,

Та ще й примножив, а не змарнував.

Скажіть же, скільки посагу дасте

За Катеріною, коли вона

Погодиться зі мною шлюб узяти.

БАПТІСТА

По смерті — половину всіх земель,

А з рук у руки — двадцять тисяч крон.

ПЕТРУЧЧО

За посаг цей я забезпечу їй

Вдівство — якщо мене переживе:

Свої всі землі й добра відпишу.

Докладний ми напишемо контракт,

Щоб ці умови твердо закріпити.

БАПТІСТА

Але потрібне спершу головне:

Щоб Катеріна полюбила вас.

ПЕТРУЧЧО

Та що ви, батьку! Це найлегша річ:

Вона загониста, а я крутий,

А де два люті стрінуться вогні,

Там скоро те, що живить їх, згорить.

Вітрець роздмухує малий вогонь,

Та буря і великий гасить враз.

Отак і я скорю її, бо сам

Шорсткий і сватаюсь не як хлопчак.

БАПТІСТА

Ну що ж, берись, і хай тобі щастить,

Та підготуйсь до неласкавих слів.

ПЕТРУЧЧО

Готовий я й не похитнусь від них,

Як не хитається від бур гора.

Входить Гортензіо з розбитою головою.

БАПТІСТА

Що, друже? Ти чого такий блідий?

ГОРТЕНЗІО

Коли блідий, то, певне, з переляку.

БАПТІСТА

Ну як — чи є в дочки музичний хист?

ГОРТЕНЗІО

Скоріше є вояцький хист у неї.

Не лютню їй би в руки, а меча.

БАПТІСТА

Не зміг її до лютні наламать?

ГОРТЕНЗІО

Вона об мене лютню поламала!

Сказав я тільки, що не ті лади

Вона бере, і взяв її за руку,

Щоб показать, як треба класти пальці,

Вона ж ураз неначебто сказилась:

«То я ладу не тямлю? Постривай!»

Та лютнею по маківці мене,

Аж деку голова моя пробила,

І я на хвильку ніби остовпів,

Дивлюсь крізь лютню, а вона мене

Цигикалом поганим узиває,

Та бринькалом, та всякими словами,

Немов науку цілу в тім пройшла.

ПЕТРУЧЧО

Дівча веселе! Я тепер, їй-богу,

Утричі більше полюбив її.

Хоч би вже швидше нам погомоніти!

БАПТІСТА

Ну що ж, ходім, та не бентежтесь так.

Навчатимете меншу, бо вона

Удатна вчитися і вдячна буде.

Синьйор Петруччо, ви йдете із нами,

Чи Катеріну вислати сюди?

ПЕТРУЧЧО

Пришліть, будь ласка.

Всі, крім Петруччо, виходять.

Тут її діждуся,

А прийде — залицятися почну.

Як розкричиться — їй тоді скажу,

Що наче соловей вона щебече.

Надметься — я запевню, що вона

Немов троянда свіжа у росі.

Мовчатиме — я похвалю її

За красномовство і дотепність дивну,

За те, що слів вона не позичає.

Як проганятиме — складу їй дяку,

Немов на цілий тиждень кличе в гості.

Коли руки відмовить — попрошу,

Щоб швидше призначала день вінчання.

Та ось вона! Петруччо, не мовчи!

Входить Катеріна.

Добридень, Кет, — я чув, що так вас звати.

КАТЕРІНА

Щось, мабуть, не дочули ви, мосьпане,

Бо Катеріною мене зовуть.

ПЕТРУЧЧО

От і неправда. Звуть вас просто Кет

Чи «славна Кет», а часом — «клята Кет».

Та ви, о Кет, найкраща в світі Кет,

Всім Кетам Кет, моя солодка Кетя!

Цукерко-кетю, втішнице моя,

Почувши, як тебе по всій країні

За доброчесність хвалять, за красу

І за твою ласкаву тиху вдачу,

Та ще й не так, як ти того достойна,

Сюди я рушив — свататись до тебе.

КАТЕРІНА

Ах, рушив! Ну, як ви такий рухливий,

То можете рушати й звідси. Видно,

Що ви — майно рухоме.

ПЕТРУЧЧО

Цебто як?

КАТЕРІНА

Ну, як стілець.

ПЕТРУЧЧО

Вгадала! Сядь на мене!

КАТЕРІНА

Сідають на ослів: адже вони

На спині носять нас — такі, як ти.

ПЕТРУЧЧО

А жінка що — не може понести?

КАТЕРІНА

Не від такого здохляка, як ти.

ПЕТРУЧЧО

Ох, Кет, важкою не зроблю тебе,

Бо ти ж така ще юна і легка.

КАТЕРІНА

Легка в ногах, де правда, і такому

Вайлові зроду не піймать мене.

Легка в ногах, та не легкозвичайка.

ПЕТРУЧЧО

Не чайка? Так, сорока вже скоріш.

КАТЕРІНА

Аби лиш не ворона чи не крук.

ПЕТРУЧЧО

Моя голубко, стережися крука.

КАТЕРІНА

Короткі в нього до голубки руки.

ПЕТРУЧЧО

Ох ти ж оса, ти справді дуже зла.

КАТЕРІНА

Як я оса, то бійсь мого жала.

ПЕТРУЧЧО

На це є рада — вирвати його.

КАТЕРІНА

Як стане розуму його знайти.

ПЕТРУЧЧО

Та хто ж не знає, де в оси жало?

В задку!

КАТЕРІНА

Ні, в язиці!

ПЕТРУЧЧО

В чиєму цебто?

КАТЕРІНА

В твоєму, якщо будеш про задки

Базікати. А поки що — прощай.

(Відвертається)

ПЕТРУЧЧО

Що? Мій язик у тебе у задку?

Е ні, стривай!

(Не пускає її)

Ох, Кет, я ж лицар, чуєш?

КАТЕРІНА

А це побачимо!

(Дає ляпаса йому)

ПЕТРУЧЧО

Ну, спробуй ще — скуштуєш кулака!

КАТЕРІНА

Гляди, гляди, позбудешся герба!

Хто жінку б’є — не благородний той,

Не має права на лицарський герб!

ПЕТРУЧЧО

Твій фах — геральдика? Впиши ж мене

До книг твоїх!

КАТЕРІНА

Який же герб у тебе?

Півнячий гребінь над шоломом, так?

ПЕТРУЧЧО

Так, півник я, ти ж курочка моя!

КАТЕРІНА

О ні! Не півник ти, а мокра курка.

ПЕТРУЧЧО

Ну, годі, Кет, і не дивись так кисло.

КАТЕРІНА

Я так дивлюсь, коли кислицю бачу.

ПЕТРУЧЧО

Нема кислиць тут — не дивися кисло!

КАТЕРІНА

Чого ж нема?

ПЕТРУЧЧО

А де? Ну, покажи.

КАТЕРІНА

Якби люстерко мала — показала б.

ПЕТРУЧЧО

Ти на моє обличчя натякаєш?

КАТЕРІНА

Ти ба, здогадливий, хоч молодий?

ПЕТРУЧЧО

Так, справді я замолодий для тебе.

КАТЕРІНА

Але підтоптаний.

ПЕТРУЧЧО

Це від турбот.

КАТЕРІНА

А в мене їх нема, мені й дарма. (Випручується)

ПЕТРУЧЧО (стримуючи її)

Ні, справді, Кет, не утікай-бо так.

КАТЕРІНА

Я тільки дратуватиму тебе,

Коли зостануся. Пусти мене.

ПЕТРУЧЧО

Ні, не пущу, бо ти напрочуд мила.

Мені казали — ти шорстка, пихата,

Понура. Все це, бачу я, брехня,

Бо ти привітна, ґречна і грайлива,

Ласкава, ніжна, як весняна квітка,

Не вмієш супитись, дивитись косо,

Кусати губи, як лихі дівчата,

Не любиш говорить наперекір,

А розважаєш любо кавалерів

Люб’язними, приємними словами.

(Відпускає її)

Чом кажуть люди, ніби Кет кульгава?

Брехня! Бо Кет — як пагін на ліщині,

Струнка й гнучка, смаглява, мов горішок,

А зернятко у неї ще смачніше.

Ану, пройдись. О ні, ти не кульгаєш.

КАТЕРІНА

Йди, дурню, геть. Своїм наказуй слугам.

ПЕТРУЧЧО

Чи так скрашала гай сама Діана,

Як царствена хода твоя скрашає

Оцю кімнату? Ні, будь ти Діана,

Вона ж хай буде Кет, і ти — цнотлива,

Діана ж хай зальотницею буде!

КАТЕРІНА

Де ти набравсь таких солодких слів?

ПЕТРУЧЧО

Із голови. Дотепний в мене рід.

КАТЕРІНА

Дотепний рід, та недотепний плід.

ПЕТРУЧЧО

Чи я не мудрий?

КАТЕРІНА

Ні, лише пролаза.

ПЕТРУЧЧО

Ну, то пролізу я до тебе в ліжко.

Та годі вже словесної війни.

Скажу я просто: згоден батько твій

На шлюб наш, посаг він дає добрячий,

Тож хоч-не-хоч, а я тебе візьму.

Я, Кет, якраз для тебе чоловік,

Бо я зумів красу твою побачить,

І та краса мене вже полонила,

Тож ти й не вийдеш ні за кого більше,

А я вродився, щоб тебе приборкать.

Бо ти була неначе дикий кіт

Чи дика Кет, а я зроблю із тебе

Ручну ласкаву кицьку — свійську Кет.

Входять Баптіста, Гремйо і Траньйо.

Твій батько йде. Гляди ж не відмовляйся:

Я мушу й хочу Катеріну взяти.

БАПТІСТА

Ну що, синьйоре, як тут ваші справи?

ПЕТРУЧЧО

Чудово, звісно! Як же ще, мій пане?

Щоб схибив я — це неможлива річ.

БАПТІСТА

А ти як, дочко? Ти чогось надулась?

КАТЕРІНА

Мене звете дочкою ви? А справді,

Ви щиру батьківську любов явили,

Що забажали одружить мене

З напівшаленцем, шибеником, хамом,

Що лайкою гадає все владнати.

ПЕТРУЧЧО

І ви, мій батьку, й інші всі про неї

Казали хибно, нібито вона

Погану вдачу має. Норовливу

Вона навмисне з себе удавала,

Насправді ж це голубка ніжна й тиха,

Не запальна, а лагідна, мов ранок,

Терпінням перевершила Грізельду,

А цнотою — Лукрецію саму.

Коротше, ми домовилися з нею,

Що у неділю справимо весілля.

КАТЕРІНА

Скоріше я в труні тебе побачу.

ГРЕМЙО

Петруччо, чуєш, що вона сказала?

ТРАНЬЙО

Оце такий ваш успіх? Прощавайте ж!

ПЕТРУЧЧО

Не кваптеся, панове. Я обрав

Її для себе, і, коли нам добре,

Яке вам діло? В нас така умова:

Сваритися на людях, наодинці ж

Вона така ласкава — неймовірно!

О люба Кет! Як ніжно обіймала

Вона мене, і скільки цілувала,

І скільки присягалась, що вона

У мене закохалася відразу.

Ви ще зелені! Варт би вам побачить,

Як наодинці навіть боягуз

Приборкать може найклятішу жінку.

Дай руку, Кет. Поїду купувати

Собі в Венеції весільне вбрання.

Бенкет готуйте, батьку, і скликайте

Гостей. І ти вберешся пишно, люба.

БАПТІСТА

Не знаю, що й сказать, — та дайте руку.

Хай вам щастить! Домовились, Петруччо.

ГРЕМЙО І ТРАНЬЙО

Тоді — амінь. Ми будемо за свідків.

ПЕТРУЧЧО

Ви, батьку, ти, дружино, й ви, панове,

Прощайте: я іду. Неділя скоро —

Куплю обручки та весільне вбрання.

Кет, поцілуй. В неділю-бо вінчання.

Петруччо й Катеріна виходять.

ГРЕМЙО

Чи видано такий раптовий шлюб?

БАПТІСТА

Панове, до купця вподібнивсь я,

Що посилає крам свій за моря.

ТРАНЬЙО

Лежав у вас він досі без пуття,

А нині зиск чи збиток принесе.

БАПТІСТА

Для мене зиск — то мир в подружжі цім.

ГРЕМЙО

Так, певне, прийде мир до них у дім.

То як, Баптісто, з меншою дочкою?

Це день, якого довго ждали ми.

Я ваш сусід і перший Б’янку сватав.

ТРАНЬЙО

А я кохаю Б’янку так, як вам

Не снилося, й безсилі тут слова.

ГРЕМЙО

Юначе, так, як я, ти не кохав ще.

ТРАНЬЙО

Старий, твоя любов — мороз.

ГРЕМЙО

Твоя ж — пече.

Джигуне, відступись: мої літа годують.

ТРАНЬЙО

Зате мої в очах дівчат квітують.

БАПТІСТА

Панове, зараз я вас розсуджу.

Свою любов ділами доведіть.

Дочку віддам я за того із вас,

Котрий її щедріше забезпечить.

Синьйоре Гремйо, що дасте їй ви?

ГРЕМЙО

Насамперед — даю міський свій дім,

Обставлений багато: є й срібло,

І золото, і дзбани, і миски,

Щоб милій Б’янці ніжні руки мити,

На стінах висять тірські килими,

В шкатулках із слонівки — дукачі,

У скринях кипарисових — тканини,

Коштовні вбрання, шатра, укривала,

Тонка білизна, подушки турецькі,

Перлинами оздоблені, запони

У золотім венецькім гаптуванні,

Начиння всяке — мідне, олив’яне,

І все, що в домі треба. У маєтку

Аж сто корів молочних, а волів

Сто двадцять там годується на м’ясо,

І вдосталь є всього, чого потрібно.

Я, мушу визнати, не молодий.

От завтра вмру — усе зоставлю їй,

Як буде лиш моєю за життя.

ТРАНЬЙО

Отож-бо — «лиш». Послухайте й мене.

Я в батька спадкоємець-одинак.

Коли за мене віддасте дочку,

Я п’ять таких домів зоставлю їй

В багатій Пізі, як оцей синьйор

Тут має в Падуї один. А ще —

Дві тисячі дукатів кожен рік

Прибутку із родючої землі:

Це все для неї удовиний пай.

Ну, пане Гремйо, я притиснув вас?

ГРЕМЙО

Дві тисячі дукатів кожен рік?

(Убік)

Мої всі землі стільки не дають.

(Голосно)

А ще я відпишу їй корабель,

Що у Марсельській гавані стоїть.

Ну що, побив тебе я кораблем?

ТРАНЬЙО

Мій батько, Гремйо, має їх аж три,

Й два галеаси, а легких галер

Дванадцять. Все це я зоставлю їй.

І вдвічі більше, аніж ти даси.

ГРЕМЙО

Ні — все, що маю, вже пообіцяв,

А більш, ніж маю я, не можу дати.

Як я, Баптісто, до вподоби вам —

Беріть мене з усім моїм добром.

ТРАНЬЙО

Ну, коли так, то дівчина моя —

За вашим словом. Карта Гремйо бита.

БАПТІСТА

Я визнаю — ви більше даєте.

Як батько ваш підтвердить все контрактом,

Беріть її. А ні — то вже даруйте:

Ви можете раніш за нього вмерти,

Яка ж тоді вдовина доля буде?

ТРАНЬЙО

Пусте! Я молодий, а він старий.

ГРЕМЙО

Чи ж не вмирають молоді так само,

Як і старі?

БАПТІСТА

Постановляю так:

Ви знаєте, що ось на цю неділю

Призначено весілля Катеріни.

В неділю другу Б’янка буде ваша,

Коли такий контракт привезете.

А ні — то я віддам її за Гремйо.

Прощайте ж, друзі. Дякую обом.

ГРЕМЙО

Прощай, сусіде.

Баптіста виходить.

Ну, тепер, юначе,

Я не боюся козирів твоїх.

Навряд чи батько твій такий добряга,

Щоб зразу все майно тобі віддати

І з ласки жить на старості. О ні!

Ми, італійці, не такі дурні.

(Виходить)

ТРАНЬЙО

Чума на шкуру зморщену твою,

Старий хитрюго. Я побив твій козир

І знаю, як зарадити біді.

Ми маємо фальшивого Люченцо,

То чом не буть фальшивому Вінченцо?

Оце-то диво буде! Бо звичайно

Батьки породжують дітей, а тут — дитина

Породить батька, а не батько сина!

(Виходить)

Дія третя

Сцена 1

Входять Люченцо в подобі Камбйо, Гортензіо в подобі Ліччо і Б’янка.

ЛЮЧЕНЦО

Стривай, музико, наперед не пхайся.

Чи вже забув, як мило привітала

Тебе її сестриця Катеріна?

ГОРТЕНЗІО

Задирливий школярю, таж із нами —

Небесної гармонії владарка.

Отож моє тут переважне право:

Ми спершу помузичимо з годину,

Тоді й на твій урок година буде.

ЛЮЧЕНЦО

Баран безглуздий, ти й того не знаєш,

Нащо існує музика на світі!

Чи ж не на те, щоб душу звеселять

Після трудів щоденних і науки?

Тож пропусти вперед поетику мою,

А вже тоді давай гармонію свою.

ГОРТЕНЗІО

Я глузів не терпітиму твоїх.

Б’ЯНКА

Таж ви обидва кривдите мене,

Бо маю тут вирішувати я.

Чи я — мала школярка, що повинна

У певний час ходити на уроки?

Я вчусь тоді, коли сама бажаю,

Тож годі сперечатися. Сідаймо,

Беріте лютню, стройте потихеньку,

А він тим часом свій урок відбуде.

ГОРТЕНЗІО

Урок скінчиться, щойно я настроюсь?

ЛЮЧЕНЦО

Таке сказав! Та ти роби своє.

Б’ЯНКА

На чому ж ми спинились?

ЛЮЧЕНЦО

Ось на цьому, панно.

(Читає)

Hic ibat Simois, hic est Sigeia tellus,

Hic steterat Priami regia celsa senis.[6]

Б’ЯНКА

Перекладіть.

ЛЮЧЕНЦО

Hic ibat — як я вже сказав вам: Simois — я Люченцо, hic est — син Вінченцо з Пізи, Sigeia tellus — і прибрався так, щоб здобути ваше серце. Hic steterat — а той Люченцо, що приходить свататись, Priami — то мій слуга Траньйо, regia — він прикидається мною, celsa senis — щоб відтерти отого химерного старигана.

ГОРТЕНЗІО

Я вже настроїв лютню, панно.

Б’ЯНКА

Послухаймо. (Той грає) Фальшивить дискантова.

ЛЮЧЕНЦО

Поплюй на руки, брате, й далі строй.

Б’ЯНКА

Тепер давайте я перекладу. Hic ibat Simois — я вас не знаю, hic est Sigeia tellus — я вам не довіряю, Hic steterat Priami — обережно, щоб він нас не почув, regia — не дуже набивайтесь, celsa senis — але й не зневіряйтесь.

ГОРТЕНЗІО

Уже настроїв, панно.

ЛЮЧЕНЦО

А баси?

ГОРТЕНЗІО

Фальшивить тут не бас, а мова в вас.

(Убік)

Який палкий цей вчитель і хапкий!

Їй-богу, він за Б’янкою впадає.

Стривай же, допильную я тебе!

Б’ЯНКА

Колись повірю, може, та не зараз.

ЛЮЧЕНЦО

Повірте! Еакідом був Аякс,

Бо дід його носив ім’я Еак.

Б’ЯНКА

Ну що ж, учителеві треба вірить,

А то б я ще вагалась, будьте певні.

Та годі. Ваша черга, любий Ліччо.

Учителю, не гнівайтесь, прошу,

Що я жартую з вами обома.

ГОРТЕНЗІО (до Люченцо)

Ідіть собі, зоставте нас самих:

Я не збираюсь тріо з вами грати.

ЛЮЧЕНЦО

Добродію, оце такий ви строгий?

Ну що ж — я трохи збоку почекаю.

(Вбік)

І припильную, бо мені здається —

Музика славний закохався теж.

ГОРТЕНЗІО

Ласкава панно, перш ніж лютню взяти

І вчити вас лади перебирать,

Почну я із музичної абетки,

Навчу вас гами найпростішим шляхом.

Приємнішим, успішнішим, повнішим,

Ніж будь-хто інший будь-кого навчав.

Ось тут її ретельно я списав.

Б’ЯНКА

Таж гаму я вже вивчила давно.

ГОРТЕНЗІО

Завчіть і ту, що склав Гортензіо.

Б’ЯНКА

(читає)

Гама — В мені гармонія велика

До — Й палке Гортензіо Кохання.

Ре-мі — Візьми його за чоловіка,

Фа-соль — О, зглянься на його благання!

Ля-сі — Тут ноти дві, а ключ один:

До — Твоя відмова — мій загин.

Оце така у вас, мосьпане, гама?

Мені стара подобається дужче.

Для примхи я не зраджу давніх правил.

Входить слуга.

СЛУГА

Ваш батько, панно, вам переказав,

Щоб ви сестрі прибратись помогли:

Ви ж знаєте, що завтра вже весілля.

Б’ЯНКА

Прощайте, любі вчителі, я йду.

Б’янка й слуга виходять.

ЛЮЧЕНЦО

Ну то й мені тут нічого робити.

(Виходить)

ГОРТЕНЗІО

Зате мені за ним наглянуть треба:

Здається, пан учитель закохався!

Та як літаєш ти так низько, Б’янко,

Й на будь-яку принаду ладна сісти —

Нехай. Ще раз побачу, як ти збочиш, —

Знайду я іншу, ну а ти — як хочеш.

Сцена 2

Входять Баптіста, Гремйо, Траньйо в подобі Люченцо, Катеріна, Б’янка, Люченцо в подобі Камбйо і слуги.

БАПТІСТА

(до Траньйо)

Синьйор Люченцо, ось настав і день,

Призначений для шлюбу Катеріни,

А нареченого чогось нема.

Що скажеш тут? Який це буде глум,

Коли священик прийде для вінчання,

А наречений бозна-де подівся.

Що скажете про цю ганьбу для нас?

КАТЕРІНА

Для мене! Ти присилував мене

Супроти волі руку й слово дати

Шаленому й лихому баламуту,

До сватання швидкому, не до шлюбу.

Я ж вам казала — навіжений він

І під зухвальством капості ховає,

Аби його веселуном назвали,

Він сто дівчат посватає, призначить

Весілля день і учту приготує;

Гостей запросить, оповідь замовить,

Хоч зовсім не збирається женитись.

Тепер на мене тикатимуть пальцем:

«Скаженого Петруччо он дружина —

Коли ще він приїде повінчатись!»

ТРАНЬЙО

Терпіння, Катеріно, й ви, Баптісто!

Я певен — він лихого не хотів,

Його затримала якась пригода.

Хоч він шорсткий, але цілком розважний,

Хоча й жартун, та чесний чоловік.

КАТЕРІНА

Воліла б я повік його не знати!

(Виходить плачучи. За нею Б’янка й слуги)

БАПТІСТА

Іди, дитино, я тебе не ганю.

Така образа допекла б святій,

Не те що запальній та норовливій.

Входить Бйонделло.

БЙОНДЕЛЛО

Хазяїне, хазяїне! Новина! Такої старої новини ви ще зроду не чули!

БАПТІСТА

Новина — і раптом стара? Як же це так?

БЙОНДЕЛЛО

Та хіба ж це не новина, що Петруччо прибуває?

БАПТІСТА

То він приїхав?

БЙОНДЕЛЛО

Та де! Ні, пане.

БАПТІСТА

А що ж?

БЙОНДЕЛЛО

Він їде.

БАПТІСТА

Коли ж він буде тут?

БЙОНДЕЛЛО

Коли стоятиме, де оце я стою, й бачитиме вас перед собою.

ТРАНЬЙО

А все ж — яка це твоя стара новина?

БЙОНДЕЛЛО

Та яка ж! Петруччо їде в новому капелюсі й старій шкірянці; в старих штанях, тричі лицьованих; у стоптаних чоботях, куди вже недогарки від свічок складали: один чобіт із пряжкою, другий шнурований. При боці стара іржава шпага з міської зброярні, з поламаним руків’ям, а піхви без наконечника й поворозки біля штанів пообривані. Коняка кривоклуба, сапата, коростява, і паршива, і лишаювата, і чирякувата, і каправа, і на ящур хвора, і на жовтяницю, і на залози, і глистами вся проїдена, і клишава, і обдута, і лопатка в неї звихнута, і спина провисла, а сідло старе, міллю побите, і стремена розпаровані, і вудила погнуті, і гнуздечка з овечої шкіри порвана та позв’язувана вузлами, бо за неї доводиться раз у раз смикати, щоб шкапа не спотикалась, і попруга шість разів сточена, а підхвістя від дамського сідла, оксамитом укрите, і дві перші літери даминого імені гарно вицяцькувані на ньому мідними цвяшками, а позшиване валом.

БАПТІСТА

А хто ж із ним?

БЙОНДЕЛЛО

Та хто ж, пане, — його лакей, вичепурений так самісінько, як і шкапа: на одній нозі лляна панчоха, на другій — сукняна камаша, підв’язана одна червоною крайкою, друга синьою, а на голові старий капелюх, і на ньому замість пір’їни щось накручене з сорока стрічок — одне слово, опудало, городнє опудало, та й годі, а не слуга порядного пана.

ТРАНЬЙО

Ну, певно, це якась шалена примха,

Хоча він часто носить скромну одіж.

БАПТІСТА

Та вже нехай там як, а він іде.

БЙОНДЕЛЛО

Е ні, пане, він не йде!

БАПТІСТА

Хіба ти не казав, що він іде?

БЙОНДЕЛЛО

Хто? Петруччо йде?

БАПТІСТА

Атож, що Петруччо йде.

БЙОНДЕЛЛО

Ні, пане, я сказав, що він їде — верхи на коняці.

БАПТІСТА

Чи не все одно?

БЙОНДЕЛЛО

Тож-бо й воно,

Що не одно!

Як ти не кинь,

А чоловік і кінь —

Це більше ніж одно,

Хоча й не двоє.

Входять Петруччо і Грумйо.

ПЕТРУЧЧО

Де ж наше пишне панство? Хто є в домі?

БАПТІСТА

От гарно, що приїхали.

ПЕТРУЧЧО

Та сам я

Негарний, правда?

БАПТІСТА

Ну, принаймні точний.

ТРАНЬЙО

От тільки вбратись ви могли б у краще.

ПЕТРУЧЧО

І в кращому б я поспішав так само.

Та де ж це Кет?! Чарівна молода!

Як батько мій? Чом супитесь, панове?

На мене ваше славне товариство

Так витріщається, мов на комету,

На диво дивовижне, на знамення.

БАПТІСТА

Адже сьогодні, пане, день весілля,

Було нам сумно, що немає вас,

Ще більш — тепер, бо я в такій подобі.

Фе! Геть це дрантя, недостойне вас,

Урочого нам свята не поганьте.

ТРАНЬЙО

Та розкажіть, яке поважне діло

Вам не дало раніше повернутись

І змусило вас вирядитись так.

ПЕТРУЧЧО

Розказувати довго, слухать нудно:

Вернувся я, дотримав слова — й квит,

Хоч, може, справді трошечки невлад.

Хай на дозвіллі поясню колись.

Та де ж це Кет? Давно її не бачив!

Уже не рано, нам пора до церкви.

ТРАНЬЙО

Не йдіть до неї в цих ганебних лахах,

Ходім до мене, та перевдягніться.

ПЕТРУЧЧО

Ні, ні, нізащо, я дійду, як є.

БАПТІСТА

Але ж вінчатись будете не так?

ПЕТРУЧЧО

Чому?! Адже вона бере мене,

А не мою одежу. От якби

Усе те, що потрачу я на неї,

Я обновляти міг, як це лахміття,

Було б то для обох велике щастя!

Та що це я базікаю, мов дурень,

А не біжу вітати молоду,

Свої права цілунком закріпить!

(Виходить. За ним — Грумйо)

ТРАНЬЙО

Неспроста, мабуть, він убрався так.

Одначе треба вмовити його,

Щоб перевдягсь, коли до церкви йтиме.

БАПТІСТА

Піду побачу, що там вийде в них.

(Виходить. За ним — Гремйо і Бйонделло)

ТРАНЬЙО

Що ж, пане, до кохання треба нам

Додати згоду батька, а для цього

Когось потрібно підшукать. Кого —

То байдуже. Його ми навчимо,

Нехай зіграє роль Вінченцо з Пізи

І все, що я наобіцяв Баптісті,

Підтвердить. Отоді надія ваша

Здійсниться, й ви свою кохану Б’янку

Без перешкод поведете до шлюбу.

ЛЮЧЕНЦО

Якби ж отой музика, мій колега,

За кожним кроком Б’янчиним не стежив,

То з нею повінчався б я таємно,

А потім — хай весь світ нам каже «ні»,

Уже свого не випущу я з рук.

ТРАНЬЙО

Нам треба пильно стежити за всім

І виглядати слушної нагоди.

Перехитруємо старого Гремйо,

I батька невсипущого — Мінолу,

Й закоханого музиканта Ліччо,

Все для мого хазяїна Люченцо.

Входить Гремйо.

Синьйоре Гремйо, ви уже із церкви?

ГРЕМЙО

Утік я звідти, мов школяр із школи.

ТРАНЬЙО

А молодий із молодою йдуть?

ГРЕМЙО

Хто? Молодий? О, молодий, та ранній!

Ну, молода із ним скуштує перцю!

ТРАНЬЙО

Клятіший, ніж вона? Не може бути!

ГРЕМЙО

О, то чортяка, справжній дідьчий син.

ТРАНЬЙО

Але й вона — чортиця, дідьча доня.

ГРЕМЙО

Ягня, дитя, голубка проти нього.

Священик запитав його, чи він

Її узяти за дружину хоче,

А він як крикне: «Хочу, грім побий!»

Священик з ляку книгу упустив

І нахилився, щоб її підняти,

Так той шаленець стусонув його,

Аж сторчака звалився бідний дід,

А він кричить: «Не лапай, де не слід!»

ТРАНЬЙО

А що ж на те сказала молода?

ГРЕМЙО

Вона лише трусилася, бо він

Ногами тупав і кричав, неначе

Священик одурить його хотів.

Ну, а коли скінчився весь обряд, —

Гукнув вина. «Ну, будьмо!» — заволав,

Мов у гурті матросів після бурі

На палубі пиячив, а тоді

Лигнув мускат і печиво на денці

Причетникові кинув у лице —

За те, мовляв, що в нього борода

Ріденька, а голодний погляд ніби

Просив те печиво йому зоставить.

Тоді обняв за шию молоду

І в губи цмокнув смачно так та гучно,

Що аж луна по церкві розляглася.

Мені зробилось соромно, я втік

І знаю, що за мною всі вже йдуть.

Такого навіженого весілля

Я ще не бачив. Чуєте, як грають?

Грає музика.

Входять Петруччо, Катеріна, Б’янка, Баптіста, Гортензіо, Грумйо та слуги.

ПЕТРУЧЧО

Панове й друзі, дякую за труд.

Я знаю, ви за стіл хотіли сісти

Зі мною нині і приготували

Бенкет бучний. Але мені потрібно

Негайно їхати, тож прощавайте.

БАПТІСТА

Невже ви зараз хочете від’їхать?

ПЕТРУЧЧО

До вечора. Я мушу, не дивуйтесь.

Якби ви знали, у якій це справі,

То навіть квапили б, а не спиняли.

Я дякую вам, товариство, всім,

Що помогли мені добуть дружину

Таку ласкаву, милу й доброчесну.

Ви з батьком бенкетуйте, їжте, пийте,

Я ж мушу їхать, і прощайте всі.

ТРАНЬЙО

Ми просимо: зостаньтесь на бенкет.

ПЕТРУЧЧО

Ні, я не можу.

ГРЕМЙО

Я прошу вас.

ПЕТРУЧЧО

Ні, неможливо.

КАТЕРІНА

Я прошу вас.

ПЕТРУЧЧО

Я радий.

КАТЕРІНА

Радий з нами залишитись?

ПЕТРУЧЧО

Ні, радий, що мене ви попросили,

Та не зостанусь, як ви не просіть.

КАТЕРІНА

Як любите, зостаньтесь.

ПЕТРУЧЧО

Грумйо, коней!

ГРУМЙО

Коні готові, пане: вже овес поїв їх.

КАТЕРІНА

Ну що ж,

Роби як хоч — я нині не поїду

І взавтра теж: я нагулятись хочу,

А вас ніхто не держить: онде двері,

І полотном дорога, пане мій.

Я ж не поїду, поки не натішусь.

Вже бачу: буде з вас пихатий деспот,

Бо зразу он як беретеся круто.

ПЕТРУЧЧО

Вгамуйся, Кет, не гнівайся, прошу.

КАТЕРІНА

Я хочу гніватись, і що ти зробиш?

Спокійно, тату: не поїде він.

ГРЕМЙО

Здається, починається, їй-богу!

КАТЕРІНА

Панове, прошу за весільний стіл.

Я бачу, що дурепу з жінки зроблять,

Як їй не стане духу опиратись.

ПЕТРУЧЧО

Нехай гуляють, Кет, як ти сказала,

А ви послухайтеся молодої,

Ідіть святкуйте, і гуляйте, й пийте.

Вшановуйте як слід її дівоцтво,

Шалійте й веселіться — чи повісьтесь,

Та славна Кет моя зі мною їде.

(Пригортає її до себе, немов захищаючи, і з викликом звертається до присутніх)

Не витріщайтеся на мене згорда,

Не суптеся, не тупайте ногами:

Що вже моє — тому господар я.

Вона — моє добро, мій скарб, мій дім,

Начиння хатнє, поле і комора,

Мій кінь, мій віл, віслюк мій — що завгодно,

І ось вона; займи-но, хто посміє!

По праву свойому вчиню я з кожним,

Хто зважиться дорогу заступити

Мені у Падуї. Мій вірний Грумйо,

Виймай меча! Опали нас злодії!

Ти чоловік! Рятуй же господиню!

Ти не страхайся, Кет, моя кохана,

Ніхто тебе зайняти не посміє.

Тебе я й від мільйона захищу.

Петруччо, Катеріна і Грумйо виходять.

БАПТІСТА

Ну, хай ідуть. Оце смирненька пара!

ГРЕМЙО

Щоб не пішли, я луснув би зо сміху.

ТРАНЬЙО

Таких шалених пар ще не бувало.

ЛЮЧЕНЦО

А ви що скажете, ласкава панно?

Б’ЯНКА

Шалений на шаленій оженився.

ГРЕМЙО

Еге ж, Петруччо, обкатерінився.

БАПТІСТА

Сусіди й друзі, хай за цим столом

Бракує молодої з молодим,

Та на столі нічого не бракує.

Люченцо, сядьте замість молодого,

Ти, Б’янка, заступи свою сестру.

ТРАНЬЙО

Це щоб вона до ролі навикала?

БАПТІСТА

Атож, Люченцо.

Ну, ходім, панове. (Виходить)

Дія четверта

Сцена 1

Входить Грумйо.

ГРУМЙО

Тьху, тьху на всіх потомлених шкап, на всіх шалених панів і на всі погані шляхи. Чи ще когось отак періщено? Чи ще когось отак обляпувано багнюкою? Чи ще когось отак виморювано? Мене послали вперед розпалити вогонь, а самі приїдуть услід і будуть грітися. Добре, що маленьке горнятко — таке, як я, — швидко закипає, а то б у мене губи до зубів примерзли, язик до піднебіння, а серце до кишок, поки я дістався б до коминка, щоб відтанути. Та я, поки роздмухуватиму вогонь, уже й відігріюся. А то в таку погоду й більший за мене міг би промерзнути й застудитись. Агей! Кертісе!

Входить Кертіс.

КЕРТІС

Хто це гукає таким мерзлим голосом?

ГРУМЙО

Крижина. Як не віриш, то спробуй по мені сковзатись — по голові та по шиї розженешся, то проїдеш по спині аж до п’ят. Розпали вогонь, Кертісе.

КЄРТІС

А пан із панею теж їдуть?

ГРУМЙО

Їдуть, Кертісе, їдуть, тож розпалюй швидше вогонь, не лий слова, як воду.

КЕРТІС

А правда, що молода пані така клята та гарячкувата, як розказували?

ГРУМЙО

Була, друже Кертісе, була — до оцих холодів. Адже ти знаєш, що зима і шлюб приборкують і людину, й звірину, отож вони приборкали і мого старого хазяїна, і мою молоду хазяйку, і мене самого, друзяко.

КЕРТІС

Іди к бісу, дурнику тридюймовий, чи я тобі звірина?

ГРУМЙО

Невже в мені лишень три дюйми? Та в тебе самий ріг на цілий фут, а я ж таки не менший від нього! Але розпалюй швидше в каміні, а то як поскаржуся пані, то скуштуєш, яка легенька в неї ручка, — бо вона ж таки легка на руку! Будеш знати, як коло вогню з холодком ходити.

КЕРТІС

(розпалює в каміні)

Розкажи-но, друже Грумйо, що воно там у світі.

ГРУМЙО

Холодно, Кертісе, холодно, тільки на твоїй грубницькій службі й тепло, отож розпалюй. Роби своє, то й дістанеш своє, бо наші пані й пан закоцюбли трохи не до смерті.

КЕРТІС

Уже розпалено, то розказуй швидше новини, друже Грумйо.

ГРУМЙО

Еге, новини! Новини з половини, не задарма.

КЕРТІС

А йди ти! Все в тебе плутня та крутня.

ГРУМЙО

Та от же й викрутив у тебе вогонь, а то замерз буз на кістку. А де кухар? Вечеря готова, в домі прибрано, лепехою потрушено, павутиння позмітано, вся челядь у новій одежі, в білих панчохах, а на кожному слузі весільне вбрання? Кухлі на селі, а чарки на столі? Скатерки постелено і все як слід?

КЕРТІС

Усе готове, розказуй швидше новини, будь ласкав.

ГРУМЙО

Ось тобі перша новина: наші коні підбились, а пан із панею на дорогу звалились.

КЕРТІС

Як?

ГРУМЙО

А так: із сідел у грязюку, і отут-то можна цілу байку доточити.

КЕРТІС

Ну, давай же, брате Грумйо.

ГРУМЙО

Настав вухо.

КЕРТІС

Ось, давай.

ГРУМЙО

Ось, на. (Б’є його по вуху)

КЕРТІС

Ну, це я твою байку не почув, а відчув.

ГРУМЙО

Бо це така байка, що до всіх чуттів промовляє, а стукнув я тебе, аби постукатись у вухо, попросити уваги. А тепер почну. Imprimis[7], ми спускалися з одного паскудного пагорка, і пан їхав позаду пані.

КЕРТІС

Удвох на одному коні?

ГРУМЙО

А тобі що до того?

КЕРТІС

Не мені, а коневі.

ГРУМЙО

Ну, як ти краще за мене знаєш, то розказуй сам. Та якби ти не перебив мене, то почув би, як упав її кінь, і як придавив її, і в яку багнюку вона впала, і як її обляпало, і як пан, замість витягати пані з-під коня, кинувся мене лупцювати за те, що її кінь спіткнувся, і як вона брьохала по болоту, щоб відірвати його від мене, і як він лаявся, і як вона благала — мабуть, уперше зроду, — і як я кричав, і як коні повтікали, і як у неї вуздечка порвалась, і як я загубив підхвістя. І ще дуже багато дечого цікавого розказав би, а тепер воно так і забудеться на віки вічні, і ти ляжеш у могилу, не дізнавшись про все те.

КЕРТІС

Як тебе послухати, то він іще норовливіший за неї.

ГРУМЙО

Атож, і ти та всі задаваки тут спізнаєте це на собі, коли він приїде. Та що я балакаю! Клич Натанієля, Джозефа, Ніколаса, Філіппа, Уолтера, Пундика й усіх. Нехай гарненько позачісуються, почистять свої сині лівреї та попідв’язують чепурненько панчохи. Нехай роблять реверанці лівою ногою, а пайовому коневі хай і до хвоста не доторкнуться, поки собі руку не поцілують. Вони всі напоготові?

КЕРТІС

Так.

ГРУМЙО

Клич їх сюди.

КЕРТІС

Агей, ви там, чуєте? Ідіть стрічати пана та лицезріти пані.

ГРУМЙО

Та вона вже й так лицем дозріла.

КЕРТІС

А я хіба що кажу?

ГРУМЙО

А ти кажеш, що в неї має «лице зріти».

КЕРТІС

Та я ж про те, щоб прийшли поглядіти на неї.

ГРУМЙО

Хіба вона дитина, щоб її глядіти?

Входять четверо чи п’ятеро слуг.

НАТАНІЄЛЬ

Здоров був, Грумйо!

ФІЛІП

Ну, живий-цілий, Грумйо?

ДЖОЗЕФ

О, та це ж Грумйо!

НІКОЛАС

Добридень, Грумйо!

НАТАНІЄЛЬ

Ну як, старий?

ГРУМЙО

Здоров був, ти! Живий-цілий, ти? О, та це ж ти! Добридень, ти! Гаразд, привіталися. А тепер, славні мої товариші, у вас усе готове, чин по чину?

НАТАНІЄЛЬ

Усе готове. А пан уже близько?

ГРУМЙО

Ось-ось, уже з коня зсідає, отож ви не… Тихо, бодай вас курка вбрикнула! Я вже чую пана.

Входять Петруччо і Катеріна.

ПЕТРУЧЧО

Де ж ті лакузи? Чи нема нікого,

Щоб стремено подержать, взять коня?

Де Грегорі, Натанієль, Філіпп?

ВСІ СЛУГИ

Ми, пане, тут, ми тут, ми, пане, тут!

ПЕТРУЧЧО

«Ми, пане, тут, ми тут, ми, пане, тут»!

Ви, неотеси, бовдури безмозкі!

Оце ви так хапаєтесь до служби?

Де ж дурень той, що я вперед послав?

ГРУМЙО

Я, пане, тут — і дурень, як і був.

ПЕТРУЧЧО

Селюче, ледацюго, клятий сину!

Чи не сказав я: «Стрінь мене в саду

І все це кодло приведи з собою»?

ГРУМЙО

В Натанієля, пане мій, каптан

Ще недошитий; в Габрієля — капці.

А Пітерові капелюх чорнить

Уже пора, та сажі не знайшлося,

В Уолтера кинджал без піхов досі.

Лиш Рейф, Адам та Грегор молодці,

А решта всі — обшарпані старці.

Одначе всі ми вийшли вас вітати.

ПЕТРУЧЧО

Гайда, поганці, принесіть вечерю.

Слуги виходять.

(Співає)

Де воля, воленька моя,

Де всі мої…

Сідай, Кет, будь як удома. їсти, їсти, їсти, їсти!

Слуги вносять вечерю.

Ну, скоро там? Не супся, люба Кет.

Стягніть із мене чоботи, паршивці!

(Співає)

Один чернець кудись там брів

І на шляху своїм зустрів…

Мармизо, легше! Не звихни ноги!

Ось, на! Із другим будеш бережніш.

(Б’є слугу)

Не супся, Кет. Несіть води! Агов!

Входить слуга з водою; Петруччо не звертає на нього уваги.

А де Троїл, мій пес? Ти, хлопче, йди

Поклич мого кузена Фердинанда.

Один слуга виходить.

Вас познайомити я хочу, Кет.

Де капці, я питаю? Де вода?

Йди, Кет, умийся. Будь як дома тут.

(Перекидає миску)

Навмисне, лобуряко, перекинув?

(Б’є слугу)

КАТЕРІНА

Не гарячіться: не навмисно ж він.

ПЕТРУЧЧО

Ти, лобуряко, клаповухий пень!

Сядь, Кет. В кишках бурчить у тебе, знаю.

Молитву ти прокажеш, а чи я?

Баранина?

1-Й СЛУГА

Еге ж.

ПЕТРУЧЧО

А хто приніс?

ПІТЕР

Та я ж.

ПЕТРУЧЧО

Печеня пригоріла геть.

Ну ж і собаки! Де поганець кухар?

Як ви посміли подавать мені

Таке паскудство? Ось, самі поїжте!

З мисками, з тарілками і з усім!

(Жбурляє в них страви й посуд)

Недбайла! Бовдуряки безголові!

Ще й супитесь? Ось я вам зараз дам!

Слуги квапливо виходять.

КАТЕРІНА

Мій муже, я прошу вас, не хвилюйтесь:

Всі страви добрі, якщо ваша ласка.

ПЕТРУЧЧО

А я кажу, що все попригоряло,

І я й не доторкнуся ні до чого,

Бо від такого збурюється жовч,

Тож краще нам попостувать обом,

Адже ми й так обоє запальні, —

Не варто ще розпалювать себе,

Наївшись пересмаженого м’яса.

Потерп, а завтра буде все гаразд,

Сьогодні ж нумо постувать удвох.

Ходім до шлюбного твого покою.

Виходять.

Входить кілька слуг.

НАТАНІЕЛЬ

Пітере, ти коли бачив таке?

ПІТЕР

Він хоче її побити її ж таки зброєю.

Входить Кертіс.

ГРУМЙО

Де він?

КЕРТІС

У неї в шлюбному покої,

Читає їй казання про здержливість,

Кляне, лютує, лається, й вона

Не знає на яку ступити, бідна.

Сидить, немов розбуджена зі сну.

Тікаймо, хлопці! Він уже виходить.

Виходять.

Входить Петруччо.

ПЕТРУЧЧО

Так хитро я почав порядкувати

І сподіваюсь, що допну свого.

Нехай поголодує соколиця,

І я не дам їй їсти ані крихти,

Аж поки не привчу сідать на руку:

Інакше не приборкаєш її.

Іще один є спосіб, як привчити,

Аби летіла на хазяйський клич:

Їй не давати спати, як то роблять

Із кречетами, що у клітці б’ються

І не хотять скоритися людині.

Не їла зранку — і не буде їсти,

Не спала ніч — не спатиме і цю.

Як я зумів присікатись до їжі,

Присікаюсь так само й до постелі,

Розкидаю на ліжку подушки,

І простирадла, й укривала — все,

А посеред того розгардіяшу

Вдаватиму, що я про неї дбаю,

І вийде, що всю ніч вона просидить,

А задрімає сидячи — я знову,

Зчинивши бешкет, розбуджу її.

Отак поб’ю я ласкою дружину,

Її шалену вдачу угамую.

Хто знає кращі способи для цього,

Нехай покаже: повчимось у нього.

(Виходить)

Сцена 2

Входять Траньйо в подобі Люченцо і Гортензіо в подобі Ліччо.

ТРАНЬЙО

Чи то можлива річ, щоб панна Б’янка

Любила іншого, а не Люченцо?

Вона ж так щиро ставиться до мене!

ГОРТЕНЗІО

А я вам доведу, що не брехав.

Ось відійдімо вбік, і подивіться,

Як цей учитель панночку навчає.

Відходять убік.

Входять Б’янка й Люченцо в подобі Камбйо.

ЛЮЧЕНЦО

Ну, панно, ви засвоїли науку?

Б’ЯНКА

Яку науку, спершу нагадайте.

ЛЮЧЕНЦО

Ту, що найкраще знаю я. «Мистецтвом

Кохання» називається вона.

Б’ЯНКА

Так, ви мистецтво це опанували.

ЛЮЧЕНЦО

Як серце ви моє завоювали.

Милуються.

ГОРТЕНЗІО

Які швидкі! Ну, що тепер мені

Ви скажете? Ви щойно запевняли,

Що ваша Б’янка любить тільки вас.

ТРАНЬЙО

О кляті чари! О хистке жіноцтво!

Ти знаєш, Ліччо, це справдешнє диво.

ГОРТЕНЗІО

То знайте ж правду: зовсім я не Ліччо.

І не музика, як усі гадають.

Я більш не хочу жити в цій личині

Заради тої, що вельможу кида

І божествить якогось неотесу.

Добродію, моє ім’я — Гортензіо.

ТРАНЬЙО

Синьйор Гортензіо, не раз я чув

Про вашу віддану любов до Б’янки,

Відколи ж сам я став наочним свідком

Її легких звичаїв, теж навіки

Зречуся Б’янки та її кохання.

ГОРТЕНЗІО

Погляньте, як милуються! Синьйоре,

Ось вам моя рука. Я присягаюсь

Не сватати вертихвістки цієї.

Вона негідна всіх тих знаків ласки,

Що досі я їй щедро виявляв.

ТРАНЬЙО

Я теж складу присягу непохитну

Не брать її, хоч би вона благала.

Пхе! Гляньте, безсоромниця яка!

ГОРТЕНЗІО.

Нехай тепер ніхто її не візьме,

Нехай вона зостанеться при ньому,

А я, аби дотримати присяги,

За три дні одружуся з однією

Багатою вдовою, що мене

Так ревно любить, як і я любив

Оцю пихату дику соколицю.

Ну що ж, синьйор Люченцо, прощавайте.

Кохатиму віднині не за вроду —

За добре серце. А тепер піду

І те зроблю, на чому заприсягся.

(Виходить)

Траньйо підходить до Люченцо та Б’янки.

ТРАНЬЙО

Синьйоро Б’янко, хай зичлива доля

Дасть вам обом щасливих днів доволі!

Ми ваші пестощі підгледіли невчас

І вдвох з Гортензіо зреклися вас.

Б’ЯНКА

Чи справді й він, і ви мене зреклись?

ТРАНЬЙО

Так, панно.

ЛЮЧЕНЦО

Отже, позбулись ми Ліччо.

ТРАНЬЙО

Зісватає він браву удовицю

І побереться з нею в той же день.

Б’ЯНКА

Хай Бог пошле їм щастя.

ТРАНЬЙО

Так, і він

Її приборкає.

Б’ЯНКА

А це навряд.

ТРАНЬЙО

Таж він тепера учиться у школі

Приборкувачів.

Б’ЯНКА

Де ж це є така?

ТРАНЬЙО

У школі тій за вчителя Петруччо:

Він знає тридцять способів прехитрих,

Як норов виправлять лихим жінкам,

Щоб не давали волі язикам.

Входить Бйонделло.

БЙОНДЕЛЛО

Ой пане, я так довго чатував,

Що як собака виморивсь, та врешті

Дідусика нагледів на дорозі,

Для нас годящого.

ТРАНЬЙО

Хто ж він такий?

БЙОНДЕЛЛО

Якийсь чи то купець, чи то учитель,

Не знаю; та й поставою, й ходою,

Й лицем — ну достеменно панів батько.

ЛЮЧЕНЦО

І що ж вам з нього, Траньйо?

ТРАНЬЙО

Я наплету йому таких байок,

Що роль Вінченцо радо він зіграє

Й Баптісті дасть запевнення потрібні

Незгірш за справжнього Вінченцо, пане.

Ну, йдіть у дім, я все обладжу сам.

Люченцо й Б’янка виходять.

Входить мандрівний учитель.

УЧИТЕЛЬ

Добридень, пане.

ТРАНЬЙО

Й вам добридень, пане.

До нас, до Падуї, — чи може, далі?

УЧИТЕЛЬ

Зостанусь тут на тиждень чи на два,

Тоді — до Рима, далі — до Мессіни,

Коли Господь мені продовжить віку.

ТРАНЬЙО

А звідки родом, пане?

УЧИТЕЛЬ

Мантуанець.

ТРАНЬЙО

Ви з Мантуї! Нехай вас Бог боронить!

Чи зовсім вам життя не дороге?

УЧИТЕЛЬ

Життя? А що? Якась загроза є?

ТРАНЬЙО

Так, мантуанцю показатись тут —

Це смерть. Невже не знаєте причини?

Затримали в Венеції ваш флот,

І герцог наш, із вашим посварившись,

Про це оголосив на всю округу.

Як дивно, що не чули ви цього!

Мабуть, тому, що прибули недавно.

УЧИТЕЛЬ

Ой лишенько, та це ж моя погибель!

Я ж гроші мав у Падуї одержать

На векселі, в Флоренції узяті.

ТРАНЬЙО

Добродію, зроблю я вам прислугу

І порятую вас. Але скажіть,

Чи ви коли бували в місті Пізі?

УЧИТЕЛЬ

Так, пане, в Пізі часто я бував,

Уславленій шановними людьми.

ТРАНЬЙО

Знайомий вам такий собі Вінченцо?

УЧИТЕЛЬ

Ні, я не знав його, але чував

Як про купця, багатого безмірно.

ТРАНЬЙО

Я син його, добродію. До речі,

Обличчям ви на нього дуже схожі.

БЙОНДЕЛЛО

(вбік)

Як устриця на яблуко, не більше.

ТРАНЬЙО

Щоб вам життя в цій скруті врятувати,

Заради батька ось що я зроблю:

Гадаю, це велике ваше щастя,

Що ви такі подібні до Вінченцо.

Назвіться ж ним і під його ім’ям

Живіть собі на втіху в мене в домі,

Та грайте роль його якнайпильніше.

Ви зрозуміли? Житимете в мене,

Аж поки справи скінчите свої.

Погоджуйтесь, коли вам це до мислі.

УЧИТЕЛЬ

Так, я довіку буду вдячний вам

За порятоване життя і волю.

ТРАНЬЙО

Ходімо ж, улаштуймо все як слід.

До речі, треба знати вам, що батько

Сюди прибути має з дня на день,

Щоб підтвердить вдовиний пай у шлюбі

Моєму із дочкою падуанця

Баптісти. Я усе вам поясню;

Ходім же, зодягніться, як вам личить.

Виходять.

Сцена 3

Входять Катеріна і Грумйо.

ГРУМЙО

Ні, ні, щоб я так жив був, не насмію.

КАТЕРІНА

Що гірш мені, то скаженіший він.

Чи він на те зі мною одружився,.

Щоб голодом морить мене? Жебрак,

Що стукався у Падуї в наш дім,

І той без милостині геть не йшов,

А як не в нас, то інде діставав.

А я ж не знала зроду, як просити,

Бо й не було потреби. А тепер

Від голоду й безсоння ледь жива,

Бо лайкою годує він мене,

А бешкетом заснути не дає.

Та найприкріше те мені, що він

Усе це робить нібито з любові:

Немовби, як посплю я чи поїм,

То це хвороба чи й готова смерть.

Ох, принеси мені щось їсти — будь-що,

Аби ситніше. Принеси, небоже.

ГРУМЙО

Телячу ніжку вам подати, може?

КАТЕРІНА

Чудово! Принеси її скоріше!

ГРУМЙО

Занадто гостре; вам би щось ніжніше.

Не хочете із фляків душенини?

КАТЕРІНА

Так, хочу, хочу, тільки швидше, Грумйо.

ГРУМЙО

Боюся, й це розгарячить вас дуже.

А може, просто м’яса до гірчиці?

КАТЕРІНА

Я залюбки поїм цієї страви.

ГРУМЙО

Але й гірчиця, мабуть, дуже гостра.

КАТЕРІНА

Ну, м’яса без гірчиці принеси.

ГРУМЙО

Е ні, не можна. Я подам гірчицю,

А ні, то не дістанете і м’яса.

КАТЕРІНА

Неси і те, і те чи щось одне.

ГРУМЙО

Тоді гірчицю я подам без м’яса.

КАТЕРІНА

Йди геть, лукавий і глумливий рабе!

(Б’є його)

Мене годуєш ти лише словами.

Будь проклятий з усім паскудним кодлом,

Що тішиться приниженням моїм.

Іди, кажу, іди!

Входять Петруччо з тарелем і Гортензіо.

ПЕТРУЧЧО

Ну, як ти, Кет? Сумна чогось, любусю?

ГОРТЕНЗІО

Як справи, пані?

КАТЕРІНА

Та куди вже гірше!

ПЕТРУЧЧО

Ну, звеселись, на мене глянь ласкаво!

Ось бач, кохана, я про тебе дбаю:

Сам страву зготував і сам приніс.

(Ставить таріль на стіл)

Я певен, Кет, що дяку заслужив.

Чого мовчиш? Не догодив? Ну що ж,

Пропали марно всі мої труди.

Гей, заберіть таріль!

КАТЕРІНА

Ні, ні, нехай!

ПЕТРУЧЧО

Найменша послуга подяки варта,

Отож подякуй, а тоді вже їж.

КАТЕРІНА

Мій пане, дякую.

ГОРТЕНЗІО

Синьйор Петруччо, фе, чи вам не сором?

Сідаймо, пані. Їстимем удвох.

ПЕТРУЧЧО

(стиха до Гортензіо)

Як ти мій друг, то впорай сам усе.

(До Катеріни)

Ну, призволяйся, люба, на здоров’я!

Та не барись! Ну, а тепер, кохана,

Поїдемо до батенька твого.

Та вберемось розкішно, ми ж не бідні:

Є оксамит, намиста, обручки,

Мережива і всякі торочки,

Серпанки, віяла, грезет, єдваб,

Усе, чим ти прикраситись могла б.

Що, попоїла? Там кравець чекає,

Що стан твій у шовки прибрати має.

Входить кравець.

Ну, майстре, покажіть свою роботу,

Виймайте сукню.

Входить галантерейник.

Що нового в тебе?

ГАЛАНТЕРЕЙНИК

Ось капелюшок — той, що ви бажали.

ПЕТРУЧЧО

Оце ти називаєш капелюшок?

Це ж миска з оксамиту! Тьху, гидота!

Чи скойка, чи з горіха шкаралупка,

Дурничка, іграшка, ковпак ляльковий.

Геть, забери! І покажи щось краще.

КАТЕРІНА

Не треба! Це якраз новітня мода,

Так нині ходять всі шляхетні дами.

ПЕТРУЧЧО

То стань шляхетною, тоді й одержиш,

Та не раніше.

ГОРТЕНЗІО (вбік)

Це не скоро буде.

КАТЕРІНА

Я також маю право говорити

І все скажу. Бо я вже не дитина.

Путніші люди слухали мене,

А як не хочеш — вуха затикай.

Свій гнів я хочу вилити словами,

Бо серце може луснути від нього.

Ні, краще дам я волю язику

І виповім, що в серці накипіло.

ПЕТРУЧЧО

Так, правду кажеш — це якийсь ковпак,

Пампуха, папушник, пиріг із шовку.

Я радий, що не хочеш ти його.

КАТЕРІНА

Рад чи не рад, а я його візьму,

А як не цей — ніякого не хочу.

ПЕТРУЧЧО

А сукня? Гей, кравчино, йди сюди!

Галантерейник виходить.

О Господи! Це що, для карнавалу?

А це рукав? Та це ж якась гармата!

Порізаний, як яблучний рулет:

Все в розпірках, у прорізах, у шліцах,

Неначе та курильниця в цирульні.

Та що це, в біса, га? Скажи, кравчино!

ГОРТЕНЗІО (вбік)

Я бачу, що не матиме вона

Ні капелюшка, ні нової сукні.

КРАВЕЦЬ

Ви ж так замовили, щоб я зробив

Усе як слід, за модою новою.

ПЕТРУЧЧО

Авжеж, замовив, тільки не просив,

Щоб ти усе за модою спартачив.

Чухрай додому через пень-колоду,

Не діждеш ти замовлення від мене,

Ні, ні! А з сукнею роби що хочеш.

(Кидає сукню додолу)

КАТЕРІНА

Я кращої не бачила ніколи:

Така штудерна, чепурна, доладна!

Мабуть, ти з мене поторочу зробиш.

ПЕТРУЧЧО

Так, так, він поторочу з тебе зробить.

КРАВЕЦЬ

Таж пані кажуть, що не я, а ви!

ПЕТРУЧЧО

Ах ти ж нахаба! Не бреши, наперстку,

Нікчемний ґудзику, котушко, нитко,

Ти гнида, ти блоха, цвіркун запічний!

В моєму ж домі ти мені перечиш?

Геть, крейдо, викрійко, підшивко, клаптю!

Геть, поки я тебе не переміряв

Твоїм же ліктем так, аж ти навіки

Забудеш, як плескати що не слід!

Кажу тобі, сукенку ти спартачив.

КРАВЕЦЬ

Та ні ж бо, пане. Сукня так пошита,

Як сказано хазяїнові. Грумйо

Йому наказ докладний передав.

ГРУМЙО

Який наказ? Я передав тканину!

КРАВЕЦЬ

А як же ти просив пошити сукню?

ГРУМЙО

Як? Голкою і ниткою, звичайно!

КРАВЕЦЬ

А не казав, щоб викрійна була?

ГРУМЙО

Чи ти багато за свій вік пошив?

КРАВЕЦЬ

Немало.

ГРУМЙО

Та мене в дурні не пошиєш. Ти багато людей убрав, та мене в шори не вбереш. Шкода праці. Я тобі кажу, що попросив твого хазяїна викроїти сукню, але не просив покраяти її на клапті. Ти брешеш.

КРАВЕЦЬ

Ось же на папірці записано, який має бути крій.

ПЕТРУЧЧО

Ану, прочитай.

ГРУМЙО

Брехня і в папірці, коли там написано, ніби я так сказав.

КРАВЕЦЬ

(читає)

«Imprimis, сукня розпущена в стані».

ГРУМЙО

Пане, коли я хоч слово сказав про якусь там розпусту, то хай мене зашиють у пелену й заб’ють до смерті клубком сирових ниток. Я сказав — сукню.

ПЕТРУЧЧО

Далі.

КРАВЕЦЬ

«З нешироким відкладним коміром».

ГРУМЙО

За комір — правда.

КРАВЕЦЬ

«Із пишним рукавом».

ГРУМЙО

Правда — навіть із двома рукавами.

КРАВЕЦЬ

«Рукави тонко викрійні».

ПЕТРУЧЧО

А, ось де каверза!

ГРУМЙО

Тут помилка в записі, пане, — тут помилка в записі! Я ж наказав, щоб рукави були спершу викроєні, а потім позшивані, і це я тобі доведу в чесному двобої, хоч би ти озброїв свій мізинець наперстком.

КРАВЕЦЬ

Ні, я сказав правду. Якби ти мені попався десь-інде, я б тобі показав!

ГРУМЙО

А про мене, хоч і тут. Ти бери папірця, а я твого аршина, та й поміряємося силою.

ГОРТЕНЗІО

Ну що ти, Грумйо, це буде нерівний бій.

ПЕТРУЧЧО

Ну, хай там як, ця сукня не для мене.

ГРУМЙО

Так, правду кажете: вона для пані.

ПЕТРУЧЧО

Ну, годі. Можеш сукню цю піднять

Хазяїну своєму на потребу.

ГРУМЙО

Спробуй-но, негіднику! Ти ще посмієш піднімати сукню моєї пані на потребу своєму хазяїнові?

ПЕТРУЧЧО

Гей, хлопче, ти подумав, що кажеш?

ГРУМЙО

Е, пане, це ви не подумали, що сказали! Щоб то він піднімав сукню моєї пані на потребу своєму хазяїнові! Фе, куди це годиться!

ПЕТРУЧЧО

(Стиха до Гортензіо)

Гортензіо, нехай кравцю заплатять.

(До кравця)

Ну, забирай же сукню — й гайда звідси!

ГОРТЕНЗІО

(Стиха до кравця)

Іди, я завтра заплачу за сукню.

Не ображайся на круті слова

Та кланяйся хазяїну своєму.

Кравець виходить.

ПЕТРУЧЧО

Ну що ж, до батька ми поїдем, Кет,

У цих простих та скромних одежинах.

Хай бідна одіж, та гаман тугий,

Бо тільки дух збагачує нам тіло.

Як сонце чорні хмари прориває,

Так честь крізь найбіднішу одіж сяє.

Хіба від жайворона краща сойка

Тим, що у неї пір’ячко барвисте?

Або гадюка краща за вугра,

Бо спину має в гарних візерунках?

Ні, люба Кет, не станеш гірша ти

Від того, що одягнена не пишно.

А соромно тобі — вали на мене;

Сама ж весела будь, Ну, їдьмо зараз

Бенкетувати в Падую, до батька.

(До Грумйо)

Ну, клич людей та швидше у дорогу.

Хай коней подадуть в кінець алеї,

Туди ми пішки пройдемось. Тепер,

По-моєму, година сьома ранку,

Тож на обід поспіємо якраз.

КАТЕРІНА

Ні, пане мій, тепер вже скоро друга,

Поспіємо хіба що на вечерю.

ПЕТРУЧЧО

Ні, буде сьома, поки я зберуся.

Та що б я не сказав, зробив, надумав —

Ти все перечиш. Гей, сідлать не треба!

Сьогодні не поїду. А надалі —

Година буде та, що я скажу.

ГОРТЕНЗІО

Ого! Він сонцем хоче правувати.

Виходять.

Сцена 4

Входять Траньйо в подобі Люченцо і вчитель — у дорожніх чоботях, простоволосий, убраний як Вінченцо.

ТРАНЬЙО

Це дім його, добродію. Постукать?

УЧИТЕЛЬ

Аякже. Тільки, як не помиляюсь,

Синьйор Баптіста може пригадати,

Що ми колись жили в однім заїзді

У Генуї — тому вже років двадцять.

ТРАНЬЙО

То й добре. Ну, а ви держіться ролі

Поважної, як батькові годиться.

Входить Бйонделло.

УЧИТЕЛЬ

Та не хвилюйтесь. Онде ваш слуга,

І слід би попередити його.

ТРАНЬЙО

За нього не турбуйтесь. Гей, Бйонделло!

Гляди мені, щоб де не сплохував!

Не забувай, що цей ось пан — Вінченцо.

БЙОНДЕЛЛО

Не бійтеся!

ТРАНЬЙО

Ти все, що слід, переказав Баптісті?

БЙОНДЕЛЛО

Сказав, що вже в Венеції ваш батько

І нині він до Падуї прибуде.

ТРАНЬЙО

Ну, молодець. Ось на тобі на чарку.

Входять Баптіста й Люченцо в подобі Камбйо.

Ото Баптіста.

Споважнійте, пане.

Синьйор Баптісто, радий вас зустріти.

(До вчителя)

Панотче, це і є той пан Баптіста.

У вас прошу я батьківської ласки:

Для Б’янки виділіть мені мій спадок.

УЧИТЕЛЬ

Не квапся, сину.

Добродію, до Падуї прибув я

Борги стягати — і почув від сина

Таку поважну новину, що він

Злюбився тут із вашою дочкою.

Про вас багато доброго я чув,

І вже коли він так її кохає,

Ну, а вона його — то згоден я.

Аби не мусив довго він чекати,

Щоб добрий батько одружив його.

Якщо і ви на це так само згодні,

То я їй ладен виділити пай,

Який лише захочете. З такою

Людиною, як ви, синьйор Баптісто,

Не буду дріб’язково торгуватись.

БАПТІСТА

Пробачте все, що я скажу, синьйоре:

Відвертість ваша до душі мені.

Це щира правда, що ваш син Люченцо

Дочку мою кохає і вона

Його вподобала — якщо вони

Закоханих не удають прехитро.

А через те — як ви, без зайвих слів,

По-батьківському з ним поведетесь

І виділите для дочки моєї

Достатній пай, то згоден я на шлюб:

Нехай ваш син бере мою дочку.

ТРАНЬЙО

Спасибі вам. Тоді скажіте, де

Зручніше нам заручини відбути

І підписати шлюбний наш контракт.

БАПТІСТА

Не в мене в домі. Знаєте ж, Люченцо,

У стін є вуха, в домі повно слуг,

Та й Гремйо ще нюшить весь час довкола,

Тож перешкодить завше можуть нам.

ТРАНЬЙО

Тоді у мене, коли ваша ласка.

Там батько мій живе, і ми сьогодні

Увечері все справимо тихенько.

Пошліть по доньку оцього слугу.

(Підморгує до Люченцо й усміхається до нього)

А мій слуга десь нотаря добуде.

От тільки шкода — часу в мене мало

Путящу наготовити вечерю.

БАПТІСТА

Ну й добре. Камбйо, ти біжи додому

І скажеш Б’янці, щоб вона прибралась.

Та будь ласкав, перекажи їй зразу,

Що батько женихів уже приїхав

І що Люченцо побереться з нею.

Люченцо виходить.

БЙОНДЕЛЛО

Молю богів, щоб так воно й було.

ТРАНЬЙО

Ти не патякай про богів, а йди.

Бйонделло виходить.

Входить Пітер — слуга з дому Траньйо.

Синьйор Баптісто, прошу до господи.

Даруйте — страва в мене лиш одна,

Та в Пізі надолужимо. Заходьте ж.

БАПТІСТА

Іду, іду.

Виходять.

Входять Люченцо і Бйонделло.

БЙОНДЕЛЛО

Гей, Камбйо, гей!

ЛЮЧЕНЦО

Ну, що таке, Бйонделло?

БЙОНДЕЛЛО

Ти бачив, як мій пан моргав до тебе?

ЛЮЧЕНЦО

Ну то й що?

БЙОНДЕЛЛО

Та нічого, але він зоставив мене тут, щоб я тобі розтлумачив, що всі ці знаки мають означати.

ЛЮЧЕНЦО

Ну, розтлумач, будь ласка.

БЙОНДЕЛЛО

Тож слухай. Баптіста саме бесідує з удаваним батьком удаваного сина.

ЛЮЧЕНЦО

Ну то й що?

БЙОНДЕЛЛО

Ти маєш привести Баптістину дочку на вечерю.

ЛЮЧЕНЦО

А тоді?

БЙОНДЕЛЛО

А тоді старий священик із церкви Святого Луки в будь-яку хвилину до послуг вам.

ЛЮЧЕНЦО

Ну й що з усього цього?

БЙОНДЕЛЛО

А це вже я не знаю — може, вони там укладають фальшиву шлюбну угоду. А ви укладіть угоду з нею самою — cum privilegio ad imprimendum solum[8]. Мерщій до церкви! Та прихопіть із собою священика, причетника і якихось більш-менш поважних свідків.

Коли ви прагли не цього, не буду я втручатись,

Та з Б’янкою тоді навік вам треба попрощатись.

(Повертається, щоб іти)

ЛЮЧЕНЦО

Слухай-но, Бйонделло!

БЙОНДЕЛЛО

Ніколи мені слухати. Я знав одну служницю, що встигла повінчатися, поки бігала на город нарвати петрушки, щоб начинку для кроля приготувати. Отак і ви можете, пане; а поки що бувайте. Мій пан наказав мені бігти до церкви Святого Луки просити священика, щоб був напоготові, коли ви прийдете зі своєю додачею.

(Виходить)

ЛЮЧЕНЦО

Аби вона схотіла, ну, а я

Готовий завжди. Та чого вагатись!

Вона погодиться. Біжу по неї!

Хоч хай там що, без неї не вернусь.

(Виходить)

Сцена 5

Входять Петруччо, Катеріна, Гортензіо й слуги.

ПЕТРУЧЧО

Ну, швидше! Ми ж вертаємось до батька.

О Боже, як яскраво сяє місяць!

КАТЕРІНА

Який там місяць! День же, світить сонце.

ПЕТРУЧЧО

А я кажу, що місяць сяє ясно.

КАТЕРІНА

Таж бачу я, що сонце ясно світить.

ПЕТРУЧЧО

А я клянусь своєї мами сином,

Собою цебто: місяць, чи зоря,

Чи те, що я сказати забажаю,

А ні — то не поїдемо до батька.

(До слуг)

Гей, завертайте коней! Я не їду.

Що не скажи — усе вона перечить!

ГОРТЕНЗІО

Погоджуйтесь, а то він не поїде.

КАТЕРІНА

Ні, їдьмо далі, я тебе прошу!

Хай місяць, хай і сонце — що ти хочеш.

Хоч би його назвав те каганцем,

То я й на це погоджусь, обіцяю.

ПЕТРУЧЧО

Кажу я — місяць.

КАТЕРІНА

Бачу я, що місяць.

ПЕТРУЧЧО

Ні, брешеш ти, це сонце благодатне.

КАТЕРІНА

Авжеж, це сонце, Божа благодать,

А скажеш, що не сонце — то й не сонце.

Думки твої новляться так, як місяць.

Чим ти його назвеш, то тим і буде,

І що воно для тебе, те й для мене.

ГОРТЕНЗІО (вбік)

Давай, Петруччо! Ти вже виграв бій.

ПЕТРУЧЧО

Вперед, вперед! Котитись має м’яч

Туди, куди його покотить грач.

Та помовчім: он хтось до нас прямує.

Входить Вінченцо.

(До Вінченцо)

Добридень, славна пані. Ви куди?

Скажи по щирості, кохана Кет,

Ти бачила коли гарнішу даму?

Воюють рожі з біллю на лиці!

Чи красять зорі небо так чудовно,

Як ці очиці личко неземне?

Красуне-діво, ще раз — добрий день!

Кохана Кет, ну, обніми її!

ГОРТЕНЗІО

(вбік)

Він так старого зіб’є з пантелику,

Що той за жінку матиме себе.

КАТЕРІНА

О юна діво, свіжа й чарівна,

Куди прямуєш ти і де твій дім?

Щасливі люди, що таку дочку

Зростили, і щасливий буде той,

Кому зичливі зорі присудили

Тебе на шлюбне ложе привести!

ПЕТРУЧЧО

Отямся, Кет! Чи ти не одуріла?

Таж це поважний літній чоловік,

У зморшках, сивий, не якесь дівча!

КАТЕРІНА

Пробачте, батьку, помилку мою:

Яскраве сонце очі так сліпить,

Що все мені зеленим видається.

Тепер я бачу: ви поважний дід,

Не гнівайтесь, що схибила я так.

ПЕТРУЧЧО

Атож, шановний пане, і скажіть,

Куди йдете. Як по дорозі нам,

То нас розважить ваше товариство.

ВІНЧЕНЦО

Добродію і ви, весела пані,

Що приголомшили мене вітанням!

Пізанець я, і звуть мене Вінченцо,

А їду я до Падуї — провідать

Свого давно не баченого сина.

ПЕТРУЧЧО

Як звуть його?

ВІНЧЕНЦО

Люченцо, любий пане.

ПЕТРУЧЧО

Щаслива зустріч — а найбільш для нього.

Тепер я можу не лише з поваги,

А й по закону батьком вас назвати.

Сестру моєї жінки — ось цієї —

Ваш син узяв за себе нещодавно.

О, не дивуйтеся і не журіться:

Вона доброзвичайна і багата,

Значного роду, як не глянь — до пари

Найблагороднішому із мужів.

Дозвольте ж, батьку мій, обняти вас,

Та їдьмо швидше в Падую. Люченцо

Зрадіє дуже, коли вас побачить.

ВІНЧЕНЦО

Та правда це чи знову жарти ваші?

Бо ви, здається, залюбки з усіх

Попутників жартуєте в дорозі.

ГОРТЕНЗІО

Ні, ні, це правда — я вас запевняю.

ПЕТРУЧЧО

Ну, їдьмо, пересвідчитесь самі,

Бо наші жарти вас насторожили.

Виходять усі, крім Гортензіо.

ГОРТЕНЗІО

Ну, підбадьорив ти мене, Петруччо!

Коли моя вдова заноровиться —

Ти вже навчив, як повестись годиться.

(Виходить)

Дія п’ята

Сцена 1

Входять Бйонделло, Люченцо і Б’янка.

Гремйо вийшов на сцену поперед них.

БЙОНДЕЛЛО

Тихенько, але хутенько, пане, бо священик уже напоготові.

ЛЮЧЕНЦО

Лечу, Бйонделло.

А ти, може, будеш потрібен дома, то йди.

Б’янка й Люченцо виходять.

БЙОНДЕЛЛО

Ні, я таки спершу припильную, щоб церква була в них уже позаду, а тоді побіжу скільки духу до свого хазяїна. (Виходить)

ГРЕМЙО

Чого це Камбйо все нема й нема?

Входять Петруччо, Катеріна, Вінченцо, Грумйо і слуги.

ПЕТРУЧЧО

Ось, пане, двері — це Люченцо дім.

Мій тесть живе отам, до ринку ближче;

Туди я кваплюсь, тож покину вас.

ВІНЧЕНЦО

Нї, перше в нас ми вип’ємо по чарці.

Я ж, мабуть, можу в сина вас прийняти,

А тут, видать, лаштується бенкет.

(Стукає в двері)

ГРЕМЙО

Вони там чимсь зайняті. Стукайте дужче.

Вінченцо стукає знову.

Учитель, що зображує собою Вінченцо, виглядає з вікна.

УЧИТЕЛЬ

Хто там так гатить, ніби двері хоче вивалити?

ВІНЧЕНЦО

Добродію, синьйор Люченцо вдома?

УЧИТЕЛЬ

Удома, але зараз він не має часу для вас.

ВІНЧЕНЦО

А що, коли я приніс йому сотню чи дві фунтів на потіху?

УЧИТЕЛЬ

Зоставте свою сотню фунтів собі. Поки я живу на світі, вона йому не потрібна.

ПЕТРУЧЧО

От бачте, я ж вам казав, як полюбили в Падуї вашого сина. Слухайте-но, добродію! Жарти жартами, але перекажіть, будьте ласкаві, синьйорові Люченцо, що приїхав з Пізи його батько і стоїть тут біля дверей, хоче з ним поговорити.

УЧИТЕЛЬ

Брешеш. Його батько приїхав з Мантуї й дивиться на вас із вікна.

ВІНЧЕНЦО

То це ти його батько?

УЧИТЕЛЬ

Атож, добродію. Принаймні так його мати каже, коли можна їй вірити.

ПЕТРУЧЧО (до Вінченцо)

Що ж це ви, синьйоре! Куди таке годиться — чуже ім’я привласнювати!

УЧИТЕЛЬ

Держіть цього плутягу! Він, мабуть, надумав когось тут у місті обшахрати, прикрившись моїм ім’ям!

Входить Бйонделло.

БЙОНДЕЛЛО (вбік)

Я бачив їх обох уже в церкві. Дай їм, Боже, щасливого плавання! Та хто це тут стоїть? Мій старий хазяїн, пан Вінченцо! Ну, вклепались ми, пропало все!

ВІНЧЕНЦО (побачивши Бйонделло)

А підійди-но сюди, шибенику!

БЙОНДЕЛЛО

Схочу — підійду, не схочу — не підійду, синьйоре.

ВІНЧЕНЦО

Іди сюди, лобуряко! Ти що, вже забув мене?

БЙОНДЕЛЛО

Я забув вас, синьйоре? Як я міг вас забути, коли я вас оце вперше бачу?

ВІНЧЕНЦО

Ах ти ж мерзотнику! Ти вперше бачиш батька твого пана, Вінченцо?

БЙОНДЕЛЛО

Мого вельмишановного старого хазяїна? Та його я й зараз бачу: онде він з вікна дивиться.

ВІНЧЕНЦО

Та невже? (Б’є його)

БЙОНДЕЛЛО

Рятуйте! Тут якийсь божевільний хоче мене замордувати! (Втікає)

УЧИТЕЛЬ

Сюди, сину! Сюди, синьйоре Баптісто! Поможіть! (Зникає у вікні)

ПЕТРУЧЧО

Кет, люба, станьмо осторонь та подивімося, чим воно скінчиться.

Відходять убік.

Входять учитель, Баптіста, Траньйо та слуги.

ТРАНЬЙО

Хто ви такий, пане, що здіймаєте руку на мого слугу?

ВІНЧЕНЦО

Хто я такий? Ні, це ти скажи, хто ти такий! О безсмертні боги! Ти ба, як вичепурився, негідник! Шовковий камзол, оксамитові штани, кармазиновий плащ, шпичастий капелюх! О, зруйнували мене, геть обдерли! Я вдома ощаджую, як можу, а мій син та його слуга цвиндрять усе в університеті!

ТРАНЬЙО

Та що таке, у чому річ?

БАПТІСТА

Сказився він, чи що?

ТРАНЬЙО

Синьйоре, як по одежі, то ви наче такий статечний літній чоловік, а послухати вас, то — божевільний Яке вам, пане, діло, хоч би я навіть начіпляв на себе перлин та золотих оздоб? Я маю доброго батька, і він дає мені таку змогу.

ВІНЧЕНЦО

Твій батько? Шахраюго, та він шиє вітрила в Бергамо.

БАПТІСТА

Ви помиляєтесь, синьйоре, помиляєтесь. Ану скажіть, будь ласка, як його звати.

ВІНЧЕНЦО

Яй його звати? Ще б пак я не знав! Він із трьох років ріс при моїм домі, і звати його Траньйо.

УЧИТЕЛЬ

Іди геть, дурню навіжений! Його звати Люченцо, і він мій єдиний син, спадкоємець усіх моїх, синьйора Вінченцо, ґрунтів.

ВІНЧЕНЦО

Люченцо? О, він замордував свого пана! Держіть його, я вам наказую ім’ям герцога! О сину мій, сину! Скажи мені, негіднику, де мій син Люченцо?

ТРАНЬЙО

Покличте варту.

Входить дозорчий.

Відведіть оцього божевільного до в’язниці. Пане Баптісто, батьку мій, подбайте, щоб його забрали.

ВІНЧЕНЦО

Мене до в’язниці?

ГРЕМЙО

Стривай, дозорчий. Не веди його до в’язниці.

БАПТІСТА

Замовкніть, синьйоре Гремйо. Я сказав, щоб його відвели до в’язниці.

ГРЕМЙО

Глядіть, синьйоре Баптісто, щоб вас не втягли в якесь непевне діло. Я ладен заприсягтися, що справжній Вінченцо — оце.

УЧИТЕЛЬ

Ану ж заприсягнися, коли насмієш.

ГРЕМЙО

Ні, присягатися не насмію.

ТРАНЬЙО

Ви ще, чого доброго, скажете, що я не Люченцо?

ГРЕМЙО

Ні, я знаю вас як синьйора Люченцо.

БАПТІСТА

Забирайте цього старого блазня! До в’язниці його!

ВІНЧЕНЦО

Отак кривдити та ображати чужинця! Потворо! Негіднику!

Входять Бйонделло з Люченцо і Б’янкою.

БЙОНДЕЛЛО

Ох, усе луснуло: він тут! Не признавайтеся до нього, відмовляйтеся, а то ми всі пропали.

ЛЮЧЕНЦО (стає навколішки)

Пробачте, тату.

ВІНЧЕНЦО

Синку, ти живий?

Бйонделло, Траньйо і вчитель миттю вибігають.

Б’ЯНКА

Пробачте, любий тату.

БАПТІСТА

А за що?

І де Люченцо?

ЛЮЧЕНЦО

Ось він, ваш Люченцо,

Справдешній син справдешнього Вінченцо.

А поки ви усі тут сперечались,

Ми з Б’янкою гарненько повінчались.

ГРЕМЙО

А, змовились і в шори всіх убрали!

ВІНЧЕНЦО

А де ж подівся той поганець Траньйо,

Що так нахабно говорив зі мною?

БАПТІСТА

То що ж виходить? Це не вчитель Камбйо?

Б’ЯНКА

Перемінився Камбйо на Люченцо.

ЛЮЧЕНЦО

Кохання всі ці чудеса творило,

Бо я заради Б’янки помінявся

Ролями з Траньйо, зі своїм слугою:

Він жив у місті під моїм ім’ям,

А я тим часом прямував щасливо

В жадану гавань мрій своїх солодких.

Усе це він робив з мого наказу,

І ви простіть йому, мій любий тату.

ВІНЧЕНЦО

Він хотів мене до в’язниці вкинути! Я йому носа розквашу!

БАПТІСТА (до Люченцо)

Слухайте, добродію! То ви одружилися з моєю дочкою, не спитавши моєї згоди?

ВІНЧЕНЦО

Та не бійтеся, Баптісто, ми з вами домовимось, заспокойтеся. Але я хочу поквитатись за таку підлоту! (Виходить)

БАПТІСТА

А я хочу розкопати до дна всю цю плутню. (Виходить)

ЛЮЧЕНЦО

Б’янко, чого ти так поблідла? Батько не гніватиметься.

Люченцо з Б’янкою виходять.

ГРЕМЙО

Не спікся мій пиріг, та звідси не піду;

Хоч на весіллі я зап’ю свою біду.

(Виходить)

КАТЕРІНА

Ходімо, чоловіченьку, подивимося, чим воно все скінчиться.

ПЕТРУЧЧО

Спершу поцілуй мене, Кет, а тоді й підемо.

КАТЕРІНА

Як? Просто посеред вулиці?

ПЕТРУЧЧО

А що? Чи ти мене соромишся?

КАТЕРІНА

Ні, боронь Боже. Я соромлюсь цілуватися.

ПЕТРУЧЧО

Ну що ж, поїхали додому. (До Грумйо) Збирайся. Поїхали.

КАТЕРІНА

Ні, ні, стривай, я поцілую. (Цілує його) А тепер зоставаймось! Прошу тебе, милий.

ПЕТРУЧЧО

Ну, от і славно, Кет. Гайда ж до столу,

Бо справді: краще пізно, ніж ніколи.

Виходять.

Сцена 2

Входять Баптіста й Вінченцо, Гремйо і вчитель, Люченцо і Б’янка, Петруччо і Катеріна, Гортензіо і вдова; Траньйо, Бйонделло і Грумйо; слуги вносять частування.

ЛЮЧЕНЦО

Нарешті грають наші струни в лад,

Війна скінчилась, і тепер нам можна

Із небезпек минулих посміятись.

Ти, Б’янко, батька привітай мого,

А я твого уклінно привітаю.

Петруччо-брате, Катеріно-сестро,

І ти, Гортензьйо, з любою вдовою, —

Я дуже радий вас пошанувать.

Смачних наїдків зараз подадуть —

Ще закусити нам. Сідайте, прошу.

Тепер і їсти можна, й розмовляти.

Сідають.

ПЕТРУЧЧО

Сиди та їж, одно сиди та їж.

БАПТІСТА

Така гостинність в Падуї, мій сину.

ПЕТРУЧЧО

Все з Падуї для мене наймиліше.

ГОРТЕНЗІО

Дай Боже, щоб обом нам так було.

ПЕТРУЧЧО

O! Жінка вже Гортензіо страхає.

ВДОВА

Що? Я його страхаюся? Овва!

ПЕТРУЧЧО

Хоч ви й розумна, а не зрозуміли:

Він вас боїться, хочу я сказати.

ВДОВА

Як голова йде обертом у кого,

Йому здається — крутиться весь світ.

ПЕТРУЧЧО

Ну, викрутилась!

КАТЕРІНА

Як вас розуміти?

ВДОВА

Так я вловила.

ПЕТРУЧЧО

Що? Мене вловила?

Гортензіо, й тобі це до вподоби?

ГОРТЕНЗІО

Вона вловила зміст твоєї мови.

ПЕТРУЧЧО

Поправив добре! Славна удовице,

Його за це поцілувати слід.

КАТЕРІНА

«Як голова йде обертом у кого,

Йому здається — крутиться весь світ».

То як же розуміти ці слова?

ВДОВА

Натерпівшись від норову твого,

Твій чоловік остеріга мого.

Так розуміть слова мої годиться.

КАТЕРІНА

Це думка ница.

ВДОВА

Бо така ти птиця.

КАТЕРІНА

Та я супроти тебе голубиця.

ПЕТРУЧЧО

Ну, всип їй, Кет!

ГОРТЕНЗІО

Ну, всип їй, удовице!

ПЕТРУЧЧО

Ось закладімось: Кет її вкладе.

ГОРТЕНЗІО

Це роль моя.

ПЕТРУЧЧО

Й обов’язок. Ну, будьмо! (П’є до Гортензіо)

БАПТІСТА

Дотепна молодь, правда, пане Гремйо?

ГРЕМЙО

Та звісно, буцаються непогано.

Б’ЯНКА

Так, буцаються, бо сверблять лоби,

Мов чують, де на них ростимуть роги.

ВІНЧЕНЦО

О, вже збудилась наша молода?

Б’ЯНКА

Та не злякалась: зараз знов засну.

ПЕТРУЧЧО

Е ні, пустила язиком стрілу —

То жди, що хтось устрелить і тебе.

Б’ЯНКА

Чи я вам качка? Ось перепурхну,

А ви влучайте, натягнувши луки.

Ні пуху ж ні пера!

(Виходить. За нею — Катеріна і вдова)

ПЕТРУЧЧО

Втекла з-під пострілу. Так, пане Траньйо,

В цю пташку ти ціляв, та не попав,

Тож випиймо за всіх стрільців невлучних.

ТРАНЬЙО

Пустив мене Люченцо, мов хорта,

Що спіймане мисливцеві приносить.

ПЕТРУЧЧО

Цілке порівняння, хоч і собаче.

ТРАНЬЙО

От ви для себе полювали, пане,

Та ваша лань не підпускає вас.

БАПТІСТА

О, о Петруччо! Добре вцілив Траньйо!

ЛЮЧЕНЦО

Ну, Траньйо, дякую: ти добре тнеш.

ГОРТЕНЗІО

Признайся, друже, влучив він у ціль?

ПЕТРУЧЧО

Так, признаюся, трохи зачепив,

Але стріла, відскочивши від мене,

Навиліт пронизала вас обох.

БАПТІСТА

Ну, сину мій, нема де правди діти:

Тобі найноровливіша дісталась.

ПЕТРУЧЧО

Е, ні. А щоб упевнилися ви —

Пошлімо кожен по свою дружину,

І той, чия появить більший послух

І зразу прийде, тільки-но покличуть, —

Той весь заклад в кишеню покладе.

ГОРТЕНЗІО

Гаразд. На скільки ж ми закладемося?

ЛЮЧЕНЦО

На двадцять крон.

ПЕТРУЧЧО

Та й тільки? Я б поставив

Таке на сокола чи гончака,

Але моя дружина варта більше.

ЛЮЧЕНЦО

Ну, сто.

ГОРТЕНЗІО

Гаразд, хай сто.

ПЕТРУЧЧО

Ну, що ж, заклались.

ГОРТЕНЗІО

Хто починає?

ЛЮЧЕНЦО

Я. Іди, Бйонделло,

Скажи, хай пані вийде знов до нас.

БЙОНДЕЛЛО

Іду.

(Виходить)

БАПТІСТА

За Б’янку ставлю половину.

ЛЮЧЕНЦО

Ні, ставлю сам. Ніяких половин.

Входить Бйонделло.

Ну, що?

Переказала пані вам:

Їй ніколи, вона не може вийти.

ПЕТРУЧЧО

Що? Ніколи? Вона не може вийти?

Ну й відповідь!

ГРЕМЙО

Та ще й яка ласкава!

Дай Боже вам ще гіршу не почути.

ПЕТРУЧЧО

На кращу сподіваюсь.

ГОРТЕНЗІО

Іди, Бйонделло, попроси мою

Негайно вийти.

Бйонделло виходить.

ПЕТРУЧЧО

О, вже «попроси»!

Ну, коли так, то вийде.

ГОРТЕНЗІО

Я боюся,

Що ваша не послухає й прохання.

Входить Бйонделло.

Ну, де ж моя дружина?

БЙОНДЕЛЛО

Сказала — ви жартуєте. Тому

Вона не хоче, йдіть самі до неї.

ПЕТРУЧЧО

Що раз, то гірше. Чуєте? Не хоче.

Негідниця! Ну як таке терпіти?

Гей, Грумйо, йди мерщій до господині,

Скажи, що я велю прийти сюди.

Грумйо виходить.

ГОРТЕНЗІО

Я знаю відповідь.

ПЕТРУЧЧО

Яка ж?

ГОРТЕНЗІО

«Не вийду».

ПЕТРУЧЧО

Тим гірш для мене, і на тім кінець.

Входить Катеріна.

БАПТІСТА

О, їй же богу, Катеріна йде.

КАТЕРІНА

Ви кликали мене, мій пане? Ось я.

ПЕТРУЧЧО

Де ж Б’янка і Гортензіо дружина?

КАТЕРІНА

Сидять при коминку і гомонять.

ПЕТРУЧЧО

Йди приведи їх. А коли не йтимуть,

То дай їм чосу й прижени сюди.

Іди, кажу, і приведи їх швидше.

Катеріна виходить.

ЛЮЧЕНЦО

Це чудо, як бувають чудеса.

ГОРТЕНЗІО

Так, чудо. Тільки що воно віщує?

ПЕТРУЧЧО

Воно віщує мир, любов і спокій,

Шанобу, в домі лад, розумний послух,

Коротше — все, що любе нам і миле.

БАПТІСТА

Так будь щасливий, славний мій Петруччо!

Заклад ти виграв, я ж додам від себе

До посагу ще двадцять тисяч крон.

Для іншої дочки — інакший посаг,

Бо Катеріна геть перемінилась.

ПЕТРУЧЧО

Ні, виграш свій іще я закріплю,

Іще ясніш вам покажу чесноту

І послух, що зродилися у ній.

Входить Катеріна з Б’янкою і вдовою.

Ось ваших непокірливих веде,

Зборовши їхній норов і в полон

Узявши їх жіночим мудрим словом.

(До Катеріни)

Ця шапочка тобі не до лиця,

Скинь геть її і потопчи ногами.

Катеріна виконує наказ.

ВДОВА

Бодай же вік такого не діждать —

Такі безглузді примхи вдовольняти.

Б’ЯНКА

Дурний цей послух, хоч ви що кажіть.

ЛЮЧЕНЦО

Якби ж твій послух був такий дурний!

А то замудрий твій непослух, Б’янко,

За нього я аж сотню крон віддав.

Б’ЯНКА

Якби ти сам мудріший трохи був,

То не ручився б за мою покору.

ПЕТРУЧЧО

Кет, поясни свавільним цим жінкам,

Як треба слухатись чоловіків.

ВДОВА

Жартуєте! Не треба нам пояснень.

ПЕТРУЧЧО

А ну-бо, Кет! І з неї починай.

ВДОВА

Вона не буде.

ПЕТРУЧЧО

Ні, буде, я кажу. І з вас почне.

КАТЕРІНА

Фе, сором! Не насуплюй грізно брів,

Не кидай поглядів гризьких та гострих,

Що ранять мужа й владаря твого.

Цей гнів твою ж таки вбиває вроду

Так, як мороз зелені луки б’є,

Руйнує добру славу, так, як буря

Зриває пуп’янки. Кому ж він любий?

Сердита жінка — мутне джерело,

Для ока непривабливе, нечисте,

І з нього жоден спраглий чоловік

Напитися нізащо не захоче.

Твій чоловік — твій пан, твоє життя,

Твій захисник, твій розум, твій король.

Про тебе дбає він, заради тебе

Працює тяжко на землі й на морі,

Він мерзне вдень, не спить ночами в бурю,

Тоді як ти в теплі й добрі сидиш,

І не жадає іншої віддяки,

Як щирий послух, ласка та любов:

Нещедра плата за такі дари.

Так, як своєму владарю підданець,

І жінка мужу має бути вірна.

Коли ж вона примхлива і квасна,

Уперта, зла, понура і свавільна,

А не покірна щирій волі мужа,

Тоді вона — зухвалий бунтівник,

Невдячний зрадник доброго владики.

Соромлюсь я за нерозумниць тих,

Що хтять війни, де слід благати миру,

Владарювати прагнуть, хоч повинні

Служити, і любити, і коритись.

Чому в нас тіло ніжне і слабке,

Нездатне зносить і труди, й знегоди,

Як не на те, щоб серце і душа

Були так само ніжні та ласкаві?

Свавільні й недолугі черв’яки!

І я колись була така пихата,

Незлагідна і розумом, і серцем,

Ніколи не лишалася в боргу

За слово зле чи за сердитий погляд,

Та вже я бачу, що списи у нас

Солом’яні і сила невелика.

А слабкість нашу ні з чим порівняти,

Ми здатні сильних тільки удавати.

Вгамуйте ж ви свій норов, покоріться,

До ніг чоловікам своїм схиліться.

Для прикладу, як мій того захоче,

Я перша поклонюсь йому охоче.

ПЕТРУЧЧО

От жінка! Поцілуй же, Кет, мене.

ГОРТЕНЗІО

Тебе, мій друже, щастя не мине.

ВІНЧЕНЦО

Як любо нам, коли дитина чемна!

ЛЮЧЕНЦО

Зате дружина з норовом — нікчемна.

ПЕТРУЧЧО

Ну, Кет, чи не пора лягати?

Женились троє — двох у шори взято.

(До Люченцо)

Ви вцілили, та виграв я заклад

І вам добраніч побажати рад.

Петруччо з Катеріною виходять.

ГОРТЕНЗІО

Щасливцю, ти приборкав норовливу!

ЛЮЧЕНЦО

І це, повірте, превелике диво.

Виходять.

Сон літньої ночі

Дійові особи

Тезей, князь Афінський

Іпполіта, цариця амазонок, заручена з Тезеєм

Егей, батько Гермії

Гермія, дочка Егея, закохана в Лізандра

Лізандр, Деметрій, закохані в Гермію

Гелена, закохана в Деметрія

Філострат, розпорядник розваг при дворі Тезея

Пітер Клинець, тесля (Пролог в інтермедії)

Нік Навій, ткач (Пірам в інтермедії)

Френсіс Дудка, міхоправ (Тізба в інтермедії)

Том Носик, лудильник (Мур в інтермедії)

Робін Замірок, кравець (Місяць в інтермедії)

Гембель, столяр (Лев в інтермедії)

Оберон, король фей і ельфів

Тітанія, королева фей і ельфів

Пак, або Робін Паливода, Горошок, Павутинка, Метелик, Гірчичка ельфи, почет Тезея й Іпполіти

Інші феї та ельфи — слуги Оберона й Тітанії

Місце дії — Афіни і недалекий ліс.

Дія перша

Сцена 1

Входять Тезей, Іпполіта, Філострат і почет.

ТЕЗЕЙ

Година шлюбу, красна Іпполіто,

Вже недалеко. Ще чотири дні,

Й новий настане місяць. Та старий

Минає так повільно. Він стоїть

Моїм палким жаданням на заваді,

Мов мачуха або стара вдова,

Що проїдає спадок юнака.

ІППОЛІТТА

Чотири дні у ночі швидко кануть,

Чотири ночі проминуть у снах,

Тоді півмісяць, ніби срібний лук,

Нап’ятий знов у небесах, осяє

Весілля наше.

ТЕЗЕЙ

Філострате, йди —

Збуди афінську молодь до розваг,

Розбуркай жвавий і веселий дух,

На похорони смуток прожени:

Навіщо нам на святі гість блідий!

Філострат виходить.

Мечем тебе здобув я, Іпполіто,

І кривдою здобув твою любов,

Та шлюб я справлю на інакший лад:

З пишнотою, з тріумфом, із гульнею!

Входять Егей, Г е рмі я, його дочка, Л і з а н д р і Дем е т р і й.

ЕГЕЙ

Щасливий будь, преславний князю наш!

ТЕЗЕЙ

Спасибі. Ти чогось хотів, Егею?

ЕГЕЙ

Поскаржитись до тебе я прийшов

На Гермію, оцю свою дочку.

Ось підійди, Деметрію. Владарю,

Це той, кого обрав я їй на мужа.

І ти, Лізандре, підійди. О князю,

А цей моє дитя приворожив.

Ти, ти, Лізандре, вірші їй складав,

Обмінювався знаками любові,

При місяці співав їй під вікном

Облудним голосом пісень облудних,

Підступно закрадався в душу їй,

Обручки плів із кучерів своїх,

Усякі витребеньки дарував:

Сережки, персні, солодощі, квіти —

Усе, що юнь невинну спокушає.

Ти хитрощами серце їй обплів

І обернув дочірній щирий послух

В затятий норов. Славний князю наш,

Коли вона й перед твоїм лицем

Відмовиться з Деметрієм побратись,

То я прошу: дозволь мені вчинити,

Як давній наш закон повеліває!

Вона моя дочка, я пан над нею.

Нехай вона моїй скориться волі

Й за нього вийде, а як ні — помре.

ТЕЗЕЙ

Що скажеш, Герміє? Подумай добре.

Для тебе батько — все одно що Бог.

Це ж він тебе красою наділив,

Немовби виліпив чи вилив з воску,

І владен він тебе переліпити

Так, як захоче. Твій жених Деметрій —

Достойний і шановний чоловік.

ГЕРМІЯ

Лізандр також.

ТЕЗЕЙ

Так, сам собою — справді,

Але твій батько не його обрав,

І через це — достойніший Деметрій.

ГЕРМІЯ

Якби ж то батько захотів моїми

Очима глянуть!

ТЕЗЕЙ

Краще хай твої

Його судові мудрому скоряться.

Благаю, світлосте, простіть мене!

Сама не знаю, звідки ця відвага

І як мені це скромність дозволяє —

Так вільно говорити перед вами, —

Та я прошу вас, світлосте: скажіть,

Яка найтяжча може бути кара,

Коли я за Деметрія не вийду.

ТЕЗЕЙ

Померти мусиш чи зректись навіки

Усіх чоловіків. Подумай добре,

Спитай своєї крові молодої:

Пішовши проти батькової волі,

Чи зможеш ти вдягти убір черниці

І в тьмавій монастирській самотині

Серед сестер неплідних вік прожити,

Холодний місяць славлячи тужливо.

Блаженні ті, що можуть кров свою

Смирити для довічного дівоцтва,

Але стократ щасливіша троянда,

Котра нам пахощі свої віддасть,

Ніж та, котра на пагоні невиннім

Росте, живе і в самотині в ’яне.

ГЕРМІЯ

Волію так рости, і жить, і в’януть,

Аніж тому віддать своє дівоцтво,

Кому душа не хоче підкоритись,

Чиє ярмо ненависне мені.

ТЕЗЕЙ

Подумай ще. Як місяць оновиться

І шлюб мій буде скріплений навіки, —

В той день готуйся смерть свою зустріти

За непокору батьковому слову,

Або Деметрія за мужа взяти,

Або при вівтарі Діани скласти

Обітницю самотності й дівоцтва.

ДЕМЕТРІЙ

Зласкався, Герміє! А ти, Лізандре,

За мною визнай безперечне право.

ЛІЗАНДР

Коли тебе так щиро любить батько,

З ним одружись, дочку ж лиши мені.

ЕГЕЙ

Насмішнику! Так, я люблю його

І все моє йому віддати владен!

Дочка моя, й своє на неї право

Я передать Деметрієві хочу.

ЛІЗАНДР

О князю! Я Деметрієві рівний

І родом, і багатством. А кохання

Моє палкіше; тим-то я не нижчий

Становищем за нього — як не вищий,

Але найбільше важить ось що тут:

Прекрасна Гермія мене кохає.

Чого ж мені зрікатись прав своїх?

Деметрій — це скажу йому я в вічі —

Недавно залицявся до Гелени,

Дочки Недара, й полонив її.

Тепер за ним Гелена красна в’яне,

Закохана у нього до нестями,

Обожнює зрадливця й вітрогона.

ТЕЗЕЙ

Авжеж, такі чутки дійшли й до мене,

І я поговорити з ним хотів,

Та, зайнятий поважними ділами,

Забув. Деметрію, іди зі мною

І ти, Егею, теж. На самоті

Я вам свою науку прочитаю;

Ти ж, Герміє прекрасна, забаганки

Відкинь і волі батьковій скорися,

Щоб не скарав тебе закон афінський,

Якого ми не владні скасувати,

Чи смертю, чи самітництвом довічним.

Ну, як тобі, кохана Іпполіто?

Ходімо! Й ви, Деметрію й Егею,

Ідіть зі мною. Я вам доручу

Щось для мого весілля влаштувати,

Та поговоримо й про ваші страви.

ЕГЕЙ

Обов’язок ми виконати раді.

Усі, крім Лізандра і Гермії, виходять.

ЛІЗАНДР

Ну що, кохана? Ти така бліда!

Чому на щічках враз пов’яли рожі?

ГЕРМІЯ

Мабуть, дощу немає, хоч могла б

Їх злива із очей моїх полити.

ЛІЗАНДР

О леле. Ще ніколи я не чув

І не читав — в історії чи в казці, —

Щоб рівний був шлях щирого кохання:

Або ж нерівність роду завелика.

ГЕРМІЯ

О лиха! Знатне — простому не пара!

ЛІЗАНДР

Або в літах різниця надто прикра.

ГЕРМІЯ

О глум! Старе із юним спарувати!

ЛІЗАНДР

Або рідня чи ближні роблять вибір.

ГЕРМІЯ

О мука! Як чужим дивитись оком?

ЛІЗАНДР

Або ж, як вибір навіть обопільний,

Війна, хвороба, смерть грозять коханню,

Тому воно минуще, наче звук,

Швидке, як тінь, коротке, ніби сон,

Миттєве, мов та блискавка вночі,

Що, спалахнувши, вирве з чорноти

І нам на мить покаже небо й землю,

Та ми не встигнемо й сказати: «Глянь!» —

Як знов їх паща темряви поглине.

Так само швидко гасне все ясне.

ГЕРМІЯ

Ну що ж — коли такий у долі звичай —

Коханцям вірним класти перепони, —

То треба нам навчитися терпіти,

Бо для кохання цей тягар звичайний,

Як мрії, і зітхання, і думки,

Й бажання, й сльози — почет невідступний.

ЛІЗАНДР

Так, правда, Герміє. Отож послухай:

Я маю тітку, удову, бездітну,

Багату вельми. Дім її стоїть

Від міста нашого десь миль за сім,

І я для неї — мов єдиний син.

Отам, кохана, ми поберемося,

Й закон афінський там нас не дістане.

Отож, як любиш ти мене, втечи

Цієї ночі з батькового дому,

І в тім гаю за милю від Афін,

Де я тебе з Геленою зустрів,

Коли вітали ви травневий ранок,

Тебе я дожидатиму.

ГЕРМІЯ

Лізандре!

Клянусь Ерота луком найтугішим,

Його стрілою щиро-золотою,

Венериних голубок чистотою,

Всім, що коханців з’єднує до скону,

І тим вогнем, котрий спалив Дідону,

Коли вона від горя знавісніла,

Побачивши, що розпустив вітрила

Еней невірний; і всіма клятьбами,

Обіцянками, чесними словами,

Що будь-коли чоловіки ламали —

Жінки їх зроду стільки не давали, —

У тім гаю досвітньою добою

Узавтра я зустрінуся з тобою.

ЛІЗАНДР

Гляди ж, кохана! Он іде Гелена.

Входить Г е л е н а.

ГЕРМІЯ

Куди прямуєш ти, Гелено красна?

ГЕЛЕНА

Я красна? Я не красна, я нещасна.

Ти красна, ти Деметрієві мила,

Очима-зорями його скорила.

А голос твій — мов жайворонка спів

Серед зелених весняних ланів.

Якби заразливі були принади,

То я б від тебе заразилась радо,

Перейняла б і чарівливі очі,

І переливи голосу співочі.

Увесь би світ тобі я віддала

Й лише Деметрія собі взяла.

Твоїх навчившись поглядів і зваб,

Його любов здобути я могла б.

ГЕРМІЯ

Хоч суплюсь я — жагою він палає.

ГЕЛЕНА

Усмішкою цього не досягла я.

ГЕРМІЯ

Кляну його — йому так само мила.

ГЕЛЕНА

А я й благаннями не зворушила.

ГЕРМІЯ

Я з ним різкіш, а він — ніжніш зі мною.

ГЕЛЕНА

Що я палкіш — то він крутіш зі мною.

ГЕРМІЯ

Цей шал його — провина не моя.

ГЕЛЕНА

Твоєї вроди. Чом не винна я!

ГЕРМІЯ

Утішся. Вже мене він не зустріне,

Бо ми з Лізандром кидаєм Афіни.

Допоки тут Лізандра ще не знала,

За рай земний це місто я вважала.

Які ж чесноти мій коханий має,

Коли він рай у пекло обертає!

ЛІЗАНДР

Гелено, ми звіряємось на тебе:

Цієї ночі, як угледить Феба

Свій срібний лик у люстрі темних вод

І заблищить росинка, мов клейнод, —

В ту пору, що сприяє втікачам,

Пропустить нас одна з афінських брам.

ГЕРМІЯ

І в тім гаю, де ми з тобою часто

Удвох лягали на моріг квітчастий,

Звіряючи солодкі таємниці,

Ми зійдемось з Лізандром до зірниці

І до Афін свої повернем спини,

Шукаючи нової батьківщини.

Прощай, Гелено, і молись за нас.

Деметрія тобі хай верне час.

Прийди ж, Лізандре. Відтепер до ночі

Закохані поститись мають очі.

ЛІЗАНДР

Прийду, кохана.

Гермія виходить.

(До Гелени)

Не втрачай надій.

Повір, Деметрій буде знову твій.

(Виходить)

ГЕЛЕНА

Вона щаслива — ну, а я пропаща.

Нічим за мене Гермія не краща,

То що ж — Деметрій мій не так гадає:

Не хоче знать того, що кожен знає.

Засліплений він Гермії очима,

Я ж — ним, і в тім страждань моїх причина.

Нікчемну річ, яка ціни не має,

Чеснотами кохання наділяє.

Не оком — серцем дивиться воно:

Сліпим малюють Ероса давно.

Як те хлоп’я безоке і крилате,

Розважністю кохання не багате.

Квапливе й легковірне без пуття,

Тому-то й кажуть, що воно — дитя:

Заіграшки клянеться, наче діти,

Й заіграшки ламає всі обіти.

Як ще Деметрій Гермії не знав,

То градом клятв мене він обсипав,

Та ледве жар від Гермії війнув, —

Той град розтанув, клятви він забув.

Піду, йому розкрию те, що знаю,

Тоді вночі він побіжить до гаю.

Аби хоч крихту дяки заслужить,

Я найдорожче ладна заплатить.

Хоч трохи утамую тим свій біль,

Що йтиму з ним удвох туди й відтіль.

(Виходить)

Сцена 2

Входять тесля Клинець, столяр Гембель, ткач Навій, міхоправ Дудка, лудильник Носик, кравець Замірок.

КЛИНЕЦЬ

Чи все наше товариство тут?

НАВІЙ

А ти виклич кожного за списком.

КЛИНЕЦЬ

Осьде список усіх, котрії знайшлися в Афінах, здатні до того, щоб зіграти нашу інтермедію перед князем і княгинею увечері в день їхнього шлюбу.

НАВІЙ

Насамперед, славний мій Пітере Клинцю, розкажи, про що та п’єса; потім, зачитай, як звуть акторів, а там дійдеш і до суті.

КЛИНЕЦЬ

Отже, ми гратимемо «Прежалісну комедію про страхітну люту смерть Пірама і Тізби».

НАВІЙ

Знаменита п’єса, можу запевнити, і дуже весела. А тепер, славний Пітере Клинцю, виклич усіх акторів за списком. Хлопці, станьте рядочком.

КЛИНЕЦЬ

Я викликатиму, а ви озивайтеся. Нік Навій, ткач?

НАВІЙ

Тут! Скажи, яка буде моя роль, і давай далі.

КЛИНЕЦЬ

Тобі, Ніку Навію, припала роль Пірама.

НАВІЙ

А хто цей Пірам? Коханець чи тиран?

КЛИНЕЦЬ

Коханець. Він сам себе вельми доблесно вбиває через кохання.

НАВІЙ

Ну, це така роль — коли зіграти її, як треба, без сліз не обійдеться! Коли її гратиму я, то хоч би глядачі очей не виплакали! Я цілу бурю здійму, я сам до певної міри тужитиму. Ну, давай далі. Та найдужче мені личить тиранів грати. Я б зіграв Ракла як ніхто — або ще якусь роль, таку, щоб землю гризти і щоб аж тріски летіли!

Скеля двигтить,

Камінь летить,

Гучно тріщить

Брама темниці.

Долі сліпій

Дасть вирок свій

Феб осяйний

На колісниці!

От де розмах! Ну, викликай решту акторів. Ще Раклів дух, це тиранський дух. А коханець куди жалісніший.

КЛИНЕЦЬ

Френсіс Дудка, міхоправ?

ДУДКА

Тут, Пітере Клинцю!

КЛИНЕЦЬ

Дудко, тобі доведеться грати Тізбу.

ДУДКА

А хто це — Тізба? Мандрівний лицар?

КЛИНЕЦЬ

Це та дама, що в неї закохався Пірам.

ДУДКА

Ні, ні, жіночої ролі мені не давайте. У мене вже борода сіється.

КЛИНЕЦЬ

То дарма, ти однаково гратимеш у машкарі, тільки говорити мусиш так тоненько, як лишень зумієш.

НАВІЙ

Якщо можна машкару надягти, то я й Тізбу зіграю. Я хіба ж таким тоненьким голоском пищатиму! Отак-о: «Тізбо, Тізбочко! — О Піраме, мій любий, це я! Це Тізба кохана твоя!»

КЛИНЕЦЬ

Ні, ні! Ти маєш грати Пірама, а ти, Дудко, Тізбу.

НАВІЙ

Ну, гаразд. Давай далі.

КЛИНЕЦЬ

Робін Замірок, кравець?

ЗАМІРОК

Тут, Пітере Клинцю!

КЛИНЕЦЬ

Робіне Замірку, ти маєш зіграти Тізбину матір. Том Носик, лудильник?

НОСИК

Тут, Пітере Клинцю.

КЛИНЕЦЬ

Ти — Пірамового батька: сам я — Тізбиного батька. Столяре Гембелю, тобі припадає роль Лева, і, здається, все розподілено якнайкраще.

ГЕМБЕЛЬ

А роль Лева у вас переписана? Дайте її мені, дайте зразу, бо я дуже тугий, коли напам’ять учити.

КЛИНЕЦЬ

Та що там її вчити, її прямо з голови зіграти можна. Треба тільки рикати, і квит.

НАВІЙ

Давайте, я й Лева зіграю. Я так рикатиму, що сам князь гукне: «Ану, хай рикне ще раз! Ану ще раз!»

КЛИНЕЦЬ

Ні, як ти рикатимеш занадто страшно, то ще перелякаєш княгиню і дам так, що вони заверещать, а цього вистачить, щоб нас усіх повішали.

УСІ

Еге ж, тоді нас перевішають усіх до одного!

НАВІЙ

Ваша правда, хлопці, як ми поперелякуємо тих дам до нестями, то їм нічого більше не зостанеться — тільки перевішати нас. Та я свій голос так розпрогресую, що рикатиму ніжно, мов голуб’яточко. Я вам так рикатиму, ніби соловейко.

КЛИНЕЦЬ

Ні, тобі не можна більш ніякої ролі грати, тільки Пірама. Бо Пірам чоловік собою показний, такий красень, наче намальований, та ще й делікатний, одне слово, справжній кавалер. І тому тільки ти мусиш зіграти Пріама.

НАВІЙ

Ну гаразд, коли так, то зіграю. А яку бороду мені найкраще начепити?

КЛИНЕЦЬ

Та яку хочеш.

НАВІЙ

Я можу або солом’яно-біляву, або рудувату, або кармазиново-червону, або жовту-жовтісіньку, як французька крона.

КЛИНЕЦЬ

Ет, облиш ту Францію, вона ж геть облисіла від пранців, то щоб не грати тобі з голою пикою! Та ось вам ваші ролі, хлопці. Я прошу, благаю й наказую, щоб до завтрашнього вечора все вивчили напам’ять, і зійдемося в княжому гаю за милю від міста. Там ми при місяці влаштуємо репетицію, бо як зберемося в місті, то нас підглянуть та й розляпають скрізь про наш замір. А я тим часом складу список, яка бутахворія потрібна для нашої вистави. Та глядіть, не підведіть мене.

НАВІЙ

Прийдемо неодмінно й відрепетуємо п’єсу безпардонно, як по маслу. Та постарайтеся, щоб усе було як годиться. Бувайте здорові.

КЛИНЕЦЬ

Сходитись до Князевого дуба.

НАВІЙ

Гаразд! Хоч луснемо, а прийдемо.

Виходять.

Дія друга

Сцена 1

Входять Ельф з одного боку і Пак (Робін Паливода) з другого.

ПАК

Ну, що там, духу, га? Куди біжиш?

ЕЛЬФ

Над горою і над долом

Через ліс і оболонь,

Над садком і частоколом

Через воду і вогонь

Швидше місяця шугаю.

Королеви фей слуга я.

Я зрошаю моріжки,

Де вона веде танки.

В неї варта — квіти рясту

В жовтих платтячках крапчастих.

Кожна крапка — то рубін,

Квітку пахом поїть він.

Росинок тут я маю назбирати —

Квіткам замість сережок почіпляти.

Прощай, вайло! Лечу, бо за хвилину

Із почтом королева вже прилине!

ПАК

Король іде побавитись сюди.

Щоб з ним вона не стрілася, гляди!

Бо він на неї лютий до нестями

За те, що є поміж пажами

Украдене в індійського царя

Одне хлоп’я вродливе, мов зоря.

Ревнивий Оберон хотів малого

Забрати й ловчого зробити з нього,

Але вона хлоп’я не віддає:

Ним тішиться, йому віночки в’є,

І нині, як північною добою

В гаю чи в лісі стрінуться обоє, —

Так сваряться, що ельфів душить страх:

Ховаються усі по жолудях.

ЕЛЬФ

Стривай. Я впізнаю тебе! Мабуть,

Ти той, кого Паливодою звуть.

Ти Робін, дух збиточний і веселий,

Дівчат лякаєш часто ти по селах,

І злизуєш вершки, й ламаєш жорна,

Не раз тебе кленуть селянки чорно,

Бо ти їм масло збити не даєш

Чи сусло бражне в кадовбі псуєш.

Нічні від тебе терплять мандрівці:

Для кпин ти зводиш їх на манівці.

Та хто тебе ласкаво прозиває,

Від тебе поміч і удачу має.

Це справді ти?

ПАК

Так, слушний здогад твій,

Я той веселий каверзник нічний.

За блазня в Оберона я служу.

То перед ситим огирем іржу,

Мов кобилиця; то залізу в кухоль

До п’яної старої пащекухи,

Печеним яблуком у губи скочу,

Коли вона пивця хильнути схоче,

Й на підборіддя вихлюпну їй пиво.

Кумася щось розказує слізливо;

Стільцем прикинусь. Жінці ж сісти де б —

Я вислизну, й вона додолу геп!

Кричить, кляне — ледь-ледь не захлинеться.

Те бачивши, за боки всяк береться,

Й регоче там до сліз людина кожна —

Не часто сміх такий почути можна!

Та ось і Оберон! Ну, ельфе, йди!

ЕЛЬФ

Вже й пані тут. Недовго й до біди!

Входить з одного боку Оберон, король фей і ельфів, зі своїм почтом, а з другого — Тітанія, королева, зі своїм.

Оберон

Не в добрий час, Тітаніє пихата!

ТІТАНІЯ

Що, Оберон-ревнивець? Нумо далі,

Летімо, феї, геть, бо я зреклася

І ложа, й товариства Оберона.

Оберон

Зухвала, стій! Чи я тобі не пан?

ТІТАНІЯ

А я тобі не пані? Але ж ти

З країни фей ушився тайкома

І цілий день в Коріновій подобі

Грав на сопілці й пісеньки складав

Зальотниці Філіді. А чого

Ти прилетів аж з Індії сюди?

Бо та твоя дебела амазонка,

Ота твоя кохана войовниця

Бере з Тезеєм шлюб, і ти прилинув

Їх ложе шлюбне щастям наділити.

Оберон

Тітаніє, невже тобі не сором

Мені за Іпполіту дорікати,

Хоч ти чудово знаєш, що мені

Відомо, як Тезея любиш ти?

Хіба ж не ти його від Перігени

Зманила геть під зорями нічними?

Не ти його намовила покинуть

Еглею, Аріадну, Антіопу?

ТІТАНІЯ

Це виплоди ревнивої уяви!

З кінця весни зійтись ми не могли

В долині, в горах, в лісі чи у лузі,

При джерелі, обкладенім камінням,

Чи над струмком в густих очеретах,

Чи на піску морського узбережжя,

Аби танки під вітру свист водити

Так, аби ти нам криком не завадив.

І вітер той, що марно нам свистів,

Розсердився і насмоктав із моря

Задушливих туманів, а вони

Дощами переповнили річки,

І ті свавільно вийшли з берегів.

Відтоді марно тягне плуга віл,

Спливає марно потом плугатар:

Хліба гниють, не викинувши вусів,

Затоплені, порожні всі обори

Й на падлі гайвороння бенкетує.

Майданчики багно позаливало,

Де грали поселяни у скраклі,

А стежечки нетоптані травою

Позаростали так, що не знайти їх.

Вже люди ждуть — не діждуться зими,

І вечорами не бринять пісні,

А місяць, владар вод, блідий від гніву,

Зволожує дощами все повітря,

І люд застуда мучить та гостець.

Перемішалися тепло, і холод,

І пори року. Іней сивочубий

Червоній ружі падає в обійми,

Старий Мороз корону крижану

Віночком із весінніх квіточок

Оздобив, як на глум. Весна, і літо,

І плідна осінь, і зима сердита

Міняються уборами, збивають

Із пантелику світ, і він не може

Їх розрізнить. І весь цей рій нещасть

Із нашої зродився суперечки.

Ми винні тут, ми їхні батько й мати.

ОБЕРОН

То виправ це! Від тебе все залежить.

Чого ти йдеш мені наперекір?

Чи так багато в тебе я прошу?

Віддай оте мізерне підмінча

Мені за пажа.

ТІТАНІЯ

Ні, про це й не думай.

Не викупиш його за весь свій край!

То син моєї відданої жриці.

Як часто ми вночі сиділи поряд

У пряному індійському повітрі

На золотих Нептунових пісках,

Дивилися на кораблі купецькі,

Сміялись, бачачи, як буйний вітер

Вітрила їхні туго надимає,

Мов животи жінок заваготілих.

Вона для сміху удавала з себе

Таке судно — ішла, немов пливла

(Тоді вона якраз носила в лоні

Мого улюбленця), й дрібнички всякі

Мені приносила, як той купець,

Що з-за морів привіз товар багатий.

Але вона померла у пологах.

Заради неї я плекаю хлопця

Й заради неї з ним не розлучусь.

ОБЕРОН

Чи довго ти пробудеш тут, у гаї?

ТІТАНІЯ

Аж поки князь весілля відгуляє.

Як хочеш мирно з нами танцювати

І бавитись при місяці — ходімо.

Як ні — йди геть, і я піду від тебе.

ОБЕРОН

Віддай хлоп’я — і я піду з тобою.

ТІТАНІЯ

Нізащо в світі! Ельфи, нум навтіки!

Як не втечу — посваримось навіки.

Тітанія з почтом виходить.

ОБЕРОН

Іди! Та з гаю не пущу тебе,

Аж поки не помщусь за цю образу.

А підійди-но, Паку. Пам’ятаєш,

Як я сидів на скелі біля моря

І слухав спів русалки, що пливла,

Дельфіна осідлавши, і співала

Так дивовижно солодко та зграйно,

Аж море розхвильоване притихло

І зорі з неба стрімголов спадали

Ту пісню слухати.

ПАК

О, пам’ятаю!

ОБЕРОН

В ту мить угледів я (хоч ти не бачив),

Як між землею і нічним світилом

Летів Ерот із луком у руках.

Націлившися в осяйну весталку,

Яка на небі західнім царює,

Він золоту стрілу пустив у неї,

Що пронизала б тисячі сердець!

Але стріла вогненна враз погасла

У місячнім, невинному промінні,

А царствена весталка попливла

По небу далі, у цнотливі думи

Заглиблена. Одначе я помітив,

Куди упала золота стріла:

На західну маленьку білу квітку,

Й від рани квітка стала враз червона.

«Розбитим серцем» звуть її дівчата.

Знайди її! Яка вона, ти знаєш.

Лиш капни соком з неї на повіки

Людині сонній, і вона нестямно

У перше закохається створіння,

Яке побачить. Принеси мені

Ції трави. Та обернися швидше,

Ніж милю пропливе левіафан.

ПАК

Та я за півгодини цілу землю

Опережу!

(Виходить)

ОБЕРОН

Коли добуду сік,

Підстережу Тітанію заснулу

І бризну в очі їй. Тоді вона,

Прокинувшись, за першим, що побачить,

Нехай то лев, ведмідь, бугай, чи вовк,

Чи метушлива мавпа, чи віслюк, —

В любовному шаленстві побіжить.

І перше, ніж зніму я з неї чари —

А це я можу іншою травою, —

Вона таки віддасть мені хлоп’я.

Та хто це йде? Для них я невидимий.

Ану, підслухаю розмову їхню!

Входить Деметрій, за ним Гелена.

ДЕМЕТРІЙ

Я не люблю тебе. Не йди за мною.

Ну, де ж Лізандр і Гермія прекрасна?

Його я вб’ю — вона мене вбиває.

Сказала ти — вони втекли в цей гай, —

І я стою серед дерев як пень,

Бо Гермії своєї я не бачу.

Йди ж геть і більш за мною не ходи!

ГЕЛЕНА

Ти, як магніт, притягуєш мене!

Хоч не залізна я, та маю серце

Надійне, ніби з криці. Погаси

Свою магнітну силу, і тоді

Мене до тебе більше не тягтиме.

ДЕМЕТРІЙ

Чи я манив тебе? Чи улещав?

Чи не казав по щирості тобі,

Що не люблю тебе й любить не можу?

ГЕЛЕНА

За те ж бо я й люблю тебе ще дужче.

Твоя собачка я. Що більш мене

Ти б ’єш, то більше лащитимусь я.

До мене стався так, як до собаки:

Штурхай, шмагай, занедбуй, лиш дозволь

Мені, негідній, бігти за тобою.

Ще меншого просити неможливо,

Але для мене й це велика радість —

Терпіть собачу долю при тобі.

ДЕМЕТРІЙ

Не випробовуй нехоті моєї:

Як бачу я тебе, мене аж нудить.

ГЕЛЕНА

Я ж нуджу світом, як тебе не бачу.

ДЕМЕТРІЙ

Ти наражаєш власну добру славу

І скарб свого дівоцтва на загрозу,

Лишивши місто і себе віддавши

Тому на ласку, хто тебе не любить.

Таж я вночі у цім відлюднім місці

Зробить з тобою можу, що захочу!

ГЕЛЕНА

Мені зарука — честь твоя. Для мене

То ще не ніч, коли твоє обличчя

Я бачу, й не відлюддя там, де ти,

Бо ти для мене — мовби цілий світ.

Як можу я сказать, що я сама,

Коли весь світ тут дивиться на мене?

ДЕМЕТРІЙ

Ось я втечу, сховаюся у хащі

Й тебе на з ’їжу диким звірам кину.

ГЕЛЕНА

З них найдикіший має м’якше серце,

Ніж ти. Тікай, перероби легенди:

За Аполлоном Дафна хай женеться,

Голубка за грифоном, лань за тигром.

Дурна погоня це, як полохливість

Женеться, а відвага утікає.

ДЕМЕТРІЙ

Не хочу більше слухати. Пусти

І не біжи за мною, бо тобі

Я тут, у лісі, лихо заподію.

ГЕЛЕНА

Мені ти чиниш лихо в місті, в храмі,

У полі. Фе, Деметрію, ганьба!

В мені ти стид жіночий убиваєш:

Не нам, а вам годиться упадати,

А жінка може лиш себе віддати.

Деметрій виходить.

Піду за ним: буває пекло раєм,

Як від руки коханої вмираєм.

(Виходить)

ОБЕРОН

Йди, німфо! Ніч не встигне відійти —

Вже ласки він благатиме, не ти!

Входить Пак.

Гонець мій любий! Квітку ти приніс?

ПАК

Так, ось вона.

ОБЕРОН

Давай сюди хутчіше!

Я знаю місце, де цвіте чебрець,

Фіалка никла й жовтий баранець

І, сплівшися з шипшиною, навис

Над ними запахущий козолист.

Не раз, як зморять королеву танці,

Вона до ранку спить на тій полянці.

М’яке, тонке линовище змії

Встилає ложе запашне її.

Сік чарівний пущу я в око їй —

Вона потоне в маячні бридкій.

Ти, Паку, теж зостав собі частинку

І в лісі розшукай одну афінку,

Закохану в пихатого хлопчину.

Йому помажеш очі в ту хвилину,

Коли її ось-ось побачить він.

По вбранню видно — той юнак з Афін.

Але гляди — з цим ділом так управся,

Щоб він палкіш за неї закохався,

Й до перших півнів повернись, як стій.

ПАК

Усе зроблю, не бійтесь, пане мій! (Виходить)

Сцена 2

Входить Тітанія, королева фей і ельфів, зі своїм почтом.

ТІТАНІЯ

Ану, ставайте в коло й заспівайте!

Тоді — на півхвилини розбіжіться:

Хто — хробачків у пуп’янках давити,

Хто — добувати кажанячі крила

Для ельфів на плащі; хто — сов ганяти,

Що ухкають, угледівши котрогось

Із нас. Приспіте піснею мене

І — до роботи, поки я спочину.

Ельфи й феї співають.

1-Й ЕЛЬФ

Комарі, ґедзі та мухи,

Згиньте, щезніть, пропадіть!

Їжаки, вужі й ропухи,

Королеви не будіть!

ХОР

Соловейку, на поляні

Щебечи в нічнім тумані:

Люлі-люлі-люлі-лю,

Люлі-люлі-люлі-лю,

Гетьте, чари

І примари,

Не тривожте нашу пані!

На добраніч, люлі-лю!

1-Й ЕЛЬФ

Довгоногі павуки,

Ми сюди не пустим вас!

Слимаки, черва, жуки,

Обминайте далі нас!

ХОР

Соловейку, на поляні

Щебечи в нічнім тумані:

Люлі-люлі-люлі-лю,

Люлі-люлі-люлі-лю!

Гетьте, чари

І примари,

Не тривожте нашу пані!

На добраніч, люлі-лю!

Тітанія засинає.

2-Й ЕЛЬФ

Все тихо! Ну, летім мерщій!

Один лише на варті стій.

Ельфи зникають.

З ’являється Оберон і вичавлює сік із квітки на повіки Тітанії.

ОБЕРОН

Що побачиш ти в ту мить,

Як зі сну проснешся,

Враз до серця прикипить,

І не схаменешся.

Чи ведмідь, чи вепр, чи рись —

До тії почвари

Ти коханням загорись.

Хай же діють чари.

(Зникає)

Входять Лізандр і Гермія.

ЛІЗАНДР

Кохана, ти зомлієш від знемоги.

Чи не спочить нам? Як гадаєш ти?

Скажу по правді — збився я з дороги.

А день настане — можна далі йти.

ГЕРМІЯ

Шукай собі десь обіч ти місцину,

А я ось тут під деревом спочину.

ЛІЗАНДР

Ні, ляжу я на цей же самий мох:

І серце, й ложе в нас одне на двох.

ГЕРМІЯ

Лізандре, любий, я тебе благаю:

Ляж далі, а не тут, де я лягаю.

ЛІЗАНДР

О, зрозумій невинність слів моїх!

Любов навчить тебе збагнути їх.

Вона, кажу я, нам серця єднає,

Тому й душа у нас на двох одна є.

Коли ж серця злилися, чом не може

Двох наших тіл одне вмістити ложе?

Що я кажу, не май того за лжу,

Бо серцем коло тебе я лежу.

ГЕРМІЯ

Словами граєшся. Чи ж я кажу,

Що здатним на брехню тебе вважаю?

Чи гордості я й чемності не знаю?

І все ж — повагу та любов покажеш,

Коли, мій друже, трохи далі ляжеш.

Бо чесній дівчині та юнаку

Годиться відстань берегти таку.

То ляж отам, засни, мій друже, міцно,

І хай твоя любов живе довічно.

ЛІЗАНДР

«Амінь, амінь!» — кажу на ці слова,

І, поки я живий, любов жива.

Я ляжу тут. Кохана, мирно сяй.

ГЕРМІЯ

Спокійно, любий, очі й ти склепи.

Засинають. Входить Пак.

ПАК

Цілий ліс я обійшов,

Та афінця не знайшов,

Що йому я маю око

Чарівним змочити соком.

Ніч і тиша… Хто це там?

То ж, мабуть, і є він сам!

Так, на нім афінське вбрання,

Діви юної кохання —

Каже пан мій Оберон —

Вік зневажив. Ну, а он

І її зміг сон міцний

Просто на землі сирій.

Не посміла, бідна, ти

При безсердому й лягти.

Цим чар-зіллям, сину вражий,

Очі я тобі помажу.

Збудишся — й тобі любов

Вже не дасть заснути знов.

(Вичавлює сік із квітки на повіки Лізандрові)

Прокидайся ж. Я тікаю:

Оберон мене чекає.

(Виходить)

Вбігають Деметрій і Гелена.

ГЕЛЕНА

Убий мене, але не проганяй!

ДЕМЕТРІЙ

Геть відчепись, кажу тобі, і край!

ГЕЛЕНА

Невже саму покинеш на біду?

ДЕМЕТРІЙ

Геть! Одчепись! Я далі сам піду. (Виходить)

ГЕЛЕНА

Я в цій гонитві духу вже пускаюсь.

Що більш прошу, то менше досягаю.

От Гермія цього не знає горя,

У неї очі звабні, наче зорі.

Від чого? Не від сліз солоних, мабуть:

Я плакала частіш, але не вабить

Мій зір нікого. Певне, я бридка,

І звір лісний від мене утіка.

І дива тут ніякого немає,

Що вид мій так Деметрія жахає.

Десь дзеркала оманливого сила

До Гермії рівнятись спокусила.

Та хто це тут лежить? Лізандр неначе?

Він спить чи вбитий? Крові я не бачу.

Лізандре, пробудися! Ти живий?

ЛІЗАНДР

(прокидаючись)

За тебе — хоч в огонь! Довіку твій!

Гелено, ти прозора! Сталось чудо?

Твоє серденько бачу я крізь груди.

А де ж Деметрій? Де твій лиходій?

Його ось зараз меч скарає мій!

ГЕЛЕНА

За що, Лізандре? В чім його вина?

Що любить Гермію? Твоя вона!

Невже задовольнитись цим не можна?

ЛІЗАНДР

Що, Гермія? Мені хвилина кожна,

Пробута з нею, марна і порожня!

Гелену я, не Гермію, кохаю

І ґаву на голубку заміняю.

В людині розум волею кермує,

І вище розум мій тебе цінує.

Повільно дозріває все на світі,

І я спромігся лиш тепер дозріти.

Над волею здобувши врешті владу,

Мій розум дав мені таку пораду:

В твоїх очах читати, ясна панно,

Найкращу повість книжки про кохання!

ГЕРМІЯ

Ні, глум такий терпіть уже несила.

Чим я його у тебе заслужила?

Чи мало ще… Чи мало ще, юначе,

Що я ніколи, певно, не побачу

В Деметрія в очах жаги палкої,

То ще зневаги треба отакої?

Поганий жарт, Лізандре, далебі:

Не личить так поводитись тобі.

Бувай здоров! Але скажу я щиро:

В твоє лицарство мала більше віри.

Щоб то одним зневажену отак

За це ще й інший ображав юнак!

(Виходить)

ЛІЗАНДР

А! Гермії не бачила вона!

Спи, Герміє, і зоставайсь одна.

Як мед, коли з’їси його в охоту,

Найгіршу потім виклика нудоту,

Як тих, хто в істинну вернувся віру,

Жахає потім єресь аж надміру,

Так і для мене мед і єресь ти,

Й тому тебе я мушу проклясти!

Всі сили, вся любов — лиш для Гелени,

Не буде іншої владарки в мене!

(Виходить)

ГЕРМІЯ

(раптом прокидається)

Рятуй, Лізандре, Гермію свою,

Зірви з грудей моїх оцю змію!

О Боже! Що за сон! Я вся дрижу

Зі страху. Глянь! Я сон свій розкажу:

Неначе гад мені у серце впився,

А ти стояв і з усміхом дивився.

Лізандре! Що? Нема? Лізандре! Муже!

Не чуєш? Ти пішов? Озвись, мій друже!

О лихо! Де ти? Млість мене змагає.

Озвись, коханий, я тебе благаю!

Чи ти далеко? Треба йти шукати!

Знайти тебе чи смерть свою спіткати.

(Виходить)

Дія третя

Сцена 1

Ліс. Тітанія спить.

Входять актори: Клинець, Навій, Гембель, Дудка, Носик і Замірок.

НАВІЙ

Усі зібралися?

КЛИНЕЦЬ

Усі, всі. А осьде й місцина для нашої репетиції напрочуд зручна. Оця зелена галява буде нам за сцену, ті кущі глоду — за убиральню, і ми розіграємо все достоту, як перед самим князем.

НАВІЙ

Пітере Клинцю!

КЛИНЕЦЬ

Що скажеш, друже Навою?

НАВІЙ

У цій комедії про Пірама і Тізбу є такі речі, що навряд чи кому сподобаються. По-перше, Пірам мусить вихопити меча і вбити себе, а це видовище не для дам. Що ти на це скажеш?

НОСИК

Так, так, справді страхіття!

ЗАМІРОК

Мабуть, доведеться нам кінець кінцем пропустити це самогубство.

НАВІЙ

Нізащо в світі! Я придумав штуку, як усе залагодити. Напишіть для мене пролог, і нехай цей пролог пояснить глядачам, що ми своїми мечами нікому шкоди не заподіємо і що Пірам не вбитий. А задля більшої певності ще треба сказати, що я, Пірам, насправді не Пірам, а ткач Навій. Тоді їм не буде чого й боятися.

КЛИНЕЦЬ

Гаразд, буде тобі такий пролог, і ми його напишемо восьми- й шестискладовими рядками.

НАВІЙ

Ні, хай буде на два склади більше: напишімо самими восьмискладовими.

НОСИК

А лева дами не злякаються?

ЗАМІРОК

Боюся, що таки злякаються.

НАВІЙ

Люди добрі, це треба зважити як слід. Випустити лева до дам… хай Бог милує! Це страшне діло. Адже лютішої дичини, як той лев, і на світі нема, і цього нам не слід забувати.

НОСИК

А тому потрібен ще один пролог, де сказано буде, що це не лев.

НАВІЙ

Ні, треба оголосити, як його звуть насправді, і щоб половину його обличчя було видно з-під левової шкури, і хай він сам промовить до них отак якось: «Вельможні дами», — або: «Ласкаві дами», — або: «Я хотів би…», — або: «Я просив би вас», — або: «Я уклінно благав би вас не боятись і не труситись. Я вам своїм життям ручуся: коли ви подумаєте, ніби я справді лев, то прощай моя голівонько. Ні, який там я лев! Я така сама людина, як і всі». А тоді хай назве себе, хай так навпростець і скаже, що він, мовляв, столяр Гембель.

КЛИНЕЦЬ

Ну, гаразд, так і зробимо. Та ось іще дві заковики. Як нам улаштувати на кону місячне світло? Адже, щоб ви знали, Пірам і Тізба зустрічаються при місяці.

ГЕМБЕЛЬ

А яка буде ніч, коли ми ставитимем свою виставу? Чи місячна?

НАВІЙ

Подивіться в календарі. Пошукайте календаря! Треба подивитися, чи ніч буде місячна!

КЛИНЕЦЬ

Так, ніч буде місячна.

НАВІЙ

Ну, тоді попросімо, щоб у великій залі, де ми гратимем, відчинили одне вікно, і хай крізь те вікно світить місяць.

КЛИНЕЦЬ

Еге ж. І хай котрийсь із вас вийде на сцену з в’язкою хмизу та ліхтарем і скаже, що він прийшов ображати — чи то пак зображати — роль Місячного сяйва. І ще одне. Треба, щоб у великій залі був мур, бо, за п’єсою, Пірам і Тізба розмовляють крізь шпарину в мурі.

НОСИК

Як же ти внесеш до зали мур? Що ти порадиш, Навою?

НАВІЙ

Нехай хтось зображує мур, і треба трохи обмазати його тиньком, чи глиною, чи вапном, щоб він був схожий на мур. І хай держить руку отак, розчепіривши пальці, а крізь оцю нібито шпаринку між пальцями й шепотітимуться Пірам із Тізбою.

КЛИНЕЦЬ

Ну, коли так, то все гаразд. А тепер посідаймо гарненько та й розучуймо свої ролі. Піраме, тобі починати. А коли відтарабаниш свої слова, відійди в кущі. І так хай кожен робить згідно зі своєю роллю.

Входить Пак.

ПАК

Це що за мужлаї тут галасують

Так близько біля ложа королеви?

А, п’єса? Буду їм за глядача,

А може, при потребі, й за актора.

КЛИНЕЦЬ

Починай, Піраме! Тізбо, вийди наперед!

НАВІЙ У РОЛІ ПІРАМА

О Тізбо! Дух від квітки замашної…

КЛИНЕЦЬ

Запашної! Запашної!

НАВІЙ У РОЛІ ПІРАМА

Квітки запашної —

Це віддих ніжний твій, моя кохана.

Та що це? Голос? Хвильку під стіною

Пожди: я зараз коло тебе стану.

ПАК

Чуднішого Пірама я не бачив! (Зникає)

ДУДКА

Тепер мені говорити?

КЛИНЕЦЬ

Та вже ж не кому. Але не забувай, що він тільки пішов глянути, що там за шелест, і зараз повернеться.

ДУДКА В РОЛІ ТІЗБИ

Піраме осяйний, біліший від лілеї,

Рожевіший від рож на пагоні стрункому,

У цвіті юності розкішної твоєї,

Ти вірний, наче кінь, який не знає втоми.

Зустрінемося ми біля гробниці нині…

КЛИНЕЦЬ

Гробниці Ніна! Та це тобі казати ще не зараз. Це ти вже на Пірамову репліку відповідатимеш. Ти хочеш усю свою роль підряд відтарабанити. Піраме, твоя черга, ти вже проґавив свою репліку. Після слів «не знає втоми».

ДУДКА

А! (Повторює слова Тізби) Ти вірний, наче кінь, який не знає втоми.

Входить Навій з ослячою головою, за ним Пак.

НАВІЙ У РОЛІ ПІРАМА

Чи красень я, чи ні, о Тізбо, весь я твій!

КЛИНЕЦЬ

Що за страхіття! Що за чортівня! Тут нечиста сила! Людоньки, що це? Людоньки, тікаймо! Рятуйте!

Клинець, Гембель, Носик, Дудка й Замірок вибігають.

ПАК

Ну, зараз вас кругом поводить Пак!

Оббігаєте хащі всі вдогонь!

Я буду й кінь баский, і пес-гончак,

Кабан, ведмідь або сяйний вогонь.

Заржу, загавкаю, і рохкну, і ревну,

Мов кінь, пес, вепр, ведмідь, — і, як вогонь, сяйну.

(Вибігає)

НАВІЙ

Чого це вони повтікали? Якусь капость придумали, аби мене налякати.

Входить Носик.

НОСИК

Навію, що це з тобою зробилося? Що я бачу в тебе на в’язах?

НАВІЙ

Що ти бачиш у мене на в’язах? Що ж, як не свою ослячу голову!

Носик вибігає.

Входить Клинець.

КЛИНЕЦЬ

Господи Боже! Навою, що це з тобою скоїлося? Ти перемінився. (Вибігає)

НАВІЙ

От збиточники! Це вони хочуть мене в дурні пошити й налякати. Та шкода! Я й з місця не зрушу — хай роблять, що хочуть. Буду отут ходити туди й сюди, буду співати — хай бачать, що я не злякався.

(Співає)

І жовтодзьобий чорний дрізд,

І промітна синичка,

І трясогузка — довгий хвіст,

І славка невеличка.

ТІТАНІЯ (прокидається)

Який це ангел розбудив мене?

НАВІЙ

Вівсянка, щиглик і кулик

І ти, зозуле сива,

Що нам віщуєш довгий вік, —

Лиш вірити несила.

Бо й правда, хто б це повірив такій дурній птасі? Вона собі «ку-ку» та й «ку-ку», накує бозна-скільки, а ти вір?

ТІТАНІЯ

О милий смертний, заспівай іще.

Такий солодкий голос твій для слуху,

Твоя подоба так чарує зір,

Твої чесноти так мене хвилюють,

Що я тебе відразу покохала.

НАВІЙ

Не скажу, ласкава пані, що це ви зробили дуже розважно. А втім, як по правді сказати, ниньки кохання й розважність не часто у згоді бувають. І тим більше шкода, що ніхто з путящих людей не береться їх помирити. А що, зугарні й ми при нагоді пожартувати, правда ж?

ТІТАНІЯ

Ти й мудрий, і прекрасний водночас.

НАВІЙ

Ні те, ні те. Та якби мені стало кебети якось вибратися з цього лісу, з мене б вистачило.

ТІТАНІЯ

Що? Вийти з лісу? І не сподівайся!

Чи хочеш, чи не хочеш — тут лишайся.

Я — королева ельфів знаменита,

В моїм краю панує вічне літо,

Люблю тебе. Іди зі мною, милий.

Призначу слуг я, щоб тобі служили,

З морського дна дістали самоцвітів,

Приспали співом на постелі з квітів,

А смертну плоть твою я так очищу,

Що злинеш ти, як дух, від хмари вище.

Летіть мерщій до мене, Павутинко,

Метелику, Горошку і Гірчичко!

З ’являються Павутинка, Метелик, Горошок і Гірчичка.

ПАВУТИНКА

Я тут!

МЕТЕЛИК

І я!

ГОРОШОК

І я!

ГІРЧИЧКА

І я!

ВСІ РАЗОМ

Що нам зробити?

ТІТАНІЯ

З цим паном будьте чемні і ласкаві,

Круг нього і стрибайте, і танцюйте,

Малиною й ожиною годуйте,

І сливи, й смокви, й виноград несіть,

І мед із нірок у джмелів крадіть,

А віск із лапок — замість нічників.

Засвічуйте ви їх від світлячків

І на спочинок милого вкладайте.

В метелика барвисті взявши крила,

Ви місячне проміння відганяйте,

Щоб сонному ув очі не світило.

Тепер його чемненько привітайте.

ПАВУТИНКА

Привіт, о смертний!

МЕТЕЛИК

Слава!

ГОРОШОК

Слава!

ГІРЧИЧКА

Слава!

НАВІЙ

Даруйте, ваша милосте, що я посмію спитати. Як звати вашу вельможність?

ПАВУТИНКА

Павутинкою.

НАВІЙ

Дуже радий буду спізнатися з вами ближче, любий мій паничу Павутинко. Коли вріжу палець, то звернуся до вас: адже павутиння кров спиняє. А вас як звати, вельмишановний?

ГОРОШОК

Горошком.

НАВІЙ

Будьте ласкаві, кланяйтесь від мене пані Горошинці, вашій матусі, і панові Стручкові, вашому татові. І з вами, любий паничу Горошку, радий буду познайомитися ближче. Перепрошую, а вас як звати, ласкавий добродію?

ГІРЧИЧКА

Гірчичкою.

НАВІЙ

Любий мій паничу Гірчичко, я добре знаю, який ви терплячий. Отой мерзенний велетень Ростбіф зжер уже не одного з ваших родичів. Повірте, через вашу рідню мені вже не раз сльози на очах виступали. Дуже радий буду познайомитися з вами ближче, любий паничу Гірчичко.

ТІТАНІЯ

Тепер ведіть його в мої чертоги.

Он гляньте, місяць наче засльозивсь,

І кожна квітка плаче до знемоги

За цнотою, утраченою кимсь.

Уста йому закрийте — і в дорогу.

Виходять.

Сцена 2

Входить Оберон, король фей і ельфів.

ОБЕРОН

Цікаво, чи Тітанія збудилась

І що вона побачила найперше,

Що їй навіяло жагу нестямну.

Ось мій гонець.

Входить Пак.

Ну що, шалений духу?

Які у цім гаю пригоди стались?

ПАК

В потвору королева закохалась!

Біля її таємної місцини,

Коли вона заснула на часину,

Зібрався гурт афінських тупаків —

Поденників, простих майстровиків, —

Щоб там якусь виставу розучити

І нею шлюб Тезеїв відзначити.

З них найтупіший, той, що грав Пірама,

Сказав свої слова — й подався прямо

В кущі. А там його я перестрів

І голову безмозку підмінив

Ослячою. Ось він виходить знову

На Тізбину відповідати мову —

І решта зразу врозтіч всі порснули,

Мов дикі гуси, що мисливця вчули,

Чи галич, що злітає аж під хмари,

Як постріл недалеко десь ударить.

Отак, його уздрівши, небораки

Пустилися тікати з переляку.

Той, спотикнувшись, падає, мов труп,

А той кричить: «Рятуйте!» — як на пуп.

Зі страху розум геть вони стеряли,

І речі неживі на них напали:

Терни їм рвуть і поли, й рукави,

Гілки збивають шапку з голови.

Так я прогнав їх, і зостався там

Лише ослоголовий той Пірам.

В ту мить якраз Тітанія збудилась

І в нього до нестями залюбилась.

ОБЕРОН

Ще краще вийшло, ніж я сам хотів.

Але чи ти й афінцеві скропив,

Як я велів, любовним соком очі?

ПАК

Так, сонного знайшов я серед ночі,

Й лежала поряд дівчина з Афін.

Прокинувшись, її побачить він.

Входять Деметрій і Гермія.

ОБЕРОН

Сховайся. Це та сама пара, так?

ПАК

Та сама діва, та не той юнак.

ДЕМЕТРІЙ

Люблю тебе, а ти мене хулиш.

Докори ці для ворога залиш.

ГЕРМІЯ

Мої докори — це ще не хула.

Гляди, щоб я тебе не прокляла!

Якщо Лізандра справді ти убив

І по коліна в кров уже забрів,

Забродь ще глибше і мене убий!

Як сонце дню, мені він вірний був,

То щоб отут мене саму забув?

Утік від сонної? Повірить годі!

Скоріш повірю, що до антиподів

Крізь землю можна продовбать віконце

І місяць прошмигне туди — до сонця.

Ні, ти його зарізав, далебі!

Що ти убивця — видно по тобі.

ДЕМЕТРІЙ

Ні, я убитий — ти мене убила!

Твоя жорстокість серце простромила.

Та ти, убивце, чиста й осяйна,

Немов зоря Венерина ясна.

ГЕРМІЯ

Де ж мій Лізандр? Чи він живий, чи ні?

Прошу тебе, верни його мені!

ДЕМЕТРІЙ

Волів би труп його віддати псам.

ГЕРМІЯ

Геть! Геть з очей! Скажений пес ти сам!

То справді ти його замордував?

О, щоб тебе ніхто вже не назвав

Людиною! Признайся: ти не смів

Йому і в очі глянути? Убив

Його ти сонним? Ох, який-бо подвиг!

Достойний гадів, плазунів холодних!

Та ні — такого, як твоє, жала

Таїть гадюка жодна б не змогла.

ДЕМЕТРІЙ

Не в той бік лють спрямована твоя:

В Лізандра смерті неповинний я,

І він живий, наскільки можу знати.

ГЕРМІЯ

То, може, скажеш, де його шукати?

ДЕМЕТРІЙ

А нагороду матиму велику?

ГЕРМІЯ

Так: більш не бачити мене довіку.

Однаково, живий Лізандр чи ні.

Самий твій вид ненависний мені.

(Виходить)

ДЕМЕТРІЙ

Не варто бігти за такою злою,

Побуду тут на самоті з собою.

Печалі нашій додають ваги

Банкрута-сну несплачені борги.

Ану ж, підстережу я боржника,

Хоча давно від мене сон тіка.

(Лягає й засинає)

ОБЕРОН

Що ти накоїв! Схибив ненароком

І не тому помазав очі соком.

Ти відданих коханців посварив,

Зате порізнених не помирив.

ПАК

Такий у долі владної закон:

На вірного — зрадливих є мільйон.

ОБЕРОН

Прудкіше вітру облети весь гай,

Афінянку Гелену розшукай.

Вона бліда від марного кохання:

Спивають кров зі щік гіркі зітхання.

Йому пущу я в очі сік, а ти

Її на той час мусиш привести.

ПАК

Лечу, лечу! Й татарина стріла

Прудкіше полетіти б не змогла.

(Зникає)

ОБЕРОН

Ти, мій квіте, став багряним,

Бо Ерот тебе поранив.

Сік пролий на ці зіниці.

(Вичавлює сік із квітки Деметрієві на повіки)

Хай-но вгледить білолицю,

І вона йому засяє,

Ніби зірка з небокраю.

Від недуги від своєї

Хай благає ліку в неї.

Входить Пак.

ПАК

Мій владарю, я привів

Діву ту, як ти велів.

А за нею ув’язався

Той, що в неї закохався.

Подивімося на них,

На людей оцих дурних.

ОБЕРОН

Зараз гамір тут почнеться,

І Деметрій враз проснеться.

ПАК

І тоді вже будуть двоє

Упадати за одною.

Від такої ось мороки

Справді можна рвати боки.

Входять Лізандр і Гелена.

ЛІЗАНДР

Яка ж у цьому насмішка? Не знаю,

Чи глум коли родився у сльозах!

Ти ж бачиш — слізно я тебе благаю,

Брехні немає у моїх словах.

Як можна насмішку в тому вбачать,

Що носить правди чистої печать?

ГЕЛЕНА

Дияволе, ти мною так не бався.

Щоб правда правду вбила? І не жди!

Ти ж Гермії у вірності поклявся:

Обидві клятви на вагу клади —

Не перетягне, певно, жодна шалька,

Бо й там, і там — пуста, брехлива байка.

ЛІЗАНДР

Я клявся їй, бо розуму позбувся!

ГЕЛЕНА

Він і тепер до тебе не вернувся.

ЛІЗАНДР

Деметрій не тебе — її кохає.

ДЕМЕТРІЙ

(прокинувшись)

Гелено, німфо, осяйна богине!

З очей твоїх небесне світло плине!

Що проти них кришталь? А губи пишні

Червоні та звабливі, наче вишні!

А білі руки! В горах Тавра сніг,

Неначе сажа, чорний проти них!

О, дай же, дай поцілувати руку,

Цю квітку білу, щастя запоруку!

ГЕЛЕНА

О лихо! О ганьба! Чи вам не гріх

Так піднімати дівчину на сміх?

Якби пристойність ви хоч трохи знали,

Ніколи б так мене не ображали!

Чи вам не досить мною гидувати,

Що треба ще мене на кпини брати?

Якби не тільки з вигляду були

Чоловіками, ви б не завдали

Такої кривди жінці: не впадали

Й не присягались би, не заклинали,

Красу мою не вихваляли дружно,

Бо знаю: я обом вам осоружна!

За Гермію змагаєтесь шалено,

Та разом ви кепкуєте з Гелени.

Оце геройство, нічого й казати:

У сльози бідну дівчину ввігнати

Жорстоким глумом. Юнаки путящі

Не стали б так поводитись нізащо

Для забавки, немов якесь ледащо.

ЛІЗАНДР

Деметрію, негарно! Сам же знаєш:

Відомо, як ти Гермію кохаєш,

То самохіть, із щирою душею

Тепер тобі я поступаюсь нею,

Щоб ти мені Гелену відступив,

Бо я її навіки полюбив.

ГЕЛЕНА

Не чула зроду я пустіших слів.

ДЕМЕТРІЙ

Навіщо Гермія мені твоя?

Її вже зовсім не кохаю я.

То серце тільки гостювало в неї,

Та до Гелени любої моєї

Вернулося.

ЛІЗАНДР

Неправда це, Гелено!

ДЕМЕТРІЙ

Хіба ти знаєш, що на серці в мене?

Пильнуй свого, а то перепаде!

Дивись — он Гермія твоя іде.

Входить Гермія.

ГЕРМІЯ

Хоч темна ніч зір в ока відбирає,

Та слухом нас гострішим наділяє.

Вона туман пускає нам у вічі,

Та вухо наше чує краще вдвічі.

Й тебе, Лізандре, я знайшла не оком —

Почула голос в мороці глибокім.

Чого покинув ти мене так нагло?

ЛІЗАНДР

Не влежить той, кого жага потягне.

ГЕРМІЯ

Яка жага тягла тебе від мене?

ЛІЗАНДР

Моя любов до красної Гелени,

Тієї, що мені ясніше сяє,

Ніж всі оті зірки на небокраї.

Мене шукаєш? Ще не зрозуміла,

Що ти мені навік онавісніла?

ГЕРМІЯ

Не вірю, не такі думки твої.

ГЕЛЕНА

Підмовили, я бачу, і її.

Вони всі троє змовилися, видно,

Щоб з мене поглумитися негідно.

Підступна Герміє, і ти могла

Ввійти у змову з ними, щоб із мене

Отак безчесно й ницо глузувати?

Невже ж усі оті звіряння щирі,

Сестринські клятви, всі години любі,

Пробуті вдвох, коли ми нарікали

На легконогий час, що розлучити

Нас поспішає, — все це вже забуте?

Забута днів шкільних невинна дружба,

Коли, як дві майстерниці-богині,

Сиділи поряд ми і гаптували

Ту саму квітку по канві тій самій

В дві голки, і одну співали пісню,

І наші душі, руки й голоси

В одне зливались? Вкупі ми росли,

Немов двояшки-вишні, хоч окремі,

Та з’єднані, бо хвостики зрослися.

Дві ягідки на спільнім черешку,

Два тіла наче, та одна душа.

Два герби на єдиному щиті,

Увінчані коронкою одною.

І хочеш ти порвати давню приязнь,

З чоловіками глузувати з мене?

Не дружній вчинок це і не дівочий.

Вся наша стать, як я, тебе осудить,

Хоч я сама зазнала кривди тут.

ГЕРМІЯ

Ці запальні слова мене дивують:

Я з тебе не глумлюсь — це ти глумишся.

ГЕЛЕНА

Хіба ж не ти намовила Лізандра

За мною бігати і задля сміху

Моє обличчя й очі вихваляти?

А другого зальотника свого,

Що ледь мене ногою не стусав, —

Богинею ясною називати,

І німфою, і видивом небесним?

Ненависній навіщо він це каже?

І твій Лізандр чого це раптом зрікся

Тебе й почав за мною упадати,

Як не з твоєї згоди та намови?

Що не така щаслива я, як ти,

Що не впадають так усі за мною,

Що неподілене моє кохання, —

Це мало б жаль будити, а не глум.

ГЕРМІЯ

Мені слова твої незрозумілі.

ГЕЛЕНА

Авжеж. Засмучену вдавай із себе,

А відвернусь — перекривляй мене.

Переморгнувшися, глуміться далі:

Цей жарт колись прославить, може, вас.

Якби ви мали жалості хоч трохи,

Чи милості, чи доброго звичаю,

То посміху б із мене не робили.

Що ж, прощавайте. Винна тут і я,

Та все направить смерть або розлука.

ЛІЗАНДР

Стривай, красуне! Вислухай мене,

Душе моя, життя моє, Гелено!

ГЕЛЕНА

Чудово!

ГЕРМІЯ

(до Лізандра)

Любий, не глузуй із неї.

ДЕМЕТРІЙ

Як ти не вмолиш, я його примушу.

ЛІЗАНДР

Ти не примусиш, і вона не вмолить.

Твої погрози, як її мольба,

Не мають сили. О Гелено мила!

Тебе кохаю я! Життям клянуся,

Його віддам, щоб довести: той бреше,

Хто каже, що тебе я не люблю.

ДЕМЕТРІЙ

Не годен він любити так, як я!

Хай меч розсудить, правда тут чия.

Ну що ж, ходім.

ГЕРМІЯ

(Вхопивши Лізандра)

Лізандре, що це значить?

ЛІЗАНДР

Геть, ефіопко!

ДЕМЕТРІЙ

Ні, лишень погляньте,

Як він пручається!

(До Лізандра)

Немовби хочеш

Зі мною йти, а сам стоїш, тюхтію?

ЛІЗАНДР

Геть, кішко, тпрусь! Кажу я — відчепись,

А то струсну із себе, мов гадюку.

ГЕРМІЯ

Який ти злий! Що сталося з тобою,

Коханий мій?

ЛІЗАНДР

Твій? Геть, кажу, від мене!

Татарко смагла! Геть, гіркуще зілля!

ГЕРМІЯ

Жартуєш?

ГЕЛЕНА

Так, жартує, як і ти.

ЛІЗАНДР

Деметрію, я слова не зламаю.

ДЕМЕТРІЙ

Волів би діло бачити, а слову

Твоєму я чогось не дуже вірю.

ЛІЗАНДР

Що ж діяти? Ударити? Убити?

Й ненависній я не завдам їй болю.

ГЕРМІЯ

Який ще гірший може бути біль,

Ніж від ненависті твоєї, любий?

За що ж мене зненавидів ти враз?

Чи я не Гермія? Ти не Лізандр?

Чи раптом на лиці я споганіла?

Ще звечора кохав — вночі покинув.

Виходить, ти… — О, хай боги боронять! —

Мене покинув справді?

ЛІЗАНДР

Так, їй-богу,

І більш не хочу бачити тебе.

Отож облиш і сумніви, й надії

І знай напевне, що не жарти це:

Тебе ненавиджу, люблю Гелену.

ГЕРМІЯ

О леле!

(До Гелени)

Ти, облуднице, єхидно,

Злодійко! Ти підкралася вночі

І викрала кохання в нього з серця?

ГЕЛЕНА

Я бачу, ти ні скромності не маєш,

Ні сорому дівочого. Ти хочеш

Мене підбити на слова лайливі?

Ганьба, облудна і фальшива лялька!

ГЕРМІЯ

Я — лялька? А, то ти на цьому граєш?

Ти зростом хизувалась перед ним,

Що ти, мовляв, висока та ставна!

Поставою його зачарувала

І виросла в очах його ще вище

Лиш через те, що я така мала?

Ах, я мала, мальована жердина?

Мала, та не така, щоб не сягнути

Твоїх очей, не видряпати їх!

ГЕЛЕНА

Хоч з мене ви глузуєте, панове,

Та я прошу: не дайте їй покривдить

Мене. До сварок я не маю хисту,

Я дівчина плоха і несмілива.

Не дайте битись їй. І не гадайте,

Що я, як вища зростом, можу дати

Їй відкоша.

ГЕРМІЯ

О, знову! «Вища зростом!»

ГЕЛЕНА

Ой, Герміє, не злися так на мене!

Згадай, що я тебе любила завше,

Твої секрети берегла, ніколи

Не скривдила тебе — хіба що нині,

Закохана в Деметрія, відкрила

Йому, що ви тікаєте в цей гай.

Подався він за вами, а мене

Кохання потягло за ним. Та він

Мене прогнав, погрожував набити,

Убити навіть. Відпустіть мене,

І я вернуся, навісна, в Афіни

І більше не ходитиму за вами.

Ти ж бачиш — я нехитра і сумирна.

ГЕРМІЯ

Та йди собі! І хто тебе тримає?

ГЕЛЕНА

Шалене серце, що зоставлю тут.

ГЕРМІЯ

З Лізандром?

ГЕЛЕНА

Ні, з Деметрієм.

ЛІЗАНДР

Не бійся,

Вона тебе покривдить не посміє.

ДЕМЕТРІЙ

Авжеж — хоч би і ти їй помагав.

ГЕЛЕНА

О, з нею не жартуй, як розізлиться:

Вона була ще в школі забіяка,

Хоча й мала, але несамовита.

ГЕРМІЯ

І знов «мала»? Ти інших слів не знаєш?

Не дозволяйте їй шпильки пускати!

Пустіть мене до неї!

ЛІЗАНДР

Геть, курдупко!

Недоростку, недоноску плюгавий!

Ти, намистинко!

ДЕМЕТРІЙ

Ба який завзятий!

Але тебе ніхто за це не просить.

Облиш, не смій Гелену захищати

І їй своє показувать кохання,

Бо пошкодуєш.

ЛІЗАНДР

Вже ніхто не держить

Мене. Як не боїшся — йди за мною, —

Побачимо, хто більше має права

На осяйну Гелену — ти чи я.

ДЕМЕТРІЙ

Я — за тобою? Ні, йдемо пліч-о-пліч!

Лізандр і Деметрій виходять.

ГЕРМІЯ

Це через тебе все, небого, сталось.

Куди? Стривай!

ГЕЛЕНА

Тобі не вірю я,

Тебе жахається душа моя.

Хай битися твоя рука меткіша,

Та в мене ноги довші, я прудкіша.

(Втікає)

ГЕРМІЯ

Що далі, то пригода ця чудніша. (Виходить)

Оберон і Пак виступають наперед.

ОБЕРОН

Це все твоя вина. Ти знов наплутав —

Чи, може, вмисне каверзу підстроїв?

ПАК

Повірте, Князю тіней, схибив я.

Чи ж не сказали ви самі, що маю

Його впізнати по вбранні афінськім?

Отож усе як треба я зробив:

Афінцю очі соком закропив

І думаю, що вийшло все на славу,

Бо з цього добру маємо забаву.

ОБЕРОН

Вони шукають місця для двобою.

Йди, Робіне, і огорни їх млою,

Чорнішою, ніж Ахерон самий,

І небо й зорі чорнотою вкрий,

А забіяк заплутай серед мли

Так, щоб вони зійтися не змогли.

Лізандрів голос часом удавай —

І ним Деметрія дражни та лай,

А потім під Деметрія підшийся.

Води, ганяй їх — і того добийся,

Щоб олово влилось до їхніх ніг

І там їх сон, брат смерті, переміг.

А потім сонному Лізандру очі

Ти чудодійним соком спритно змочиш,

Щоб квітки нашої предивна сила

Зір стуманілий знову прояснила.

Прокинувшись, усю оцю ману

Він матиме за марний виплід сну.

Хай до Афін вертаються коханці,

Поєднані до скону наостанці.

А поки справа скінчиться твоя,

Я випрошу в Тітанії хлоп’я,

Їй очі відчарую від полуди,

І знову запанує мир повсюди.

ПАК

Спішімо ж, пане: мало в нас хвилин.

Дракони ночі вже беруть розгін,

І світить онде вісниця Аврори.

Вона позаганяє духів скоро

На цвинтарі. А ті, чий вічний дім

На роздоріжжі чи на дні річнім,

Уже вернулися в свої постелі —

Свою ганьбу ховать в сирій оселі:

Вони жахаються ясного дня,

І темна ніч їм подруга й рідня.

ОБЕРОН

Ми духи зовсім іншої породи:

Як часто я на ловах супроводив

Саму Аврору і блукав гаями,

Аж поки сходу відчинялись брами

На обрії, й проміння золотило

Нептунові зелено-сині хвилі.

Проте не гайся: треба любо-мило

Скінчити до світанку наше діло.

(Виходить)

ПАК

Туди й сюди, туди й сюди,

Водитиму туди й сюди.

Попоходи, попоходи:

Водитиму туди й сюди.

Ось уже один іде.

Входить Лізандр.

ЛІЗАНДР

Деметрію! Де ти, чванько, чаїшся?

ПАК (Деметрієвим голосом)

Я тут! Виходь, поганцю! Чи боїшся?

ЛІЗАНДР

Іду!

ПАК (Деметрієвим голосом)

Гайда сюди, бо тут рівніше!

Лізандр виходить. Входить Деметрій.

ДЕМЕТРІЙ

Озвись, Лізандре! Йди сюди скоріше!

Мовчиш? Утік, нещасний страхопуде?

Ти де? В кущах? Виходь, бо гірше буде!

ПАК (Деметрієвим голосом)

Ти, зайцю, хвалишся перед зірками,

А битися збираєшся з кущами?

Виходь, хлопчиську! Виломлю лозину,

Бо ти меча не гідний, сучий сину!

А, ось де ти?

ПАК (Деметрієвим голосом)

Мерщій іди за мною,

Це місце не годиться для двобою.

Виходять.

Входить Лізандр.

Біжить попереду і викликає,

Іду на голос — знову він тікає.

У злидня ноги легші від моїх:

Хоч біг я, та догнать його не міг.

А під ногами — й корч, і яма, й пень.

Спочину тут.

(Лягає)

Нехай настане день,

Тоді, із першим променем ясним,

Знайду Деметрія й зітнуся з ним.

(Засинає)

Входять Пак і Деметрій.

ПАК (Лізандровим голосом)

Гей, боягузе! Ти чого не йдеш?

ДЕМЕТРІЙ

А ти чого мене не підождеш?

Усе поперед мене сновигаєш,

Віч-на-віч стати мужності не маєш?

Де ти тепер?

ПАК (Лізандровим голосом)

Іди сюди. Я ось.

ДЕМЕТРІЙ

Все дражнишся? Гляди, щоб не прийшлось

Уранці засміятися на кутні.

Ну, йди. Мене змагає сон могутній,

Я долі зараз ляжу, ось сюди,

А вранці — начувайся, гостя жди.

(Лягає й засинає)

Входить Гелена.

ГЕЛЕНА

О довга, млява ніч! Прискор свій плин,

Зі сходу світло швидше хай сяйне,

Щоб я могла вернутись до Афін

Від тих, хто так ненавидить мене.

А сон, що смутку очі закриває,

Мене від мене поки що сховає.

(Лягає й засинає)

ПАК

Троє? Де ж іще одна?

Дві хай буде пари!

Он іде! Яка сумна.

Це Ерота чари.

Часто шибеників лук

Завдає дівчатам мук.

Входить Гермія.

ГЕРМІЯ

Такої муки ще не знала ти:

Зарошена, пошарпана тернами,

Повзти не можеш, а не те що йти

Безсилими, замлілими ногами.

Лягай же тут. Як станеться двобій —

Оборони Лізандра, Боже мій!

(Лягає й засинає)

ПАК

В тьму повиті,

Міцно спіте.

Сік оцей

Із очей

Зніме чари невблаганні.

(Видушує сік із зілля на очі Лізандрові)

Як проснешся —

Схаменешся.

Після сну

В мить одну

Давне вернеться кохання.

Мудре справдиться прислів’я:

«Який їхав, таку стрів я».

Всяк юнак свою знай милу,

Всяк їздець — свою кобилу,

А кінець вінчає діло.

(Зникає)

Дія четверта

Сцена 1

Там-таки.

Входять Тітанія, королева фей та ельфів, ткач — блазень Навій і ельфи: Горошок, Павутинка, Метелик, Гірчичка та інші; а позаду — Оберон, король фей та ельфів.

ТІТАНІЯ

Сядь поруч мене, любий мій, благаю, —

Погладжу щічки я тобі пухнаті,

Трояндами голівку заквітчаю

І довгі вушка буду цілувати.

НАВІЙ

А де Горошок?

ГОРОШОК

Я тут.

НАВІЙ

Почухайте-но мені голову, Горошку. А де мусью Павутинка?

ПАВУТИНКА

Я тут.

НАВІЙ

Мусью Павутинко, славний мій мусью Павутинко, візьміть-но в руки свою зброю та вбийте отого червононогого джмеля, що сидить на будяку. І принесіть мені, мусью, його міхурець із медом. Та глядіть, любий мусью, не кваптеся й будьте обережні, щоб міхурець не прорвався. А то мені дуже прикро буде, як ви обіллєтеся медом, синьйоре. А де мусью Гірчичка?

ГІРЧИЧКА

Я тут.

НАВІЙ

Дайте-но мені вашу лапку, мусью Гірчичко. Та не треба оцих реверанців, любий мій мусью!

ГІРЧИЧКА

Що ви накажете?

НАВІЙ

Нічого, любий мусью, тільки допоможіть паничеві Павутинці чухати мені голову. Треба мені сходити до голяра, мій мусью, бо я, здається, заріс на виду, аж дивно. А моя осляча мордяка така ніжна, що заріст мене лоскоче і я мушу чухатись.

ТІТАНІЯ

Ти б, може, музику послухав, любий?

НАВІЙ

О, в мене на музику вуха добрі. Заграйте-но щось рублем по качалці.

ТІТАНІЯ

А може, ти, коханий, щось би з’їв?

НАВІЙ

А чого ж! З півмірки доброго сухого вівса залюбки зжував би. Та й від жмутика сіна не відмовився б. Нема краще, як запашне солодке сінце.

ТІТАНІЯ

Я можу ельфа вмілого послати —

Горішків із дупла у білки взяти.

НАВІЙ

Та я б волів пригорщу-другу сухого гороху. Тільки, прошу вас, хай ваші слуги дадуть мені спокій. Бо мене чогось сон бере.

ТІТАНІЯ

Засни! Тебе я міцно обніму.

Розсиптесь, ельфи, розійдіться геть!

Ельфи зникають.

Отак повійка обвиває ніжно

Пахучий козолист — або хмелина

Стискає так коряві пальці в’яза.

О, як тебе люблю я! Як жадаю!

Навій і Тітанія засинають.

ОБЕРОН

(виступає наперед)

Зворушлива картина, правда, Паку?

Мені вже шкода, що вона отак

Збезуміла. Ось щойно на узліссі

Квітки збирала для цього страшидла,

А я її докорами обсипав:

Адже вона довбешку волохату

Оздобила вінком з квіток духмяних.

І та роса, що тільки-но блищала

Перлинами на пуп’янках, тепер

В очах квіток яскріє, наче сльози

Над власною неславою й ганьбою.

Коли ж наглузувався вдосталь я,

Вона пробачення просити стала,

А я сказав — нехай хлоп’я віддасть.

Вона ту ж мить своїх послала ельфів,

Щоб віднесли його в мої чертоги

В країні чарів. Я вже маю хлопця

Й гидку ману зніму з її очей.

А ти зніми ослячу машкару

Геть з голови афінця-вахлая,

Щоб він, проснувшись разом з усіма,

Міг повернутись, як вони, в Афіни

І думав би, що вся нічна пригода

Йому наснилась у чудному сні.

Та спершу відчарую королеву.

(До Тітанії)

Стань, такою, як колись,

Як дивилась, так дивись.

Прожене цей квіт Діани

Всі Еротові омани.

(Видушує сік із зілля на повіки Тітанії)

Прокинься, королево, скарбе мій!

ТІТАНІЯ

(прокидаючись)

Ох, Обероне, що за сон чудний!

Неначе в віслюка я закохалась.

ОБЕРОН

Он він лежить.

ТІТАНІЯ

Та як усе це сталось?

Який огидний він тепер мені!

ОБЕРОН

Тсс. Робіне, зніми личину з нього.

Дай музики, Тітаніє, і влий

В усіх їх сон глибокий і міцний.

Входить Пак.

ТІТАНІЯ

Гей, музики снодійної, скоріше!

ПАК

(до Навоя, знімаючи з нього ослячу голову)

Прокинешся таким, як був раніше!

ОБЕРОН

Грай, музико!

Музика грає.

Нум, люба, танцювати,

Щоб зовсім цих сплюхів заколисати.

Танцюють.

Коли вже ми зуміли помиритись,

То взавтра спільно будем веселитись,

В Тезея на весіллі танцювати,

І дім, і шлюб його благословляти.

Туди ж і ці прибудуть молодята —

І їх нам треба шлюбом поєднати.

ПАК

Мій владарю, вже світає,

Перший жайворон співає.

ОБЕРОН

Що ж, кохана, — в безгомінні

Здоганяймо ночі тіні.

Швидше місяця круг світу

До снаги нам облетіти.

ТІТАНІЯ

Ну, летімо ж, і в дорозі

Поясни мені по змозі,

Як між смертних я попала

В час, коли на квітах спала.

Оберон, Тітанія й Пак виходять.

Сурмлять роги. Входять Тезей з Іпполітою, Егей і весь почет.

ТЕЗЕЙ

Підіть котрийсь лісничого знайдіть.

Обряди всі травневі ми скінчили

І стоїмо вже на порозі дня.

Послухай, люба, пісню гончаків.

Пустіть усіх їх в західну долину!

Покваптесь! Та лісничого знайдіть.

Один із слуг виходить.

А ми, княгине, зійдемо на гору

Послухати дзвінкий собачий грай,

Що котиться луною через гай.

ІППОЛІТА

Колись на Кріті з Кадмом і Гераклом

У лісі зацькували ми ведмедя

Спартанськими собаками. Ніколи

Ще я такої музики не чула:

І гори, і ліси, й джерела, й небо —

Усе лунало, все лящало. Зроду

Не чула я приємнішого гуку.

ТЕЗЕЙ

І в мене пси спартанського заводу:

Руді та вислогубі. Довгі вуха

Аж обмітають із трави росу.

Воласті, як з Фессалії бики,

Хоч кривоногі і прудкі не дуже,

Та голосом один в один, як дзвони.

Ніколи краще дібраної зграї

На Кріті, ні в Фессалії, ні в Спарті

Вперед мисливський ріг не посилав.

Сама почуєш. О! Це що за духи?

ЕГЕЙ

Ото, владарю, спить моя дочка,

А це Лізандр, а це лежить Деметрій,

А то Недарова дочка Гелена.

Чого зійшлись усі вони сюди?

ТЕЗЕЙ

Напевне, встали рано — вшанувати

Травневий ранок; а оскільки знали,

Що й ми сюди збираємось прийти,

Зостались наш побачити обряд.

Але скажи, Егею: це ж сьогодні

Дочка твоя зробити має вибір?

ЕГЕЙ

Так, мій владарю.

ТЕЗЕЙ

Хай ловчі засурмлять і їх побудять.

Один слуга виходить.

Галас за сценою. Сурмлять роги. Коханці прокидаються і схоплюються.

Добридень, друзі. Валентинів день

Давно минув, а ви оце лишень

Тепер злетілися мостити гнізда?

ЛІЗАНДР

Пробачте, князю мій.

Коханці стають навколішки.

ТЕЗЕЙ

Устаньте, встаньте!

Я знаю — ви суперники в коханні.

Чи нині світ дійшов такої згоди,

Що вже суперники лягають поряд

І засинають без підозри й страху?

ЛІЗАНДР

Мій князю, я не знаю, що й казати.

Не відаю, чи сплю я, чи не сплю,

І як сюди попав, не знаю теж.

Але, здається, все скажу по правді.

Так, так, згадав, ось як воно було:

Із Гермією я прийшов сюди,

Хотіли ми втекти з Афін кудись,

Де нас закон афінський не дістане.

ЕГЕЙ

Ви чуєте, мій князю? Чи не досить?

Судіть злочинця, як велить закон!

Вони втекли! Деметрію, ти чуєш?

Мене й тебе хотіли ошукати:

Дружину вкрасти в тебе, в мене ж — право

Тобі дочку віддати за дружину.

Деметрій

Мій князю, а мені Гелена гожа

Розкрила їхні заміри, і я,

Розлючений, сюди прибіг за ними,

Ну, а Гелена подалась за мною.

Але, мій добрий князю, сам не знаю,

Яка подіяла на мене сила:

Моя любов до Гермії розтала,

Неначе сніг. Зостався тільки спогад

Про марну забаганку літ дитячих.

Всім серцем іншій відданий тепер я.

Єдина втіха для моїх очей —

Гелена. Був я, князю мій, із нею

Заручений, як Гермії не знав ще.

Та, як в недузі їжа обридає,

А потім смак вертається до вас,

Коли одужаєте, — так я знову

Лише її люблю, її жадаю

І вже до скону вірний буду їй.

ТЕЗЕЙ

У добрий час, коханці, ми зустрілись

І зараз поговоримо про це.

Егею, мусиш ти скоритись долі,

Бо нині, як і ми, ці вірні пари

У храмі поєднаються навіки.

Та полювання треба нам відкласти,

Бо сонце он як високо підбилось.

Вертаймось до Афін! Три пари нас,

Тож разом пишне справимо весілля.

Ходімо, Іпполіто.

Тезей, Іпполіта, Егей та весь почет виходять.

ДЕМЕТРІЙ

Все це дрібним здається та далеким,

Немов вершини гір, сповиті в хмари.

ГЕРМІЯ

А в мене наче все в очах двоїться,

Мов бачу — і не бачу.

ГЕЛЕНА

Так і я

Деметрія знайшла, мов самоцвіт:

І мій він, і не мій.

Деметрій

А певні ви,

Що це не сон? Мені здається, ніби

Ми ще снимо. Чи справді князь тут був

І нам сказав негайно йти за ним?

ГЕРМІЯ

І батько мій також.

Та й Іпполіта.

Лізандр

І князь велів іти за ним до храму.

ДЕМЕТРІЙ

То все ж ми не снимо. Ходімо швидше

І наші сни дорогою розкажем.

Лізандр, Гермія, Деметрій і Гелена виходять.

НАВІЙ

(прокидаючись)

Коли надійде моя черга, тільки гукніть мене, і я зразу вийду. Це після слів: «Піраме найпрекрасніший». Агей! Пітере Клинцю! Дудко, міхоправе! Носику, лудильнику! Замірку! На бога, що це таке! Повтікали, а мене, сонного, покинули? А мені приснився такий чудовий сон! Наснилося таке, що людським розумом і збагнути годі. Осел ослом станеш, як почнеш цей сон тлумачити. Мені примарилось, наче я був… ну, хтозна й чим. Приснилось, наче я був… наче я мав… та це треба дурнем заплішеним бути, щоб сказати, що я мав у тому сні. Ще людські очі такого не чули, людські вуха такого не бачили, людські руки такого не торкалися, людський язик не може збагнути і людський розум не може вимовити того, що мені приверзлося. Ось намовлю Пітера Клинця, хай складе баладу про мій сон. І хай балада так і називається: «Навоїв сон», бо в ньому все наче на навій намотане. А я ту баладу після вистави сам проспіваю перед князем. Може, навіть, щоб воно дехвектніше прозвучало, проспіваю зразу після Тізбиної смерті.

(Виходить)

Сцена 2

Входять Клинець, Дудка, Носик і Замірок.

КЛИНЕЦЬ

Ти посилав кого додому до Навоя? Він уже вернувся?

ЗАМІРОК

Нема ні слуху ні духу. Його, напевне, забрала нечиста сила.

ДУДКА

Як він не вернеться, пропала наша вистава. Як же ми гратимем без нього?

КЛИНЕЦЬ

Ну, звісно, нічого не вийде. В усіх Афінах не знайдеш другого такого актора на роль Пірама.

ДУДКА

Так, він серед усіх афінських ремісників найрозумніший.

КЛИНЕЦЬ

Атож, і найпоказніший, а голос у нього просто хвантоменальний.

ДУДКА

Треба казати «хвеномальний», бо хвантом — це, пробач на слові, пуста мара.

Входить тесля Гембель.

ГЕМБЕЛЬ

Хлопці, князь виходить із храму, і там повінчалися ще дві чи три пари панів та паній. Якби наша вистава пройшла, то ми всі б розбагатіли.

ДУДКА

Ох, бідний наш Навій! Це ж він нікуди б не дівся від шести пенсів щоденно, поки й віку його. Не я буду, коли князь не призначив би йому тих шести пенсів за те, що він зіграв Пірама. І він таки заробив би їх. Шість пенсів щодня за Пірама, і квит!

Входить Навій.

НАВІЙ

Де ж мої хлопці? Де ж мої молодці?

КЛИНЕЦЬ

Навій! О благословенний день! О щаслива хвилина!

НАВІЙ

Майстри, я вам можу такі дива розказати! Тільки не допитуйтесь які, бо як я вам розкажу, то пропала моя добра слава в усіх Афінах. Але я вам неодмінно все розкажу, достоту все, як воно було.

КЛИНЕЦЬ

Ну що ж, ми слухаємо, брате Навою!

НАВІЙ

Ані слова! Я тільки хочу сказати вам, що князь уже пообідав. Збирайте своє причандалля та поприв’язуйте міцні шворки до своїх борід і нові банти до черевиків. І не гаймося, зійдімося всі коло палацу. Хай кожен перегляне свою роль. Одне слово, вибрали саме нашу п’єсу. Та глядіть, щоб Тізба мала на собі чисту білизну, а той, хто гратиме Лева, щоб не обрізав нігтів: хай виглядають, наче левині пазури. І ще, любі мої актори, не їжте ні часнику, ні цибулі, щоб віддих наш пахнув приємно, і я не маю сумніву, що глядачі скажуть: от приємна вистава! Ну, годі балачок! Ходімо! Чуєте, ходімо!

Виходять.

Дія п’ята

Сцена 1

Афіни. Зала в Тезеєвім палаці.

Входять Тезей, Іпполіта, Філострат, вельможі й слуги.

ІППОЛІТА

Чудна, Тезею, розповідь коханців!

ТЕЗЕЙ

Така чудна — аж віри щось не йметься.

В байки про фей ніколи я не вірив.

У всіх коханців, як у божевільних,

Кипить у голові: уява їхня

Таке витворює, що й не збагне

Його холодний розум. Навіженець,

Коханець і поет — бредня суцільна.

Шаленець бачить більше чортівні,

Ніж є у цілім пеклі. А коханці

Вбачають Ледину дочку в циганці.

Поетів зір в високому безумстві

Блукає поміж небом і землею,

І, як уява створює подобу

Речей незнаних, так перо поета

І плоть, і назву, й місце надає

Тому, що є лише пустим повітрям.

Таку уява буйна має силу,

Що, тільки-но якусь зачувши втіху,

Вже й бачить, хто ту втіху принесе.

А страх її посяде — то вночі

Ведмедя вгледить в кожному кущі.

ІППОЛІТА

Е ні: все те, що сталося за ніч

І почуття їм так перемінило,

Не про саму лиш гру уяви свідчить:

Якась правдива суть у ньому є.

І все ж — яке воно чудесне й дивне!

Входять Лізандр, Деметрій, Гермія й Гелена.

Ну, ось вони, щасливі та веселі.

Вітаю вас; нехай любов і радість

Вас супроводять.

ЛІЗАНДР

Хай же й вас, наш князю,

Вони ведуть і до стола, й до ложа.

ТЕЗЕЙ

Що ж нас розважить — маскарад чи танці?

Як збавити ці довгі три години,

Що від вечері і до сну лишились?

Де наш постійний розпорядник свят?

Що нас потішить? Чи нема вистави,

Щоб розігнать нудьгу годин повільних?

Покличте Філострата.

ФІЛОСТРАТ (виходить наперед)

Тут я, князю.

ТЕЗЕЙ

Що нам приготував ти на сьогодні?

Чи маскарад? Чи танці? Чим заповнить

Нудні години? Чим розвеселитись?

ФІЛОСТРАТ

(подає йому папір)

Ось список підготованих розваг.

Високосте, я вам лишаю вибір.

ТЕЗЕЙ

А! «Бій з кентаврами». «Афінський євнух

Співатиме у супроводі арфи».

Не треба. Це я вже читав коханій

На честь Геракла, родича мого.

«Як п’яні жриці Вакха в дикій люті

Фракійського співця живцем роздерли».

Це давня п’єса — грали ще тоді,

Як я з-під Фів вернувся переможцем.

«Як дев’ять муз оплакують Науку,

Що в злиднях Богу душу віддала».

Це, певно, гостра, в’їдлива сатира,

Непідходяща для весільних свят.

«Коротка п’єса про Пірама й Тізбу,

Трагедія весела і тривала».

Трагедія — і водночас весела?

Коротка і тривала воднораз?

Так це ж гарячий лід і чорний сніг!

Ну як знайти у цім безглузді глузд?

ФІЛОСТРАТ

У п’єсі, князю, лиш десяток слів,

І я коротшої не чув ніколи,

Але й того десятка забагато,

Тому вона тривала. В ній немає

Ні слова до ладу, немов навмисне.

Трагедія вона лише тому,

Що в ній герой Пірам себе вбиває.

Я плакав, репетицію дивившись,

Але, признаюсь, плакав я зі сміху.

ТЕЗЕЙ

А хто ж актори?

ФІЛОСТРАТ

Все афінські люди,

Ремісники звичайні, що навикли

Руками працювать, не головою,

І ось тепер свою невправну пам’ять

Заради вас обтяжить захотіли.

ТЕЗЕЙ

Ну, коли так, подивимось виставу.

Філострат

Не варто, князю! Я її дивився.

Немає в ній цікавого ні крихти,

Хіба що вас побавить їхня щирість

У тих незграбних і тяжких зусиллях

Вам догодити.

ТЕЗЕЙ

Хочу цю виставу

Побачити, бо простосердя й ревність

Чогось поганого створить не можуть.

Сідайте, дами. Приведи акторів.

Філострат виходить.

ІППОЛІТА

Я не люблю, коли надмірна ревність

Бере на себе ношу затяжку.

ТЕЗЕЙ

Такого ти, кохана, й не побачиш.

ІППОЛІТА

Ти ж чув — вони не здатні ні до чого.

ТЕЗЕЙ

Ми тим щедріші будемо, коли

Подякуємо їм за те «ніщо».

Те, що вони наплутають, ми будем

Розплутувать — і хай це нас потішить.

Ми будемо поблажливі до них —

Оцінимо не успіх, а зусилля.

Коли мене в якому-небудь місті

Вітальними промовами стрічають

Учені люди, часом бачу я,

Як затинаються вони від страху

Чи від збентеження, тремтять, і бліднуть,

І, не дійшовши ще до слів вітання,

Нарешті уривають ту промову,

Укладену й розучену давно;

Я в скромнім та збентеженім мовчанні

Гостинність чую більшу та щирішу,

Ніж у речах улесливо-сміливих

Майстерного й пустого красномовця.

Любов і простота небалакучі

В небагатьох словах багато скажуть.

Входить Філострат.

ФІЛОСТРАТ

Пресвітлий князю, вже Пролог чекає.

ТЕЗЕЙ

Нехай увійде.

Сурми. Входить Клинець у ролі Пролога.

КЛИНЕЦЬ

Не думайте. Що мало в нас бажання

Вам догодити — вірте. Думка в нас

В усіх одна — і перша, і остання:

Наш хист малий. Розважить, може, вас,

Як ви подумаєте, ніби нами

Керує капость. Лихо буде нам,

Як вам догодимо цими словами.

Ми будемо щасливі. Вірте нам —

Актори тут. І хочуть показати

Вам те, що ви самі хотіли знати.

ТЕЗЕЙ

Цей чолов’яга не зважає на такі дрібниці, як крапки та коми.

ЛІЗАНДР

Він погнав свій пролог, як невиїждженого лошака, що не вміє зупинятись, коли треба. Добра наука, мій князю: мало тільки говорити, треба говорити вміючи.

ІППОЛІТА

Справді, він зіграв свій пролог, як дитина грає на флейті: звук є, та нот нема.

ТЕЗЕЙ

Його мова — як заплутаний ланцюг: усі ланки цілі, але без ніякого порядку. Що ж далі?

Входить Навій у ролі Пірама, Дудка в ролі Тізби, Носик у ролі Муру, Замірок у ролі Місячного сяйва і Гембель у ролі Лева; перед ними — сурмач.

ПРОЛОГ

Чудна, панове, ця картина вам?

Стривайте, зараз все вам стане ясно.

Цей чоловік, щоб знали ви, — Пірам,

І Тізба зветься дама ця прекрасна.

Цей чоловік у тиньку та вапні —

То мур, що цих коханців розділяє.

Лише ота шпарина у стіні

Поговорити бідним дозволяє.

Оцей, із хмизом, псом та ліхтарем, —

То місяць. Він стоїть тут недаремно:

При місяці між диким чагарем

Коханці пробиралися таємно.

Цей хижий звір, що лев йому ім’я,

Побачив Тізбу, що в кущах скрадалась.

Вона його на смерть перелякалась.

Тікаючи, плаща згубила там.

Його скривавила левина паща.

Враз нагодився красень наш — Пірам.

Побачив кров і думає: «Пропаща

Моя кохана!» Вихопив кинджал —

І заколовся ним. А діва мила

Мерця угледіла, запала в шал

І віку теж собі укоротила.

Хай місяць, лев і мур, та й молодята

Докажуть те, що можна ще сказати.

Клинець, Навій, Дудка, Гембель і Замірок виходять.

ТЕЗЕЙ

Цікаво, чи й лев говоритиме?

ДЕМЕТРІЙ

Що ж тут за диво, вельможний князю: скільки ослів уміють говорити, то чом лев не зможе?

МУР

Лудильник я, мене Том Носик звати,

І в цій виставі мур я маю грати.

Цей мур такий, що в ньому є шпарина,

Розколина, чи дірка, чи щілина.

Пірам і Тізба, наші молодята,

Крізь неї прихитрялись розмовляти.

Я справді мур, змурований руками:

Показують це й тиньк, і глина, й камінь.

А це щілина, і крізь неї знову

Пірам і Тізба поведуть розмову.

ТЕЗЕЙ

Чи можна сподіватися, щоб камінь і тиньк говорили краще?

ДЕМЕТРІЙ

Справді, такого дотепного муру я ще не зустрічав, вельможний князю.

Входить Навій у ролі Пірама.

ТЕЗЕЙ

Тихо! Пірам підходить до муру.

ПІРАМ

О темна ніч! Не світла ти, о ні!

Ти настаєш тоді, як день минає.

О ніч, о ніч! Біда, біда мені!

Свою присягу Тізба забуває!

А ти, о мур, прегарний, славний мур,

Що розгороджуєш мене й кохану!

Скажи, о мур, прегарний, славний мур,

Де шпарка? Дай-но, я крізь неї гляну!

Носик піднімає розчепірені пальці.

Нехай за це віддасть тобі Зевес!

Та що я бачу? Тізби я не бачу!

Проклятий мур, бодай пропав ти ввесь!

Хай долю він пошле тобі собачу!

ТЕЗЕЙ

Я гадаю, що цей мур, коли вже він має живу душу, мав би теж відповісти лайкою.

ПІРАМ

Ні, високосте, нізащо в світі. Бо після слів «пошле тобі собачу» — Тізбина репліка. Вона має зараз вийти, а я виглядатиму її крізь шпарку. Ось побачите, все буде точнісінько, як я сказав. Он вона вже йде.

Входить Д у д к а в ролі Тізби.

ТІЗБА

О муру, часто нарікала я,

Що розлучаєш ти мене з Пірамом.

Твій камінь, тиньк і глина вся твоя

Моїми обціловані вустами.

ПІРАМ

Чийсь голос, бачу. Треба підійти

До шпарки — може, Тізбин вид почую.

О Тізбо!

ТІЗБА

Ти? Це справді, любий, ти?

ПІРАМ

А хто ж? Чи, може, думаєш — брешу я?

Як Олеандр, я відданий тобі.

ТІЗБА

А я — твоя Мегеро, далебі?

ПІРАМ

Пехвал Прокрусту не кохав так вірно!

ТІЗБА

Як він її — тебе люблю безмірно.

ПІРАМ

О, поцілуй мене крізь цю шпарину!

ТІЗБА

Цілую, тільки не тебе, а глину!

ПІРАМ

Ти прийдеш до гробниці нині, мила?

ТІЗБА

Прийду, хоч би чигала там могила!

Навій і Дудка виходять.

МУР

На цьому вся моя скінчилась роль.

О князю наш, піти мені дозволь.

(Виходить)

ТЕЗЕЙ

Ну що ж, тепер цей мур уже не розгороджує сусідів.

ДЕМЕТРІЙ

Що вдієш, високосте, коли він із тих мурів, котрі мають вуха.

ІППОЛІТА

Такої дурної вистави я ще зроду не бачила.

ТЕЗЕЙ

Таж актори, хай навіть найкращі, — лише тіні. А найгірші не дуже їм поступаються, коли їм підсобляє уява.

ІППОЛІТА

Але наша уява, не їхня.

ТЕЗЕЙ

Коли ми уявлятимем їх не гіршими, ніж вони самі себе уявляють, то вони можуть здатися чудовими людьми. Та ось ідуть двоє благородних створінь: людина й лев.

Входять Гембель у ролі Лева і 3амірок у ролі Місячного сяйва.

ЛЕВ

О дами! Знаю, серцем ви м’які —

Малої мишки боїтесь, як діти.

Які ж то вас ухоплять дрижаки,

Коли прегрізний лев почне ревіти!

То знайте: я не лев і не левиця,

Я — столяр Гембель, невелика птиця.

Який би справжній лев прийшов сюди

Собі шукати халепи й біди!

ТЕЗЕЙ

Який-бо ввічливий і совісний звір!

ДЕМЕТРІЙ

Я такого славного звіра ще й не бачив, високосте.

ЛІЗАНДР

Відвагою цей лев — чисто лисиця.

ТЕЗЕЙ

Правда; а розважністю — чисто гусак.

ДЕМЕТРІЙ

Не зовсім так, мій князю: його відвага не подужає його розважності, а лисиця завше подужає гусака.

ТЕЗЕЙ

А я певен, що його розважність не подужає його відваги, бо гусак не подужає лисиці. Отож полишімо все це на його розважність, а самі послухаймо, що скаже місяць.

МІСЯЦЬ

Оцей ліхтар — то сам дворогий місяць.

ДЕМЕТРІЙ

То слід би йому начепити на голову роги.

ТЕЗЕЙ

Це ж повний місяць, а не молодик, тому рогів не видно.

МІСЯЦЬ

Оцей ліхтар — то сам дворогий місяць,

А я — той дядько, що живе у ньому.

ТЕЗЕЙ

Оце найбільша хиба в усьому: цьому акторові слід би залізти в ліхтар. А так — який же з нього «дядько, що живе в місяці»?

ДЕМЕТРІЙ

Він боїться туди залізти, бо на свічці, бачте, вже нагоріло.

ІППОЛІТА

Мені обрид цей місяць. Хоч би вже він обновився!

ТЕЗЕЙ

Та він, певне, вже повернув на ущерб. Адже розум у нього не дуже світлий. Та заради ввічливості нам доведеться досидіти до кінця.

ЛІЗАНДР

Ну ж бо далі, місяцю!

МІСЯЦЬ

Та я тільки маю вам сказати, що цей ліхтар — місяць, я — той чоловік, що живе в ньому, оця в’язка хмизу — моя в’язка, а оцей собака — мій собака.

ДЕМЕТРІЙ

Ну, то все це повинне бути в ліхтарі, бо ж воно все в місячному кружалі. Але тихо: он іде Тізба.

Входить Носик у ролі Тізби.

ТІЗБА

Це Нінова гробниця. Де ж мій милий?

ЛЕВ

Р-р-р!

Тізба втікає.

ДЕМЕТРІЙ

Добре рикнув, леве!

ТЕЗЕЙ

Добре чкурнула, Тізбо!

ІППОЛІТА

Добре посвітив, місяцю! Справді, місяць світить дуже гарно.

Лев роздирає Тізбин плащ і вибігає.

ТЕЗЕЙ

Добре шарпонув, леве!

ДЕМЕТРІЙ

А тоді з’являється Пірам.

ЛІЗАНДР

І лев зникає.

Входить Навій у ролі Пірама.

ПІРАМ

О, дякую тобі, нічне світило,

За сонячне твоє проміння ясне.

Адже воно мені покаже милу,

Осяявши лице її прекрасне!

Та що це? Стій!

О Боже мій,

Яка жахлива рана!

Що бачу я?

Це кров твоя,

О люба, о кохана!

Хто плащ порвав,

Життя відняв

У тебе, найрідніша?

О фурій лють!

Хай парки йдуть

Урвати нить скоріше!

ТЕЗЕЙ

Така розпука та ще смерть близької людини справді можуть засмутити нас.

ІППОЛІТА

Їй же богу, мені його шкода.

ПІРАМ

Природо, нащо левів ти створила?

Щоб нищила людей левина паща?

Щоб смерть у ній спіткала Тізба мила,

У світі найлюбіша і найкраща?

Сльоза, течи!

Ти, меч, січи!

Удар Пірама в груди!

У лівий бік!

У серце штрик!

Хай і мене не буде!

(Заколюється)

І ось тепер

Уже я вмер,

Душе, лети до раю!

Язик, змовкай!

Місяць, тікай!

Місяць виходить.

Вмираю, умираю!

(Вмирає)

ДЕМЕТРІЙ

Склав кості, бідолаха.

ЛІЗАНДР

Та ні, не склав, а скоріше кинув кості.

ТЕЗЕЙ

Такі кості кидай не кидай, багато очок однаково не випаде.

ІППОЛІТА

А чого це місяць пішов зі сцени перше, ніж Тізба вернулась і знайшла коханого?

ТЕЗЕЙ

Вона знайде його при світлі зірок. Та ось і вона: словами її відчаю і скінчиться вистава.

Входить Тізба.

ІППОЛІТА

Мені здається, за таким Пірамом довго тужити не варт. Сподіваюся, що ті слова відчаю не дуже затягнуться.

ДЕМЕТРІЙ

Вони одне одного варті: покладіть на одну шальку Пірама, а на другу Тізбу, то досить буде порошинки, щоб перетягло будь-яку шальку. Пірам такий, що хай Бог боронить, а Тізба така, що хай Бог милує.

ЛІЗАНДР

О, вона вже нагледіла його своїми чарівними очицями.

ДЕМЕТРІЙ

І зараз почне голосити.

ТІЗБА

Піраме, спиш?

Чи так лежиш?

Озвись — прибігла мила!

Чи ти німий?

Ні — неживий,

І жде тебе могила!

Лілеї губ,

Вишневий чуб

І щік зелена м’ята —

Де ви? Нема!

В душі пітьма!

Забрала смерть проклята!

Ти, парко зла,

Перетяла

Життя шовкову нитку!

Берись за ніж,

Мене заріж,

Умерти хочу швидко!

Язик мовчить,

А меч стирчить —

І серце вже пробите!

(Заколюється)

Не хочу жить.

Хай кров біжить!

Прощай же, білий світе!

(Умирає)

Входять Лев, Місяць і Мур.

ТЕЗЕЙ

Зосталися місяць і лев, щоб поховати мертвих.

Деметрій

Так, і мур теж.

НАВІЙ

(Підхоплюється)

Ні, запевняю вас, ні: той мур, що розгороджував садиби їхніх батьків, завалився. Зволите додивитись епілог чи, може, волієте послухати бергамський танець у виконанні двох акторів нашої трупи?

ТЕЗЕЙ

Не треба епілогу, прошу вас, бо ваша вистава ніяких виправдань не потребує. Нащо ж виправдовуватись: коли актори всі мертві, то нема кого й ганити. Їй-богу, якби той, хто склав цю п’єсу, сам грав Пірама та повісився на Тізбиній підв’язці, ото була б чудова трагедія. Але вона й так чудова і виконана дуже гарно. Тож давайте ваш бергамський танець. Обійдемось без епілогу.

Танець.

Навій, Дудка, Гембель, Замірок і Носик виходять.

Вже північ язиком своїм залізним

Дванадцять вибила. Пора до ложа!

Бо скоро вже запіють півні. Як би

Уранці не заспати нам, бо ми

Засиділися звечора. Вистава,

Хоч недоладна, збавила нам час.

На ложе, друзі! Ще два тижні цілих

Нічних розваг веселих нас чекають.

(Виходить)

З’являється Пак із мітлою.

ПАК

Леви рикають вночі,

Десь на місяць виє вовк.

Сплять по праці орачі,

День скінчився, гамір змовк.

Дотліва червоний жар,

Ухкає на стрісі сич —

Вісник саванів та мар.

У таку пречорну ніч,

У години пізні ці

Розкриваються гроби,

І виходять з них мерці —

Духи страху та журби.

Й ми, поклонники Гекати,

Ночі дочки і сини,

Що від сонця утікати

Теж повинні, ніби сни, —

В цю годину жваві стали:

Маєм щастя в дім внести.

Щоб усі тут мирно спали,

Мишко, й ти не шелести!

А мене вперед послали —

За дверима замести.

Входять Оберон і Тітан і з усім своїм почтом.

ОБЕРОН

Всю оселю освітіте

Сонним мертвенним вогнем.

Всі покої облетіте,

Ельфи й феї! Розпочнем

Заклинальні танці й співи.

Підхопіть за мною всі ви!

ТІТАНІЯ

Спершу пісню розучіть —

Нота в ноту щебечіть,

Потім весело й грайливо

Освятім палати співом.

Співають і танцюють.

ОБЕРОН

Нумо, феї, обійдім

До світанку весь цей дім

Та благословімо нині

Ложе князя і княгині,

Щоб зачатий в ньому рід

Щасно жив багато літ.

Хай ні зради, ані чвари

Вік не знають всі три пари,

Хай ніякий ґандж природи

Не позначить їх породи:

Близни, родимки, рубці

І на тілі, й на лиці

Їхніх діток не спотворять,

А недуги не заморять.

Польову росу зберіть,

Всі покої окропіть.

Мир і щастя в цих палатах

Мають вічно панувати.

І, такий діставши дар,

Хай спокійно спить владар.

Поспішіться, не баріться,

Вдосвіта сюди верніться.

Оберон, Тітанія і їхній почет виходять.

ПАК

(до глядачів)

А як ми вам не вгодили,

Все направим любо-мило:

Думайте, що ви заснули

Й перед вами сни майнули.

За виставу, хоч погану,

Не висловлюйте догану:

Це ж бо сон лише, вважайте,

І за це нам попуск дайте.

Як обійдеться без свисту

Й совість матимемо чисту,

Це всім нам додасть охоти

Вади наші побороти,

Й дальша п’єса краща буде.

На добраніч всім вам, люди,

Трохи оплесків, будь ласка, —

І скінчилась наша казка.

(Виходить)

Віндзорські жартівниці

Дійові особи

Сер Джон

Фальстаф

Фентон, молодий дворянин

М’ялоу, мировий суддя

Нікчем, небіж судді

Форд, Пейдж віндзорські міщани

Вільям Пейдж, малий син пана Пейджа

Г’ю Еванс, пастор, валлієць

Доктор Каюс, лікар, француз

Бардольф, Пістоль, Нім Фальстафові челядинці

Господар заїзду «Підв’язка»

Робін, Фальстафів паж

Бевз, служник пана Нікчема

Довбен, служник доктора Каюса

Пані Форд

Пані Пейдж

Анна Пейдж, її дочка, закохана у Фентона

Спритлі, ключниця доктора Каюса

Челядь Пейджа, Форда та інші

Дія відбувається у Віндзорі та його околиці.

Дія перша

Сцена 1

Віндзор. Перед домом Пейджа.

Входять суддя М’ялоу, Нікчем і Г’ю Еванс.

М’ЯЛОУ

Не вмовляйте мене, велебний отче. Я неодмінно подам скаргу до Зоряної палати. Хай він буде стонадцять разів сер Джон Фальстаф, а однаково не сміє ображати Роберта М’ялоу, есквайра.

НІКЧЕМ

Мирового суддю Глостерського графства і coram[9].

М’ЯЛОУ

Атож, небоже, і custalorum[10].

НІКЧЕМ

Так, і ratolorum[11], і шляхтича з діда-прадіда, велебний отче, який підписується «armigero»[12]. На всіх рахунках, наказах, квитанціях і зобов’язаннях підписується «armigero».

М’ЯЛОУ

Атож, небоже, саме так я підписуюсь уже триста років.

НІКЧЕМ

Усі нащадки, що були до нього, і всі предки, що будуть після нього, мали й матимуть право носити чотири вежки на своєму гербі.

М’ЯЛОУ

Атож, це старий герб.

ЕВАНС

Воно так, штарому горбові личать вошки. Комашки як комашки, люди жвикли до них і навіть вважають, що де вони плодяться, там любов не переводиться.

М’ЯЛОУ

Головне — старий герб, а що на ньому — байдуже.

НІКЧЕМ

Дядьку, а до мене перейде четвертина вашого герба?

М’ЯЛОУ

Перейде, якщо одружишся.

ЕВАНС

Та воно ж горбом не так швидко одружишся. Кожде такого чоловіка треба.

М’ЯЛОУ

Кожна леді поцінує герб.

ЕВАНС

Може, й почілує, та не кожна. На мою прошту думку, рівний жавжди кращий жа горбатого. Але не в тім річ. Якщо шер Джон Фальштаф ображив ваш, то я, шлуга Черкви, жобов’яжаний жробити вше, щоб між вами жапанували мир і жлагода.

М’ЯЛОУ

Нехай цю справу розгляне королівська рада. Це бунт!

ЕВАНС

Королівська рада жбирається не для того, щоб шлухати про бунти. В бунті нема штраху Божого. Королівська рада, щоб ви жнали, любить шлухати про штрах Божий, а не про бунт. Урахуйте це.

М’ЯЛОУ

Ох, якби я був молодший, то цю справу залагодив би меч.

ЕВАНС

Краще хай її жалагодять дружі жамішть меча. До того ж у мене є інша думка, яка, може, жарадить нашій шправі. Є така Анна Пейдж, дочка Джона Пейджа, прегарна дівчина.

НІКЧЕМ

Анна Пейдж? Така руденька, що говорить тоненьким жіночим голоском?

ЕВАНС

Так, че найкраща в швіті дівчина, другої такої ви ніде не жнайдете. Її дідусь, хай Гошподь дарує йому радішне вошкрешіння, жаповів їй на шмертній поштелі шімшот фунтів грошима, а ще багато жолота й шрібла. Тим штатком вона шможе порядкувати, коли їй шповниться шімнадцять років. Моя думка така: облишмо чвари й шуперечки і краще одружімо пана Нікчема з панною Пейдж.

ЕВАНС

Невже я вам брехатиму? Я жневажаю брехунів, як жневажаю облудників або нещирих людей. Так, ричар шер Джон Фальстаф там, і я благаю ваш, шлухайтесь людей, що бажають вам добра. Я поштукаю до пана Пейджа. (Стукає) Гей, люди добрі! Нехай Гошподь благошловить ваш дім!

ПЕЙДЖ (за лаштунками)

Хто там?

ЕВАНС

Благошловення Боже і я, ваш приятель, а жі мною шуддя М’ялоу і ще пан Нікчем, який, ждається мені, хоче вам щось шкажати, коли ви поштавитесь до нього лашкаво.

Входить Пейдж.

ПЕЙДЖ

Радий бачити вас при здоров’ї, шановні панове. І дякую вам за оленину, пане М’ялоу.

М’ЯЛОУ

І я радий вас бачити, пане Пейдже. Споживайте її на здоров’я. Я хотів би послати вам кращої, але такого вже оленя вполювали. Як мається пані Пейдж? І я дякую вам, дякую від щирого серця.

ПЕЙДЖ

Сер, це я маю вам дякувати.

М’ЯЛОУ

Дякую вам, сер. Хочете ви чи ні, а я вам дякую.

ПЕЙДЖ

Радий бачити вас, пане Нікчеме.

НІКЧЕМ

Що поробляє ваш рудий гончак, сер? Я чув, що його випередили на змаганнях у Котселі?

ПЕЙДЖ

Ні, сер, судді не дійшли згоди.

НІКЧЕМ

Ага, ви не хочете признатись! Не хочете признатись!

М’ЯЛОУ

Йому нема в чому признаватися. Це ти щось наплутав, небоже, ти щось наплутав! Пес у нього добрий.

ПЕЙДЖ

Нікчемний псисько, сер.

М’ЯЛОУ

Ні, сер, він добрий пес. І гарний. Що можна ще сказати? Добрий, гарний пес. А сер Джон Фальстаф у вас?

ПЕЙДЖ

У мене, і я хотів би вас помирити.

ЕВАНС

Вашими уштами промовляє щирий хриштиянин.

М’ЯЛОУ

Він образив мене, пане Пейдже.

ПЕЙДЖ

Він почасти й сам це визнає, сер.

М’ЯЛОУ

Визнати образу — ще не означає загладити її, хіба ні, пане Пейдже? Він образив мне, справді образив, іншого слова й не добереш, повірте мені. Роберт М’ялоу, есквайр, каже вам, що його ображено!

ПЕЙДЖ

А ось і сер Джон!

Входять сер Джон Фальстаф, Бардольф, Нім і Пістоль.

ФАЛЬСТАФ

Що, пане М’ялоу, ви хочете скаржитись на мене королю?

М’ЯЛОУ

Рицарю, ви налупцювали мою челядь, убили мого оленя і непрохані вдерлися до хати мого лісника.

ФАЛЬСТАФ

Але ж не цілував лісникової дочки?

М’ЯЛОУ

Не верзіть дурниць! Ви за це відповісте.

ФАЛЬСТАФ

Певне, і не загаюся. Так, я все це зробив. От вам і відповідь.

М’ЯЛОУ

Я подам скаргу до королівської ради.

ФАЛЬСТАФ

Тим краще. Радники матимуть нагоду посміятися з вас.

ЕВАНС

О, жабагато шлів. Шер Джоне, pauca verba![13]

ФАЛЬСТАФ

Ваша правда, таки забагато ослів. Нікчеме, я розвалив вам голову, що ви маєте проти мене?

НІКЧЕМ

Отакої, сер! Я багато що маю проти вас і протии ваших шахраюватих підлабузників Бардольфа, Німа й Пістоля. Вони затягли мене до шинку, впоїли, а тоді витрусили мій гаманець.

БАРДОЛЬФ

Ох ти ж, хирляче!

НІКЧЕМ

Цим ви мені не дошкулите.

ПІСТОЛЬ

Ох ти, Мефістофелю сухоребрий!

НІКЧЕМ

І цим ви мені не дошкулите.

НІМ

Стули писок, чуєш! Пака, чи як там. Оце буде по-моєму!

НІКЧЕМ

Де мій служник Бевз? Ви, дядьку, часом не знаєте, де він?

ЕВАНС

Тихо, прошу ваш! Ж’яшуймо вше шпокійно. Як я рожумію, у чій шправі троє третейських шуддів: пан Пейдж, fitelicet[14], пан Пейдж, тоді я, fitelicet, і нарешті третій і оштанній, вітшутній тут гошподар жаїжду «Підв’яжка».

ПЕЙДЖ

Так, ми троє повинні вислухати все і якось вас розсудити.

ЕВАНС

Дуже добре. Я коротенько жанотую ваші шлова, а потім ми якнайретельніше уше рожглянемо.

ФАЛЬСТАФ

Слухай, Пістолю!

ПІСТОЛЬ

Я весь обертаюся в слух.

ЕВАНС

Отуди к бішу, хай мене Бог проштить! «Я весь обертаюся в шлух»? Що де за вишлів? Чого ви маніжитесь?

ФАЛЬСТАФ

Пістолю, це ти витрусив гаманець Нікчема?

НІКЧЕМ

Так, він, присягаюся своїми рукавицями, що він! Щоб я ніколи не вернувся до своєї затишної кімнати, коли не він! У гаманці було сім разів по чотири пенси новими срібними шестипенсовиками і два едвардівські срібняки, я заплатив Едові Міллерові по два шилінги й два пенси за кожен, присягаюся своїми рукавицями.

ФАЛЬСТАФ

Це правда, Пістолю?

ЕВАНС

Хіба може бути крадіжка правдою?

ПІСТОЛЬ

Мовчи, чужинцю з гір Валлійських!

Пане і патроне мій, сер Джоне,

Цьому пройді з мечем бляшаним кидаю я виклик.

Ти брешеш, піно на шинкарськім пиві!

НІКЧЕМ

Ну, то це був он той. (Показує на Німа) Присягаюся своїми рукавицями, це він!

НІМ

Обережніше, сер, тримайте себе в шорах! Будете чіплятися до мене, то самі втрапите на гачок. Я словами не розкидаюся!

НІКЧЕМ

Коли так, то мене обчистив оцей червонопикий. Присягаюся своїм капелюхом, що він. Правда, я не можу згадати, що зі мною було, коли ви мене впоїли, але ж я не зовсім осел!

ФАЛЬСТАФ

А ти що скажеш, Скарлете і Джоне в одній особі?

БАРДОЛЬФ

А те скажу: цей добродій так налигався, що втратив усі свої десять чуттів.

ЕВАНС

П’ять чуттів. Тьху, який невіглаш!

БАРДОЛЬФ

І, бувши п’яним, сер, він, як то кажуть, посіяв свої гроші, а тому й опинився в такій пертурбації.

НІКЧЕМ

Так, ви й тоді говорили латиною. Але не в тім річ. Надалі я питиму тільки в товаристві чесних, увічливих, богобоящих людей. Бо якщо вп’юся, то буду серед тих, хто знає страх Божий, а не серед п’яних шахраїв.

ЕВАНС

Тй-богу, доброчешний намір!

Входить Анна Пейдж із вином, а за нею пані Форд і пані Пейдж.

ПЕЙДЖ

Ні, дочко, неси вино назад. Ми вип’ємо його не тут, а в хаті.

Анна Пейдж виходить.

НІКЧЕМ

О небо, це панна Пейдж!

ПЕЙДЖ

Як ся маєте, пані Форд?

ФАЛЬСТАФ

Пані Форд, який я радий бачити вас, слово честі! З вашого дозволу, добродійко. (Цілує її)

ПЕЙДЖ

Жінко, проси гостей до столу. У нас сьогодні на обід гарячий паштет з оленини. Ходімо, панове, я сподіваюся, що ми втопимо у вині вашу суперечку.

Усі виходять, крім М’ялоу, Нікчема й Еванса.

НІКЧЕМ

Ох, чом я не прихопив із собою книжку пісень і сонетів! Вона тепер мені потрібніша, ніж сорок шилінгів.

Входить Бевз.

Це що таке, Бевзе? Де ти завіявся? Ти гадаєш, я маю сам собі прислужувати? А мою книжку загадок ти не взяв із собою, га?

БЕВЗ

Книжку загадок? Та ви ж самі позичили її Алісі Пампух на всіх святих.

М’ЯЛОУ

Ходи, небоже, ходи, ми ж чекаємо. Але спершу скажу тобі кілька слів. Ось що, небоже, тут є одна пропозиція, чи то пак натяк велебного отця. Ти мене розумієш?

НІКЧЕМ

Розумію, сер. Ви побачите, який я розважний. Я зроблю так, як ви розважите.

М’ЯЛОУ

Не в тім річ, ти мене зрозумій.

НІКЧЕМ

Я розумію, сер.

ЕВАНС

Чуєте, що шкажав дядько? Я ішяшню, що вам треба жробити, коли тільки у ваш виштачить уміння.

НІКЧЕМ

Hі, ви мені вибачте, але я зроблю те, що скаже дядько М’ялоу. Він суддя у своїй окрузі, це така сама правда, як те, що я стою перед вами.

ЕВАНС

Не в тім річ. Ідеться про ваше одруження.

М’ЯЛОУ

Авжеж, про твоє одруження, небоже.

ЕВАНС

Отож-бо, з Анною Пейдж.

НІКЧЕМ

Оце й усе? Ну, то я одружуся з нею на будь-яких розумних умовах.

ЕВАНС

Але чи ви жможете прихилити її до шебе? Ми хочемо почути це ж ваших ушт чи ж ваших губ, бо деякі філошофи вважають, що ушта й губи те шаме. Отож кажіть, чи ждатні ви прихилитись до тієї дівчини?

М’ЯЛОУ

Небоже, Абрагаме Нікчеме, чи ти здатен покохати її?

НІКЧЕМ

Гадаю, що здатен. Я зроблю все, що повинен зробити розважний чоловік.

ЕВАНС

О небешні швяті обох штатей! Ви повинні шкажати твердо, чи жможете вишловити швої почуття до тієї дівчини.

М’ЯЛОУ

Авжеж, твердо сказати, чи ти одружився б із тією дівчиною, якби дістав за нею добрий посаг?

НІКЧЕМ

Я зроблю навіть більше, якщо ви захочете, дядьку. Зроблю геть усе в розумних межах.

М’ЯЛОУ

Та ні, зрозумій же мене, любий небоже. Я хочу тебе одружити з тією дівчиною задля твоєї втіхи. Але питаю, чи ти здатен покохати її?

НІКЧЕМ

Принаймні я одружуся з нею, сер, якщо ваша воля. І коли спершу наше з нею кохання не йтиме по висхідній, то потім, як ми станемо чоловіком і жінкою і ближче приглянемось одне до одного, воно, з Божою допомогою, піде по нисхідній. Бо як когось уже ближче знаєш, то нащо дуріти від кохання? Але як ви кажете мені одружитись, то я одружуся. Я вирішив уперто і ригорично.

ЕВАНС

Добра відповідь. Тобто не жовшім, ви, мабуть, хотіли, шкажати «твердо і категорично». Але ваш намір добрий.

М’ЯЛОУ

Авжеж, мені також здається, що в мого небожа є намір.

НІКЧЕМ

Так, є, хай мене повісять, коли нема!

Входить Анна Пейдж.

М’ЯЛОУ

А ось і чарівна панна. (Кланяється) Задля вас я хотів би бути молодим, панночко!

АННА

Обід подано. Батько просить вас до столу.

М’ЯЛОУ

Я до його послуг, чарівна панно.

ЕВАНС

Хвалити Бога! Я не можу пропуштити передобідньої молитви.

М’ялоу і Еванс виходять.

АННА

Прошу ласкаво, заходьте, сер.

НІКЧЕМ

Ні, щиро вам дякую. Мені й тут добре.

АННА

Але ж на вас чекають з обідом, сер.

НІКЧЕМ

Я не голодний, дякую вам від щирого серця. (До Бевза) Хоч ти й мій служник, але піди прислужи за обідом моєму дядькові М’ялоу.

Бевз виходить.

Атож, інколи й мирові судді вдаються до послуг чужої челяді. В мене тільки троє служників та ще один паж. Що вдієш! Поки мати жива, доводиться обмежувати себе, жити, як усі бідні аристократи.

АННА

Я не піду без вас, сер. Ніхто не сяде до столу, поки вас не буде.

НІКЧЕМ

Слово честі, мені не хочеться їсти. Але дякую вам так, наче я вже пообідав.

АННА

Благаю вас, сер, заходьте.

НІКЧЕМ

Дякую вам, я краще погуляю тут. Я недавно забив собі ногу, коли змагався шпагою і кинджалом з одним учителем фехтування. Хто програє, мав з ’їсти цілу миску тушкованих слив. І, слово честі, відтоді я не витримую навіть духу гарячої їжі. Де це так собаки валують? Може, в місто привели ведмедів?

АННА Мабуть, привели, сер. Я десь чула таке.

НІКЧЕМ

Мені подобається ця розвага. Ій-богу, ніхто в цілій Англії стільки не закладався на цькуванні ведмедів, як я. А ви? Мабуть, вам страшно, як ведмедя спускають з ланцюга?

АННА Страшно, звичайно.

НІКЧЕМ

А мені їсти не давай, аби тільки поглянути, як цькують ведмедя. Я разів із двадцять бачив, як спускали з ланцюга славетного Секерсона, навіть смикав за ланцюг. А жінки репетували й верещали як скажені. Жінки справді-таки не зносять ведмедів, бо то гидкі, неоковирні тварини.

Сцена 2

Там само.

Входять Г’ю, Еванс і Бевз.

ЕВАНС

Мерщій біжи й рожпитайся, де дім доктора Каюша. Там ти жнайдеш таку шобі пані Шпритлі, що в нього жа няньку, чи жа доглядачку, чи жа куховарку, чи жа пралю, чи жа підмітачку.

БЕВЗ

Добре, пане.

ЕВАНС

А далі буде ще краще. Віддати їй чього лишта, бо та жінка ближька жнайома панни Пейдж, і я пишу їй, щоб вона жамовила шлово жа твого пана. Ну біжи, а я ж божою лашкою іду дообідувати. Жараж подадуть шир і яблука.

Виходять.

Сцена 3

Кімната в заїзді «Підв’язка».

Входять Фальстаф, Бардольф, Нім, Пістоль, Робін і господар заїзду.

ФАЛЬСТАФ

Слухай-но, шановний господарю!

ГОСПОДАР

Що так, голубе? Скажи своє вчене, мудре слово!

ФАЛЬСТАФ

Не жартуй, шановний господарю. Я мушу розпустити трохи свого почту.

ГОСПОДАР

Розпускай, прекрасний Геркулесе! Жени їх до біса, хай розбігаються, мов пацюки.

ФАЛЬСТАФ

Адже я маю всього десять фунтів на тиждень.

ГОСПОДАР

Ох ти кесарю Цезарю, царю-злидарю! Ну гаразд, я заберу в тебе Бардольфа, він буде в мене наливати пиво й затикати барило. Це тебе влаштує, хоробрий Гекторе?

ФАЛЬСТАФ

Зроби таку ласку, шановний господарю.

ГОСПОДАР

Сказано, як зав’язано. Нехай іде зі мною. (До Бардольфа) Побачимо, чи вмієш ти наливати так, щоб піни було більше, а пива менше. Я свого слова не беру назад. Ходімо. (Виходить)

ФАЛЬСТАФ

Іди з ним, Бардольфе. Торгувати пивом — чудове ремесло. Зі старого плаща може вийти новий фартух, а з підупалого челядинця — бравий шинкар. Іди з богом!

БАРДОЛЬФ

Про таке життя я й мріяв. Воно мені до шмиги. (Виходить)

ПІСТОЛЬ

Ох ти, циганська душе, та невже

Меча на чіп ти ладен поміняти?

НІМ

Його зачато на п’яну голову, тому він такий ласий до чарки. Нема в ньому геройського духу, ось у чім річ.

ФАЛЬСТАФ

Я радий, що спекався цього червонопикого. Він надто нахабно крав. Не мав ні міри, ні такту, мов поганий співак.

НІМ

Порядний злодій украде, та й перепочине.

ПІСТОЛЬ

Здобуде — ось як скаже нам мудрець.

Украде? Пхе, яке негарне слово!

ФАЛЬСТАФ

Справді, панове, я став бідний, як церковна миша.

ПІСТОЛЬ

Церковна миша з черевом ведмежим.

ФАЛЬСТАФ

І мушу вдаватись до хитрощів чи, сказати б навпростець, шахрувати, іншої ради немає.

ПІСТОЛЬ

І вороняті теж поживи треба.

ФАЛЬСТАФ

Хто з вас знає Форда, що мешкає в нашому місті?

ПІСТОЛЬ

Я знаю — то заможний чоловік.

ФАЛЬСТАФ

Я скажу вам, мої чесні друзі, що в мене лежить на серці.

ПІСТОЛЬ

Два пуди сала або, може, й більше.

ФАЛЬСТАФ

Облиш свої жарти, Пістолю. Сала на мені таки чималенько, але річ не в ньому. До сала треба ще й хліба чи, пак, грошей. І я знайшов добре джерельце. Одне слово, надумав по-залицятися до Фордової дружини. Я відчуваю, що вона до мого залицяння буде прихильна. Вона солодко озивається до мене, пускає очима бісики, підморгує мені. Я бачу її наскрізь. Якщо перекласти все з голосу почуттів на просту людську мову, воно означатиме: «Фальстафе, я твоя».

ПІСТОЛЬ

Її він вивчив, потім переклав

Із мови честі на звичайну людську.

НІМ Глибоко закинуто гачок! Та чи вловиться рибка?

ФАЛЬСТАФ

Подейкують, ніби вона користується чоловіковим гаманцем, як своїм власним, а в тому гаманці легіон золотих ангелів.

ПІСТОЛЬ

Гукни на поміч легіон чортів і сміливо берись до неї, друже!

НІМ

О, то ти любиш ангелів, а не рибку! Добре! Якби ти прихилив їх і до мене, бо я теж люблю золотих ангелів.

ФАЛЬСТАФ

Я ось написав їй листа. І такого самого Пейджевій дружині, що теж сьогодні виявляла до мене велику увагу і прискіпливо вивчала кожну часточку мого тіла. Її променистий погляд то осявав мою ногу, то золотив мій показний живіт.

ПІСТОЛЬ

То сонце золотило купу гною.

НІМ

Оце дотепно сказано! Спасибі!

ФАЛЬСТАФ

О, вона так пожадливо роздивлялася на мою статуру, що погляд її пік мене, мов промінь сонця крізь запалювальне скло. Ось і для неї лист. Ця жінка також порядкує гаманцем свого чоловіка. Вона, мов та Гвіана, сповнена золота і всякого добра. Я буду в них скарбником, а вони — моїми скарбницями. Одна стане для мене Ост-Індією, а друга Вест-Індією, і я торгуватиму з обома. (До Пістоля) Ось на, віднеси цього листа пані Пейдж. (До Німа) А ти оцього — пані Форд. Ми ще поживемо, хлопці, ще поживемо!

ПІСТОЛЬ

Щоб я став Пандаром, зганьбив свій меч?

Цьому не бути! Геть листи до біса!

НІМ

Я теж не хочу робити такого паскудства. Не така в мене вдача. Я дбаю про свою добру славу.

ФАЛЬСТАФ

(Робінові)

Бери, небоже, ти мої листи

Й спрямуй вітрило в золоті краї.

Це ж бидло хай шукає інший хлів.

Навчиться Фальстаф хитрощів новітніх

І збагатіє сам на штиб французів.

Крім пажа, він не має більше друзів.

Фальстаф і Робін виходять.

ПІСТОЛЬ

Хай кібець розклює твою печінку!

Я проживу й без тебе грою в кості.

Ще дурнів вистачить на мій гаман.

Ти ж підеш у старці, фрігійський турку.

НІМ

А я мізкую, як йому помститись.

ПІСТОЛЬ

Ти хочеш мститись?

НІМ

Небо в свідки — так!

ПІСТОЛЬ

Мечем чи хитрістю?

НІМ

І тим, і тим.

Відкрию Пейджеві, що дідько той намислив.

ПІСТОЛЬ

Ну, а від мене взнає Форд,

Що жде його обман:

На честь його чига той чорт

І на його гаман.

НІМ

Я такої вдачі, що не вгамуюсь, поки свого не доможуся. Я доведу Пейджа до того, що він сягне по отруту. Він оскаженів з ревнощів, бо я у гніві страшний. Такої вже я вдачі.

ПІСТОЛЬ

Ти справжній бог відплати. Я тобі

Стаю на поміч. Ну, тепер не гаймось!

Виходять.

Сцена 4

Кімната в домі доктора Каюса. Входять Спритлі, Бевз і Довбен.

СПРИТЛІ

Ось що, Джоне Довбене! Іди до вікна й дивись, чи не повертається додому мій господар, доктор Каюс. Бо коли він застане тут сторонніх, то перепаде і Господові Богу, і нашій рідній мові.

ДОВБЕН

Гаразд, дивитимусь.

СПРИТЛІ

Іди. А я за те ввечері, коли вже догасатиме жар у каміні, почастую тебе склянкою гарячого молока з вином.

Довбен виходить.

Який слухняний, лагідний хлопець! Такі чесні служники рідко трапляються. Я певна, що він ані пліткар, ані розбишака. Одне зле — забагато молиться, є в нього така вада. Але хто з нас без вад! Не гудьмо його. То, кажеш, твоє ім’я — Пітер Бевз?

БЕВЗ

Таки воно, оскільки немає кращого.

СПРИТЛІ

І твій господар — пан Нікчем?

БЕВЗ

Таки він.

СПРИТЛІ

Це, бува, не той, що має велику заокруглену бороду, таку як ніж у кушніра?

БЕВЗ

Та де там! У нього дрібненьке бліде лице й ріденька русява борідка. Таки руда, мов у Каїна.

СПРИТЛІ

А вдачі твій Нікчем плохої?

БЕВЗ

Таки плохої. Але при нагоді може й показати свій норов комусь нижчому за себе. Раз він навіть з лісником побився.

СПРИТЛІ

Та невже? О, то я його знаю! Це той, що ходить, задерши голову, ніби кілка проковтнув, і колін не згинає?

БЕВЗ

Еге, таки він.

СПРИТЛІ

Що ж, аби Господь не послав Анні Пейдж гіршої долі. Скажи велебному отцеві Евансу, що я зроблю все можливе для твого господаря. Анна добра дівчина, і я бажаю…

Повертається Довбен.

ДОВБЕН

Лишенько! Йде господар.

СПРИТЛІ

Ой, перепаде нам усім! Ходи мерщій сюди, голубе, посидь у цій комірчині. (Ховає Бевза в комірчину) Він довго не затримається вдома. Агов, Джоне Довбене! Джоне, чуєш? Піди поглянь, де наш господар. Може, він захворїв, що так довго не повертається додому? (Наспівує) А вниз по стежечці, а вниз…

Входить Каюс.

КАЮС

Що ти співай? Я не люблю такий дурниць. Будь ласка, принеси мені з моя комірчина un boitier, коробочка пігулок, такий зелененький. Чув, що я казав? Зелененький.

СПРИТЛІ

Чую, чую. Зараз принесу. (Вбік) Ще добре, що він сам не пішов туди. Бо якби знайшов того хлопця, то осатанів би з люті.

КАЮС

Ох-ох-ох, який спек! А мені треба ходив до королівський двір — важливий справа.

СПРИТЛІ

Оця коробочка, сер?

КАЮС

Так. Клади її в мій кишень. Depeche, мерщій. Де той шельм Довбен?

СПРИТЛІ

Гей, Джоне Довбене! Джоне!

ДОВБЕН

Я тут, сер.

КАЮС

Ти не Джон Довбен, а Шельм Довбен! Бери моя рапір і ходи зі мною до королівський двір.

ДОВБЕН

Вона вже наготована, он стоїть у передпокої, Каюсе. Слово честь, я дуже барився! Ох шорт! Qu’aі joublie?[15] Там у комірчина лежав зілля, без нього я не обійтися.

СПРИТЛІ (вбік)

Ох лишенько! Він оскаженіє, як знайде там хлопця.

КАЮС

О диябль, диябль! Хто це в мій комірчина? Злодій, шельми! (Витягає Бевза) Довбен, давай моя рапір!

СПРИТЛІ

Що з вами? Заспокойтеся!

КАЮС

Чого я маю покоїтись?

СПРИТЛІ

Це чесний хлопець, їй-богу!

КАЮС

А що робив чесний хлопець у моя комірчина? Чесний хлопець не ходить по чужий комірчина!

СПРИТЛІ

Благаю вас, не будьте таким флегматичним! Я вам скажу всю правду. Цей хлопець прийшов з дорученням до мене від велебного отця Еванса.

КАЮС

Ну?

БЕВЗ

Таки з дорученням. Він просить її, щоб…

СПРИТЛІ

Цить-бо!

КАЮС

Ні, ти сам цить-бо! А він хай казав!

БЕВЗ

Просить, щоб ця добродійка, ваша служниця, замовила добре слово Анні Пейдж за мого пана. Тобто щодо його сватання.

СПРИТЛІ

Так чи так, а я зроблю для твого пана все, що зможу. Біда тільки, що цей французький доктор, мій господар. Я маю право називати його своїм господарем, бо порядкую в його домі, перу, прасую, варю пиво, печу, мию, накриваю на стіл, стелю постіль, геть усе сама роблю…

БЕВЗ

Багато роботи на одні руки.

СПРИТЛІ

От бачиш. Справді, багато роботи, рано вставай, пізно лягай. Та я скажу тобі на вухо, але гляди, нікому й не писни: мій господар сам закоханий у панну Пейдж. Та дарма, я знаю, що Аннине серце належить іншому.

КАЮС (Бевзеві)

Гей ти, мавп, віддавай цей лист велебному отцеві Г’ю. Я викликай його на дуель. Буду колоти йому горло у Віндзорський парк. Я навчу той велебний мавп, як утрутитись у чужий справ. Можеш ішов геть, нічого тобі тут стовбич. Диябль! Я його вивалашу! Так, вивалашу! Робив з нього мокрий курка!

Бевз виходить.

СПРИТЛІ

Бог з вами, та ж він дбає не про себе, а про свого приятеля!

КАЮС

Однаково, про кого він дбай. Ти сам казав мені, що Анна Пейдж буде мій. Диябль! Я хочу вбивай той велебний шахрай! Я буду брати секундант господар заїзду «Підв’язка». Диябль! Анна Пейдж буде мій.

СПРИТЛІ

Пане, таж дівчина любить вас. Усе буде гаразд. А люди нехай собі кажуть, що хочуть.

КАЮС

Довбен, ходи за мною до королівський двір. Диябль! Якщо я не буду мати панна Пейдж, ти будеш летів звідси у двері голова вперед. Ходи за мною!

Каюс і Довбен виходять.

СПРИТЛІ

Дулю ти матимеш, а не панну Пейдж. Я знаю, кому віддане її серце. Жодна жінка у Віндзорі не знає Анни так, як я, і вона, слава Богу, нікого так не слухається, як мене.

ФЕНТОН (за лаштунками) Агов, є хтось удома?

СПРИТЛІ

Хто там? Заходьте, будь ласка!

Входить Фентон.

ФЕНТОН

Добрий день, тітонько Спритлі! Як почуваєте себе?

СПРИТЛІ

Дякую, сер, добре. Де ж би я погано почувала себе, коли моїм здоров’ям цікавиться ваша милість.

ФЕНТОН

Що нового? Як мається прекрасна панна Анна?

СПРИТЛІ

Ваша правда, сер, вона і прекрасна, і чесна, і ласкава дівчина. І, скажу щиро, прихильна до вас, слава Богу.

ФЕНТОН

То ви гадаєте, що мої справи непогані? Не марні мої залицяння?

СПРИТЛІ

Що ж, сер, усе в руках Господніх. Та однаково можу заприсягтись на Біблії, що вона вас кохає. У вашої милості є родимка над оком?

ФЕНТОН

Ну, є, то й що?

СПРИТЛІ

Та багато чого. Анна дуже весела дівчина, такої світ не бачив. Але голову даю на відруб, що чесна. Ми якось цілу годину гомоніли з нею про ту родимку. Ох, ні з ким так не насмієшся, як із Анною! Хоч сама вона більше сумна й малахолічна. Може, й за вами, сер, тужить.

ФЕНТОН

Я сьогодні ж таки побачуся з нею. Ось вам гроші. Тільки помагайте мені. Якщо побачите її раніше, то не забудьте нагадати про мене.

СПРИТЛІ

Нагадати про вас? Неодмінно нагадаю, будьте певні! А коли ми знов зустрінемося, то я ще більше розповім вашій милості, і про вашу родимку, і про решту залицяльників нашої любої Анни.

ФЕНТОН

Ну добре, прощавайте, я тепер дуже поспішаю. (Виходить)

СПРИТЛІ

Прощавайте, ваша милість. Ось хто справжній джентльмен! Та Анна його не любить. Я ж бо не згірше за інших знаю, що в неї на серці. А хай їм усім! Що я мала зробити? Геть забула! (Виходить)

Дія друга

Сцена 1

Перед домом Пейджа.

Входить пані Пейдж із листом.

ПАНІ ПЕЙДЖ

Ти диви! Я не отримувала любовних листів, коли була в розповні молодості й краси, а тепер мені їх шлють! Ану, що тут написано?! (Читає) «Не питайте в розуму, чому я вас кохаю, бо хоч розум добрий лікар для кохання, воно не бере його собі в порадники. Ви вже не молоді, та й я не молодий — оце й підстава для взаємного почуття. Ви веселі, і я веселий, ха-ха! Це ще більше притягає нас взаємно. Ви любите винце, і я люблю — чого ще треба для взаємності? Хай це буде, пані Пейдж, запорукою того, що я кохаю вас, якщо не досить слова вояка. Я не прошу: зглянься наді мною, бо така мова не личить воякові, я прошу: кохай мене.

Повір,

Я рицар твій,

Що в будь-якій

Пригоді злій

Помчить як стій

За тебе в бій.

Джон Фальстаф».

Ох ти ж, Іроде іудейський! Ох безбожний, розпусний світе! Старе луб’я, що от-от розсиплеться в порох, а корчить із себе молодого джигуна! Що я, в біса, такого нерозважного вчинила, що цей фламандський п’янюга насмів так писати мені? Таж він і трьох разів не був у моєму товаристві. Що він такого міг від мене почути? Господи, та я ж не була при ньому ні надто грайлива, ні надто весела. Ій-богу, я подам у парламент петицію, щоб витруїли весь чоловічий рід! Яку б йому придумати помсту? Не я буду, коли не помщуся, присягаюся тим пудингом, що ним він напхав своє черево за моїм столом!

Входить пані Форд.

ПАНІ ФОРД

Пані Пейдж! А я оце саме йду до вас.

ПАНІ ПЕЙДЖ

А я, пані Форд, збиралася йти до вас. Ви часом не хворі? Бо у вас такий вигляд, наче вам погано.

ПАНІ ФОРД

Ні, в мене вигляд гарний, я маю доказ цьому.

ПАНІ ПЕЙДЖ

А мені здалося, що поганий.

ПАНІ ФОРД

Може, й здалося, але ж, кажу, я маю доказ, що вигляд у мене квітучий. Ох, пані Пейдж, мені потрібна ваша порада.

ПАНІ ПЕЙДЖ

Що сталося, голубко?

ПАНІ ФОРД

Ох, люба моя, якби не одна дрібничка, я могла б доскочити великої честі!

ПАНІ ПЕЙДЖ

Не зважайте на дрібнички й доскакуйте честі. Та цур їм, тим дрібничкам, — у чім річ?

ПАНІ ФОРД

Якби я хоч на часину перестала боятись гріха, то могла б попасти в рицарський стан.

ПАНІ ПЕЙДЖ

Що за безглуздя! Аліса Форд — і рицарський стан? Який із вас рицар? Мечем махатимете, чи що? Ким були, тим і лишайтеся, голубко.

ПАНІ ФОРД

Ми тільки гаємо час. Нате ось, читайте, самі побачите, як я могла попасти в рицарі. Поки очі мої будуть здатні дивитись на чоловіків, я на жодного товстуна навіть не гляну. А він же так пристойно поводився, так вихваляв жіночу скромність і ганив розпусту! Я ладна була заприсягтися, що в нього слова не розбігаються з ділом. Насправді вони так ліпляться докупи, як сотий псалом із пісенькою про зелені рукавчики. І що за буря викинула на наш віндзорський берег цього череватого кита, з якого можна було б натопити кілька діжок лою? Як мені провчити його? Найкраще, мабуть, буде — подавати йому надію, нехай смажиться у власному салі на жару своєї хіті. Ви коли бачили таке?

ПАНІ ПЕЙДЖ

Слово в слово, тільки замість «Пейдж» написано «Форд»! Оце й уся різниця. Щоб ви не журилися, буцімто ненароком не так повелися й чимось дали привід до залицяння, ось вам такий самий лист, близнюк вашого. Але синівськими правами хай користується ваш, мій на них не претендує. Я певна, що той розпусник заготував з тисячу таких листів, тільки лишив порожнє місце на ім’я, і ці наші, либонь, не перші. Він їх, мабуть, скоро друкуватиме, бо йому байдуже, що класти під прес, коли вже він замахнувся на нас. Та я радше стала б велеткою і лягла б під гору Пеліон. Їй-богу, легше знайти двадцять розпусних голубок, ніж одного цнотливого чоловіка!

ПАНІ ФОРД

Той самий лист, та сама рука і однакові слова. Якої він про нас думки?

ПАНІ ПЕЙДЖ

Не знаю. Я вже ладна засумніватися у своїх власних чеснотах. Видно, я сама себе досі не знала. Бо якби він не помітив якихось моїх вад, що про них я не мала й гадки, то не зважився б так зухвало брати мене на абордаж.

ПАНІ ФОРД

Ви називаєте це «брати на абордаж»? Тоді на мою палубу він не попаде.

ПАНІ ПЕЙДЖ

І на мою також. Якби він закрався до мене в трюм, мій корабель миттю пішов би на дно. Треба йому за це помститися. Призначмо йому побачення, втішмо його надією, а потім будемо зволікати й дурити його, доки він не позакладає всіх своїх шкап господареві «Підв’язки».

ПАНІ ФОРД

Щоб провчити того нахабу, я готова на хоч би яку витівку, аби тільки вона не заплямила нашої честі. Ох, якби мій чоловік побачив цього листа! Він потім довіку ревнував би мене.

ПАНІ ПЕЙДЖ

Гляньте, он він іде! А з ним і мій старенький. Він такий далекий від ревнощів, як я від думки зрадити його. Думаю, що ця відстань безмежна.

ПАНІ ФОРД

Ви щасливіші за мене, пані Пейдж.

ПАНІ ПЕЙДЖ

Нам треба порадитись, як провчити того гладкого рицаря. Ходіть-но сюди.

Відходять у глибину сцени.

Входять Форд із Пістолем і Пейдж із Німом.

ФОРД

Я все-таки маю надію, що це помилка.

ПІСТОЛЬ

Надія в справах цих — як куций пес. Сер Джон закоханий у вашу жінку.

ФОРД

Але ж, сер, моя жінка вже не молода.

ПІСТОЛЬ

Він влещує шляхетних і простих,

Багатих, бідних, молодих і літніх.

Він любить мішанку — глядіть же, Форде!

ФОРД

Любить мою дружину?

ПІСТОЛЬ

Усім гарячим серцем. Заступіть

Йому ви стежку, бо, мов Актеон,

Здобудете страхітливу оздобу!

ФОРД

Яку оздобу, сер?

ПІСТОЛЬ

Та роги, що ж бо ще. Прощайте, Форде.

Пильнуйте, бо злодії люблять пітьму

Й зозулі навесні шукають гнізд.

Ходімо, Німе.

(Пейджеві)

Він вам правду каже.

(Виходить)

ФОРД

Треба тільки терпіння, і я все з ’ясую.

НІМ (Пейджеві)

І це правда, не в моїй натурі брехати. Він натурально образив мене. Надумав послати мене до вашої жінки з любовним листом. Але в мене є шпага, і вона такої натури, що, як треба, вміє вжалити. А Фальстаф закоханий у вашу жінку, та й годі. Мене звати капрал Нім, я вам кажу й ручуся, що це правда: мене звати Нім, а Фальстаф любить вашу жінку. Прощавайте. Доволі з мене його хліба й сиру, не в моїй це натурі. Прощавайте! (Виходить)

ПЕЙДЖ

Натурально, в натурі, не в натурі. Цей бовдур хоч кого заморочить своїми теревенями.

ФОРД (убік)

Я доберуся до того Фальстафа.

ПЕЙДЖ (убік)

Зроду не чув такого недорікуватого шахрая.

ФОРД (убік)

А як виявиться, що це правда? Що тоді?

ПЕЙДЖ (убік)

Я не повірю цьому пролазі, навіть якби за нього поручився сам єпископ.

ФОРД (убік)

Пістоль, здається, розважний хлопець. Що ж робити?

Пані Пейдж і пані Форд підходять до них.

ПЕЙДЖ

Як справи, Мег?

ПАНІ ПЕЙДЖ

Куди ти йдеш, Джордже? Стривай.

Пошепки розмовляють.

ПАНІ ФОРД

Що з тобою, любий Френку? Ти чогось невеселий?

ФОРД Я невеселий? Навпаки, веселий. Іди собі додому, йди.

ПАНІ ФОРД

Ох, знов убгав собі щось у голову. Ви йдете, пані Пейдж?

ПАНІ ПЕЙДЖ

Іду. Гляди, не спізнися на обід, Джордже! (Тихо пані Форд) Дивіться, хто сюди йде! Ось кого ми пошлемо до того мерзенного рицаря.

ПАНІ ФОРД

Їй-богу, я й сама вже думала про неї. Це якраз та людина, що нам потрібна.

Входить Спритлі.

ПАНІ ПЕЙДЖ

Ви йдете в гості до моєї дочки Анни?

СПРИТЛІ

До неї, авжеж. Як мається люба Анна?

ПАНІ ПЕЙДЖ

Заходьте до нас і самі побачите. До речі, нам треба про дещо поговорити з вами.

Пані Пейдж, пані Форд і Спритлі виходять.

ПЕЙДЖ

Ну що, пане Форде?

ФОРД

Ви чули, що мені сказав той мерзотник?

ПЕЙДЖ

Так. А ви чули, що мені сказав другий мерзотник?

ФОРД

Як ви гадаєте, їм можна вірити?

ПЕЙДЖ

Хай їм біс! Я нізащо не повірю, щоб той рицар міг чіплятися до наших жінок. Та ще ці негідники, що наклепали на нього, — колишні його челядинці, яких він прогнав геть, і тепер вони залишились без місця.

ФОРД

То це його колишні челядинці?

ПЕЙДЖ

Авжеж.

ФОРД

Від цього мені не легше. Він живе в заїзді «Підв’язка»?

ПЕЙДЖ

Так, у заїзді. Якщо він справді хоче підбити клинці до моєї дружини, я ладен відчинити йому всі двері і ручуся головою, що йому від неї, крім добірної лайки, нічого не перепаде.

ФОРД

Я також вірю своїй жінці, але не залишив би їх на самоті. Часом чоловіки бувають занадто довірливі. Я б за свою головою не ручився. Я не можу так легко заспокоїтись.

ПЕЙДЖ

Гляньте, он суне той базіка, господар «Підв’язки». Щось він нині вельми веселий. Не інакше, як у голові дурман або в кишені повний гаман.

Входить господар заїзду.

Як маєшся, господарю?

ГОСПОДАР

Дякую. А ти як маєшся, голубе? Ти справжній джентльмен! (Обертається) Де ж ви там, пане суддя?

Входить М’ялоу.

М’ЯЛОУ

Іду, добродію, іду. Моє шанування, низенько кланяюсь вам, любий пане Пейдже. Може, підете з нами? Є нагода розважитись.

ГОСПОДАР

Розкажіть йому, в чім річ, пане суддя, розкажіть, голубе.

М’ЯЛОУ

Сьогодні має відбутися двобій, сер. Г’ю Еванс, валлійський піп, битиметься з Каюсом, французьким лікарем.

ФОРД

Можна вас на двоє слів, дорогий господарю?

ГОСПОДАР

Що таке, голубе? (Відходить убік)

М’ЯЛОУ (Пейджеві)

Підете з нами подивитись на двобій? Наш веселий господар буде секундантом. Він, здається, призначив уже коленному інше місце для зустрічі. Кажуть, той піп жартувати не любить. Послухайте, я вам розповім, що там буде найсмішніше.

Відходять убік.

ГОСПОДАР

Чи ти, бува, не збираєшся позивати мого рицаря, мого шляхетного пожильця?

ФОРД

Ні, що ви! Я пришлю тобі сулію доброго вина, якщо ти відрекомендуєш мене йому і скажеш, що моє прізвище Хорт. Так, задля жарту.

ГОСПОДАР

Ось тобі моя рука, голубе. Ти матимеш до нього і доступ, і відступ — добре я кажу? І зватимешся Хортом. Наш рицар також любить пожартувати. Може, ходімо вже, шановні?

М’ЯЛОУ

Ми готові, добродію.

ПЕЙДЖ

Кажуть, той француз добре орудує рапірою.

М’ЯЛОУ

Пусте, сер, я про це міг би вам багато чого розповісти. Це тепер відмірюють відстань, дотримуються всіляких там пасадів та естокадів. А найважливіше — серце, пане Пейдже, мужнє серце. Колись я своєю шпагою міг розігнати чотирьох заводіяк, вони розбігалися, мов пацюки.

ГОСПОДАР

Пора, хлопці, пора! Ходімо!

ПЕЙДЖ

Я йду, хоч, по правді, бійок не люблю. Краще сварися скільки влізе, а битися зась.

Господар, М’ялоу і Пейдж виходять.

ФОРД

Дурний той Пейдж. Такий легковір, покладається на жіночу вірність! А я не можу так легко збутися підозри. Моя дружина була в Пейджа разом із тим рицарем, і, що вони там робили, я не знаю. Але довідаюся. Під прізвищем Хорт, ніби під маскою, я все вивідаю в самого Фальстафа. Якщо вона чесна, мої зусилля будуть не марні, якщо ні — правда виплатиться. (Виходить)

Сцена 2

Кімната в заїзді «Підв’язка».

Входять Фальстаф і Пістоль.

ФАЛЬСТАФ

Не дам жодного пенса!

ПІСТОЛЬ

Як так, то буде світ мені за мушлю,

Її мечем розкрию я негайно

І зразу поверну собі всю суму.

ФАЛЬСТАФ

Жодного пенса! Тобі мало того, що ти стільки разів віддавав у заставу моє добре ім’я? Я тричі ручився за тебе й за твого горілчаного брата Німа. Без мене ви б давно вже дивилися на світ крізь ґрати, мов двоє павіанів. Через вас я попаду в пекло, бо присягався своїм друзям джентльменам, що ви добрі вояки й хоробрі хлопці. А коли пані Бріджет згубила ручку від віяла, я дав слово честі, що в тебе її немає.

ПІСТОЛЬ

Чи ж я не поділивсь? Не дав п’ятнадцять пенсів?

ФАЛЬСТАФ

А ти подумай, дурисвіте, невже я важив би своєю душею задарма? Ну, годі, не висни на мені, я тобі не шибениця. Щезни! Кишені вирізувати в натовпі — ось де ти мастак. Гайда в свій родовий маєток, що зветься роздоріжжям! Іч яка цяця — не хотів віднести мого листа, поганець, бо йому, бачите, честь не дозволяє! Ох ти, мерзото! Навіть мені, хоч як я силкуюся втримуватись у межах честі, часом доводиться забувати про страх Божий, ставити потребу понад честь і шахрувати, викручуватись, дурити. А ти, бовдуре, хочеш честю прикрити своє лахміття, свій хижий, підступний норов, свою шинкарську мову і базарну лайку? Ото велике цабе — не схотів прислужитись мені!

ПІСТОЛЬ

Я каюся, чого ж тобі ще треба?

Входить Робін.

РОБІН

Сер, з вами хоче поговорити якась жінка.

ФАЛЬСТАФ

Нехай заходить.

Входить Спритлі.

СПРИТЛІ

Доброго ранку, ваша милосте.

ФАЛЬСТАФ

Доброго ранку, шановна пані.

СПРИТЛІ

Ні, ваша милосте, з вашого дозволу я не зовсім пані.

ФАЛЬСТАФ

Ну, то шановна панно.

СПРИТЛІ

Така, як матінка моя була

В той день, коли мене вже привела.

ФАЛЬСТАФ

Я вам вірю. А що ви хочете від мене?

СПРИТЛІ

Дозвольте, ваша милосте, сказати вам двоє слів.

ФАЛЬСТАФ

Хоч дві тисячі слів, красуне. Я уважно слухаю.

СПРИТЛІ

Сер, тут у Віндзорі є така собі пані Форд. Тільки відійдімо трохи далі, коли ваша ласка. Сама я живу в доктора.

ФАЛЬСТАФ

Он як. То що там із пані Форд?

СПРИТЛІ

Правда, ваша милосте, мова про неї. Тільки відійдімо трохи далі.

ФАЛЬСТАФ

Запевняю вас, ніхто нас не чує. Це мої люди. Мої власні слуги.

СПРИТЛІ

Ага! Хай Господь їх благословить і зробить ще й своїми слугами.

Відходять убік.

ФАЛЬСТАФ

То що там із пані Форд?

СПРИТЛІ

Вона така добра жінка. Боже праведний, який же з вас шалапут, нехай Господь простить вам і всім нам грішним!

ФАЛЬСТАФ

Що там із пані Форд? Ну, кажіть!

СПРИТЛІ

Не буду довго розводитись. Ви їй так закрутили голову, що вона аж нетямиться. Найкращому з двірських дженджиків, коли до Віндзора наїздив двір, не вдавалось так її розтривожити. А там же які рицарі і лорди, пани хоч куди, і всі в каретах. Їй-богу, карета за каретою, лист за листом, дарунок за дарунком, і все таке пахуче, самий мускус, і шурхотить шовками та грезетом. А слова які галантерейні, а вина, а цукри, все найкраще, найсмачніше! Жодна жінка не встояла б, а вона, їй-богу, ні на кого навіть не поглянула. Мені самій нині вранці давали двадцять золотих ангелів, та мене, як то кажуть, не обкрутять ніякі ангели, я беру їх тільки за чесні послуги, а не за таке. А вже її, присягаюсь вам, не могли вмовити бодай пригубити вина найзначніші особи, а то ж були графи, не хтось. Та що там графи — весь королівський почет! Але для неї всі вони, їй-богу, були як трава при дорозі.

ФАЛЬСТАФ

А що вона веліла мені передати? Швидше-бо кажи, мій Меркурію в спідниці!

СПРИТЛІ

Скажу: вона дістала вашого листа, тисячу разів дякує за нього і просить передати вам, що її чоловіка не буде вдома від десятої до одинадцятої.

ФАЛЬСТАФ

Від десятої до одинадцятої?

СПРИТЛІ

От-от. І тоді ви можете прийти подивитися на картину, вона каже, що ви знаєте, на яку. Її чоловіка, пана Форда, не буде вдома. Ох, як вона, сердешна, мучиться з ним! Він страх який ревнивий, у неї, бідолашної, не життя, а пекло.

ФАЛЬСТАФ

Отже, від десятої до одинадцятої. Кланяйтесь їй від мене, голубко, я неодмінно прийду.

СПРИТЛІ

Оце по-моєму. Та в мене є ще одне ділечко до вашої милості: пані Пейдж також вітає вас від щирого серця. І дозвольте сказати вам на вухо, що вона теж цнотлива, вихована й скромна, другої такої не знайдеться у Віндзорі, не пропустить жодної молитви, ні вранішньої, ні вечірньої. Вона попросила мене передати вашій милості, що, хоч її чоловік рідко виходить з дому, вона все-таки сподівається знайти колись таку хвилину. Зроду я ще не бачила, щоб жінка так закохалася! Мабуть, ви знаєте якісь чари, їй-богу, знаєте!

ФАЛЬСТАФ

Ні, запевняю вас. Усі чари — в моїй показній постаті, інших я не знаю.

СПРИТЛІ

Хай Бог вас благословить!

ФАЛЬСТАФ

Але скажіть мені, голубко, ось що: чи пані Форд і пані Пейдж не признавались одна одній, що закохані в мене?

СПРИТЛІ

Ото була б кумедія! Ні, не такі вже вони дурні. Але була б кумедія! Пані Пейдж ласкаво просить вас прислати їй свого малого пажа, її чоловік відчуває до нього велику психопатію, а він, повірте мені, порядна людина. Жодній жінці у Віндзорі не ведеться так добре, як їй, вона робить, що хоче, каже, що хоче, купує, що хоче, тринькає гроші, лягає і встає коли заманеться, має геть усе. І, правду сказати, вона й варта цього, бо в цілому Віндзорі немає більше такої ласкавої жінки, як вона. Нічого не вдієш, доведеться вам послати їй свого пажа.

ФАЛЬСТАФ

Ну що ж, пошлю.

СПРИТЛІ

Неодмінно пошліть, він може стати вашим посередником, ось побачите. Тільки придумайте якесь умовне слово, коли передаватимете щось одне одному, щоб хлопчина не зміг нічого збагнути. Молодим та зеленим не годиться знати всіляку гидоту. Нам, старим, інакше, ми всього набачилися й уміємо мовчати.

ФАЛЬСТАФ

Прощавайте, голубко, і кланяйтесь їм обом. Ось вам гаманець. І я ще лишаюся вашим боржником. Робіне, іди з цією жінкою.

Робін і Спритлі виходять.

Такі новини я люблю!

ПІСТОЛЬ (убік)

Ця відьма — Купідонова вістунка.

Напни вітрила і гайда за нею!

Здобудь її! А ні — хай тоне все.

(Виходить)

ФАЛЬСТАФ

Що ти скажеш на це, сердего Джоне? Так і далі роби. Твоє старе тіло ще послужить тобі, краще, ніж служило. Виходить, жінки ще й досі накидають на тебе оком. Здається, стільки вже витрачено, а є ще чим орудувати. Дякую тобі, моє добре тіло! Нехай собі кажуть, що ти неоковирно, абияк зліплене, байдуже — зате міцно.

Входить Бардольф.

БАРДОЛЬФ

Сер Джоне, там унизу на вас чекає якийсь пан Хорт, хоче побалакати з вами. Це він уранці послав вам пляшку вина.

ФАЛЬСТАФ

Кажеш, пан Хорт?

БАРДОЛЬФ

Так, сер.

ФАЛЬСТАФ

Проси його.

Бардольф виходить.

Такі пани Хорти, що можуть уполювати не тільки зайця, а й пляшку вина, мені до вподоби. Ага, пані Форд і пані Пейдж, спіймались ви на мій гачок! За ваше здоров’я! (П’є)

Повертається Бардольф з перевдягненим Фордом.

ФОРД

Дай вам, Боже, здоров’я, сер.

ФАЛЬСТАФ

І вам також, сер. Ви хотіли побалакати зі мною?

ФОРД

Я насмілився з’явитись до вас без попередження.

ФАЛЬСТАФ

Нічого, прошу. І що ж вам треба? (До Бардольфа) Іди вже собі, небоже.

Бардольф виходить.

ФОРД

Сер, я людина, що за свій вік витратила багато грошей. Прізвище моє Хорт.

ФАЛЬСТАФ

Любий пане Хорте, я радий познайомитися з вами ближче.

ФОРД

Любий сер Джоне, і я шукаю нагоди для такого знайомства. Не для того, щоб обтяжувати вас, бо скажу відверто: мені здається, я маю більше змоги труснути кишенею, ніж ви. Тому я й насмілився прийти сюди непроханий. Як то кажуть: пусти поперед гроші, то всі діла твої будуть хороші.

ФАЛЬСТАФ

Так, гроші — добрі вояки, скрізь собі проб’ють стежку.

ФОРД

Ваша правда. Ось у мене капшук грошей, який мені вже набридло носити. Поможіть мені, сер Джоне, візьміть собі частку цієї ноші. Половину або й усю.

ФАЛЬСТАФ

Дякую, сер. Але я не знаю, чим заслужив право бути вашим носієм.

ФОРД

Я скажу, чим, сер, якщо ви захочете мене вислухати.

ФАЛЬСТАФ

Кажіть, любий пане Хорте. Я радий слугувати вам.

ФОРД

Сер, я чув, що ви людина вчена, тому зрозумієте мене з двох слів. Я багато наслухався про вас і давно вже хотів відрекомендуватись вам, та все не випадало. Тож дозвольте відкрити вам одну таємницю, що виявить деякі мої вади. Але, любий сер Джоне, зважуючи мої дурощі, про які ви почуєте від мене, не забувайте й про свої власні витівки. Може, ви будете поблажливіші до мене, коли пам’ятатимете, як легко впасти саме в такий гріх.

ФАЛЬСТАФ

Добре, сер, кажіть.

ФОРД

У цьому місті мешкає одна дама, прізвище якої по чоловікові Форд.

ФАЛЬСТАФ

Он як! І що?

ФОРД

Я давно її люблю і, присягаюсь вам, багато чого віддав би задля неї. Я слідкував за нею шанобливо й закохано, ніколи не минав нагоди зустріти її, платив за кожну щасливу можливість бодай глянути на неї, не тільки їй купував подарунки, але й ще більше роздаровував їх іншим, аби лише довідатись, чого вона бажала б. Одне слово, я так її переслідував, як мене переслідувало кохання, переслідував, де тільки була змога. Та всі мої зусилля й гроші нічого не дали мені, крім, хіба, гіркого досвіду, який виявився дорожчим за найбільший діамант і який переконав мене, що поет казав правду:

Любов, як тінь: женись — вона втікає,

Втікай від неї — гнатись починає.

ФАЛЬСТАФ

І ви не отримали від неї жодної втішної обіцянки?

ФОРД

Жодної не отримав.

ФАЛЬСТАФ

А домагалися її?

ФОРД

Ніколи не домагався.

ФАЛЬСТАФ

То що ж то було за кохання?

ФОРД

Воно було, мов казковий замок, побудований на чужій землі. Я втратив свою прегарну будівлю, бо спорудив її не там, де треба.

ФАЛЬСТАФ

І навіщо ви розповідаєте мені про це?

ФОРД

Дослухайте мене до кінця, і все довідаєтесь. Бачте, хоч дама ця здається мені бездоганно чесною, я чув, що з іншими вона буває надто грайлива, навіть накликаючи на себе підозру. Я ось чого хотів би, сер Джоне. Ви джентльмен, прегарно вихований, красномовний, усюди бажаний гість, вас поважають за становище й особисті чесноти — за мужність рицаря, за галантність придворця й мудрість ученого.

ФАЛЬСТАФ

Ну що ви, сер!

ФОРД

Повірте мені! Та ви й самі це добре знаєте. Ось вам гроші. Витрачайте їх, будь ласка, витрачайте! Як треба — візьміть ще. До ваших послуг усе моє майно. І я за це нічого не хочу, тільки не пошкодуйте часу й візьміть ту пані Форд в облогу, перевірте її чесність. Пустіть у діло все своє зальотницьке мистецтво, здобудьте її, бо якщо справді хтось міг її здобути, то вам домогтися цього буде ще легше, ніж йому.

ФАЛЬСТАФ

Стривайте, сер, який же вам сенс намовляти мене здобути те, про що ви самі палко мрієте? По-моєму, ви знайшли дуже дивний лік на свою хворобу.

ФОРД

О, та ви зрозумійте, що я цим хочу досягти! Вона так надійно обмурувалася своїми чеснотами, що я боюся показати їй шал свого серця. Її чистота сяє так, що на неї страшно глянути. А маючи в руках якісь докази, я міг би сміливіше підступитись до неї зі своїми жаданнями. Тоді б її так не боронила чистота, добра слава, подружня вірність і тисяча інших укріплень, через які тепер мені важко пробитися. Що ви на це скажете, сер Джоне?

ФАЛЬСТАФ

Пане Хорте, найперше я згоден узяти ваші гроші. Потім — дайте мені свою руку. І, нарешті, слово джентльмена, що, коли ви того бажаєте, Фордова дружина буде ваша!

ФОРД

О, які ви добрі!

ФАЛЬСТАФ

Обіцяю вам, пане Хорте, вона буде ваша.

ФОРД

А про гроші не турбуйтесь, сер Джоне, скільки вам треба, ви їх матимете.

ФАЛЬСТАФ

А ви, пане Хорте, матимете пані Форд, неодмінно матимете. Можу вам сказати, що сьогодні я буду в неї. Вона сама призначила мені побачення. Якраз перед вами сюди приходила її повірниця чи помічниця. Я маю зустрітися з пані Форд між десятою й одинадцятою годиною, бо саме тоді її чоловіка, того шолудивого ревнивця, не буде вдома. Навідайтесь до мене ввечері, і я вам розповім, чого домігся.

ФОРД

Я щасливий, що познайомився з вами. А ви знаєте пана Форда?

ФАЛЬСТАФ

На біса мені той бідний рогоносець! Ні, я його не знаю. Але дарма я зву його бідним, кажуть, що той ревнивий бовдур, якому дружина наставляє роги, має купу грошви. Тим-то я й уподобав його жінку. Вона мені стане ключем до скрині свого рогатого сторожа. Ось де буде нагода поживитися!

ФОРД

Вам, пане, слід би його знати. Тоді ви могли б уникати зустрічі з ним.

ФАЛЬСТАФ

Хай він провалиться, крамар нікчемний! Від одного мого погляду в нього жижки затрусяться. Моя палиця, як метеор, заблисне над його рогатою головою, і він заніміє з жаху. Ось побачите, пане Хорте, я візьму гору над тим селюком, а ви візьмете його жінку. Не забудьте ж прийти ввечері. Форд — поганець, а я додам йому ще один титул. Ви переконаєтесь, пане Хорте, що він і поганець, і рогоносець. Приходьте ввечері, не забаріться. (Виходить)

ФОРД

От клятий ласій! Падлюка! В мене серце лусне з нетерплячки. Хто тепер скаже, що мої ревнощі безпідставні? Моя дружина послала до нього повірницю, час побачення визначено. Це ж змова! Хто б міг таке подумати? О, яка мука мати невірну дружину! Мою постіль хочуть споганити, скриню пограбувати, а чесне ім’я зганьбити! І я повинен мало що терпіти страшну кривду, а ще й вислухувати образи від свого майбутнього кривдника! Які образи, які прізвиська! Що проти них імена чортів і всякої пекельної нечисті! Сатана, Люцифер, Вельзевул — усе це звучить прегарно. А рогоносець, тюхтій-рогоносець! Навіть чорта не прозивають рогоносцем! Пейдж — дурень, заплішений дурень. Довіряє своїй дружині, не ревнує її. Та я швидше довірю фламандцеві масло, валлійському попові сир, ірландцеві пляшку горілки чи конокрадові коня, ніж свою дружину їй самій. Вона снує якісь плани, хитрує, вигадує, а коли вже жінка щось надумає зробити, то й зробить, серце надвередить, а свого доможеться. Хвалити Бога, що я ревнивий! Об одинадцятій годині. Я переб’ю їм побачення, викрию свою дружину, помщуся Фальстафові і поглузую з Пейджа. А тепер гайда додому. Краще прийти на три години раніше, ніж на хвилину спізнитися. Тьху, рогоносець! Рогоносець! (Виходить)

Сцена 3

Вигін поблизу Віндзора.

Входять доктор Каюс і Довбен.

КАЮС

Жак Довбен!

ДОВБЕН

Що бажаєте, сер?

КАЮС

Котра є годин, Жак?

ДОВБЕН

Минула година відтоді, коли велебний отець Г’ю мав зустрітися з вами.

КАЮС

Шорт! Він рятував своя голова тим, що не прийшов. Мабуть, молиться по своїй Бібль і забувай. Диябль! Жак Довбен, він був би мертвий людина, якби прийшов!

ДОВБЕН

Він хитрий, сер, добре знає, що ваша милість уб’є його, коли він прийде.

КАЮС

Шорт, він буде дужче мертвий, як солоний оселедець, коли я його вбивай. Бери рапір, Жак, я тобі показуй, як я його вбивай!

ДОВБЕН

Даруйте, сер, я не вмію фехтувати.

КАЮС

Бери рапір, шелихвіст!

ДОВБЕН

Стривайте, сюди йдуть люди.

Входять Пейдж, М’ялоу, Нікчем і господар заїзду.

ГОСПОДАР

Вітаю тебе, невгамовний докторе!

М’ЯЛОУ

Хай вас Бог благословить, пане Каюсе!

ПЕЙДЖ

Моє шанування, любий докторе!

КАЮС

Шого це ви — одна, дві, три, шотири — прийшов сюди?

ГОСПОДАР

Подивитись, як ти б’єшся, як нападаєш і як відбиваєшся, як ти робиш усі ті пунто, стокадо, реверси, вольти і монтани, як заходиш із того боку, а як із цього. То що, він уже вбитий, мій ефіопе? Вбитий, мій Франціску? Га, молодче? Що скажеш, мій Ескулапе, мій Галене, моє бузинове серце? То він убитий, голубе, так?

КАЮС

Шорт! Той піп — найбільший боягуз на весь світ. Не показав сюди свій ніс!

ГОСПОДАР

Зате вже ти, голубе, — кастільський король Сечогін, хоробрий Гектор Грецький!

КАЮС

Прошю вас бути свідок, що я чекав його шість, сім, два, три година, а він не прийшов.

М’ЯЛОУ

І добре зробив, любий докторе. Він лікар душі, а ви лікар тіла, обидва повинні лікувати, а не битися, така вже ваша робота. Правда ж, пане Пейдже?

ПЕЙДЖ

Пане М’ялоу, хоч ви тепер суддя і мирите людей, а й самі колись були завзятим фехтувальником.

М’ЯЛОУ

Хай йому грець, пане Пейдже, хоч я тепер старий і справді мирю людей, а як побачу шпагу, в мене аж руки сверблять, так хочеться схопити її. Ми стали суддями, лікарями чи священиками, а проте й досі зберегли в собі трохи молодечого запалу. Всі ми люди, пане Пейдже.

ПЕЙДЖ

Це правда, пане М’ялоу.

М’ЯЛОУ

Так і має бути, пане Пейдже. Я прийшов, щоб забрати вас додому, пане Каюсе. Я мировий суддя. Ви показали себе добрим лікарем, а велебний отець Г’ю — добрим і терплячим пастором. Ходімо зі мною, пане Каюсе.

ГОСПОДАР

Вибачте, пане Осломире. На два слова, мосьє Людоморе.

КАЮС

Людоморе? А що це такий?

ГОСПОДАР

Людомор по-нашому означає герой, голубе.

КАЮС

Шорт! То я великий людомор, більший за кожний англієць. Той піп — паршивий собак! Шорт, я йому буду відрізай вуха!

ГОСПОДАР

Він тебе добре надухопелить, голубе.

КАЮС

Надахупелить? А що це такий?

ГОСПОДАР

Це означає, що він тобі дасть сатисфакцію.

КАЮС

Шорт, я вимагай, щоб він мене надахупелить. Диябль! Я хочу цього!

ГОСПОДАР

Я вже подбаю, щоб він задовольнив твоє бажання, а ні, то хай іде до біса.

КАЮС

Я вам дуже дякуй!

ГОСПОДАР

Нема за що, голубе. (Тихо до своїх супутників) Пане М’ялоу, пане Пейдже і ви, кавалере Нікчеме, йдіть містом до Жаб’ячого ставу.

ПЕЙДЖ

Хіба велебний отець там?

ГОСПОДАР

Там. Подивитесь, у якому він гуморі. А я тим часом поведу доктора полем. Гаразд?

М’ЯЛОУ

Гаразд, ідемо.

ПЕЙДЖ, М’ЯЛОУ, НІКЧЕМ

Прощавайте, пане Каюсе!

Виходять.

КАЮС

Шорт! Я вбивай той піп, бо він улаштовуй шлюб якийсь нахаб з Анна Пейдж.

ГОСПОДАР

Убий, так йому й треба. А поки що вклади в піхви своє нетерпіння, облий холодною водою свою лють і ходімо полем до Жаб’ячого ставу. Я тебе поведу на ферму, де тепер гостює Анна Пейдж, і ти зможеш позалицятися до неї. Що, потеплішало на серці? Добре я кажу?

КАЮС

Шорт! Я вам дякуй за це! Шорт! Я люблю вас і буду посилай вам добрий гість, мій пацієнт. Самий графи, рицарі, лорди, джентльмени.

ГОСПОДАР

А я за це поможу Анні Пейдж спекатись тебе. Добре я кажу?

КАЮС

Шорт! Добре, дуже добре!

ГОСПОДАР

Ну, то ходімо,

КАЮС

Іди слід мене, Жак Довбен!

Виходять.

Дія третя

Сцена 1

Вигін біля Жаб’ячого ставу.

Входять Г’ю Еванс і Бевз.

ЕВАНС

Шкажи мені, друже Бевже; шлужнику шановного пана Нікчема, де ти шукав пана Каюша, що жве шебе доктором медичини?

БЕВЗ

Та скрізь шукав, велебний отче, і під лісом, і на давньому Віндзорському шляху, не шукав тільки на тій дорозі, що веде з міста.

ЕВАНС

Я тебе дуже прошу, пошукай його ще й там.

БЕВЗ

Добре, велебний отче. (Виходить)

ЕВАНС

Хай мене Бог проштить! Гнів мене опошів великий, і душа моя в тривожі. Я буду радий, якщо він обдурив мене. Яка меланхолія налягає мені на шерче. Якби мені оче нагода, я порожбивав би об голову того дуришвіта вші його пляшечки з шечею, прошти Гошподи!

(Співає)

На лужі, де ми квіти рвали,

Пташки шпівали мадригали.

Ми ліжко вштелемо квітками,

Хай жорі мерехтять над нами.

На лужі.

О Гошподи милошердний, аж плакати хочеться!

Пташки шпівали мадригали.

Ми в Вавілоні квіти рвали.

Хай жорі хлюпотять над нами.

На лужі.

Входить Бевз.

БЕВЗ

Он він іде звідти, велебний отче.

ЕВАНС

Хай іде, я йому радий!

(Співає)

На лужі, де ми квіти рвали.

Господи, поможи тому, хто штає жа правду! А яка в нього жброя?

БЕВЗ

Нема ніякої, велебний отче. А он від Жаб’ячого ставу надходять мій господар, пан М’ялоу і ще якийсь пан. Бачите, лізуть через перелаз.

ЕВАНС

Подай мені плаща. Або ні, краще тримай його напоготові. (Розгортає книжку й читає)

Входять Пейдж, М’ялоу і Нікчем.

М’ЯЛОУ

А ось і велебний Г’ю. Доброто ранку, панотче! Відірвати справжнього гравця від костей, а справжнього вченого від книжки — все одно що спинити сонце.

НІКЧЕМ (убік)

О люба Анна Пейдж!

ПЕЙДЖ

Моє шанування, велебний отче.

ЕВАНС

Хай ваш ушіх береже Гошподь!

М’ЯЛОУ

Що я бачу: і словом печем, і мечем січем? Ви вмієте і те, й те, велебний отче?

ПЕЙДЖ

І тримаєтесь, як молодик, — у самому камзолі й коротких штанях у таку мряку!

ЕВАНС

На че є швої причини й підштави.

ПЕЙДЖ

Ми прийшли до вас, бо хочемо зробити добре діло, велебний отче.

ЕВАНС

Чудово. Яке?

ПЕЙДЖ

Один добродій, якого начебто хтось образив, геть забув про свою гідність і так розходився, що ви собі й не уявляєте.

М’ЯЛОУ

Я дожив до глибокої старості, а ніколи не чув, щоб солідна вчена людина, з таким становищем, і так ганьбила свою честь.

ЕВАНС

Хто че?

ПЕЙДЖ

Ви його, мабуть, знаєте — доктор Каюс, славетний лікар- француз.

ЕВАНС

Краще говоріть мені, прошти Гошподи, он про той пеньок, ніж про нього.

ПЕЙДЖ

Чому?

ЕВАНС

Бо той пеньок більше рожуміється в науці Гіппократа й Галена, ніж він. А крім того, ваш доктор ще й негідник. Таких боягужів і негідників швіт не бачив!

ПЕЙДЖ

Ручуся, що це він мав битися з доктором.

НІКЧЕМ (убік)

О люба Анна Пейдж!

М’ЯЛОУ

Мабуть, так, — видно з його зброї. А он іде й доктор.

КАЮС

Не підпускайте їх одного до одного!

Входять господар заїзду, доктор Каюс і Довбен.

ПЕЙДЖ

Сховайте свою зброю, велебний отче!

М’ЯЛОУ

І ви також, любий докторе!

ГОСПОДАР

Відберіть у них зброю, і хай з’ясовують свої стосунки словами. Краще вже хай калічать нашу мову, ніж руки й ноги один одному!

КАЮС (тихо Евансові)

Прошу вас одне слово на мій вуха: чому ви не хотів зі мною бився?

ЕВАНС (тихо докторові Каюсу)

Благаю ваш, майте терпіння! (Голосно) Почекаймо кращої нагоди.

КАЮС

Шорт! Ви боягуз, ви собак, ви мерзенний мавп!

ЕВАНС (тихо докторові Каюсу)

Благаю ваш, не виштавляйте наш обох на пошміховишько перед шторонніми! По-дружньому прошу, я так чи інакше дам вам шатишфакчію! (Голосно) Я потрощу вші ваші пляшки ж шечею об вашу баранячу голову жа те, що ви не прийшли в домовлене мішче!

КАЮС

Диябль! Жак Довбен і ви, господар «Підв’язка»! Хіба я не чекав, щоб убити його? Хіба не приходив у домовлене місце?

ЕВАНС

Пришягаюся швоєю хриштияншькою душею, що домовлене мішче тут! Ось мій швідок — гошподар жаїжду «Підв’яжка»!

ГОСПОДАР

Цитьте, ви, Галліє і Валліє, французе і валлійцю, лікарю душі й лікарю тіла!

КАЮС

Ви дуже добре мовив! Прекрасно мовив!

ГОСПОДАР

Цитьте, кажу! Послухайте мене, господаря «Підв’язки»! Ну, хіба я не хитрий політик? Не Макіавеллі? Хіба я хочу втратити свого лікаря? Ні, він дає мені всяке зілля на хворобу й нa похмілля. Хіба я хочу втратити свого пастора, свого духовного отця, велебного Г’ю? Ні, він плекає мій дух і не жаліє вух. Подайте мені руки обидва — і ти, лікарю тілесний, і ти, лікарю небесний. Отак! Я обдурив вас, учені голови, обох, назвав кожному інше місце. Зате ваші величні серця б’ються, шкіра ціла, і нехай ця справа скінчиться пляшкою підігрітого вина. Заберіть у них шпаги в заставу. За мною, миролюбці! За мною, всі за мною!

М’ЯЛОУ

Ну й вигадько цей господар заїзду! Ходімо за ним, панове, ходімо!

НІКЧЕМ

(убік)

О люба Анна Пейдж!

КАЮС

Ага, я розумій! Він зробив з нас des sots[16]? Ха-ха-ха!

ЕВАНС

Нічого шобі! Виштавити наш людям на шміх! Помирімошь і поміжкуймо ражом, як помштитися негідному грішникові, мерженному гошподареві «Підв’яжки»!

КАЮС

Шорт! Я з цілий душа! Він обіцяв провести мене на той місце, де Анна Пейдж. Шорт! Він і тут мене обдурив!

ЕВАНС

Нічого, я жа че роштрощу йому довбешку! Ходіть жі мною!

Виходять.

Сцена 2

Вулиця у Віндзорі. Входять пані Пейдж і Робін.

ПАНІ ПЕЙДЖ

Ну, показуй дорогу, юний кавалере. Ти звик іти за своїм паном, а тепер тобі доведеться бути провідником. Що тобі приємніше, бути моїми очима чи не зводити очей із п’ят свого пана?

РОБІН

Певне, що я волію йти попереду вас, як личить чоловікові, а не плентатись за ним, як пес.

ПАНІ ПЕЙДЖ

О, ти вмієш лестити! Бачу, що з тебе вийде придворець.

Входить Форд.

ФОРД

Радий вас бачити, пані Пейдж. Куди ви йдете?

ПАНІ ПЕЙДЖ

Як казати щиро, сер, то в гості до вашої дружини. Вона вдома?

ФОРД

Так, і нудиться, бо нема товариства. Думаю, що коли б ваші чоловіки повмирали, ви б із нею одружилися.

ПАНІ ПЕЙДЖ

Неодмінно. З двома іншими чоловіками.

ФОРД

Де ви знайшли такого гарного півника?

ПАНІ ПЕЙДЖ

Це мій чоловік узяв його в… А хай йому біс, ніяк не згадаю його ім’я. Як звати твого пана, хлопче?

РОБІН

Сер Джон Фальстаф.

ФОРД

Сер Джон Фальстаф?

ПАНІ ПЕЙДЖ

От-от! А я не можу запам’ятати. Вони з моїм чоловіком так заприязнилися! То ваша дружина, кажете, вдома?

ФОРД

Так, удома.

ПАНІ ПЕЙДЖ

То я піду, сер. Мені кортить її швидше побачити.

Пані Пейдж і Робін виходять.

ФОРД

Що той Пейдж думає? Де його глузд? Де його очі? Не інакше, як сплять, і йому нема з них ніякої користі. Адже цей хлопчисько може віднести будь-якого листа за двадцять миль так само легко, як гарматне ядро — влучити в ціль за двісті сорок кроків. Пейдж потурає всім забаганкам дружини, дозволяє їй робити, що вона хоче. Ось вона йде до моєї дружини, і з нею — Фальстафів паж. Це ще тільки вітерець, а вже чути бурю. З нею Фальcтaфiв пaж! Справжня змова! Все спритно влаштовано, і наші непокірні дружини разом занепащають себе. Ну стривай же, гладкий джигуне, я тебе спіймаю, провчу свою дружину, стягну серпанок скромності з лицемірної пані Пейдж і доведу її чоловікові, що він — самовпевнений і впертий Актеон. І сусіди тільки схвалять мою рішучість.

Б’є годинник.

Годинник подає мені знак, а впевненість спонукає починати. Я знайду там Фальстафа. За це з мене ніхто не поглузує, всі похвалять, бо Фальстаф справді там, це так само певне, як те, що земля стоїть на місці. Іду, негайно йду!

Входять Пейдж, М’ялоу, Нікчем, господар заїзду, Г‘ю Еванс, Каюс і Довбен.

УСІ РАЗОМ

Добрий день, пане Форде!

ФОРД

Добрий день! Слово честі, гарне товариство! В мене сьогодні смачний обід, запрошую всіх до себе.

М’ЯЛОУ

Пробачте, але я не можу, пане Форде.

НІКЧЕМ

І я також, сер. Ми запрошені обідати з панною Пейдж, а я ні за які скарби на світі не хочу порушувати свою обіцянку.

М’ЯЛОУ

Ми ладнаємо заручини Анни Пейдж із моїм небожем Нікчемом і сьогодні маємо дістати відповідь.

НІКЧЕМ

Сподіваюся, ви не відмовите мені, батечку Пейдже?

ПЕЙДЖ

Ні, пане Нікчеме, я цілком на вашому боці. Але моя дружина, докторе Каюсе, тягне за вами.

КАЮС

Шорт, я знай! І дівчина любив мене, так казав моя ключниця Спритлі.

ГОСПОДАР

А що ви скажете про молодого Фентона? Він і погуляти, й потанцювати мастак, очі в нього сяють по-молодечому, він віршує і красно говорить, а пахне, як квітень із травнем разом. Цей свого доможеться, ось побачите, ось побачите! В нього на лобі написано, що він свого доможеться!

ПЕЙДЖ

Але не з моєї згоди, за це я ручуся. Той молодик не має ніякого майна, водиться з розпусним принцом і Пойнсом, надто високо літає і надто багато знає. Ні, моїми грішми він не вимостить дороги до свого добробуту. Коли він хоче взяти мою дочку, то нехай бере її так, як є, без посагу. Гроші дістануться тому, хто матиме мою згоду на шлюб. А тут моєї згоди не буде.

ФОРД

Щиро вас прошу, ходімо до мене! Якщо не всі, то хоч дехто з вас. Крім доброго обіду, я ще обіцяю вам і гарну розвагу — покажу одне диво. Ходімо, пане докторе, і ви, пане Пейдже, і ви, велебний отче!

М’ЯЛОУ

Ну, то прощавайте. Нам буде зручніше побалакати про свою справу в домі пана Пейджа.

М’ялоу і Нікчем виходять.

КАЮС

Пішов додому, Довбен! Я також скоро прийду.

Довбен виходить.

ГОСПОДАР

Бувайте здорові, мої любі. Я піду до свого чесного рицаря і лигну з ним пляшку канарського. (Виходить)

ФОРД (убік)

Може, я його самого так лигну, що він без вина затанцює. Ходімо, панове!

УСІ

Ходімо, глянемо на ваше диво.

Виходять.

Сцена 3

Кімната в домі Форда.

Входять пані Форд і пані Пейдж.

ПАНІ ФОРД

Ну де ви, Джоне, Роберте?!

ПАНІ ПЕЙДЖ

Швидше, швидше! Є кіш для білизни?

ПАНІ ФОРД

Є, вже наготовлений. Ну де ви там, Роберте!

Входять служники з кошем.

ПАНІ ПЕЙДЖ

Сюди, сюди!

ПАНІ ФОРД

Поставте його тут!

ПАНІ ПЕЙДЖ

Скажіть їм, що треба буде зробити. Не гаймо часу.

ПАНІ ФОРД

То от, як я вже казала, Джоне й Роберте, чекайте в броварні, а коли я вас погукаю, мчіть сюди, відразу хапайте цього коша на плечі і, не гаючись, чимдуж несіть на луг до пральні. Як прибіжите, то висипте все, що в ньому є, в брудний рівчак біля самої Темзи.

ПАНІ ПЕЙДЖ

Зрозуміло, що треба зробити?

ПАНІ ФОРД

Та я їм пояснювала вже кілька разів, вони все зроблять. Ідіть і прийдете, як я вас погукаю.

Служники виходять. Входить Робін.

ПАНІ ПЕЙДЖ

А ось і Робін!

ПАНІ ФОРД

Ну, соколику, які новини?

РОБІН

Мій пан, сер Джон, стоїть біля задніх дверей, пані Форд, і просить дозволу зайти.

ПАНІ ПЕЙДЖ

А ти, малий шельмо, не зрадив нас?

РОБІН

Ні, присягаюсь честю! Мій пан не знає, що ви тут, пані Пейдж. Він погрожував, що коли я розповім вам про його побачення з пані Форд, то дасть мені довічну волю, тобто прожене геть.

ПАНІ ПЕЙДЖ

Ти гарний хлопчик. Своєю мовчанкою ти заробив собі нову куртку й штани. Ну, я піду сховаюся.

ПАНІ ФОРД

Так, ідіть. А ти, хлопче, скажи своєму панові, що я сама. Пані Пейдж, не забудьте своєї ролі.

ПАНІ ПЕЙДЖ

Не бійтесь. Якщо я погано гратиму свою роль, можете освистати мене. (Виходить)

ПАНІ ФОРД

Ну, берімося до діла. Начувайся ж, гниле барило, начувайся, надутий дурню, ми тебе навчимо відрізняти голубку від курки!

Входить Фальстаф.

ФАЛЬСТАФ

«Невже ти мій, клейноде райський?» Тепер мені можна й померти! Я вже багато прожив на світі і ось досяг вершини бажань. О хвилино блаженства!

ПАНІ ФОРД

О любий сер Джоне!

ФАЛЬСТАФ

Пані Форд, я не вмію лестити і не маю хисту до солодких слів, але скажу, що я грішу в думках своїх — бажаю смерті вашому чоловікові. Всевишній не дасть мені збрехати, я хотів би зробити тебе своєю леді.

ПАНІ ФОРД

Мене своєю леді, сер Джоне? Бог з вами, яка з мене леді!

ФАЛЬСТАФ

Нехай би французький двір показав мені ще хоч одну таку жінку, як ти! Я вже бачу, як твої очі в своєму сяйві змагатимуться з діамантами. Твої брови так гарно вигнуті, що тобі личитиме будь-який капелюшок — і корабликом, і карнавальний, і венеційський.

ПАНІ ФОРД

Моїм бровам личить тільки звичайна хустка, та й то вже, мабуть, не дуже.

ФАЛЬСТАФ

Їй-богу, ти жорстока до себе! З тебе вийде справжня придворна дама, твої пружні ноги ніби для того й створені, щоб ти ходила в пишних напівкруглих фіжмах. Я уявляю собі, якою б ти стала, коли б до тебе прихилилась не тільки природа, а й доля! І не відмагайся, однаково своїх чарів не сховаєш!

ПАНІ ФОРД

Повірте, нічого такого в мені немає.

ФАЛЬСТАФ

А за що ж я покохав тебе? Хіба це не доказ, шо в тобі є щось особливе? Я не вмію лестити й казати, що ти і така, і он яка, мов ті шепеляві облудники, схожі на жінок у чоловічому вбранні, від яких тхне, ніби в аптеці, коли там сушать лікарські трави, але я кохаю тебе, кохаю тільки тебе, і ти варта мого кохання!

ПАНІ ФОРД

Не дуріть мене, сер! Я боюся, що ви любите пані Пейдж.

ФАЛЬСТАФ

То вже краще скажи, що я люблю прогулюватися повз боргову в’язницю, яка для мене наче той дим від паленого вапна.

ПАНІ ФОРД

Один Бог знає, як я вас кохаю, і ви колись пересвідчитеся в цьому.

ФАЛЬСТАФ

Будь вірна своєму коханню. Я виправдаю його.

ПАНІ ФОРД

Ні, я таки мушу вилити вам своє серце, як оце ви вилили своє, бо що ж то за кохання, коли про нього не знає коханий.

Вбігає Робін.

РОБІН

Пані Форд, пані Форд! Там перед дверима стоїть пані Пейдж, спітніла, засапана, схвильована, й каже, що їй конче треба поговорити з вами.

ФАЛЬСТАФ

Не можна, щоб вона мене побачила! Я сховаюся за завісу.

ПАНІ ФОРД

Сховайтеся, прошу вас! Вона не вміє тримати язика на припоні.

Фальстаф ховається. Входить пані Пейдж.

ПАНІ ПЕЙДЖ

О пані Форд, що ви накоїли! Ви зганьблені, ви пропащі, ви загинули навіки!

ПАНІ ФОРД

Та що сталося, люба моя?

ПАНІ ПЕЙДЖ

Гарно ж ви повелися, пані Форд! Мавши такого чесного чоловіка, дали йому привід до підозри!

ПАНІ ФОРД

Який привід?

ПАНІ ПЕЙДЖ

Який? І не сором питати? Я була про вас кращої думки.

ПАНІ ФОРД

Ради Бога, що сталося?

ПАНІ ПЕЙДЖ

Сюди йде ваш чоловік, голубонько, з усіма віндзорськими урядниками. Каже, що, коли його не було вдома, ви, забувши про свою честь та гідність, домовилися з якимось облесником і впустили його до себе. Вони хочуть перетрусити весь дім. Ви пропали!

ПАНІ ФОРД

Та це неправда!

ПАНІ ПЕЙДЖ

Дай Боже, щоб це була неправда і тут не виявилось ніякого чоловіка. Проте пан Форд іде сюди з гуртом віндзорців шукати його. Я прибігла попередити вас. Якщо ви невинні, я, звичайно, рада, але якщо тут десь причаївся ваш приятель, швидше спровадьте його, не гайтесь ані хвилини! Не треба метушитися, опануйте себе й прикиньте, як урятувати свою честь, а ні, то прощай навіки щасливе життя.

ПАНІ ФОРД

Що ж мені робити? До мене й справді завітав один добродій, мій близький приятель, і я боюся не так своєї ганьби, як небезпеки, що нависла над ним. Я б не пошкодувала й тисячі фунтів, аби тільки його тут не було!

ПАНІ ПЕЙДЖ

Ох, яка ганьба! Але тепер уже пізно бідкатися, треба щось робити. В домі його не можна сховати. О, якої ж я про вас була хибної думки! Дивіться, ось тут стоїть кіш. Коли ваш приятель не дуже високий і не гладкий, то він міг би залізти сюди, а зверху б його прикрили брудною білизною, ніби наготували її прати. Тепер саме на лузі перуть білизну, то нехай двоє ваших служників і віднесуть кіш туди.

ПАНІ ФОРД

Ні, він надто тілистий і не влізе в кіш. Що ж мені робити?

Фальстаф виходить з-за завіси.

ФАЛЬСТАФ

Ану, хай я гляну на той кіш! О, я влізу в нього! Ще й як улізу. Послухайтесь поради своєї приятельки. Я влізу!

ПАНІ ПЕЙДЖ

Що? Сер Джон Фальстаф? (Тихо) А як же розуміти вашого листа, рицарю?

ФАЛЬСТАФ (тихо)

Я люблю тебе. Тільки допоможи мені вибратися звідси! Допоможи залізти в кіш! Я ніколи більше. (Залазить у кіш, і його прикривають брудною білизною)

ПАНІ ПЕЙДЖ

Поможи прикрити свого пана, хлопче! Кличте мерщій служників, пані Форд! (Тихо) О, зрадливий рицарю!

Робін виходить.

ПАНІ ФОРД

Джоне, Роберте, де ви!

Входять служники.

Забирайте швидше цю білизну. Де коромисло? Які ж ви неповороткі! Віднесіть коша до пралі на луг. Швидше, не гайтесь!

Входять Форд, Пейдж, Каюс і Еванс.

ФОРД

Прошу, заходьте! Якщо виявиться, що підозра не має підстав, смійтеся з мене, глузуйте, скільки влізе, я буду вартий того. Стривайте, куди ви несете цього коша?

СЛУЖНИКИ

До пралі, куди ж іще.

ПАНІ ФОРД

А тобі навіщо знати, куди вони несуть коша? Ото ще — почнеш утручатися в моє прання!

ФОРД

У прання? Хотів би я відіпрати бруд, що налип до мого чесного ім’я. Так, відіпрати, поки не пізно!

Служники з кошем виходять.

Панове, цієї ночі мені приснився сон. Я вам розповім його. Але спершу нате ключі, підійміться в горішні покої і перетрусіть усе, загляньте в кожен куток! Запевняю вас, що ми виженемо лиса. А найперше перекриймо йому шлях до втечі. (Замикає двері) Тепер починаймо лови.

ПЕЙДЖ

Пане Форде, голубе, заспокойтесь! Ви тільки собі шкодите.

ФОРД

Правда, пане Пейдже, не треба хвилюватися. Ходімо, панове. Зараз ми розважимось. Ходімо зі мною. (Виходить)

ЕВАНС

Ну й шкаженої вдачі чей Форд, ревнивий до нештями!

КАЮС

Шорт! У Франції нема така мода, у Франції не ревнував!

ПЕЙДЖ

Що ж, ходімо за ним, панове, глянемо, кого він знайде.

Пейдж, Каюс і Еванс виходять.

ПАНІ ПЕЙДЖ

Маємо подвійну втіху, правда?

ПАНІ ФОРД

Я сама не знаю, що для мене приємніше: чи що мій чоловік пошився в дурні, чи що ми провчили сера Джона.

ПАНІ ПЕЙДЖ

Уявляю, що з ним було, коли ваш чоловік спитав про кіш!

ПАНІ ФОРД

Я майже певна, що йому не завадить викупатись, і ми зробимо йому добру послугу, кинувши його в рівчак.

ПАНІ ПЕЙДЖ

Повісити б його, мерзенного гріховоду! Всіх таких, як він, слід би викупати в брудній воді, хай би його чорти взяли.

ПАНІ ФОРД

Мабуть, мій чоловік якимось чином дізнався, що Фальстаф буде тут, бо я ще ніколи не бачила, щоб він так казився з ревнощів.

ПАНІ ПЕЙДЖ

Я спробую випитати, що там сталося. А з тим ситим розпусником ми ще пожартуємо, бо для його хіті цих ліків замало.

ПАНІ ФОРД

Може, пошлемо до нього ту пройду Спритлі? Хай вибачиться від нашого імені за те, що його вкинули у воду, і поманить новою надією. А ми придумаємо, як його ще раз провчити.

ПАНІ ПЕЙДЖ

Так і зробімо. Покличмо його на завтра годину на восьму, ніби для того, щоб спокутувати свою провину.

Вертаються Форд, Пейдж, Каюс і Еванс.

ФОРД

Ніяк не можу знайти його. Невже той негідник тільки хвалився тим, чого не міг досягти?

ПАНІ ПЕЙДЖ (тихо до пані Форд) Ви чули?

ПАНІ ФОРД

Гарно ж ви повелися зі мною, пане Форде, нічого не скажеш!

ФОРД Та бачу вже, що повівся не так як слід.

ПАНІ ФОРД

Дай Боже, щоб хоч ваші вчинки були кращі, ніж ваші думки!

ФОРД Амінь!

ПАНІ ПЕЙДЖ Ви самі собі ворог, пане Форде.

ФОРД Так, і через це мушу каратися.

ЕВАНС

Хай Гошподь не проштить моїх гріхів у шудний день, коли в чьому домі, в чих шкринях і в чих шафах хтошь ховається.

КАЮС Шорт, я теж так гадай. Тут нема ніхто.

ПАНІ ПЕЙДЖ

Ох, пане Форде, і вам не соромно? Який злий дух, який дідько навіює вам ці химери? Ревнощі — тяжкий хрест, я б не схотів його нести за всі скарби Віндзорського замку.

ФОРД

Це моя вада, пане Пейдже, і я через неї караюся.

ЕВАНС

Ви караєтешь череж твоє нечиште шумління. Шкличте шюди п’ять тишяч жінок чи й ще п’ятшот, і ваша дружина буде шеред них найчешніша.

КАЮС

Шорт, вона справді чесний жінка!

ФОРД

Ну добре, але ж я покликав вас на обід. Ходім, поки що погуляємо в парку. І прошу вас, вибачте мені. Я вам потім поясню, чому я так повівся. Ходімо, дружино моя, і ви, пані Пейдж. Вибачте вже мені, від щирого серця прошу вас, вибачте!

ПЕЙДЖ

Ходімо, панове. Але ми ще посміємося з нього, згадайте моє слово. А на завтра я вас запрошую до себе на сніданок. Потім ми влаштуємо полювання, в мене в добрий сокіл. Згодні?

ФОРД

Я на все згоден.

ЕВАНС

Коли вже є один, то я буду другий, для товриштва.

КАЮС

А коли вже є два, то я буду три.

ФОРД

Прошу, ходімо, пане Пейдже.

ЕВАНС

А я ваш прошу, не жабудьте жавтра про того лукавого негідника гошподаря жаїжду!

КАЮС

Добре, я цілий душа згоден з вами! Хай би його шорт брав!

ЕВАНС

Мерженний крутій, отак поглужувати й пожнущатися ж нас!

Усі виходять.

Сцена 4

Перед домом Пейджа.

Входять Фентон і Анна Пейдж.

ФЕНТОН

Я в твого батька ласки не здобуду.

Не посилай мене до нього, мила!

АННА

А що робити?

ФЕНТОН

Будь сама собою.

Він каже, що мій рід високий надто

Й що я, майно прогайнувавши, хочу

Гаман дірявий посагом латати.

Багато що на карб мені він ставить:

Розваги давні, п’яне товариство.

І ще він каже, що в тобі люблю я

Не вроду й серце, а майбутні гроші.

АННА

А може, й правда те, що він гадає?

ФЕНТОН

Ні, присягаюсь сподіванням раю!

Хоч визнаю — через його багатство

Я залицятися почав до тебе.

Та потім я збагнув, що ти сама

Вартніша, ніж усі клейноди в світі.

Тепер мене єдиний вабить скарб:

Ти, Анно!

АННА

Фентоне, коханий мій,

Все ж намагайтесь прихилити батька.

А як обставини й благання скромні

Не допоможуть, то… Стривайте, йде хтось!

Відступають убік і тихо розмовляють далі.

Входять М’ялоу, Нікчем і Спритлі.

М’ЯЛОУ

Перебийте їм розмову, пані Спритлі. Нехай мій небіж зараз сам освідчиться їй.

НІКЧЕМ

Спробую. Купив, не купив, а поторгуватись можна.

М’ЯЛОУ

Тільки не бійся!

НІКЧЕМ

Ні, я її не боюся, що вона мені! Але таки страшнувато.

СПРИТЛІ

Панночко, послухайте-но, ось пан Нікчем хоче поговорити з вами.

АННА

Іду, іду!

(Фентонові)

Оце то батько вибрав —

Букет смердючий щонайгірших вад,

Зате на рік прибутку триста фунтів!

СПРИТЛІ

А ви як поживаєте, дорогий пане Фентоне? Можна вас на одне слово?

М’ЯЛОУ

Ось вона йде. Сміливіше, хлопче! Згадай, який у тебе був батько!

НІКЧЕМ

Так, у мене був батько, панно, дядько знає про нього багато кумедних історій. Розкажіть, будь ласка, дядьку, панні, як він раз украв із пташника дві гуски, прошу вас!

М’ЯЛОУ

Панно, мій небіж любить вас.

НІКЧЕМ

Авжеж, люблю, як кожну жінку в цьому графстві.

М’ЯЛОУ

Ви будете з ним жити, як вельможна леді.

НІКЧЕМ

Его ж, як леді, не вельможна, а так собі, середня.

М’ЯЛОУ

Він запише на вас сто п’ятдесят фунтів прибутку.

АННА

Дорогий пане М’ялоу, дайте своєму небожеві освідчитись самому.

М’ЯЛОУ

Залюбки! Дякую вам, дякую за таку підтримку! (Нікчемові) Панна хоче поговорити з тобою. Я вас залишу самих.

АННА

Ну, пане Нікчеме?

НІКЧЕМ

Ну, люба панно?

АННА

Яка ваша остання воля?

НІКЧЕМ

Остання воля? Отакої, нічого собі жарт! Я ще не склав своєї останньої волі, хвалити Бога, я не такий хирляк.

АННА

Я не те мала на думці, пане Нікчеме. Я питаю, чого ви хочете від мене?

НІКЧЕМ

Щиро казати, я сам хочу від вас дуже мало або й зовсім нічого не хочу. Це ваш батько й мій дядько надумали одружити нас. Якщо ви згодні, то нехай, а як ні, то комусь іншому пощастить. Дядько з вашим батьком краще за мене все вам пояснять. Спитайте он свого батька, він якраз іде.

Входять Пейдж і пані Пейдж.

ПЕЙДЖ

О, тут пан Нікчем! Будь з ним ґречна, доню.

А що шукає біля нас пан Фентон?

Негоже вам тепер сюди вчащати.

Я ж бо сказав, що вже дочку засватав.

ФЕНТОН

Благаю вас, не гнівайтесь на мене!

ПАНІ ПЕЙДЖ

Забудьте, голубе, про нашу Анну.

ПЕЙДЖ

Вона не пара вам, ви це вже чули.

ФЕНТОН

Але ж, послухайте…

ПЕЙДЖ

Ні, годі, сер.

Присутність ваша тут — для нас образа.

А вас, панове, прошу до світлиці.

Пейдж, М’ялоу й Нікчем виходять.

Спритлі (Фентонові)

Поговорили б ви ще з пані Пейдж.

ФЕНТОН

О пані Пейдж, моя любов до Анни

Така велика, щира й безоглядна,

Що хоч би хто мене картав і ганив,

Кохання прапора не опущу я

Й не відступлю. Підтримайте мене!

АННА

Той дурень світ мені зав’яже, мамо!

ПАНІ ПЕЙДЖ

Ні, в мене кращий є жених для тебе!

СПРИТЛІ (вбік)

Це, безперечно, мій господар, доктор.

АННА

То вже в могилу ліпше закопайте

Мене живцем, ніж з нелюбом єднати.

ПАНІ ПЕЙДЖ

Не побивайсь так, доню. Вам же, сер,

Не стану я ні ворогом, ні другом,

А взнаю спершу, що на серці в Анни,

І діятиму далі з нею в згоді.

Прощайте поки що, нехай іде,

Щоб не розгнівала даремне батька.

ФЕНТОН

Прощайте, пані Пейдж.

Прощай, кохана.

Пані Пейдж і Анна виходять.

СПРИТЛІ

Це все я! Все я! Невже ви, сказала я їй, захочете віддати свою дитину якомусь дурневі чи знахареві? Погляньте краще на пана Фентона. Це все я!

ФЕНТОН

Спасибі, ось тобі платня. А перстень

Сьогодні ж передай коханій Анні.

(Дає їй перстень і гроші)

СПРИТЛІ

Хай вам Бог пошле щастя!

Фентон виходить.

Яке в нього добре серце! За такого чоловіка жінка піде у вогонь і в воду. Хоча все-таки хай би краще Анну взяв мій господар. Чи, може, пан Нікчем? Чи справді пан Фентон? Я зроблю все, що зможу, для кожного з них, бо я їм обіцяла і дотримаю слова, але найбільше поклопочусь про пана Фентона. Ох, та мені ж мої дві дами дали доручення до сера Джона Фальстафа. А я, дурепа, замість бігти до нього гаю час. (Виходить)

Сцена 5

Кімната в за їзд і «Підв’язка».

Входять Фальстаф і Бардольф.

ФАЛЬСТАФ

Агов, Бардольфе!

БАРДОЛЬФ

Слухаю, сер.

ФАЛЬСТАФ

Принеси мені кварту вина. Та поклади в нього сухарів.

ДОЖ

Йти до такого, щоб тебе винесли в коші, мов купу тельбухів з різниці, й вивернули в Темзу! Ну, коли я дам себе ще раз так обдурити, то хай із мене витрусять мозок, підсмажать і віддадуть собаці під Новий рік! Ті мерзотники вкинули мене в рівчак і навіть не скривилися, наче топили сліпих цуценят, яких не шкода, бо сука привела їх півтора десятка. А могли б же зметикувати, що зі своєю вагою я враз піду на дно. І хоч би воно було й таке завглибшки, як пекло, я однаково миттю б його досяг. Добре, що місце там виявилось мілке і берег положистий. А для мене така смерть страшна, бо потопельник набрякає у воді, а що з мене стало б, якби я ще й набряк? Був би як гора!

Входить Бардольф з вином.

БАРДОЛЬФ

Там, сер, прийшла пані Спритлі, хоче побалакати з вами.

ФАЛЬСТАФ

Стривай, нехай я спершу домішаю вина до води з Темзи, а то в мене в животі такий холод, ніби я наковтався бурульок замість пігулок. А тепер клич її.

БАРДОЛЬФ

Заходьте, жінко!

Входить Спритлі.

СПРИТЛІ

З вашого дозволу. Вибачте ласкаво. Доброго ранку, ваша милосте.

ФАЛЬСТАФ (Бардольфові)

Забери келихи. І завари мені кварту вина, як належить.

БАРДОЛЬФ

З яйцями, сер?

ФАЛЬСТАФ

Ні, самого. Я не хочу курячих зародків у вині.

Бардольф виходить.

Ну, що скажеш?

СПРИТЛІ

Та я прийшла до вашої милості від пані Форд.

ФАЛЬСТАФ

Від пані Форд? Доволі з мене твоєї пані Форді Вона мені вже в печінках сидить!

СПРИТЛІ

Ох лишенько моє! Та це ж не її вина. Вона, сердешна, так лаяла служників! Вони помилилися й пішли не в тому керунку.

ФАЛЬСТАФ

Я також помилився, повіривши обіцянкам дурної баби.

СПРИТЛІ

Вона, бідолашна, так побивається, що якби ви її побачили, то й самі пожаліли б. Її чоловік сьогодні зранку йде на соколині лови, от вона й просить вас прийти до неї ще раз між восьмою і дев’ятою. Мені наказано хутенько принести відповідь. Пані Форд винагородить вас за все, повірте мені.

ФАЛЬСТАФ

Ну гаразд, скажи їй, що я прийду. Але спершу нехай подумає, що таке чоловіча стать, нехай зважить, яка вона слабка від природи, і належно поцінує мою мужність і вірність.

СПРИТЛІ

Я все, все скажу.

ФАЛЬСТАФ

Неодмінно! Отже, між дев’ятою і десятою?

СПРИТЛІ

Між восьмою і дев’ятою, сер.

ФАЛЬСТАФ

Гаразд, іди, я не забуду.

СПРИТЛІ

Бувайте здорові, сер. (Виходить)

ФАЛЬСТАФ

Дивно, чого це й досі немає пана Хорта, адже він прислав мені сказати, щоб я чекав на нього. Грошики його мені подобаються.

Входить Форд.

ФОРД

Здорові були, сер.

ФАЛЬСТАФ

Ну що, пане Хорте, ви хочете довідатись, як мені повелось у Фордової дружини?

ФОРД

Саме того я й прийшов, сер Джоне.

ФАЛЬСТАФ

Я не брехатиму вам, пане Хорте. В призначену годину я був у неї.

ФОРД

І пощастило вам, сер?

ФАЛЬСТАФ

Зовсім не пощастило, пане Хорте!

ФОРД

Чому, сер? Вона передумала?

ФАЛЬСТАФ

Ні, пане Хорте, не передумала, але тільки-но ми встигли обнятися, поцілуватись, присягнутись одне одному у вічному коханні, словом, зіграти пролог до своєї любовної комедії, як до хати вдерся той підлий рогоносець, її чоловік, вічно гнаний демонами ревнощів, а слідом за ним — ціла гурма його приятелів, таких самих шаленців, як і він. Уявіть собі, він запросив їх обшукати дім, щоб знайти коханця своєї дружини!

ФОРД

Як, саме тоді, коли ви там були?

ФАЛЬСТАФ

Так, саме тоді.

ФОРД

Ну й що, він шукав вас і не знайшов?

ФАЛЬСТАФ

Зараз почуєте. На щастя, прибігла така собі пані Пейдж, попередила нас, що Форд от-от з ’явиться зі своєю ватагою, і на її пораду стривожена й розгублена пані Форд сховала мене в кіш із брудною білизною.

ФОРД

У кіш!

ФАЛЬСТАФ

Слово честі, в кіш! Запакували мене в просяклі потом сорочки й шкарпетки, у брудні панчохи й заляпані серветки. Запевняю вас, пане Хорте, ніколи ще людських ніздрів не вражала така жахлива суміш смородів.

ФОРД

І довго ви там пролежали?

ФАЛЬСТАФ

Ви тільки послухайте, пане Хорте, яку муку я витерпів, щоб підбити пані Форд на гріх задля вашого добра. Отак убгавши мене в кіш, вона гукнула двох служників, Фордових лакуз, і звеліла їм віднести брудну білизну, тобто мене, на луг до пральні. Вони взяли кіш на плечі, проте в дверях зустрілися з тим ревнивим негідником, своїм господарем, і він почав допитуватись, що вони несуть. Я затремтів зі страху: ану ж той навіжений загляне в кіш! Але доля, видно, призначила Фордові бути рогоносцем, бо відвернула його руку. Він поквапився далі шукати мене, а я, нібито брудна білизна, рушив на плечах у своїх носіїв до пральні. Ви тільки подумайте, пане Хорте: за одну годину я пережив три види смертельних мук. По-перше, мало не помер зі страху, що мене знайде той ревнивий баран. По-друге, мало не переломився надвоє, коли мене зігнули в кільце, головою до п’ят, як загинають добре загартовану іспанську шпагу вістрям до руків’я. І, нарешті, мало не задихнувся, заткнутий, наче міцний спирт у сулії, брудним ганчір’ям, що пріло від поту й сала. Подумайте лишень: людина моєї статури, що від спеки тане, як масло, мліє і сходить потом, — ця людина раптом опиняється в тісному коші під купою брудної білизни! Просто диво, що я не задушився. І до всього, коли я, мов голландська печеня, наполовину всмажився у своєму власному салі, мене вкинули просто в Темзу й остудили у воді, наче розпечену підкову. Подумайте лишень, пане Хорте, я був такий гарячий, що аж засичав у річці!

ФОРД

Щиро каюся, сер, мені дуже прикро, що вам довелося все це витерпіти через мене. Отже, моя справа безнадійна. Ви ж більше не візьметесь за неї?

ФАЛЬСТАФ

Пане Хорте, хай мене вкинуть в Етну, як уже вкидали в Темзу, коли я відступлюся від пані Форд! Сьогодні вранці її чоловік подався на соколині лови, і вона знов запросила мене на побачення. Між восьмою і дев’ятою годиною, пане Хорте.

ФОРД

Восьма минула, сер.

ФАЛЬСТАФ

Справді? Ну, то я біжу до неї. Прийдіть до мене, коли вам буде зручно, пане Хорте, й довідаєтесь, як мені повелося. Ось побачите, що все скінчиться добре і ви її здобудете. Бувайте здорові. Вона буде ваша, пане Хорте, ви наставите роги тому клятому Фордові! (Виходить)

ФОРД

Що? Чи це мені причулося? Чи приснилося? Може, я справді сплю? Прокиньтесь, пане Форде, прокиньтесь! У найкращому вашому камзолі — дірка! Ось що означає бути одруженому! Ось що означає мати білизну й коша на неї! Ну добре ж, я їм покажу, хто я такий, я спіймаю того розпусника на гарячому. Він тепер у моєму домі й уже не сховається, нема такого місця, де б я його не знайшов. Не залізе ж він у гаманець чи в коробочку з перцем. Та щоб той дідько, який опікується ним, і цього разу не допоміг йому, я шукатиму навіть там, де ніхто не сховається. Хоч я й не зміг уникнути своєї ганьби, але вона не примусить мене змиритися. І коли вже я дістав оздобу, що доводить мене до сказу, то я виправдаю давню приказку: не дражни бугая, коли не хочеш скуштувати його рогів. (Виходить)

Д ія четверта

Сцена 1

Вулиця у Віндзорі. Входять пані Пейдж, Спритлі й Вільям.

ПАНІ ПЕЙДЖ

Як ви гадаєте, він уже у Фордів?

СПРИТЛІ

Напевне вже там або ось-ось надійде. Але він страх який лютий, що його вкинули у воду. Пані Форд просить, щоб ви негайно йшли до неї.

ПАНІ ПЕЙДЖ

Я скоро буду, тільки проведу свого хлопця до школи. О! А ось і його вчитель іде, видно, в них сьогодні вільний день.

Входить Еванс.

Що, велебний отче, сьогодні не буде навчання?

ЕВАНС

Не буде, пан Нікчем попрошив мене відпуштити хлопчів погуляти.

СПРИТЛІ

Хай Бог благословить його добре серце.

ПАНІ ПЕЙДЖ

Велебний отче, мій чоловік каже, що книжки не додали нашому синові ні крихти розуму. Будь ласка, попитайте його трохи з граматики.

ЕВАНС

Ходи шюди, Вільяме. Підійми голову, ну!

ПАНІ ПЕЙДЖ

Ходи, синку, ходи. Підійми голову й відповідай. Не бійся.

ЕВАНС

Вільяме, шкажи, шкільки чишел має іменник?

ВІЛЬЯМ

Двоє.

СПРИТЛІ

Як, тільки двоє імен? Та в самому Віндзорі їх сила-силенна!

ЕВАНС

Тихо, не жаважайте! Як буде по-латиншькому «гарний»?

ВІЛЬЯМ

Pulcher.

СПРИТЛІ

Пухлий? Хіба пухлий гарний? Це хтось дурний вигадав таке!

ЕВАНС

Ох же й темна жінка! Читьте, прошу ваш. Що ожначає lapis, Вільяме?

ВІЛЬЯМ

Камінь.

ЕВАНС

А як буде камінь?

ВІЛЬЯМ

Жорно.

ЕВАНС

Ні, камінь буде lapis, добре жапам’ятай шобі.

ВІЛЬЯМ

Lapis.

ЕВАНС

Гаражд, Вільяме. А тепер шкажи, від якої чаштини мови походять артиклі?

ВІЛЬЯМ

Артиклі походять від займенників і відмінюються так: singulariter nominativo — hie, haec, hoc.

ЕВАНС

Правильно, наживний — hie, haec, hoc. А родовий, genitivo — hujus, жатям шобі. Ну, а як буде жнахідний?

ВІЛЬЯМ

Accusativo — hinc.

ЕВАНС

Прошу тебе, шинку, жапам’ятай: accusativo буде hunc, hanc, hone.

СПРИТЛІ

Гунг, ганг! Це вже, мабуть, по-собачому, а не по-латинському.

ЕВАНС

Годі вам патякати, жінко! А як буде кличний відмінок, Вільяме? Агов, vocativo, агов! Жапам’ятай, шинку, кличний відшутній, caret.

СПРИТЛІ

І справді кара, хтозна-тільки за віщо.

ЕВАНС

Годі вам, кажу!

ПАНІ ПЕЙДЖ

Помовчте.

ЕВАНС

А як буде родовий у множині, Вільяме?

ВІЛЬЯМ

Родовий?

ЕВАНС

Так.

ВІЛЬЯМ

Родовий буде horum, harum, horum.

СПРИТЛІ

Тю-тю, вимагати від дитини, щоб вона казала про те, як родять з горем!

ЕВАНС

Пошоромтешь, жінко!

СПРИТЛІ

Самі посоромилися б. Учити дитину таких слів! Казати, щоб вона гикала, а тоді ще й «родити з горем». Агій на таку науку!

ЕВАНС

Чи ви ждуріли? Чи й шправді нічогішінько не тямите у відмінках, чишлах і родах? Дурнішої жінки я жроду не бачив шеред хрещеного люду!

ПАНІ ПЕЙДЖ

Прошу вас, цитьте.

ЕВАНС

А тепер, Вільяме, провідміняй мені кілька жайменників.

ВІЛЬЯМ

Та я їх забув.

ЕВАНС

А ти жгадай: qui, quae, quot, який, яка, яке. Бо коли жабудеш qui, quae, quot, то діштанеш прочуханки. Ну, годі на шьогодні, можеш іти гуляти.

ПАНІ ПЕЙДЖ

Я бачу, він більше знає, ніж я сподівалася.

ЕВАНС

У нього добра пам’ять. Прощавайте, пані Пейдж.

ПАНІ ПЕЙДЖ

Прощавайте, велебний отче. Іди, синку, додому. Я теж іду, бо й так уже забарилася. (Виходять)

Сцена 2

Кімната в домі Форда.

Входять Фальстаф і пані Форд; згодом пані Пейдж.

ФАЛЬСТАФ

Пані Форд, ваш смуток переважив усі мої муки. Я бачу, яке вірне ваше кохання, і заплачу за нього сповна, як і звик платити, — не тільки любов’ю, а й усім, що належить у таких випадках. Але чи ви певні, що вашого чоловіка немає тут?

ПАНІ ФОРД

Він подався на лови, любий сер Джоне. (Побачивши пані Пейдж) Сховайтесь у цю кімнатку, сер Джоне!

ПАНІ ПЕЙДЖ

Серце моє, ваш чоловік знову здурів. Аж піниться, так свариться з моїм чоловіком, лає всіх одружених… І присягається, що коли він обшукував будинок, рицаря винесли в коші з брудною білизною. Запевняє, що той і тепер тут… і хоче знов перевірити свою підозру. Як добре, що рицаря тут немає!

ПАНІ ФОРД

Я пропала! Рицар у мене.

ПАНІ ПЕЙДЖ

Коли так, то ви зганьбили себе навіки, а він, вважайте, вже мертвий. Що ви за жінка! Мерщій спровадьте його, не гайтесь ані хвилини, вже краще ганьба, ніж убивство!

ПАНІ ФОРД

Як же мені його спровадити? Куди діти? Може, знов сховати в кіш?

Входить Фальстаф.

ФАЛЬСТАФ

Ні, в кіш я більше не залізу. Може, я встигну втекти, поки він надійде?

ПАНІ ПЕЙДЖ

На жаль, троє Фордових братів пильнують біля дверей з пістолями, щоб ніхто не вийшов із дому. Якби не вони, то ви, може, й утекли б. Чого ви стоїте?

ФАЛЬСТАФ

А що ж мені робити? Я залізу в димар.

ПАНІ ФОРД

Ні, вони, як повертаються з ловів, то завжди розладовують свої мисливські рушниці в димар.

ПАНІ ПЕЙДЖ

Залізьте в піч.

ФАЛЬСТАФ

А де вона?

ПАНІ ФОРД

Ні, він і там вас знайде. Тут нема жодної шафи, скрині, валізи, жодного коша, темного кутка чи льоху, якого б він не пам’ятав, і він неодмінно шукатиме скрізь. У цьому домі ви від нього не сховаєтесь.

ФАЛЬСТАФ

Ну, то я вийду в двері, хай буде, що буде.

ПАНІ ПЕЙДЖ

Коли ви з’явитесь надворі в такому вигляді, як є, вас чекає смерть, сер Джоне. Хіба що вийдете перевдягненим.

ПАНІ ФОРД

Як же ми його перевдягнемо?

ПАНІ ПЕЙДЖ

Сама не знаю. Лихо, та й годі! Наше жіноче вбрання на нього не налізе. А то ми могли б надягти йому на голову капелюшок, зверху запнути хусткою, на плечі накинути шаль і так випровадити з дому.

ФАЛЬСТАФ

Придумайте щось, любі мої! Що завгодно, все буде краще, ніж видиме вбивство!

ПАНІ ФОРД

Там нагорі є одяг тітки моєї служниці, гладкої брейнфордської знахарки.

ПАНІ ПЕЙДЖ

Їй-богу, той одяг буде якраз па нього, знахарка така сама огрядна, як і він. А ось її капелюшок і шаль. Біжіть нагору, сер Джоне!

ПАНІ ФОРД

Мерщій, любий сер Джоне! А ми з пані Пейдж пошукаємо якоїсь хустки вам на голову.

Фальстаф виходить.

ПАНІ ФОРД

Я б хотіла, щоб мій чоловік зустрів його в такому вбранні. Він терпіти не може старої брейнфордської знахарки, запевняє, що вона відьма, й заборонив їй приходити до нас. Нахвалявся навіть, що налупцює її, як побачить у нашому домі.

ПАНІ ПЕЙДЖ

Нехай Господь підведе Фальстафа під палицю вашого чоловіка, а вже палицею нехай водить чорт.

ПАНІ ФОРД

А мій чоловік справді йде сюди?

ПАНІ ПЕЙДЖ

Так, з твердим наміром знов скрізь шукати. І розповідає про ту пригоду з кошем. Звідки він міг про неї дізнатися?

ПАНІ ФОРД

Ми це з ’ясуємо. Я загадаю служникам знов винести йому назустріч коша з брудною білизною, як того разу.

ПАНІ ПЕЙДЖ

Але ж він зараз буде тут. Треба швидше перебрати рицаря на брейнфордську знахарку.

ПАНІ ФОРД

Добре, я тільки скажу служникам, що їм робити з кошем. Ідіть нагору, а хустку для нього я принесу. (Виходить)

ПАНІ ПЕЙДЖ

Хай би його чорти вхопили, клятого розпусника. Нашої кари для нього замало.

Ми ж хоч і відчайдушні жартівниці,

Чужа розпуста нам і вчинки ниці.

А бруд віддавна ходить в позолоті,

І чорт живе у тихому болоті.

(Виходить)

Входить пані Форд із двома служниками.

ПАНІ ФОРД

Беріть-но, хлопці, знов цього коша на плечі. Ваш господар уже заходить у двері, і коли він загадає вам поставити коша додолу, ви так і зробіть. Ну, швиденько!

1-Й СЛУЖНИК

Ану, берімо.

2-Й СЛУЖНИК

Дай Боже, щоб у ньому знов не сидів рицар.

1-Й СЛУЖНИК

Ох, правда! Краще вже носити каміння, ніж його.

Входять Форд, Пейдж, Каюс, Еванс і М’ялоу.

ФОРД

Добре, а коли виявиться, що це правда, пане Пейдже, ви й тоді будете кепкувати з мене? Поставте коша, негідники! Нехай хтось погукає сюди мою дружину. Я знаю, кого ви несете в коші! Ох ви ж, мерзотники! Вас тут ціла зграя, ватага, банда! Ви всі змовились проти мене! Ось де самому чортові стане соромно! Жінко, де ти там? Ходи сюди! Побачимо, яку білизну ти посилаєш прати!

ПЕЙДЖ

Це вже казна-що, пане Форде! Вам не можна давати волі, вас треба зв’язати!

ЕВАНС

Че божевілля! Він шікаєтьшя, як шкажений шобака!

М’ЯЛОУ

Негарно, пане Форде, справді негарно!

ФОРД

Отож-бо й воно, що негарно!

Входить пані Форд.

Ходіть ближче, пані Форд. Ось вона — чесна, порядна, вірна жінка, яку замучив її чоловік, ревнивий дурень! Адже мої підозри безпідставні, шановна моя дружино, правда?

ПАНІ ФОРД

Бог мені свідок, що правда, коли ти підозрюєш мене в чомусь нечесному.

ФОРД

Гарно брешеш, безсоромна, бреши й далі. Ану, вилазь, іроде! (Витягає з кошика білизну)

ПЕЙДЖ

Це вже гірше за божевілля!

ПАНІ ФОРД

І тобі не соромно? Облиш білизну!

ФОРД

Тепер я вже тебе спіймаю!

ЕВАНС

Так рожумні люди не роблять. Невже ви трушитимете білижну швоєї дружини? Годі вам!

ФОРД

Спорожніть коша, чули?

ПАНІ ФОРД

Ну навіщо тобі ця білизна, навіщо?

ФОРД

Пане Пейдже, я можу заприсягтися вам своїм чесним ім’ям, що вчора в цьому коші з мого дому винесли одного баламута. То чом би йому й сьогодні не сховатися там? Він тепер знов у моєму домі, я певен. Я знаю це з надійного джерела, мої ревнощі мають підставу. Витягайте білизну!

ПАНІ ФОРД

Коли ти знайдеш там якогось чоловіка, то вбий його, як блоху.

ПЕЙДЖ

Тут нема ніякого чоловіка.

М’ЯЛОУ

Скажу вам по-дружньому, пане Форде, так не годиться робити. Ви самі собі шкодите.

ЕВАНС

Пане Форде, вам треба молитишя, а не потурати швоїй уяві. Че пушті ревнощі.

ФОРД

Ну що ж, тут його нема, я вже бачу.

ПЕЙДЖ

І ніде нема, ви його вигадали.

ФОРД

Допоможіть мені ще цього разу обшукати дім. Коли ми нікого не знайдемо, збиткуйтеся з мене як хочете, нехай я назавжди стану для вас посміховиськом. Хай кажуть: «Ревнивий, як Форд, що шукав коханця своєї дружини в горіховій шкаралупці». Але послухайте мене ще сьогодні, ходімо обшукати дім.

ПАНІ ФОРД

Агов, пані Пейдж! Спускайтеся сюди зі старою, бо мій чоловік хоче обшукати кімнату нагорі!

ФОРД

Зі старою? Яка ще там стара?

ПАНІ ФОРД

Та прийшла тітка нашої служниці. Ота, з Брейнфорда.

ФОРД

Як? Та відьма, та шльондра, та стара облудниця! Я ж заборонив їй показуватися в нас. Мабуть, прийшла з якимось дорученням, еге ж? Ходить, заклинає, заговорює, виливає віск, ще якось морочить людям голову, а ми, дурні, не знаємо, що за тим ворожінням ховається. Ану, спускайся, відьмо, спускайся, чаклунко, я тобі полатаю боки!

ПАНІ ФОРД

Ой ні, чоловіче, любий мій, не треба! Панове, не давайте йому бити стару жінку!

Входять Фальстаф у жіночому вбранні й пані Пейдж.

ПАНІ ПЕЙДЖ

Ходімо, тітонько Ліз, дайте мені руку.

ФОРД

Ах, Ліз! А не лізь сюди, не лізь! (Б’є Фальстафа палицею) Геть із мого дому, відьмо, чаклунко, пронозо, шльондро, стара помийнице! Геть! Я тебе наворожу, я тебе начаклую!

Фальстаф вибігає.

ПАНІ ПЕЙДЖ

І не соромно вам? Ви мало не вбили бідолашну жінку.

ПАНІ ФОРД

І справді мало не вбив! Гарно ж ти дбаєш про мою честь!

ФОРД

Хай її дідько вхопить, ту відьму!

ЕВАНС (убік)

Мені ждаеться, що вона таки відьма. Я не люблю, коли в жінки роште борода, а в неї я помітив під хушткою гушту бороду.

ФОРД

Ходімо, панове, прошу вас, ходімо! Зараз ви побачите, що мої ревнощі мали підставу. Якщо я своїм гавкотом не наведу вас на слід, не вірте більше моєму мисливському чуттю!

ПЕЙДЖ

Ну що ж, задовольнімо ще раз його примху. Ходімо, панове.

Форд, Пейдж, Каюс і Еванс виходять.

ПАНІ ПЕЙДЖ

Добре він його намолотив.

ПАНІ ФОРД

Так, думаю, що чимало полови з нього вимолотив.

ПАНІ ПЕЙДЖ

Я освячу ту його палицю й повішу в церкві над вівтарем. Вона прислужилася доброму ділу.

ПАНІ ФОРД

Як ви гадаєте, чи не провчити нам його ще раз? Так, щоб і не зрадити своєї жіночої скромності і щоб сумління було чисте.

ПАНІ ПЕЙДЖ

Я певна, що на розпусту його вже не потягне, ми з нього цей дух вигнали. Якщо тільки сатана не опанував навіки його душу, він більше не пробуватиме спокусити нас.

ПАНІ ФОРД

А може, розповімо своїм чоловікам, як ми його провчили?

ПАНІ ПЕЙДЖ

Неодмінно розповімо, хоч би для того, щоб вигнати з голови вашого чоловіка химери, що його посіли. І коли він разом з моїм чоловіком вирішить, що той гладкий розпусник заслуговує ще більшої кари, ми знову візьмемось до нього.

ПАНІ ФОРД

Я певна, що вони захочуть осоромити його прилюдно. Та й мені здається, що наша гра не буде завершена, коли ми не виставимо його всім на посміховисько.

ПАНІ ПЕЙДЖ

Ну, то вигадаймо ще щось. Куймо залізо, поки гаряче.

Сцена 3

Кімната в заїзді «Підв’язка». Входять господар заїзду й Бардольф.

БАРДОЛЬФ

Пане, німці просять трьох коней. Завтра до двору має прибути сам герцог, і вони хочуть виїхати йому назустріч.

ГОСПОДАР

Що це за такий таємничий герцог? При дворі я нічого не чув про нього. Я сам побалакаю з тими німцями. Вони розмовляють по-нашому?

БАРДОЛЬФ

Так, пане. Я їх покличу до вас.

ГОСПОДАР

Коней я їм дам, але хай заплатять. Я з них здеру добрі гроші. Вони вже цілий тиждень порядкують у моєму заїзді, як у себе вдома, я через них відмовив іншим гостям, то нехай платять. Я їм спорожню кишені. Ходімо.

Сцена 4

Кімната в домі Форда.

Входять Пейдж, Форд, пані Пейдж, пані Форд і Еванс.

ЕВАНС

Че найкраща з ушіх жіночих витівок, про які мені доводилошь чути!

ПЕЙДЖ

І він обом вам прислав листи одночасно?

ПАНІ ПЕЙДЖ

Ми отримали їх десь хвилин за п’ятнадцять одна після одної.

ПЕЙДЖ

Пробач, дружино. Відтепер ти вільна

Робити все, що хочеш. Швидше я

Подумаю, що сонце охололо,

Аніж що ти зрадлива. Єретик

Навернений — твердий подвійно в вірі.

ПАНІ ПЕЙДЖ

Це добре, але, може, забагато?

Погані й ревнощі, й надмірне каяття.

Вернімсь до наших планів. Хай жінки

Призначать знову зустріч товстунові,

А ми його, спіймавши, провчимо.

ФОРД

Ну, то погодьмося на їхній задум.

ПЕЙДЖ

Як? Призначити йому побачення опівночі в лісі? Та що ви! Туди він нізащо не прийде!

ЕВАНС

Ви кажете, що його вже були вкинули в річку, а потім добре набили, нібито як брейнфордшьку відьму? Ну, то він шмертельно наляканий і не прийде на побачення. Думаю, що плоть його шуворо покарана і хтиві жадання покинули його нажавжди.

ПЕЙДЖ

І я так гадаю.

ПАНІ ФОРД

Прикиньмо краще, що йому зробити,

А заманити ми його зумієм.

ПАНІ ПЕЙДЖ

Я пригадаю вам переказ давній.

Мисливець Герн, що був колись лісничим

У Віндзорському лісі, й після смерті

Навідує його в зимові ночі.

Страшний, рогатий, коло дуба ходить,

Бряжчить важким залізним ланцюгом,

На пні дерева сушить, вівці краде,

На кров худобі зводить молоко.

Ми від дитинства знаємо цю казку,

Старовина, що в кожне диво вірить,

Її як правду нам передала.

ПЕЙДЖ

Це так, і нині дехто ще боїться

У глупу ніч повз того дуба йти.

Але до чого це?

ПАНІ ПЕЙДЖ

А ось до чого.

Ми Фальстафа намовимо з’явитись

В той ліс до нас у Терновій подобі.

ПЕЙДЖ

Ну добре, хай він саме так і зробить —

Рогатим Герном з’явиться до вас.

А далі що? Як поведемось ми?

ПАНІ ПЕЙДЖ

А ось послухайте, що далі буде.

Ми нашу Анну та малого сина

І ще кількох таких дітей одягнем

Як фей і ельфів у зелене й біле,

Голівки їм свічками увінчаєм

І в руки калатальця всім дамо.

Коли ми з Фальстафом почнем розмову,

Хай вибіжать вони із-за кущів,

Співаючи. А ми, як їх побачим,

То, ніби з ляку, зразу втечемо.

А діти хай розпусника оточать,

Мов духи, і почнуть його щипати

Й допитуватись, як посмів він, смертний,

На їхні грища потаємні в лісі

З ’явитися.

ПАНІ ФОРД

І, поки він не скаже

Їм правди, хай печуть його свічками

Й щипають.

ПАНІ ПЕЙДЖ

А як все він розповість,

Ми вийдем, стягнемо із нього роги

І з глумом поведем його у Віндзор.

ФОРД

Це буде для дітей важке завдання.

ЕВАНС

Дарма, я навчу їх, що вони мають робити, та й шам ладен перебратися хоч і на мавпу, аби тільки припекти штарого грішника швічкою.

ФОРД

Ну, то чудово. Я іду по маски.

ПАНІ ПЕЙДЖ

Хай Анна буде королева фей.

Її ми вдягнемо у сукню білу.

ПЕЙДЖ

Я шовку сам куплю.

(Убік)

В уборі тому

Із лісу Нікчем викраде її

Та й до вінця.

(Голосно)

Ну, шліть по товстуна!

ФОРД

А я піду до нього як пан Хорт.

Мені він скаже все й на все пристане.

За це не бійтесь. Нумо готувати

Для наших фей та ельфів їхні строї.

ЕВАНС

Ходімо швиденько. Це буде найкраща в світі рожвага, найчешніше ошуканство!

Пейдж, Форд і Еванс виходять.

ПАНІ ПЕЙДЖ

Ви, пані Форд, пошліть іще раз Спритлі

Дізнатися, що думає сер Джон.

Пані Форд виходить.

Я ж з доктором домовитись біжу.

Сьогодні викрасти він має Анну.

Той Нікчем — дурень дурнем, хоч багатий.

Мій чоловік в зяті його обрав,

Я ж за Каюса. Він-бо грошовитий

І має руку при дворі. Тому,

Хоч би там що, я Нен віддам йому.

Сцена 5

Кімната в заїзді «Підв’язка».

Входять господар заїзду і Бевз.

ГОСПОДАР

Тобі чого, одоробало? Чого, товстошкура пико? Відповідай, кажи, шпар, коротко, швидко, одним духом, чув?

БЕВЗ

Та я, сер, прийшов від свого господаря, пана Нікчема, до сера Джона Фальстафа.

ГОСПОДАР

Он там його покій, його дім, його замок, його ліжко і його лавка. На стінах свіжими фарбами намальована давня повість про блудного сина. Підійди, постукай, погукай його! Він зареве до тебе голосом людожера. Постукай, кажу!

БЕВЗ

До нього саме зайшла жінка, гладка стара жінка. Я краще почекаю, сер, поки вона вийде. Бо насправді мені треба до неї.

ГОСПОДАР

Що, гладка жінка? Ще обкрадуть рицаря! Ану, я сам погукаю його. Гей, відважний рицарю, мужній сер Джоне, відгукнись на всю потугу своїх вояцьких легенів: ти там? Це я, твій господар, твій горілчаний брат!

ФАЛЬСТАФ (за лаштунками)

Що сталося, господарю?

ГОСПОДАР

Тут якийсь варвар чекає на твою гладку стару жінку. Випровадь її, шалапуте, негайно випровадь! У мене пристойний заїзд, а ти тут улаштовуєш потаємні побачення, тьху!

Входить Фальстаф.

ФАЛЬСТАФ

Годі тобі, господарю, не репетуй. До мене справді щойно приходила гладка стара жінка, то й що з того? Вона вже пішла.

БЕВЗ

Вибачте, сер, то була не брейнфордська ворожка?

ФАЛЬСТАФ

Вона, роззяво. А навіщо вона тобі?

БЕВЗ

Мій господар, пан Нікчем, сер, побачив, що вона йде вулицею, і послав мене спитати в неї, сер, про того Німа, що поцупив у нього ланцюжок, сер, чи то він-таки поцупив його, чи ні.

ФАЛЬСТАФ

Я говорив про це з ворожкою.

БЕВЗ

І що, з вашого дозволу, вона сказала, сер?

ФАЛЬСТАФ

Сказала, що ланцюжок поцупив той самий чоловік, який його й свиснув у пана Нікчема.

БЕВЗ

Ти ба! Шкода, що я сам не встиг побалакати з тією жінкою. Мій господар хотів, щоб я спитав у неї ще про одне.

ФАЛЬСТАФ

Про що? Кажи!

ГОСПОДАР

Ну, розповідай, швидше!

БЕВЗ

Мені наказано не розповідати, а мовчати, сер.

ГОСПОДАР

Якщо будеш мовчати, то гляди, щоб ти не замовк у нас навіки.

БЕВЗ

Та що ви, сер! Тут нічого такого немає. Я тільки мав спитати про панну Пейдж: одружиться мій господар із нею чи не одружиться? Як йому судилось?

ФАЛЬСТАФ

Отак і судилось.

БЕВЗ Як, сер?

ФАЛЬСТАФ

Одружитись або не одружитись. Іди й скажеш йому, що стара мені так наворожила.

БЕВЗ

Отак можна й сказати, сер?

ФАЛЬСТАФ

Певне, що можна, страхопуде. Отак і скажи!

БЕВЗ

Дякую, ваша милосте, піду втішу свого пана. (Виходить)

ГОСПОДАР

Ну й дурисвіт ти, сер Джоне, ну й дурисвіт! А ворожка справді була в тебе?

ФАЛЬСТАФ

Була, господарю, і за один раз навчила мене більше, ніж я навчився за ціле своє життя. І плати не взяла, ще й мені заплатила за науку.

Входить Бардольф.

БАРДОЛЬФ

Ох, лишенько, пане, злодійство! Чисте злодійство.

ГОСПОДАР

Де мої коні? Кажи до пуття, шельмо!

БАРДОЛЬФ

Втекли разом зі злодіями. Тільки-но ми доїхали до Ітона, той шахрай, що позад нього я сидів, скинув мене в ковбаню, а самі вони підострожили коней і зникли, мов три німецькі чорти, три доктори Фаусти!

ГОСПОДАР

Вони поїхали зустрічати герцога, бовдуре! Як ти смієш казати, що вони втекли? Німці — чесні люди!

Входить Еванс.

ЕВАНС

Де гошподар жаїжду?

ГОСПОДАР

Що сталося, велебний отче?

ЕВАНС

Накидайте оком на швоїх гоштей. До мішта приїхав один мій приятель і рожповів мені, що в наших краях об’явилишь якішь троє німчів-жлодіїв, обікрали вшіх гошподарів жаїждів у Ретінжі, Мейтенгеті і Колпруці, жабрали в них коней і гроші. Я бажаю вам добра, тому прийшов попередити ваш. Ви людина рожумна й дотепна, шамі можете хоч кого обдурити, не личить вам бути обдуреному. Прощавайте. (Виходить)

Входить Каюс.

КАЮС

Де господар «Підв’язка»?

ГОСПОДАР

Тут, пане докторе, розгублений і спантеличений.

КАЮС

Я не знаю, чи це правда, але мені казав, що ви готуєтеся з парад зустрічати німецький Герцог. Я давав вам слово честі, що при дворі не чекають ніякий Герцог. Я бажаю вам добра, тому попереджай вас. Бувайте. (Виходить)

ГОСПОДАР

Кричи пробі, негіднику, чуєш! Допоможи мені, рицарю! Я пропав! Біжи, мчи, гукай, клич, мерзотнику! Я пропав!

Господар і Бардольф виходять.

ФАЛЬСТАФ

Про мене, то нехай би весь світ ошукали. Бо мене он не тільки ошукали, а ще й добре помолотили. Коли докотиться до двору, в яку я попав катавасію і як у тій катавасії мене купали й лупцювали, мене засміють, із мене по краплі витоплять усе сало і зроблять із нього рибалкам мастило для чобіт. Їй-богу, дотепники при дворі доти шпигатимуть мене своїми дошкульними, в’їдливими жартами, доки я не зморщуся, мов висушена груша. Ох, не щастить мені відтоді, як я змахлював, граючи в картиі Якби в мене вистачило терпцю помолитись, я б неодмінно покаявся.

Входить Спритлі.

Отакої! Ти від кого прийшла?

СПРИТЛІ

Звісно, від обох.

ФАЛЬСТАФ

Хай одна йде до чорта, а друга до чортової матері! Отам їм обом місце! Через них я витерпів більші муки, ніж може взагалі витримати квола людська натура.

СПРИТЛІ

А вони, гадаєте, не натерпілися? Ще й як! А надто одна з них. Пан Форд так налупцював свою бідолашну дружину, що вона вся в синцях, живого місця на ній не лишив.

ФАЛЬСТАФ

Що ти базікаєш про синці? Аби ти побачила, як мене розмалювали з ніг до голови. В усі барви веселки, та ще й мало не схопили як брейнфордську відьму! Якби я не був такий мастак прикидатись і не вдав, що я звичайна собі стара баба, то сидів би вже у в’язниців колодках, як справжня відьма!

СПРИТЛІ

Сер, дозвольте мені побалакати з вами у вашій кімнаті. Ви почуєте, як ідуть наші справи, і, я певна, будете задоволені. Оцей лист вам також дещо скаже. Ох, бідолахи мої, скільки треба зусиль, щоб звести вас докупи. Видно, котресь із вас чимось прогнівило Господа, що вам так не щастить.

ФАЛЬСТАФ

Ну гаразд, ходімо до моєї кімнати.

Виходять.

Сцена 6

Кімната в заїзді «Підв’язка».

Входять Фентон і господар заїзду.

ГОСПОДАР

Шкода й починати розмову, пане Фентоне. На душі в мене камінь лежить. Хоч би що ви запропонували, я однаково відмовлюсь.

ФЕНТОН

А все ж послухай. І як допоможеш,

Дістанеш золотом на сотню більше,

Ніж варті твої коні, слово честі.

ГОСПОДАР

Ну, добре, кажіть, пане Фентоне, принаймні я вас не зраджу.

ФЕНТОН

Ти, певне, чув від мене вже не раз,

Що я чарівну Анну Пейдж кохаю.

Тепер вона мене обрала також,

Наскільки має волю обирати

Для себе пару. Це ось лист від неї,

Такого змісту, що й тебе здивує.

В нім жарт так тісно переплівся з ділом,

Що нарізно їх просто не збагнути.

Велику роль в тім жарті грає Фальстаф,

Твій пожилець гладкий. Про це з листа

Дізнаєшся. (Показує листа)

Тепер про нашу справу.

Під дубом Терновим вночі сьогодні

Нен зображатиме царицю фей.

Тут сказано в листі чому. В тих шатах

У розпал грища за наказом батька

Вона повинна тихо відійти

І з Нікчемом негайно мчати в Ітон

Вінчатися. Нен згодилась, сердешна,

Та слухай далі. Мати, навпаки,

Ладнає Нен за доктора Каюса.

Він має викрасти її тихцем,

Коли у метушні про них забудуть,

І повезти до церкви, де вікарій

Їх повінчає. Нен, покірну вдавши,

Й на це погодилась. Стривай, не все ще.

На батькове бажання Нен повинна

Вдягтися в біле, щоб не помилився,

Як випаде хвилина слушна, Нікчем,

А взяв її за руку й вивів з гурту.

Інакші вказівки дала їй мати:

Щоб доктор упізнав її під дубом,

Де всі перебрані і в масках будуть,

Нен має одягтися у зелене

І голову оздобити стрічками.

Каюс її по цих прикметах знайде

Й щипне за руку, щоб ішла за ним.

І батько, й мати мають згоду Анни.

ГОСПОДАР

То хто із двох зав’язує їй світ?

Кого з них Анна хоче обдурити?

ФЕНТОН

Обох, мій друже, і втекти зі мною.

Ти нам повинен пастора знайти,

Щоб після півночі у церкві ждав нас

І, як ми й прагнемо, законним шлюбом

З ’єднав і руки наші, і серця.

ГОСПОДАР

Що ж, мудрий задум. Я про все подбаю,

Аби лиш дівчина, а пастор буде.

ФЕНТОН

Навіки станеш ти мені як брат.

А збитки я верну тобі стократ.

Дія п’ята

Сцена 1

Кімната в заїзді «Підв’язка». Входять Фальстаф і Спритлі.

ФАЛЬСТАФ

Ну все, годі базікати. Іди вже. Я слова дотримаю. Зроблю ще одну, третю, спробу. Може, непарне число виявиться щасливим. Довго ти ще стовбичитимеш тут? Кажуть, що непарні числа завжди приносять щастя — і коли людина народжується, і коли шукає своєї долі, і навіть коли помирає. Ну, гайда!

СПРИТЛІ

Ланцюг я вам принесу і зроблю все, що тільки зможу, аби роздобути для вас роги.

ФАЛЬСТАФ

Іди, кажу, не гай часу. Голову вгору і шмаляй.

Спритлі виходить.

Входить Форд.

О, пан Хорт! Добрий день. Слухайте, цього разу я можу сказати вам напевне: сьогодні або ніколи. Приходьте опівночі в ліс до Тернового дуба й побачите там дива.

ФОРД

А хіба вчора ви не ходили до неї? Ви ж самі казали мені, що вона призначила вам побачення.

ФАЛЬСТАФ

Ходив, пане Хорте. Тільки пішов до неї підстаркуватим чоловіком, таким, як ви мене оце бачите, а повернувся старою бабою. Того паскуду Форда точать пекельні ревнощі, і він буває часом як божевільний. Скажу вам щиро, пане Хорте: він мене збив на капусту, бо я був у подобі жінки. Адже в подобі чоловіка я б не злякався й Голіафа з навоєм від ткацького верстата в руках, бо знаю, що життя — як човник у тому ж таки ткацькому верстаті: ковзне туди, ковзне сюди. Але я поспішаю, пане Хорте, ходіть зі мною, і я дорогою все розповім. Від самого малку, як я вискубував пір’я в гусей, тікав з уроків і збивав дубцем квітки на грядці, і до вчора я не знав, що таке бути битому. Ходімо, я розкажу вам про того розбійника Форда таке, що ви за голову вхопитесь. Але сю ніч я помщуся йому за все й передам його дружину вам у руки. Ходімо. Нас чекають дива, пане Хорте! Ходімо.

Сцена 2

Віндзорський ліс.

Входять Пейдж, М’ ялоу і Нікчем.

ПЕЙДЖ

Сюди, сюди! Сховаймось у замковий рів і почекаймо там, поки побачимо свічки наших фей. Не проґав, сину, моєї дочки!

НІКЧЕМ

Отакої! Я балакав з нею, і ми домовились, як упізнати одне одного. Я підійду до феї в білому і скажу: «Цить!», а вона відповість: «Тс-с!» Отак ми й дізнаємось, що це ми.

М’ЯЛОУ

Це добре, але навіщо ті «цить» і «тс-с»? Досить і білої сукні, щоб її впізнати. Чуєте, годинник уже б’є десяту.

ПЕЙДЖ

Яка темна ніч випала! До такої ночі якраз пасують і свічки, і лісові духи. Дай Боже, щоб наша витівка вдалася. Ніхто з нас не хоче ніякого зла, крім чорта, а його ми впізнаємо по рогах. Ходімо, щоб ми були готові.

Виходять.

Сцена 3

Те саме місце.

Входять пані Пейдж, пані Форді, доктор Каюс.

ПАНІ ПЕЙДЖ

Пане Каюсе, моя дочка буде в зеленій сукні. Коли ви побачите, що настав час, беріть її за руку, ведіть до церкви і швиденько вінчайтесь. Тепер рушайте до лісу поперед нас. Ми з пані Форд повинні йти самі.

КАЮС

Я знаю, що треба робив. Адью.

ПАНІ ПЕЙДЖ

До побачення, голубе.

Каюс виходить.

Мій чоловік не так зрадіє, що Фальстаф дістане по заслузі, як розсердиться, коли почує, що з нашою дочкою одружився доктор. Та нічого, краще ненадовго посваритися з чоловіком, ніж навіки розбити серце дочці.

ПАНІ ФОРД

Де ж Нен зі своїми феями і той бісів валлієць Г’ю?

ПАНІ ПЕЙДЖ

Вони поховалися в канаві біля Тернового дуба і прикрили свої свічки. Та тільки-но ми зустрінемось із Фальстафом, вони вибіжать із темряви.

ПАНІ ФОРД

Ото ми його налякаємо!

ПАНІ ПЕЙДЖ

Якщо й не налякаємо, то принаймні висмієм, а як ще й налякаємо, то буде вдвічі смішніше.

ПАНІ ФОРД

Добре ми його пошиємо в дурні.

ПАНІ ПЕЙДЖ

Розпусників таких за вчинки їх

Пошити в дурні аж ніяк не гріх.

ПАНІ ФОРД

Уже скоро північ. Швиденько ходімо до дуба!

Виходять.

Сцена 4

Те саме місце. Входять Еванс, перебраний на сатира, Анна Пейдж та інші, перебрані на фей.

ЕВАНС

Швидше, феї, підбігом! Нежабудьте швоїх ролей. І, не дай Боже, не рожгубітьшя. Шпушкайтешя жа мною в канаву, а коли я дам умовний жнак, робіть так, як я ваш навчив. Ну, швидше, підбігом!

Виходять.

Сцена 5

Інше місце в лісі. Входить Фальстаф у подобі Горна, з оленячими рогами на голові.

ФАЛЬСТАФ

Віндзорські дзиґарі вибили дванадцяту. Наближається вирішальна мить. Хай мені поможуть ті боги, що в їхніх жилах тече гаряча кров! Згадай, Юпітере, задля Європи ти став биком, кохання оздобило тебе рогами. О всемогутнє кохання, інколи ти обертаєш звірів на людей, а інколи людей на звірів! Ти, Юпітере, з кохання до Леди ставав і лебедем. О всевладне кохання, ти довело до того, що бог став мало не гусаком! Перший гріх зробив із тебе бидло — о Юпітере, який тваринний, брудний гріх! — а другий зрівняв тебе з гусьми й курми — ти тільки подумай, Юпітере, який це дурний гріх! Коли вже кохання спонукає богів на такі витівки, то що казати про нас, бідолашних людей? Ось і я став віндзорським оленем, мабуть, найгладшим у цьому лісі. О Юпітере, остуди мою пристрасть, а то я не винен буду, коли з мене витопиться все моє сало. Хтось сюди йде. Може, моя олениця?

Входять пані Пейдж і пані Форд.

ПАНІ ФОРД

Сер Джоне? Ти тут, мій оленю, мій лісовий красеню?

ФАЛЬСТАФ

О моя чорнохвоста оленице! Нехай з неба ллється дощ із солодкої картоплі, нехай грім гримить на голос «Зелених рукавчиків», нехай сиплеться град із пахучих цукерок і мете цукрова хурделиця, нехай шаленіє буря пристрастей, я не боюся, бо знайду тут сховок! (Обнімає пані Форд)

ПАНІ ФОРД

Коханий, зі мною прийшла пані Пейдж.

ФАЛЬСТАФ

Ну, то поділіть мене, мов украденого оленя, кожна беріть по стегнові. Собі я залишу порібрину, лопатки віддам лісникові, а роги подарую вашим чоловікам. Схожий я на лісового духа? Чи так я говорю, як мисливець Герн? Ну, цього разу Купідон виявився чесним хлопцем, надумав винагородити мене за все. Хай я не буду лісовим духом, коли я не радий вам усім серцем!

З-за лаштунків чути гомін.

ПАНІ ПЕЙДЖ

Що там за гомін?

ПАНІ ФОРД

Господи, прости нас грішних!

ФАЛЬСТАФ

Що це може бути?

ПАНІ ФОРД І ПАНІ ПЕЙДЖ

Тікаймо! Тікаймо! (Втікають.)

ФАЛЬСТАФ

Мабуть, сам чорт не хоче, щоб я вчинив гріх, боїться, щоб на моєму салі не спеклося все пекло. А то б нізащо не ставав мені на заваді!

Входять Еванс, перебраний на сатира, феї та ельфи зі свічками на голові, серед них Анна Пейдж, одягнена як цариця фей, і Пістоль, одягнений як домовик.

АННА

Феї зелені, білі і чорні,

Вийдіть із пітьми, духи моторні,

Місяця доньки, пасерби долі,

Нині роботи для вас є доволі.

Хай домовик вам накази за мене дає.

ПІСТОЛЬ

З ельфів почну я. Виконуйте кожен своє!

В комин цвіркун хай залазить до віндзорських

кухонь

І, як побачить де бруд чи невимитий кухоль,

То хай служниць там нещадно щипає і чубить.

Наша цариця такого нехлюйства не любить!

ФАЛЬСТАФ

Це феї! Хто до них озветься, той пропав.

Хоч ляжу й відвернусь від їх страшних забав.

(Лягає долілиць на землю)

ЕВАНС

А де Перлинка? Є? Лети, небого,

Й дівчатам тим, що помолилишь Богу,

Навій невинні тихомирні шни,

Хай шплять, як діти, шолодко вони.

А тих, хто помолитишя жабуде,

Щипай жа руки, шпину, боки, груди!

АННА

Не гайтесь, ельфи! До роботи шпарко!

У замок Віндзорський полиньте парком,

Наповніть щастям всі його покої.

Хай радість в нього потече рікою,

Хай він стоїть віки в красі погідній,

Господаря уславленого гідний.

Натріть бальзамом орденські стільці,

Щоб тлін не зачепив святині ці.

Щоб на щиті, нагруднику й шоломі

Не стерся герб ніколи в тому домі.

Ви ж, феї лугові, кружка ставайте,

Як в ордені Підв’язки, і співайте

Пісень веселих. А в кружку трава

Хай вруном зеленіє. І слова

Ноnі soit qui mal у pense[17] по ній

Квітками випишіть у барві весняній,

Як їх виписують сапфіром і рубіном

У рицарів Підв’язки під коліном.

Адже квітки для вас — всього основа,

І їхня мова — це і ваша мова.

Але спочатку інша настанова:

До першої танцюймо коло дуба.

ЕВАНС

У коло, феї! Вшім, котрим ж ваш люба

Рожвага ця, натішитишь я дам.

Хай швітляки до танчю швітять нам.

Та що че? Людським духом чути! Пробі!

ФАЛЬСТАФ

Боже, врятуй мене від цього валлійського духа,

а то він зробить із мене скибку сиру!

ПІСТОЛЬ

Де той хробак, проклятий ще в утробі?

АННА

Ми іспит зробимо йому вогнем:

Як серцем чистий він, то омине

Його все полум’я. А грішне тіло

Впече, щоб більш грішити не кортіло.

ПІСТОЛЬ

Берімось.

ЕВАНС

Чи жапалиться колода?

Печуть Фальстафа свічками.

ФАЛЬСТАФ

Ой, ой, ой!

АННА

Його пече! Спіймався, гріховода!

У коло, феї! Пісню починайте

Й скубіть його, штовхайте і щипайте!

ФЕЇ

Сором хтивому гульвісі,

Що гріха шукає в лісі,

Своє серце блудом гріє,

Від бажань нечистих мліє.

Хіть у ньому колобродить,

На ганебний шлях заводить

Тіло й душу. Тож за кару

Даймо грішникові жару!

Будем торсати його, пекти й щипати,

Поки місяць і зірки почнуть згасати.

Співаючи, феї щипають Фальстафа.

Тим часом доктор Каюс підходить з одного боку й забирає фею в зеленому.

Нікчем підходить з другого боку й забирає фею в білому.

Підходить Фентон і забирає Анну Пейдж.

З-за лаштунків долинає голос мисливського рога, феї розбігаються.

Фальстаф підводиться і хоче втекти.

Входять Пейдж, Форд, пані Пейдж і пані Форд.

ПЕЙДЖ

Дарма втікаєте, застукали ми вас.

Що, перебралися мисливцем Герном?

ПАНІ ПЕЙДЖ

Пора кінчати жарт наш. Ну, сер Джоне,

Як віндзорські жінки вам? До вподоби?

І чи не краще роги ці носити

У лісі, ніж у місті, у родині?

ФОРД

То як, сер, хто з нас виявився рогоносцем? Га? Помилуйтесь, пане Хорте: перед вами крутій Фальстаф, гидотний рогоносець! Ось його роги, пане Хорте! Він зазіхав на Фордову жінку й гроші, а скористався лише його кошем на білизну, палицею та ще двадцятьма фунтами золотом, які, проте, він змушений буде повернути, бо в заставу за них, пане Хорте, в нього забрано коней.

ПАНІ ФОРД

Нам з вами не щастило, сер Джоне, жодне наше побачення не вдалося. Я ніколи більше не візьму вас у коханці, але завжди вважатиму своїм оленем.

ФАЛЬСТАФ

Я починаю здогадуватися, що з мене зробили осла.

ФОРД

Не тільки осла, а й вола. Он у вас на голові доказ цьому.

ФАЛЬСТАФ

То це були не феї? Я кілька разів ловив себе на думці, що це таки не вони, та нечисте сумління потьмарило мені розум, і я, всупереч здоровому глуздові, повірив у цей нікчемний балаган, у цих удаваних фей! Ось як розумна людина може пошитися в дурні, коли на думці в неї не те, що треба!

ЕВАНС

Шер Джоне, молітьшя Гошподу Богу і киньте швої гріховні думки, тоді феї не нападатимуть на ваш.

ФОРД

Добре сказано, велебний сатире!

ЕВАНС

А вам би я порадив кинути швої ревнощі.

ФОРД

Я ніколи більше не ревнуватиму своєї дружини, хіба що як ви освідчитесь їй у коханні поправною мовою.

ФАЛЬСТАФ

Невже мій мозок так висох на сонці, що не здатен відрізнити правди від такої незугарної вигадки? Щоб мене загнуздав валлійський цап! Щоб мене вкоронувзли ковпаком блазня валлійського! Ще трохи, і я вдавлюся шматком валлійського сиру!

ЕВАНС

Ширу ж шалом не їдять, а у вашому череві — шаме шало.

ФАЛЬСТАФ

Дочекатися, щоб тебе ображала людина, яка так калічить твою рідну мову! Вже цього самого досить, щоб відбити охоту до гульок і нічних походеньок у цілому королівстві.

ПАНІ ПЕЙДЖ

А тепер скажіть, сер Джоне, невже ви думали, що якби ми навіть забули про сором і подружню честь, якби навіть здалися на підступи диявола, то віддали б свої серця такому, як ви?

ФОРД

Такому начиненому салом кендюхові! Такому лантухові з клоччям!

ПАНІ ПЕЙДЖ

Такому надутому капшукові!

ПЕЙДЖ

Старому, холодному, геть струхлявілому!

ФОРД

Злісному, як сатана, обмовникові!

ПЕЙДЖ

Убогому, як Йов!

ФОРД

І лихому, як його жінка!

ЕВАНС

Рабові рожпушти й обжерливошті, шлижькому на яжик блюжнірові, що кишне у вині й тоне в меду!

ФАЛЬСТАФ

Що ж, смійтеся з мене, знущайтеся. Ваша взяла. Мене покладено на лопатки. Я навіть не можу втерти носа цій валлійській ганчірці. Сама глупота ставить мені хрест. Робіть зі мною, що вам заманеться.

ФОРД

Я скажу, що ми з вами зробимо. Поведемо вас, сер, у Віндзор до такого собі пана Хорта, в якого ви видурили чимало грошей, обіцяючи за те звести його з дружиною пана Форда. Доведеться вам віддати йому гроші. Ви багато чого витерпіли останім часом, але це для вас буде найтяжча кара.

ПЕЙДЖ

Не журіться, рицарю. Я вас запрошую до себе на вечерю, і там ви матимете нагоду посміятися з моєї дружини так, як тепер вона сміється з вас. Скажіть їй, що пан Нікчем щойно одружився з її дочкою!

ПАНІ ПЕЙДЖ (убік)

Доктор з дружиною сумніваються в цьому. Якщо Анна Пейдж — моя дочка, то тепер вона дружина доктора Каюса.

Входить Нікчем.

НІКЧЕМ

Де ви, татусю Пейдже? Ой-ой-ой!

ПЕЙДЖ

Що таке, синку? Що сталося? Ти все владнав?

НІКЧЕМ

Ще б пак! Я роздзвоню на цілий Глостершір, як я все владнав! Хай мене повісять, коли не роздзвоню.

ПЕЙДЖ

Та що сталося, синку?

НІКЧЕМ

Я подався в Ітон вінчатися з Анною Пейдж, а виявилося, що то незграбний лобуряка. Якби це було не в церкві, то або я налупцював би його, або він мене. Я гадав, що везу Анну Пейдж, щоб мені з цього місця не зійти, а виявилося, що то син листоноші!

ПЕЙДЖ

Отуди к бісу! Виходить, ти помилився?

НІКЧЕМ

А ви як гадали? Мабуть, помилився, коли на хлопця подумав, що то дівчина. Навіть якби нас повінчали, він мені не потрібен, хоч і нап’яв на себе жіноче вбрання.

ПЕЙДЖ

Ти сам винен. Я ж казав тобі, що Анна буде в білій сукні!

НІКЧЕМ

А я й підійшов до тієї, що була в білій сукні. Гукнув їй: «Цить!», і вона відповіла мені: «Тс-с!», як ми й домовилися з Анною. Та однаково виявилось, що то не Анна, а син листоноші.

ПАНІ ПЕЙДЖ

Любий Джордже, я тобі скажу правду, тільки не гнівайся на мене. Я дізналася про твій намір і вбрала Анну в зелене. Тепер вона в церкві, вінчається з доктором Каюсом.

Входить Каюс.

КАЮС

Де пані Пейдж? Шорт, мене обдурили! Я одружився з garson, з хлопцем, un paysan! Із селюком! Шорт! То був не Анна, шорт! Мене обдурили!

ПАНІ ПЕЙДЖ

Як? Хіба ви забрали не ту, що була в зеленому?

КАЮС

Ту, але то був хлопець, шорт! Я переверну догори нога весь Віндзор, шорт! (Виходить)

ФОРД

Дивно! Кому ж припала справжня Анна?

ПЕЙДЖ

Чує моє серце, що це добром не скінчиться. Гляньте, он іде пан Фентон!

Входять Фентон і Анна.

Що це означає, пане Фентоне?

АННА

Пробачте, тату, й ви пробачте, мамо!

ПЕЙДЖ

Чому не з Нікчемом пішла ти, дочко?

ПАНІ ПЕЙДЖ

Чом не з Каюсом, так, як я веліла?

ФЕНТОН

Дозвольте, я за неї відповім.

Ви вразили дочку, скажу вам щиро,

Штовхаючи її на шлюб ганебний,

Де не було взаємного кохання.

Ми ж з Анною заручені давно.

Тепер ніяка сила вже не зможе

Нас роз’єднати. Наш зв’язок — священний.

І не кажіть, що це обман, непослух,

Бо гірше всім було б, якби вона,

Із нелюбом вікуючи свій вік,

І вас, і чоловіка проклинала.

ФОРД

Не гнівайтесь, бо гнів не допоможе,

Коханням Бог і доля порядкують.

Купують землю, жінки не купують.

ФАЛЬСТАФ

Я радий: стріли, що летіли в мене,

Дорогою обрали іншу ціль.

ПЕЙДЖ

Ну що ж, бажаю, Фентоне, вам щастя.

Миритись треба з тим, чого не зміниш.

ФАЛЬСТАФ

Вночі полюєш — всякого наловиш.

ПАНІ ПЕЙДЖ

Так, годі гніватися. Любий зятю,

Хай Бог вам дасть багато днів ясних.

Тепер же всіх я прошу до господи,

Посміємося з себе при каміні.

І ви ходіть, сер Джоне.

ФОРД

Так, ходіть.

Вам нині помогли і Бог, і чорт:

Звели таки ви Хорта з пані Форд.

Венеціанський купець

Дійові особи

Дож Венеції

Принц Марокканський, Принц Арагонський, поклонники Порції

Антоніо, венеціанський купець

Бассаніо, його друг

Граціано, Салеріо, Соланіо, друзі Антоніо й Бассаніо

Лоренцо, закоханий в Джессіку

Шейлок, багатий єврей

Тубал, єврей, його друг

Ланчелот Гоббоблазень, слуга Шейлока

Старий Гоббо, батько Ланчелота

Ленардо, слуга Бассаніо

Балтазар, Стефано, слуги Порції

Порція, багата спадкоємиця

Нерісса, її служниця

Джессіка, дочка Шейлока

Венеціанські сенатори, члени суду, тюремник, слуги, почет та інші

Дія відбувається почасти в Венеції, почасти в Бельмонті — маєтку Порції на суходолі.

Дія перша

Сцена 1

Венеція. Вулиця.

Входять Антоніо, Салеріо й Соланіо.

АНТОНІО

Ох, далебі, я й сам не розумію,

Чому мені так сумно! Сум і вас

Бентежить, ви сказали; але як

Той сум піймав я, чи знайшов, чи стрінув,

Я не збагну…

Я наче зовсім загубив свій розум

І сам собі немов зробивсь чужий!

САЛЕРІО

Ваш дух тепер літа по океанах,

Ширяє там, де ваші кораблі,

Могутні владарі стихій зрадливих,

Немов синьйори пишні і заможні,

Напнувши всі вітрила полотняні,

З презирством, згорда дивляться униз

На ті нікчемні торговельні судна,

Що перед ними голови схиляють,

Коли вони, бува, на тканих крилах

Проносяться повз них.

СОЛАНІО

Повірте, друже:

Якби і я ризикував так само,

Як ви, то навздогін моїм надіям,

Мабуть, летіли б і мої чуття!

Раз по раз рвав би й підкидав травичку,

Аби довідатися, звідки вітер;

Шукав би пристаней, портів на картах

І рейдів. Кожна річ, яка могла б

Моїм ділам загрозу вістувати,

Мені б у серце смуток заронила.

САЛЕРІО

Ба навіть дмухаючи раз у раз,

Щоб страву гаряченну остудити,

Від жаху б сам здригнувся, пригадавши

Оту біду, що нам накоїть може

В безкраїм морі надто дужий вітер.

Не зміг би я і разу подивитись

На пісковий годинник, не згадавши

Про коси та мілизни, і про те

Не думати, що, може, корабель мій

Захряс в піску, і нижче від боків

Схилився головою, і цілує

Свою могилу. Увійшовши в церкву

І на каміння глянувши святе,

Невже ж би я відразу не згадав

Про скелі небезпечні: та якби

Мій корабель бортом черкнувся їх,

У нього з трюмів прянощі пішли б

Морському вітровію на поталу,

А хвилі огорнулися б шовками.

Чи міг би я, все лихо уявивши,

Не думати, що весь набуток мій

Нараз обернеться в ніщо? О ні!

Хіба я можу думать, не відчувши,

Що це нещастя може засмутити?

Не треба слів: Антоніо, я певен,

Сумує через те, що він думками

У справах торговельних.

АНТОНІО

Ні, повірте:

Я щиро дякую моїй фортуні,

Що не довірив усього майна

Одному кораблеві й не в одне

Його відправив місце. Окрім того,

Не все моє майно залежить тільки

Від того, чи щасливий буде рік.

Мене смутять не торговельні справи.

САЛЕРІО

Тоді ви закохалися.

АНТОНІО

Ну, що ви?!

САЛЕРІО

Не закохалися? Тоді, скажімо,

Від того ви смутні, що невеселі.

Так само ви сміятися могли б,

Стрибати і казать: веселий я,

Тому що не сумую. Присягаюсь

Дволиким Янусом, синьйор, природа

Кумедних творить іноді людей:

В одного — радощі в очах, і він

Регоче, як папуга, що почув

Козиці звук; а інший виглядає,

Як оцет — хай хоч Нестор запевняє,

Що річ кумедна, — не покаже він

Своїх зубів у посмішці веселій.

Входять Бассаніо, Лоренцо й Граціано.

СОЛАНІО

Іде шановний родич ваш — Бассаньйо,

А також Граціано та Лоренцо.

Тож прощавайте! Залишаєм вас

У кращім товаристві.

САЛЕРІО

З вами б я

Зостався, доки б ви не звеселились,

Однак прийшли достойніші за мене.

АНТОНІО

Я вашу дружбу високо ціную,

Та бачу — справи в вас, і цю причину

Знайшли ви, щоб мерщій податись звідси.

САЛЕРІО

Вітаю вас, синьйори дорогі!

БАССАНІО

Коли ж ми з вами знов посміємося?

Якісь відлюдні стали ви, синьйори.

САЛЕРІО

У вільний час — ми завжди вам до послуг!

Салеріо й Соланіо виходять.

ЛОРЕНЦО

(до Бассаніо)

Синьйоре, ну, Антоніо знайшли ви, —

Тепер бувайте. Прошу пам’ятати,

Де маєм стрітись ми в обідній час.

БАССАНІО

Прийду напевно.

ГРАЦІАНО

Ах, синьйор Антоніо,

Вас непокоїть щось: ви забагато

Піклуєтесь про справи світові.

Життя своє втрачає той, хто хоче.

Його набути клопотом надмірним.

Повірте, ви змінилися занадто.

АНТОНІО

Та ні, на світ дивлюся, як на світ.

Це ж тільки сцена, Граціано, де

Всі люди мають грати певні ролі;

Мені ж, на жаль, припала роль сумна.

ГРАЦІАНО

Тоді хай блазня роль зіграю я.

Нехай мені веселий, втішний сміх

Покриє зморшками усе обличчя;

Хай краще розпалю вином печінку,

Ніж серце голосінням остуджу.

Чи може хто, у кого тепла кров,

Сидіти, мов той предок мармуровий?

Спать наяву? І злитись, і бурчати,

Щоб розлилася жовч? Що ж, знай, Антоньйо,

Це промовля моя любов до тебе;

Є люди, що обличчя в них застигли,

Немов стоячі води, і мовчать.

Мовчать уперто, прагнучи тим самим

Собі здобути славу дуже мудрих.

Немов нам кажуть: «Гляньте, я — оракул,

Коли віщаю, хай не гавкне й пес!»

Антоніо, я знаю їх багато,

Кого звуть мудрецями лиш тому,

Що зроду не промовлять ані слова;

Проте я переконаний цілком:

Якби хоч раз наважились вони

Розкрити рота, всі їх слухачі

Набрались би гріха, потребу мавши

Назвати дурнями своїх братів,

Я згодом побалакаю з тобою

Докладніше про це, та кинь лише

Ловити на гачок сумного виду

Привіт юрби, що править за принаду

Всім йолопам. Ну що ж, ходім, Лоренцо!

Тим часом прощавайте. Я скінчу

Своє повчання тільки по обіді.

ЛОРЕНЦО

Ми залишаємо вас до обіду.

Я, певно, й сам такий мовчун, бо слова.

Не дасть мені промовить Граціано.

ГРАЦІАНО

Та й поживи зі мною років зо два,

То й голосу свого забудеш звук.

АНТОНІО

А я базікою зроблюсь для тебе!

ГРАЦІАНО

Чудово! Хай щастить! В речах лиш двох

Цінуємо найбільше ми мовчання:

В копчених язиках та в тих жінках,

Які іще не звідали кохання.

Граціано й Лоренцо виходять.

АНТОНІО

Що він мав на думці?

БАССАНІО

Граціано говорить неймовірну безліч порожніх слів — другого такого на цілу Венецію не знайдеш. Розважлива думка у нього — це дві зернини пшениці в двох мішках полови: треба шукати цілий день, щоб їх знайти, а знайдеш — виявляється, що їх не варто було й шукати.

АНТОНІО

Гаразд. Тепер скажіть, хто дама та,

Що присяглися ви до неї потай

Піти з поклонами? Ви ж обіцяли.

БАССАНІО

Ви знаєте, Антоніо, напевне,

Що дуже розладнав я власні справи,

Бо жив пишніш, ніж право мав на те,

Зважаючи на незначні достатки.

Я нині не жалкую, що не можу

І далі жити весело та пишно.

Одне мене найбільше непокоїть:

Як вибитись мені з боргів великих,

Що наробив я марнотратством. Вам,

Антоніо, найбільш заборгував я

І дружбою, і грішми. Дружба ця

Мені є запорукою, що зможу

Відкрити вам всі наміри і плани,

Які я нині сам собі намітив.

Щоб від боргів звільнитися скоріш.

АНТОНІО

Прошу, Бассаніо, мій друже добрий,

Скажіть про все: якщо ті плани ваші

Не відхиляються, як і самі ви,

Від чесного шляху, то, запевняю,

Мій гаманець, себе й мої достатки —

Все до кінця для вашої потреби

Відкрию я.

БАССАНІО

Коли хлоп’ям стрілу,

Бувало, я губив свою зненацька,

Пускав одразу ж другу їй услід

У тому ж напрямку й таку ж, як перша,

І за цією пильно слідкував.

Щоб відшукати першу; обома

Так важачи, я часом їх обидві

Знаходив. Приклад цей з невинних

Дитячих літ я лиш тому навів,

Що і слова, які сказати хочу,

Цілком невинні. Я напозичався

Багато в вас і все розтринькав, ніби

Хлопчисько легковажний. Та, якщо

Стрілу ви зважитесь пустити другу

В той бік, куди упала й ваша перша,

То певен я цілком, що, як уважно

Я подивлюсь в той бік, знайду обидві

Або вам другу принесу назад,

І вдячним я зостанусь боржником

За першу.

АНТОНІО

Знаєте мене ви добре

І гаєте лиш зайвий час, мій друже;

Повірте, що, під сумнів беручи

Мою любов, завдаєте ви більше

Мені жалю, аніж тоді, якби

Прогайнували все моє майно:

Кажіть, що саме маю я зробити

І що, на вашу думку, зможу я.

На все я ладен, мовте слово, друже!

БАССАНІО

Одна заможна панна проживає

В маєтку Бельмонті. З лиця прекрасна.

Та ще цінніші за її красу

Її чесноти пречудові. Вже

З тих чарівних її очей не раз

Я діставав німі, принадні вісті,

Її звать Порція.

Катона донька,

Вродлива Порція — дружина Брута —

Не переважила б її нічим.

На цілий світ вже слава пролунала

Про гідності її; з усіх країн

Усі чотири вітри мчать до неї

Вельможних женихів. Неначе сонце,

Шовкові сяють кучері у неї,

І руном золотим зі скронь збігають,

І обертають той маєток Бельмонт

В Колхіду, що до неї не один

Герой Язон у пошуках звитяги

Вже припливав. Антоніо, мій друже!

Якби я мав всі засоби для того,

Щоб серед них суперником з’явитись!

Мені дає таку надію серце,

Що там чека на мене перемога!

АНТОНІО

Ти знаєш сам — усе моє майно

На морі. А готівки я не маю,

Не маю й засобів, щоб роздобути

Відразу капітал; іди розвідай,

Яку кредит мій зараз має силу

В Венеції. Зберу все до останку,

Щоб вирядить тебе туди як слід, —

До Бельмонта, до Порції-красуні.

Іди ж шукай, я пошукаю теж.

Де гроші є; якщо не помилюся,

То нам дадуть, коли я поручуся!

Виходять.

Сцена 2

Бельмонт. Кімната в домі Порції.

Входять Порція й Нерісса.

ПОРЦІЯ

Щиро кажучи, Неріссо, моїй маленькій особі вже над силу цей великий світ.

НЕРІССА

Так воно й було б, люба синьйоро, якби фортуна послала вам стільки ж турбот, скільки дала втіхи. А проте бачу я, що ті, котрі їдять надто багато, хворіють так само, як і ті, що їх мордує голод. Отже, середні достатки — неабияке щастя. Зайвина швидко доживає до сивого волосся, а помірність живе довго.

ПОРЦІЯ

Хороші слова і добре сказані.

НЕРІССА

Вони були б ще кращі, коли б їх дотримувались як слід.

ПОРЦІЯ

Коли б робити було так само легко, як і знати, що саме треба робити, то каплички стали б церквами, а халупи бідарів — королівськими палацами. Добрий проповідник той, хто сам діє так, як повчає; а мені легше навчити двадцятьох, що вони повинні робити, ніж бути однією з тих двадцяти і виконувати свої власні повчання. Мозок може винаходити закони для крові, але палка вдача перестрибує через холодний розум. Шалена молодість — це заєць, що плигає через пастки, які ставить йому каліка-розсудливість. А проте зараз, коли я маю обрати собі чоловіка, такі балачки зовсім не до речі. Ах, яке це слово — «обрати»! Я ж не можу ні обрати того, кого сама бажала б, ані відмовити тому, хто мені не до вподоби; так воля живої дочки мусить схилитись перед волею небіжчика батька. Чи ж не жорстоко це, Неріссо, що я не можу ні обрати когось, ані комусь відмовити?

НЕРІССА

Ваш батько був завжди доброчесною людиною, а святим людям перед смертю приходять спасенні думки. Отже, в тій лотереї, що він її придумав з трьома скриньками — золотою, срібною і свинцевою (якщо хтось вибере вас так, як замислив ваш батько), справдяться його надії, і виграє тільки той, хто щиро вас полюбить. А втім, чи почуваєте ви прихильність до когось із вельможних наречених, що вже вас навідували?

ПОРЦІЯ

Будь ласка, перерахуй поіменно їх; коли називатимеш, я їх описуватиму по черзі; а знаючи мою думку про них, зробиш висновок, наскільки я до них прихильна.

НЕРІССА

По-перше, принц Неаполітанський.

ПОРЦІЯ

Годі! То справжній жеребець, бо в нього тільки й мови, що про свого коня; він вихваляється, що сам уміє добре його підкувати. Боюся: чи не согрішила його найясніша матуся з якимось ковалем?

НЕРІССА

Далі — пфальцграф.

ПОРЦІЯ

О, цей тільки те й робить, що хмуриться, немов сказати хоче: «Якщо ви не бажаєте мене, то й не треба». Він слухає веселі історії, а й разу не всміхнеться. Коли вже замолоду він такий безнадійно похмурий, боюсь, що з нього вийде плаксивий філософ під старість. Волію одружитися з мертвою головою, що має кістку в роті, ніж з одним із цих двох синьйорів. Хай Бог мене від них обох боронить!

НЕРІССА

Що скажете ви про французького вельможу, мосьє Ле Бона?

ПОРЦІЯ

Бог створив його, то нехай уже він вважається людиною. Далебі, я знаю, що глузувати гріх, але ж він! Правда, він має кращого коня, ніж той неаполітанець; він уміє ще бридкіше хмуритись, аніж пфальцграф; у нього прикмети всіх і нікого. Тільки-но заспіває дрізд, він уже ладен стрибати. Свою власну тінь він ладен проткнути шпагою. Якби я за нього вийшла — я б вийшла за двадцятьох чоловіків воднораз. Коли б він схотів зневажити мене, я б йому простила, бо як би шалено він мене кохав, я б не відповідала на його кохання.

Нерісса

А що ви скажете про Фолконбріджа, молодого англійського барона?

ПОРЦІЯ

Ти ж знаєш, що я з ним не розмовляю зовсім, бо ні він мене не розуміє, ні я його: він не знає ні латини, ні французької, ані італійської мови; а ти сміливо можеш заприсягнути на суді, що я й на пенні не знаю англійської мови. Він — утілення порядної людини; проте — горенько! — хто може розмовляти з німим манекеном? А як дивно він одягається! Мені здається, що свого камзола купив він в Італії, штани — у Франції, капелюха — у Німеччині, а свої манери — в усіх країнах світу.

НЕРІССА

А якої ви думки про шотландського лорда, його сусіда?

ПОРЦІЯ

Гадаю, що він надто зичливий до своїх сусідів: позичив ляпаса в англійця і заприсягнувся, що поверне його, тільки-но здужає. Здається, француз поручився за нього і навіть дав підписку.

НЕРІССА

Чи до вподоби вам молодий німець, небіж герцога Саксонського?

ПОРЦІЯ

Він огидний ранком, коли тверезий, і ще огидніший опівдні, коли нап’ється. В найкращому стані — він трохи гірший за людину, а в найгіршому — трохи кращий за тварину. Яке б не скоїлось нещастя, сподіваюся, мені, проте, пощастить позбутись його.

НЕРІССА

Але якщо він схоче спробувати щастя й вибере саме ту скриньку, що треба, то невже ж ви не виконаєте волі вашого батька, відмовитесь узяти його собі за чоловіка?

ПОРЦІЯ

А щоб не сталось такого нещастя, будь ласка, постав велику склянку рейнвейну на ту скриньку, яка не повинна виграти: тоді хай сидить у тій скриньці хоч сам диявол, а поверх неї ця спокуса, я певна, що він вибере саме її. Я ладна швидше відмовитись від усього на світі, Неріссо, ніж віддатися за губку, що ніколи не просихає.

НЕРІССА

Не бійтеся, синьйоро, вам не дістанеться жоден із цих добродіїв. Вони вже сповістили мене про своє рішення: нині лаштуються повернутись додому й не турбуватимуть вас більше своїм сватанням — хіба що знайдеться якийсь інший засіб здобути вас, крім засобу вашого батька, який залежить від скриньок.

ПОРЦІЯ

Навіть доживши до Сивілиного віку, я помру цнотливою, мов Діана, коли нікому не пощастить здобути мене так, як того бажав мій батько. Я рада, що ця партія наречених така розважлива, бо серед них немає жодного, кому б я не бажала бути далеко звідси; я благаю в Бога щасливої для них дороги.

НЕРІССА

Чи пригадуєте ви, синьйоро, одного венеціанця, вченого й вояка, що приїздив сюди ще за життя вашого батька разом з маркізом Монферратським?

ПОРЦІЯ

Так, так, то був Бассаніо. Здається, так його звати?

НЕРІССА

Саме так, синьйоро. З усіх чоловіків, що їх бачили мої дурні очі, він більше за всіх вартий прекрасної синьйори.

ПОРЦІЯ

Я пригадую його добре; пригадую, що він гідний твоєї хвали.

Входить слуга.

Що сталося? Якісь новини?

СЛУГА

Четверо чужинців шукають вас, синьйоро, щоб попрощатися з вами. Крім того, прибув посланець від п’ятого — принца Марокканського; він подає звістку, що принц, його володар, сьогодні ввечері буде тут.

ПОРЦІЯ

Якби могла я цьому п’ятому сказати від щирого серця «ласкаво просимо», як кажу тим чотирьом «щасливої дороги», — приїзд його потішив би мене. Якщо він має вдачу святого, а обличчя чорта, я воліла б, щоб він відпускав гріхи, а не був мені за чоловіка. Ходім, Неріссо.

Йди, хлопче, уперед. Оце так штука!

Зачиним за одним, вже другий стука!

Виходять.

Сцена 3

Венеція. Майдан.

Входять Бассаніо та Шейлок.

ШЕЙЛОК

Три тисячі дукатів? Гаразд.

БАССАНІО

Так, синьйоре, на три місяці.

ШЕЙЛОК

На три місяці? Гаразд.

БАССАНІО

За сплату, як я вже сказав, поручиться Антоніо.

ШЕЙЛОК

Антоніо поручиться? Гаразд.

БАССАНІО

Чи можете ви мені допомогти? Чи зробите ласку? Чи дасте відповідь?

ШЕЙЛОК

Три тисячі дукатів на три місяці і за порукою Антоніо.

БАССАНІО

Ваша відповідь?

ШЕЙЛОК

Антоніо — гідна людина.

БАССАНІО

Хіба ви чули коли-небудь щось протилежне?

ШЕЙЛОК

Е, ні, ні, ні, ні! Розумієте, коли я кажу, що він «гідна людина», то я маю на увазі, що вінкмає. чим заплатити. Проте весь капітал його — в надіях. Один з його кораблів пливе до Тріполі, другий — до Індії; а ще довідався я на Ріальто, що третій корабель його простує до Мексіки, четвертий — до Англії, і решту суден теж розкидано по всіх світах. Та кораблі — це ж усього-на-всього дошки, а матроси — тільки люди; але ж є ще суходільні пацюки і водяні пацюки, водяні злодії і земні злодії, — я маю на думці піратів; крім того, загрожують ще й хвилі, вітри та скелі. І все-таки ця людина має чим заплатити. Три тисячі дукатів. Я гадаю, що можу прийняти його боргове зобов’язання.

БАССАНІО

Будьте певні, що можете.

ШЕЙЛОК

Я хочу бути певним, що можу; щоб упевнитися, я мушу обміркувати. Чи можу я поговорити з Антоніо?

БАССАНІО

Якщо зробите нам ласку й пообідаєте з нами.

ШЕЙЛОК

Авжеж, щоб нанюхатися свинини? Щоб їсти те добро, що в нього ваш пророк назаретський загнав диявола своїм закляттям? Я ладен у вас купувати, вам продавати, з вами розмовляти, з вами гуляти тощо, але не хочу ні їсти з вами, ні пити з вами, ані молитися з вами. Які новини на Ріальто? Хто це йде сюди?

Входить Антоніо.

БАССАНІО

Ось і синьйор Антоніо.

ШЕЙЛОК (убік)

Він виглядає як фальшивий митар!

Ненавиджу його я через те,

Що він християнин; але ще більше

За те, що він в огидній простоті

Всім гроші без відсотків позичає,

І наших зисків убива зростання

В Венеції. Якщо мені хоч раз

Йому помацать боки пощастить,

Втамую давню я свою ненависть.

Він зневажає наш народ святий,

Знущається, і навіть в тих місцях,

Де крамарі збираються докупи,

Він кидає мені лихі слова,

Мої він справи ганить, бариші

Законні зве лихвою. Хай мій рід

Загине, коли я йому пробачу!

БАССАНІО

То як же, Шейлок?

ШЕЙЛОК

Га? Мою готівку

Рахую я напам’ять; з обрахунку

Виходить так, що вам зібрать відразу

Три тисячі дукатів я не зможу.

Проте дарма! Є багатій єврей —

Мій друг Тубал, і він мені поможе.

Стривайте! На який же строк потрібні

(до Антоніо)

Дукати вам? Хай вам щастить, синьйоре!

Ми саме розмовляли тут про вас.

АНТОНІО

Хоч і не маю я такої звички —

Давати гроші на відсотки й брати,

Проте на цей раз виняток зроблю,

Щоб друга вивести із скрути. Ви

Назвали вже йому потрібну суму?

ШЕЙЛОК

Так, так, три тисячі дукатів

АНТОНІО

Просить

Три місяці він строку.

ШЕЙЛОК

Я й забув, —

Авжеж, три місяці, сказали ви,

І ваша запорука. Поміркуєм…

Проте стривайте, мовили ви ніби,

Що звички ви не маєте ні брати,

Ні в позику давати на відсотки?

АНТОНІО

Так, я того ніколи не роблю.

ШЕЙЛОК

Коли Лавана вівці Яків пас —

Святого Авраама був той Яків

(По волі мудрій матері своєї)

Наступник третій. Третій, так.

АНТОНІО

То що?

Він правив теж відсотки?

ШЕЙЛОК

Ні, відсотків

Не брав він; ні, там не було того,

Що ви звете відсотками звичайно.

Ось слухайте, що він зробив. Лаван

З ним склав таку умову, що ягнята

Самі строкаті та усі рябі

Віддасть він Якову у нагороду.

За труд його. Коли ж пора осіння

Настала врешті, й подались овечки

До тонкорунних баранів в жадобі,

Й почався у тварин отих кошлатив

Труд творення, тоді чабан-хитрун

Гілок нарізав, наздирав кори,

І ті гілки в хвилину парування

Встромляв він перед кожною з овець.

І вівці зачинали, і по тому

Родилися рябенькі всі ягнята

Й дістались Якову. Такий обрав

Він шлях, щоб мати зиск; його за це

Благословило небо: хоч і зиск,

Проте благословенний він, коли

Нема крадіжки!

АНТОНІО

Випадок щасливий,

І не від Якова залежав зиск:

Божественна рука те все здійснила.

Та чи можливо ж прикладом таким

Виправдувать відсотки всі лихварські?

Чи срібло й щире золото для вас —

Однаково, що барани та вівці?

ШЕЙЛОК

Не знаю. Множити я вмію їх

Не гірше. Слухайте, синьйоре.

АНТОНІО

Друже,

Зверніть увагу, як уміє чорт

І на Письмо Святеє посилатись.

Коли гидка душа бере собі

Святі слова, щоб ними захищатись,

Це лиходій, хоч усміх на устах;

Рум’яне яблуко, хоч в серцевині

Воно й гниле. О, цей огидний фальш!

Чому ти чарівний такий на вигляд?

ШЕЙЛОК

Три тисячі дукатів — кругла сума!

Три місяці. На рік — збагнути треба —

Які тут можна взять відсотки?

АНТОНІО

Отже,

Скажіть, чи можете зарадить нам?

ШЕЙЛОК

Синьйор Антоніо, траплялось часто,

Що ви в Ріальто з мене глузували —

З моїх відсотків і з мого багатства;

Я все терпів і знизував плечима:

Терпіть — така вже доля всіх євреїв.

Не раз мене ви обзивали псом,

Невірою й плювали на каптан

Святковий мій єврейський — все за те,

Що користуюсь я із власних грошей.

А нині я потрібен вам, вельможні?

Ну що ж! Тепер до мене ви йдете

І кажете: «Нам треба грошей, Шейлок!»

Ви просите у мене грошей! Ви,

Що тільки в бороду мені плювали

І копняками гнали, ніби пса,

Од вашого порога. А сьогодні

Вам треба грошей! Що ж сказати вам?

Чи не сказати часом: «О синьйоре,

Хіба ж собака може мати гроші?

Де ж чувано, щоб шолудивий пес

Позичить зміг три тисячі дукатів»?

Чи я, повинен, низько уклонившись,

Затамувати подих і сказать

Несміливо, немов той раб покірний:

«О найшановніший синьйор! На мене

Ви середи минулої плювали,

А в інший день дали ви стусана

І часто псом огидним називали;

І ось тепер за ласки ваші всі

Я вам позичу певну суму грошей?»

АНТОНІО

Ладен я лаяти тебе й тепер,

І плюнути на тебе, й пхнуть ногою.

Якщо не відмовляєш нам у грошах,

Ну, то й давай, та тільки не як друзям

(Чи чувано, щоб друг коли платив

Відсотки другу за метал нікчемний?), —

Як ворогові грошей ти позич;

Якщо у строк не зможе він віддати,

Щоб міг ти править з нього без жалю

Відсотки.

ШЕЙЛОК

Ти диви, як ви скипіли!

Здобути хтів би вашу я любов

І дружбу щиру; ту ганьбу забути,

Що ви мене так часто плямували.

Допомогти вам хочу у біді,

Не вимагаючи за це відсотків;

А ви, проте, і вислухать мене

Не маєте бажання. Зичу вам

Добра.

БАССАНІО

І справді ти добра бажаєш.

ШЕЙЛОК

Я довести це хочу. Ось ходімо

Усі до нотаря, й дасте підписку

На зобов’язанні, ну, так, для жарту,

Допишемо, що як не вдасться вам

Сплатити в певний день і в місці певнім

Мені ту суму, згадану в розписці,

То як відшкодування зможу я

У вас на тілі взяти м’яса фунт —

І то в якому тільки схочу місці.

АНТОНІО

Гаразд, я підпишу і всім скажу,

Що жид ласкавий вельми!

БАССАНІО

Я не згоден!

Такого зобов’язання ніколи

Тобі я не дозволю підписати;

Ладен скоріш зостатися в нужді!

АНТОНІО

Не бійся! Терміну додержу я.

Ще за два місяці — до строку місяць —

Утроє більше я дістати маю

За борг отой.

ШЕЙЛОК

О, Аврааме-батьку!

Які ж ці християни! Їх жорстокість

Навчає їх підозрювати всіх.

Ну посудіть самі: якщо вже він

У строк мені свого не сплатить боргу,

Який же зиск мені? Фунт м’яса лиш?

Таж людське м’ясо варт багато менше,

Аніж бараняче або козине.

Я помагаю з тим, щоб заслужити

Його прихильність. Згодиться Антоньйо,

Тоді — гаразд! Не схоче — то прощайте!

І кривдою за ласку не платіть.

АНТОНІО

Так, Шейлоку, папір я підпишу.

ШЕЙЛОК

Ідіть до нотаря, а незабаром

І я прийду. Ви розкажіть йому,

Як цей контракт кумедний краще скласти,

А я дукатів назбирать піду

І гляну, як там в мене у господі:

Чи все гаразд? Адже глядить її

Слуга мій непутящий. Повернусь

Я вмить.

АНТОНІО

Іди мерщій, шляхетний жиде!

Шейлок виходить.

Ще вихриститься він: бач, став сердечний.

БАССАНІО

Шахрай страшний тоді, коли він ґречний.

АНТОНІО

Ходімо, друже! Не турбуйсь! Нівроку —

Прибудуть кораблі мої до строку.

Виходять.

Дія друга

Сцена 1

Бельмонт. Кімната в домі Порції. Фанфари. Входять принц Марокканський та його почет, Порція, Нерісса та інші її слуги.

ПРИНЦ МАРОККАНСЬКИЙ

Не зневажай мене за чорну шкіру,

Адже ліврея чорна ця — з вини

Мого найближчого сусіда — сонця,

В чиїм промінні я зростав. Нехай

За всіх людей, що їх родила північ

У тих країнах, де прозору кригу

І Феба жар не може розтопити,

Один з найкращих з’явиться сюди.

З любові хай до тебе — я і він

Розріжемо собі ми власне тіло —

Побачиш, в кого червоніша кров!

Повір мені, мого обличчя, панно,

Боялись і відважні, а проте —

Коханням присягаюся своїм —

В країні рідній на моє лице

Дивилася з любов’ю не одна

Красуня. Чорний колір свій міняти

Не хочу я, хіба лише тоді,

Коли б мені украсти пощастило

Твої чуття, ласкава королево!

ПОРЦІЯ

У виборі я маю керуватись

Не тільки радою очей дівочих.

В руках у лотереї мій талан,

І вибирати я не маю права.

Якби лиш воля батькова суворо

Мені віддать себе не наказала,

Тому, хто сам собі мене здобуде,

Обравши влучно скриньку, запевняю,

Мій славний принце, для моїх очей

Ви б не здавалися від тих чорнішим,

Кого я тут раніше зустрічала.

ПРИНЦ МАРОККАНСЬКИЙ

Спасибі і на тім. Тепер же я

Прошу вас провести мене до скриньок:

Побачимо, що доля скаже нам.

Я шаблею цією присягаюсь,

Що Софі ранила на смерть, і принца

Убила перського, і здобула

Три славні перемоги Сулейману!

Я поглядом щонайгрізніші очі

Здолав би вмить і серце найпалкіше

З усіх на світі подолать готовий;

І ведмежат від матерніх грудей

Геть відірвати, глузувати навіть

Із лева, що ричить, голодний, лютий.

Лише б тебе здобуть. Але тим часом,

Як Геркулес і Ліхас грають в кості,

Щоб вирішить, хто дужчий з них обох, —

Враз може трапитись таке нещастя,

Що слабшого рука влучніше кине

Ті кості, й вийде так, що паж нікчемний

Алкіда подолає! Так і я:

Керований фортуною сліпою,

Утратить можу все, чим інший хтось,

Достойний менш, ніж я, заволодіє,

А я помру від горя!

ПОРЦІЯ

Ви повинні

Скоритися умові! Чи відмовтесь

Від вибору назавжди, чи, раніш

Ніж починати, присягніться тут,

Що ви ніколи з жодною з дівчат

Не будете про шлюб вести розмови.

Подумайте раніш.

ПРИНЦ МАРОККАНСЬКИЙ

Я йду на все —

Ведіть, я хочу спробувати щастя!

ПОРЦІЯ

Спочатку в храм, а потім, по обіді,

Попробуєте щастя.

ПРИНЦ МАРОККАНСЬКИЙ

Хай і так!

Фанфари.

Доле приязна, веди за руку

У вічний рай або на вічну муку.

Сцена 2

Венеція. Вулиця. Входить Ланчелот.

ЛАНЧЕЛОТ

Безперечно, моє сумління дозволить мені втекти від цього єврея, мого господаря. Нечистий так і смикає мене за лікоть, так і спокушає; каже: «Гоббо, Ланчелоте Гоббо, добрий Ланчелоте», або: «Добрий Гоббо», або «Добрий Ланчелоте Гоббо, скористайсь своїми ногами, накивай п’ятами, тікай геть». А сумління каже: «Ні, стережися, чесний Ланчелоте, стережися, чесний Гоббо»; або як зазначено вище: «Чесний Ланчелоте Гоббо, не тікай, дай спокій своїм п’ятам». Гаразд; проте нечистий чіпляється й наказує мені пакуватися. «Уіа!»[18] — каже нечистий; «Забирайся!» — каже нечистий; «Заради неба, наберися відваги, — каже нечистий, — і тікай!» Гаразд; а моє сумління кидається моєму серцю на шию і мудро промовляє до мене: «Мій чесний друже Ланчелоте, через те, що ти син чесного чоловіка» — або, краще сказати, — син чесної жінки, бо, правду кажучи, батько мій любив іноді огуляти, мав до того неабиякий смак. Гаразд; сумління каже мені: «Ланчелоте, стій!» — «Тікай!» — каже нечистий. «Стій!» — твердить моє сумління. «Сумління, — кажу я, — твоя порада хороша! Нечистий, — кажу я, — твоя порада хороша!» Якщо я послухаюся свого сумління, мені доведеться залишатися в єврея, мого господаря, а він (хай Бог мені простить!) теж з диявольського кодла; коли ж я втечу від єврея, то послухаюся нечистого, а той, пробачте на слові, вже справжнісінький диявол. Безперечно, цей єврей — утілений диявол, і, відверто кажучи, моє сумління — то жорстоке сумління, коли радить мені залишитися в цього єврея. Нечистий подає мені більш дружню пораду; я таки втечу, нечистий! Мої п’яти до твоїх послуг; я втечу!

Входить старий Гоббо з кошиком.

ГОББО

Молодий синьйоре! Будьте ласкаві, скажіть мені, як тут пройти до пана єврея?

ЛАНЧЕЛОТ (убік)

О небо, це ж мій ріднесенький батько! що підсліпуватий, він просто зовсім сліпий і тому не впізнає мене. Ану, я пожартую з нього.

ГОББО

Шляхетний паничику, будьте ласкаві, скажіть мені, як тут пройти до пана єврея?

ЛАНЧЕЛОТ

На першому розі беріть праворуч, а на другому поверніть ліворуч; та глядіть, на дальшому розі не беріть ні ліворуч, ані праворуч, а поверніть просто вниз, до будинку єврея.

ГОББО

Боже милостивий, таку дорогу знайти нелегко. Чи не можете ви мені сказати: Ланчелот, що живе в нього, живе він у нього чи ні?

ЛАНЧЕЛОТ

Ви говорите про молодого синьйора Ланчелота? (Убік) Увага! Ось зараз я задам! (До старого) Ви говорите про молодого синьйора Ланчелота?

ГОББО

Про якого там синьйора, синьйоре, про сина бідної людини. Його батько, хоч це й кажу я, — чесна й дуже бідна людина, проте, хвала Богові, живе собі на здоров’я.

ЛАНЧЕЛОТ

То й добре! Хай його батько буде собі хто хоче, ми розмовляємо про молодого синьйора Ланчелота.

ГОББО

Про Ланчелота, синьйоре, якщо ваша ласка.

ЛАНЧЕЛОТ

Прошу вас, старий чоловіче, благаю вас; ви говорите про молодого синьйора Ланчелота?

ГОББО

Про Ланчелота, якщо дозволить ваша милість.

ЛАНЧЕЛОТ

Ага, виходить, про синьйора Ланчелота? Не говоріть про синьйора Ланчелота, батьку, бо цей молодий синьйор (з ласки фатуму й долі і, кажучи іншими такими мудрими словами, — долею трьох сестер та інших галузей науки) справді й безперечно помер, або, як би ви сказали без зайвої балаканини, чкурнув на небо.

ГОББО

Ой, хай Бог боронить! Адже хлопець був єдиний костур мого похилого віку, єдина підпора моя.

ЛАНЧЕЛОТ

Та хіба ж я подібний до дрючка, чи до колоди, чи до посоха, а чи до підпірки? Чи знаєте ви мене, батеньку?

Гоббо

Ой, ні! Я не знаю вас, молодий синьйоре. Але, прошу вас, скажіть мені: хлопець мій (царство йому небесне!) живий чи помер?

ЛАНЧЕЛОТ

Ви не впізнаєте мене, батьку?

ГОББО

Біда мені, синьйоре! Миготить мені перед очима, я вас не знаю.

ЛАНЧЕЛОТ

А й справді! Хоч би ви й не були сліпі, ви, мабуть, і тоді мене не впізнали. То мудрий батько, що впізнає свою власну дитину. Гаразд, старий чоловіче, я розкажу вам новини про вашого сина. (Падає навколішки) Благословіть мене! Правди не сховаєш: убивства не можна довго таїти. Хто чий син — це сховати можна, але правда мусить нарешті виявитись.

ГОББО

Прошу вас, синьйоре, підведіться; я переконаний, що ви не Ланчелот, не мій хлопець.

ЛАНЧЕЛОТ

Прошу вас, киньте жарти й дайте мені ваше благословення! Я — Ланчелот, ваш маленький хлопчик колись, ваш дорослий син тепер і ваше дитя навіки.

ГОББО

Я не можу собі уявити, що ви — мій син.

ЛАНЧЕЛОТ

Не знаю, що я маю собі уявляти; але я — Ланчелот, служу в єврея, і я певен, що Марджері, ваша дружина, це моя мати.

ГОББО

А й справді, її звати Марджері. І я ладен заприсягтися, що коли ти Ланчелот — то ти моя плоть і кров. Хвала тобі, Боже! Ну й бородище відпустив! У тебе на підборідді більше волосся, ніж у мого корінника Доббіна в хвості.

ЛАНЧЕЛОТ

Виходить, що хвіст Доббіна росте всередину: коли я бачив його востаннє, у нього в хвості було більше волосся, ніж у мене на обличчі.

ГОББО

Боже, як же ти змінився! То як же ти живеш? Чи ладнаєш зі своїм хазяїном? Я приніс йому гостинця. Як ви тепер з ним, чи у добрій злагоді живете?

ЛАНЧЕЛОТ

Нічого, добре. Але я твердо вирішив від нього втікати, а через те й не зупинюся доти, доки не втечу якнайдалі. Мій хазяїн — справжнісінький єврей. Гостинця? Подаруйте йому краще мотузку! Я гину з голоду на службі; я так схуд, що ви можете кожен палець моїми ребрами порахувати. Батьку, я радий, що ви приїхали. Віддайте ваш гостинець Бассаніо — той справді дає чудові нові лівреї своїм слугам. Якщо мені не пощастить стати до нього на службу, то я забіжу десь аж на край світу Божого. О, небувале щастя! Він сам іде сюди. Мерщій до нього, батьку, бо зроблюсь євреєм, якщо в єврея служитиму довше.

Входить Бассаніо з Леонардо та іншими слугами.

БАССАНІО

Ви можете зробити и так, але поспішайте: вечеря — найпізніше о п’ятій годині. Порозсилайте ці листи за адресами; замовте лівреї й перекажіть Граціано, що я прошу його зараз же прийти до мене.

Один із слуг виходить.

ЛАНЧЕЛОТ

До нього, батьку!

ГОББО

Хай Бог благословить вашу милість!

БАССАНІО

Спасибі. Тобі чогось від мене треба?

ГОББО

Ось мій син, синьйоре, бідний хлопець.

ЛАНЧЕЛОТ

Не бідний хлопець, синьйоре, а багатого єврея наймит, що хотів би, синьйоре, як вам пояснить мій батько.

ГОББО

Синьйоре, він має палке бажання, як то кажуть, вам служити.

ЛАНЧЕЛОТ

Авжеж; одне слово, я служу євреєві і маю бажання, як вам пояснить мій батько…

ГОББО

Його хазяїн і він, не у гнів вашій милості сказати, живуть, як кицька з собакою…

ЛАНЧЕЛОТ

Коротше кажучи, справа, бачте, така, що немає мені життя в того єврея; саме це й змушує мене, як зараз батько мій, стара вже людина, докладно розповість вам.

ГОББО

Ось тут у мене страва з голубів, що нею бажав би я вашу милість ушанувати; а прохання моє таке…

ЛАНЧЕЛОТ

Щоб не витрачати даремно слів, прохання моє дуже мене цікавить: як ваша милість довідаються про це від цього чесного старого чоловіка. бо. хоч я сам це кажу, хоч він і стара людина, проте він бідна людина і мій батько.

БАССАНІО

Хай хтось один говорить. Чого вам треба?

ЛАНЧЕЛОТ

Служити вам, синьйоре.

ГОББО

Так, саме це і мали ми сказати.

БАССАНІО

Тебе я знаю добре. Що ти хтів —

Здійснилося, бо твій господар Шейлок

Зі мною ще сьогодні розмовляв

І на твоє підвищення дав згоду.

Як можна це підвищенням назвати —

В багатого єврея службу кинуть

І стати до роботи в бідняка.

ЛАНЧЕЛОТ

Стару приказку добре поділено між моїм хазяїном Шейлоком і вами, синьйоре: ви маєте ласку Божу, а він має достатки.

БАССАНІО

Дотепно сказано. Ну, йдіть обидва,

З господарем колишнім попрощавшись,

Приходь до мене.

(До своїх слуг)

Видайте ліврею

Йому ошатнішу, ніж в інших слуг.

Глядіть же, щоб усе було як слід!

ЛАНЧЕЛОТ

Рушаймо, батьку! То я незугарний стати до роботи? То я не маю язика? Гаразд! (Дивиться на свою долоню) Чи є в Італії людина, яка б змогла, приносячи присягу, покласти на Біблію долоню кращу, ніж оця? О, я знаю, мені всміхнеться доля! Гляньте на цю просту лінію життя! Скільки ж воно жінок визначено для мене? На жаль, усього п’ятнадцять! Це ж на один зуб! Одинадцять удовиць і ще дев’ятеро дівчат — ледь-ледь вистачить на одного! А ось троїста лінія! Тричі пощастить мені врятуватися від небезпеки потонути. А ось знак, що вказує на смертельну небезпеку, яка загрожує мені на краєчку пухової перини. Ну, якщо фортуна — жінка, то вона — хороше дівча, коли обдаровує мене такими хорошими речами. Ходімо, батьку; мені попрощатися з євреєм, як оком змигнути.

Ланчелот і старий Гоббо виходять.

БАССАНІО

Прошу тебе, мій добрий Леонардо,

Купи усе, зроби усе як слід;

Коли ж ти покінчиш нагальні справи,

Вертайсь мерщій додому, бо надвечір

Почастувати хочу я найближчих,

Найкращих друзів. Не барись!

ЛЕОНАРДО

Всіх сил

Я докладу, шановний мій синьйоре.

Входить Граціано.

ГРАЦІАНО

Де твій господар?

ЛЕОНАРДО

Ось він, синьйоре, прогулюється. (Виходить)

ГРАЦІАНО

Синьйоре Бассаніо…

БАССАНІО

Граціано!

ГРАЦІАНО

Я маю до вас прохання…

БАССАНІО

Я вже виконав його.

ГРАЦІАНО

Ви не повинні мені відмовити: я мушу їхати з вами до Бельмонта.

БАССАНІО

Якщо ти мусиш — їдьмо. Тільки слухай:

Ти грубий і зухвалий на язик.

І надто запальний. Проте ці риси

Хоч і пристали до твоєї вдачі

І хоч вони не вадять, як на мене,

Але для тих, кому ще не знайомий,

Ти можеш здатися занадто смілим.

А через те, прошу, себе присилуй

І в свій розбурханий, гарячий дух

Додай помірності холодних крапель,

Бо тим поводженням несамовитим

Ти там мені нашкодиш, і мої

Зруйнуєш всі найкращі сподівання.

ГРАЦІАНО

Якщо, Бассаніо, не приберу я

Подоби найскромнішої, не втраплю

Поштиво розмовлять, вдаватись рідко

До лайки, з молитовником ходити,

Дивитися сумирно, при столі ж

Під час молитви потай позіхати

І промовлять «амінь», триматись пильно

Всіх приписів пристойності й звичаю,

Як ті, хто на догоду власній бабці,

Весь час вдають святенників із себе, —

Тоді ніколи більш мені не вірте.

БАССАНІО

Побачимо, чи стане вам терпіння.

ГРАЦІАНО

Зроблю я виняток на цю лиш ніч;

Сьогодні ввечері мене судить

Не треба.

БАССАНІО

Ні, було б то дуже шкода!

Просив би я, щоб, навпаки, були ви

Веселі, сміливі й дотепні нині,

Бо всі ми зберемось лише для того,

Щоб добре погуляти й посміятись.

Однак прощайте! Маю пильні справи.

ГРАЦІАНО

А я подамся до Лоренцо й інших —

І ввечері ми знову ваші гості.

Виходять.

Сцена 3

Там само. Кімната в домі Шейлока. Входять Джессіка й Ланчелот.

ДЖЕССІКА

Мені так шкода, що ти йдеш від батька.

Наш дім — це пекло, ти ж — веселий чорт,

Що намагавсь у нас нудьгу розвіять.

Ну що ж, прощай! Ось маєш золотого!

Ох, Ланчелот, побачиш скоро ти

Лоренцо на вечері. Там він буде,

Бо твій господар запросив його

До столу. Дай йому цього листа —

Та тільки щоб того ніхто не бачив.

Прощай же. Я не хочу, щоб мій батько

Застав мене отут з тобою разом.

ЛАНЧЕЛОТ

Аdieu! Сльози заміняють мені язик. О найчарівніша язичнице! О найсолодша жидівочко! Коли якийсь християнин не пуститься на шахрайство й не заволодіє тобою — то я дуже помилюся. Проте бувайте здорові! Ці дурні сльози поволі затоплюють мій мужній дух. Адью! (Виходить)

ДЖЕССІКА

Прощай, прощай, мій добрий Ланчелоте!

О Боже мій, які думки пекельні,

Який то гріх, що я соромлюсь бути

Дитям свойого батька. Я дочка

Йому по крові лиш, а не душею.

Обітницю, Лоренцо мій, дотримай, —

А християнською жоною ставши,

Тобі я буду вірною назавше.

(Виходить)

Сцена 4

Там само. Вулиця.

Входять Граціано, Лоренцо, Салеріо й Соланіо.

ЛОРЕНЦО

Ми підемо з вечері тайкома

До мене в дім, щоб там надіти маски

І за годину повернутись.

ГРАЦІАНО

Ні,

До цього ми ще зовсім не готові.

САЛЕРІО

І смолоскипників не найняли.

СОЛАНІО

Коли цього не зробимо як слід,

По-моєму, вже краще і не братись.

ЛОРЕНЦО

Тепер четверта тільки — нам лишилось

Ще дві години, щоб приготуватись.

Входить Ланчелот з листом.

Які новини, друже Ланчелоте?

ЛАНЧЕЛОТ

Якщо ви зробите ласку й розпечатаєте цього листа, то, мабуть, він вам розповість новини.

ЛОРЕНЦО

Рука знайома — і, признаюсь вам,

Чудова рученька; вона біліша,

Ніж цей папір, який вона списала.

ГРАЦІАНО

Іду в заклад, що лист отой — любовний.

ЛАНЧЕЛОТ

Так, синьйоре, з вашої ласки.

ЛОРЕНЦО

Куди ти йдеш?

ЛАНЧЕЛОТ

Іду, синьйоре, запрошувати свого колишнього господаря єврея на вечерю до мого нового господаря християнина.

ЛОРЕНЦО

На ось, візьми! І Джессіці шляхетній

Скажи тихенько: слова я додержу.

Іди!

Ланчелот виходить.

Бажаєте приготуватись

На маскарад? Вже й смолоскипник є.

САЛЕРІО

Гаразд, знайду і я.

СОЛАНІО

Я теж знайду.

ЛОРЕНЦО

Мене і Граціано за годину

Застанете ви в нього. Ми на вас

Чекаємо.

САЛЕРІО

Не будемо баритись.

Салеріо й Соланіо виходять.

ГРАЦІАНО

Від Джессіки чарівної той лист?

ЛОРЕНЦО

Тобі відкриюсь я. Еге ж, від неї.

Вона тут пише, як мені найкраще

Забрать її із батьківського дому

Та скільки має золота вона

Й коштовних самоцвітів — і про те,

Що здобула собі убрання пажа.

Якщо єврею, батькові її,

Потрапити на небо пощастить,

То певен будь, що в рай його спровадить

Рука дочки. Година нещаслива

Не стане їй на життьовім шляху

Повік — хіба що тільки через те,

Що батько в неї — той єврей невірний.

Ходім зі мною; по дорозі сам

Листа читатимеш. Мій смолоскип

Моя кохана Джессіка нестиме.

Виходять.

Сцена 5

Там само. Перед домом Шейлока.

Входять Шейлок та Ланчелот.

ШЕЙЛОК

Авжеж! Побачиш ти на власні очі

Різницю поміж Шейлоком й Бассаньйо.

Гов, Джессіко! Не будеш обжиратись.

Гов, Джессіко! Як обжирався в мене.

І не хроптимеш на весь дім ночами.

Не будеш переводити одежі.

Гов, Джессіко! Та де ж вона поділась?

ЛАНЧЕЛОТ

Гов, Джессіко!

ШЕЙЛОК

А ти чого кричиш?

Адже тобі я не велів гукати!

ЛАНЧЕЛОТ

Ваша милість завжди гримали на мене за те, що я нічого не вмію зробити сам, доки мені не звелять.

Входить Джессіка.

ДЖЕССІКА

Ви кликали? Чого вам треба, тату?

ШЕЙЛОК

Ось, Джессіко, мої ключі. Я йду —

Запрошений я нині на вечерю.

Хоча навіщо йти? Вони лукаві;

Звичайно, не з любові запросили.

А я піду і їстиму на зло.

Хай витрачається цей марнотрат.

Християнин цей! Джессіко, дитино,

Доглянь господи. Десь якесь нещастя

Порушить має нагло спокій мій.

У сні мішки я бачив, повні грошей…

ЛАНЧЕЛОТ

Благаю вас, синьйоре, ходімо; мій молодий господар чекає на вас.

ШЕЙЛОК

Так, як і я чекаю на побачення з ним.

ЛАНЧЕЛОТ

Вони всі там щось затівають: я не кажу прямо, що ви побачите маскарад; проте якщо це трапиться, виходить, недарма останнього чорного понеділка о шостій годині ранку мені йшла носом кров; а перед тим останнього разу вона йшла рівно чотири роки тому, в середу на першому тижні посту, по обіді.

ШЕЙЛОК

Що? Маскарад там буде, кажеш ти?

Дитино, двері всі позамикай!

Якщо почуєш гуркіт барабана

Чи, може, флейти скигління огидне,

Не зважуйся вилазити на вікна,

На вулицю виходити не смій, —

Ти чуєш? Милуватися не смій

На християн фарбованих, безумних!

Позатикай скрізь вуха у будинку, —

Я, звісно, вікна маю на увазі, —

Щоб у мою шановану домівку

Гармидер легковажний не проник.

Священним Якова жезлом клянуся!

Бенкетувати нині поза домом

Не маю я бажання. А проте

Піду. Гей, ти, мерщій біжи вперед

І сповісти, що я прибуду.

ЛАНЧЕЛОТ

Пане,

Я вже лечу вперед. Синьйоро мила!

Ви все-таки в віконце подивіться:

Християнин прийде — не жарти:

Євреєчки він ока вартий!

(Виходить)

ШЕЙЛОК

Що блазень цей із племені Агарі

Сказав тобі?

ДЖЕССІКА

«Синьйоро, прощавайте», —

А більш нічого.

ШЕЙЛОК

Добре він хлоп’я!

Але він їсть надміру і в роботі

Все бариться, немов отой слимак,

І цілоденно спить, мов кіт ледачий,

До вулика свого впускати трутнів

Не хочеться, того-бо й відпустив

Його я до Бассаніо охоче.

Хай допоможе він йому гаман

Позичений спустошить якнайкраще.

Тож, Джессіко, вертай мерщій додому!

Можливо, незабаром я вернусь.

Зроби все так, як я сказав. Замкни

Всі двері. Як ощадні люди кажуть:

«В’яжи міцніше, то знайдеш певніше!»

Ту мудру приказку ти пам’ятай

І всі замки дбайливо замикай!

(Виходить)

ДЖЕССІКА

Прощай! Як щастя ухоплю в долоню,

Я батька втрачу, ти ж — єдину доню!

(Виходить)

Сцена 6

Там само. Входять Граціано й Салеріо в масках.

ГРАЦІАНО

Ось те піддашшя, що під ним Лоренцо

Призначив нам побачення.

САЛЕРІО

Його

Година вже ось-ось минає.

ГРАЦІАНО

Дивно,

Що він спізнився; швидше, ніж годинник,

Біжать коханці.

САЛЕРІО

О, разів у десять

Прудкіш літають голуби Венери,

Коли любовну спілку укладуть,

Аніж тоді, коли додержать мусять

Присяги, що дали вони колись!

ГРАЦІАНО

Це завжди так: бо хто з нас на бенкеті

З-за столу підведеться з апетитом

Тим, що спочатку був? Нема ніде

Коня, який би носпішав назад

З таким вогнем, як рвався він вперед.

Ми лиш тоді полюємо завзято

За всім на світі, як іще до дна

Не випили всієї насолоди.

На панича або на марнотрата

Скидається той корабель ошатний,

Що з рідної затоки випливає,

Коли його цілує і голубить

Солодкий, похітливий вітерець!

І як скидається на марнотрата

Той корабель, коли уже додому

З пом’ятими вертається боками,

З пошарпаним вітрилом, помарнілий,

Обірваний, знесилений украй

Своїм зальотником несталим, вітром!

Входить Лоренцо.

САЛЕРІО

Ось і Лоренцо. Потім поговорим.

ЛОРЕНЦО

Ласкаві друзі, я прошу, даруйте

Мені таке запізнення. Не я,

А справи в тому винні. Як і вам

Спаде на думку викрадать дружину,

Ладен я стільки ж зачекати й вас.

Наблизьтесь. Тут живе єврей, мій тесть.

Гей, хто там є?

У вікні з’являється Джессіка в хлопчачій одежі.

ДЖЕССІКА

А ви хто? Озовіться,

Щоб краще я упевнились могла,

Хоч я готова присягнуть, що ваш

Впізнала голос.

ЛОРЕНЦО

Я це, твій Лоренцо

І твій коханий.

ДЖЕССІКА

Так, Лоренцо! Він

Коханий мій і справді. Більш за все

Люблю Лоренцо я! Чи ж, окрім вас,

Ще знає хтось про те, що й ви мене

Кохаєте так само?

ЛОРЕНЦО

Небеса,

Та й ти сама, любов мою посвідчать!

ДЖЕССІКА

Ловіть цю скриньку! Скринька того варта.

Я рада, що вже ніч, мене не видно.

А я соромлюся свого убрання.

Аде любов сліпа, і той, хто любить,

Не бачить жартів чарівних своїх,

Бо з сорому згорів би Купідон,

Мене побачивши в хлоп’ячім вбранні.

ЛОРЕНЦО

Зійди униз — ти візьмеш смолоскип

І понесеш вперед.

ДЖЕССІКА

Як! Мушу я

Сама освітлювать свій власний сором?

Адже і так занадто він ясний!

Таж ця умова викаже мене,

А я ховатись мушу…

ЛОРЕНЦО

О кохана!

Твоє убрання чарівне хлопчаче

Й без того вже твою ховає вроду.

Скоріш іди сюди! Бо ніч коротка

Так швидко пролетить, а нас чекає

Бассаніо на бенкет.

ДЖЕССІКА

Двері всі

Позамикаю я й озолочу

Себе дукатами: тоді — до вас.

(Зникає з вікна)

ГРАЦІАНО

Клянуся каптуром, що не єврейка

Вона, а чарівне дівчатко!

ЛОРЕНЦО

Хай

Господь мене поб’є, коли її

Я не люблю. Якщо судити можу, —

Розумна Джессіка і чарівна,

Коли мене не дурять власні очі;

І віддана — це щойно довела

Вона сама. І через те назавжди

Зостанеться вона в моїй душі,

Бо віддана, розумна і прекрасна!

Джессіка сходить униз.

Ти вже прийшла? Ходімо ж, саме час.

Давно чекають маски вже на нас!

(Виходить разом з Джессікою та Салеріо.)

Входить Антоніо.

АНТОНІО

Хто тут?

ГРАЦІАНО

Синьйор Антоніо?

АНТОНІО

Ну й ну!

А де ж поділась решта, Граціано?

Минуло дев’ять, вас чекають друзі.

Не буде маскараду, бо дмухнув

Погожий вітер, тож Бассаньйо нині

Лаштується в дорогу. Посланців

Я двадцять розіслав, щоб вас найти.

ГРАЦІАНО

Гаразд! Мене по-справжньому втішає,

Що нині корабель наш відпливає!

Виходять.

Сцена 7

Бельмонт. Кімната в домі Порції.

Фанфари. Входять Порція, принц Марокканський та їхній почет.

ПОРЦІЯ

Ну ж, розгорніть завісу, всі скриньки

Шляхетному ви принцові одкрийте.

Тепер ви можете почати вибір.

ПРИНЦ МАРОККАНСЬКИЙ

Ось перша, золота, і напис тут:

«Хто вибере мене, той все здобуде,

Чого бажає більшість із людей».

А друга — срібна. Друга обіцяє:

«Хто вибере мене, той буде мати

Все те, на що він заслужив». А третя

Свинцева вся, похмура і тяжка,

Як напис той, що я на ній читаю:

«Хто вибере мене, повинен той

Віддати все й рискнути всім, що має».

Як я довідаюсь, чи вибрав ту,

Що саме треба?

ПОРЦІЯ

Мій портрет лежить

В одній з тих скриньок, і коли її

Ви відгадаєте, я буду ваша.

ПРИНЦ МАРОККАНСЬКИЙ

Хай вибір мій скеровують боги!

Побачимо. Проте я хочу ще раз

Всі написи удруге прочитати.

Що каже нам оця свинцева скринька?

«Хто вибере мене, повинен той

Віддати все й рискнути всім, що має».

Віддати все. За що? За той свинець?

Задля нікчемного свинцю рискнути?

Загрожує ця скринька! Чоловік,

Що віддає на риск своє останнє,

Надію має на значний бариш,

Та глузду золотого не спокусить

Метал нікчемний; отже, за свинець

Я не рискну і не віддам нічого.

Що срібло це сказати нам бажає

Своїм цнотливим відтінком шляхетним?

«Хто вибере мене, той буде мати

Все те, на що він заслужив». Стривай!

Шляхетний марокканцю, безсторонньо

Спочатку зваж, чого ти вартий сам.

Якщо я маю сам себе цінити,

То вартий я багато. А проте,

Можливо, ще не стільки, щоб дістати

Цю дівчину. Але свою достойність

Принижувати перед нею теж

Не маю я причини. Це була б

Ганебна малодушність. То чого ж

Я вартий? Ах, та Порції ж, звичайно!

Я заслужив походженням її,

Багатством, вродою і вихованням,

А більш за все — моїм палким коханням!

То чи не взяти скриньку цю відразу?

Ні, гляну я раніш на золоту:

«Хто вибере мене, той все здобуде,

Чого бажає більшість із людей».

Це — Порція! Її бажають; рветься

До неї цілий світ! Із чотирьох

Кінців землі до неї лине кожен —

Припасти, мов до образа святого.

Гірканії пустелі й аравійські

Піщані простори відлюдні стали

Шляхами проїзними для вельможців,

Що квапляться до Порцїї-красуні!

І царство хвиль, що згорда так плюють

Своїм верхів’ям небесам в обличчя,

Не може зупинити чужоземців;

О ні, безстрашно всі сюди пливуть,

Немов через струмок, щоб подивитись

На Порцію! В одній з оцих трьох скриньок —

Портрет її небесний! Та невже

В свинцевій він? Ні, то ганебна думка

Нікчемний і похмурий цей метал

Негідний навіть савана її

Вміщати! Може, я повинен думать —

Портрет її лежить у сріблі? Ні!

Адже у десять раз метал оцей

За золото бідніший! Це жорстоко!

Це грішна думка! Самоцвіт такий

Оправи гідний тільки золотої.

Є в Англії монета золота —

Лик ангела зображено на ній,

Та викарбувано його лиш зовні.

А тут — лежить всередині цей ангел,

Немов на золотому ложі. Дайте

Мені ключа; я вибираю цю —

Хай буде те, що буде!

ПОРЦІЯ

Ось він, принце.

Якщо портрет мій там — тоді я ваша.

ПРИНЦ МАРОККАНСЬКИЙ

(відмикає золоту скриньку)

О пекло! Що це? Голий череп! Щось

Устромлено йому в порожнє око!

Якась записка. Що в ній? Прочитаю:

«Не все те злото, що блищить, —

Не забувай того й на мить!

На думці в багатьох одне —

Щоб лиш побачити мене.

У домовині золотій

Лиш хробаки, огидний гній.

Коли б ти розум мав старий,

Хоч ти ще й тілом молодий,

Ти б марно часу не губив

І влучно б вибір свій зробив!

Тебе б не ждав такий привіт,

Щасливий був би на весь світ.

Прощай, твій запал молодий, —

Його поб’є мороз лихий!»

Який же це привіт холодний, —

Прощай, мій запал молодий!

Скорився дух мій благородний,

Привіт тобі, мороз лихий!

Прощайте, йду! Мене мороз скував.

Так від’їздить лиш той, хто все програв!

(Виходить)

ПОРЦІЯ

Чудово! Приберіть! Того ж без краю

Всім женихам таким, як він, бажаю!

(Виходить)

Сцена 8

Венеція. Вулиця. Входять Салеріо й Соланіо.

САЛЕРІО

Бассаніо, — я, друже, бачив сам —

Вітрила розгорнув, і Граціано

Одчалив з ним; але там не було

Лоренцо.

СОЛАНІО

Той єврей-шахрай зняв гамір,

І дож пішов на корабель з ним разом,

Щоб там усе оглянуть.

САЛЕРІО

Запізнивсь він,

Бо розпустив уже той корабель

Вітрила. Дожеві, проте, сказали,

Що бачили і Джессіку, й Лоренцо

В гондолі разом. Слово честі дав

Антоніо у тому, що напевне

Їх не було на кораблі Бассаньйо.

СОЛАНІО

Я пристрасті такої ще не бачив,

Не чув, щоб хто так лютував скажено,

Щоб хто по вулицях так голосив,

Як той єврей, собака: «О дочка!

Мої дукати! О моя дочка!

Втекла з християнином! О дукати!

У християн я їх здобув! О право!

Закон! Закон! Моя дочка й дукати!

Один мішок. Ні, два мішки зашитих!

На них моя печатка, — то подвійні

Дукати там! Дочка моя украла!

Там самоцвіти! Камені коштовні!

Два камені моя дочка украла!

Знайди мені дочку, о правосуддя!

Каміння в неї і мої дукати!»

САЛЕРІО

Хлопчиська із Венеції всієї,

Старого доганяючи, кричали:

«Де самоцвіти, де дочка, дукатй?»

СОЛАНІО

Хоча б віддав Антоніо завчасно

Йому свій борг — інакше за усе

Поплатиться він дорого.

САЛЕРІО

До речі,

Я вчора бачив одного француза,

Який мені сказав, що у протоці

Між Англією й Францією ніби

Втонув венеціанський корабель

З багатим вантажем. Почув про це,

І думка про Антоніо майнула:

Хоча б той корабель був не його!

СОЛАНІО

Про новину Антоніо сказати,б

Лиш натяком, щоб тим його не вбить.

САЛЕРІО

Добрішої нема людини в світі.

Я бачив, як прощався він з Бассаньйо.

Той обіцяв йому не гаять часу

І швидко повернутись. «Ні! — сказав

Антоніо. — Не квапся і спокійно

Свою закінчуй справу. Дочекайся,

Коли вона сама дозріє з часом.

Що ж до єврея і мойого боргу,

То не турбуйся, друже мій, про це

І клопоту не завдавай своєму

Закоханому серцю. Будь привітний,

Веселий, чемний; думай лиш про те,

Щоб якнайкраще — гідно і пристойно —

Ти досягнув мети». А потім він

Потиснув міцно на прощання руку

І відвернув лице своє, щоб сліз

Бассаніо не бачив; так вони

Розстались.

СОЛАНІО

Думаю, що цілий світ

Лиш для свого Бассаніо він любить.

Ходімо ж пошукаєм, де він. Треба

Веселим чимсь розвіять йому тугу.

САЛЕРІО

Авжеж, ходім.

Виходять.

Сцена 9

Бельмонт. Кімната в домі Порції. Входить Нерісса зі слугою.

НЕРІССА

Мерщій, мерщій завісу відхили.

Принц Арагонський вже присягу склав

І йде сюди, щоб розпочати вибір.

Входять принц Арагонський, Порція та їхній почет.

ПОРЦІЯ

Шляхетний принце, ось стоять три скриньки.

Якщо ви виберете ту, з портретом, —

Відразу ж відсвяткуємо весілля.

Коли ж вам вибрати не пощастить —

Повинні виїхати звідси ви

Негайно.

ПРИНЦ АРАГОНСЬКИЙ

Виконати я поклявсь

Важливі три умови: перша з них —

Мовчать про те, яку я вибрав скриньку;

А друга: як невдалий вибір буде,

Не свататися більше ні до кого

І, зрештою, якщо фортуна зрадить,

Вас залишити й відси геть податись.

ПОРЦІЯ

Клянеться в цьому кожен, хто рискує

Для мене, для нікчемної особи.

ПРИНЦ АРАГОНСЬКИЙ

Я йду на це. Фортуно, поможи,

Нехай мої здійсняться сподівання!

Тут — злото, срібло і свинець нікчемний:

«Хто вибере мене, повинен той

Віддати все й рискнути всім, що має».

Зробися спершу ти принадним сам,

Щоб зваживсь я за тебе все віддати.

Ще каже скринька золота? Ну, що там?

«Хто вибере мене, той все здобуде,

Чого бажає більшість із людей».

Чого бажає більшість? Більшість! Може,

Це кожного тут мають на увазі

З юрби дурної? Вибира вона

Лиш те, що зовні має гарний вигляд

І те лиш знає, що їй каже око:

Засліплене; так, це ота юрба,

Яка не дивиться ніколи вглиб,

Але, мов ластівка, своє гніздо

Будує зовні на поверхні мурів.

Не думає про те, що злі стихії

Її гніздечко зруйнувати можуть.

О, я того не виберу, чого

Бажає більшість! Ні, не хочу я

З юрбою неуків таких змішатись

І стати поруч дурнів та нікчем!

До тебе, срібний охоронцю скарбу,

Я знов звертаю погляд! Повтори,

Що обіцяє напис твій обранцю:

«Хто вибере мене, той буде мати

Все те, на що він заслужив». Чудові

Твої слова! Не можемо ми й справді

Чекати від фортуни нагороди,

Якщо самі її не заслужили!

Ні, ні! Не слід нікому з нас себе

Звеличувать не по заслузі! О,

Коли б посади всі почесні, всі

Звання і титули не роздавались

Шляхом нечесним! Щоб це все змогли

Ми справжніми заслугами здобути!

О, скільки б серед нас тоді людей,

Які стоять тепер, зігнувши спини,

Покрили б голови простоволосі!

О, скільки тих, що віддають накази,

Самі виконували б їх! О, скільки

Негідного змогли б ми стрінуть там,

Де сподіваємось лиш честь зустріти,

І скільки б честі світлої знайшлося

У смітті часу й заблищало б нині!

Гаразд! Я хочу розпочати вибір!

«Хто вибере мене, той буде мати

Все те, на що він заслужив». Отож

І я собі бажаю лиш того,

На що я заслужив. Прошу ключа,

І хай мені відкриється удача!

(Відмикає срібну скриньку)

ПОРЦІЯ

(убік)

Аж надто слів для знахідки такої.

ПРИНЦ АРАГОНСЬКИЙ

Що тут? Мені якась потворна пика,

З гримасою, дає оцю записку?

Дозволь, я прочитаю. Не подібна

До Порції ти зовсім! І так само

Ця пика осоружна не подібна

До сподівань моїх і до заслуг!

«Хто вибере мене, той буде мати

Все те, на що він заслужив». Невже

Не заслужив я кращого нічого,

Як тільки голову оцю потворну?

Невже така мені ціна? Невже

Мої заслуги більшого не варті?

ПОРЦІЯ

Судить суддю засуджений не може —

І функції, й права в них різні.

ПРИНЦ АРАГОНСЬКИЙ

Що тут?

«Пройшло я через сім вогнів;

Ти ж мусиш зважить сім разів,,

Як щось обрати захотів.

Не піддавайся й поготів

Хисткому впливу почуттів.

За щастям марно б ти летів.

Тобі час скроні посріблив.

У постіль жінку покладеш,

Мою личину прибереш.

Покінчено з тобою теж!»

Я голову свою дурну

Приніс сюди лише одну,

А дві нестиму, далебі,

Такі ж, як і була, тупі.

Пробач, обранице моя.

Прощай! Скоряюсь клятві я.

Принц Арагонський і його почет виходять.

ПОРЦІЯ

Міль крильця на вогні собі спалила.

Мудрують бевзі з усієї сили!

Коли вже вибирать вони візьмуться,

То потім помилок не обберуться!

НЕРІССА

Прислів’я є: «Від долі не втечеш —

В петлі загинеш чи жону знайдеш».

ПОРЦІЯ (до Нерісси)

Запни завісу і ходім, Неріссо.

Входить посланець.

ПОСЛАНЕЦЬ

Синьйора тут?

ПОРЦІЯ

Що скажете, синьйоре?

ПОСЛАНЕЦЬ

До брами нашої, синьйоро, щойно

Якийсь венеціанець прискакав,

І каже він, що вслід за ним сюди

Його господар поспішає. Він

Привіз, окрім солодких привітань,

І силу подарунків вам коштовних.

Я й разу ще не бачив чарівних

Таких послів кохання, як оцей.

Квітневий день ніколи ще не був

Такий погожий, несучи з собою

Про літо втішну вість, мов той юнак,

Котрий оповістив про те, що їде

Сюди його хазяїн.

ПОРЦІЯ

Годі, годі!

Боюсь, що скажеш — родич він тобі,

Бо по-святковому, занадто щедро

Ум розсипаєш, щоб хвалить чужинця!

Ходім. Побачить хочу я, на кого ж

Отой гінець від Купідона схожий.

НЕРІССА

Хай буде то Бассаньйо, милий Боже!

Виходять.

Дія третя

Сцена 1

Венеція. Вулиця.

Входять Соланіо й Салеріо.

СОЛАНІО

То які там новини на Ріальто?

САЛЕРІО

Та все не припиняються чутки, що той корабель з багатим вантажем, котрий розбився у вузькій протоці, належав справді Антоніо. Гудвінські піски — так, здається, звуть те місце — дуже небезпечна мілина; на ній поховано вже багато кораблів. Такі-то новини, якщо кумася-чутка справді жінка чесна і не бреше.

СОЛАНІО

Я волів би, щоб на цей раз вона збрехала так само, як бреше кожна кумася-плетуха, коли, напхавши рота медяниками, хоче запевнити своїх сусідів, що ніяк не може втішитись після смерті свого третього чоловіка Але, як видно, це правда — коли казати без зайвої балаканини, нічим не загороджуючи прямого шляху розповіді, — правда, що добрий Антоніо, чесний Антоніо… О, коли б я зміг знайти титул, гідний того, щоб перебувати з його чесним ім’ям в одній компанії!

САЛЕРІО

Та кінчай уже швидше!

СОЛАНІО

Га? Що ти кажеш? Ну, то кінець такий, що він і справді втратив свого корабля.

САЛЕРІО

Дай Боже, щоб це був кінець його втратам!

СОЛАНІО

Скажу мерщій «амінь», щоб чорт не встиг стати мені впоперек молитви, бо ось він сам іде в образі єврея.

Входить Шейлок.

Як ся маєш, Шейлоку? Які новини серед купців?

ШЕЙЛОК

Ви знаєте й самі краще за кожного, краще за кожного іншого, що дочка моя втекла.

САЛЕРІО

Авжеж, знаємо! Я, зі свого боку, знаю навіть того кравця, що пошив їй крила, на яких вона спурхнула.

СОЛАНІО

А Шейлок, зі свого боку, знав добре, що пташка вже вбилася в пір’ячко, а на тій порі всі пташки вилітають із кубелець — така вже в них вдача.

ШЕЙЛОК

За те її проклято.

САЛЕРІО

Звичайно, якщо диявол може бути їй суддею.

ШЕЙЛОК

Моя власна плоть і кров збунтувалася!

СОЛАНІО

Фу ти, старе падла! Збунтувалася в твої роки?!

ШЕЙЛОК

Я кажу, що моя дочка — то моя плоть і кров!

САЛЕРІО

Ну, між твоєю плоттю і її більша різниця, ніж між гагатом і слоновою кісткою; між твоєю кров’ю і її кров’ю більша різниця, ніж між простим червоним вином і рейнвейном. Скажи нам краще, чи ти не чув про те, що Антоніо втратив щось на морі?

ШЕЙЛОК

Ото ще мені друга рахуба! Банкрут і марнотрат, що ледве наважується показувати свою голову на Ріальто; жебрак, що так гордо походжав собі площею, хай пам’ятає про своє зобов’язання! Він завжди називав мене лихварем — хай же пам’ятає про своє зобов’язання! Він завжди давав у позику гроші з християнської доброзичливості, то хай же пам’ятає про своє зобов’язання!

САЛЕРІО

Е! Я певен, якщо він не зможе заплатити в строк, ти ж не вимагатимеш його м’яса; навіщо воно тобі здалося?

ШЕЙЛОК

Для наживки на рибу! Якщо воно нікого не нагодує, то нагодує мою помсту! Він мене облаяв; він став мені на заваді, коли я міг заробити півмільйона; він брав мене на посміх, коли я зазнавав збитків; знущався з моїх заробітків, ганив мій народ, заважав моїм торговельним справам, розхолоджував моїх друзів і розпалював ворогів, — і за що? За те, що я єврей! Хіба єврей не має очей? Хіба єврей не має рук, частин тіла, почуттів, прихильностей, пристрастей? Хіба не живить його та сама їжа,що й християнина? Хіба не ранить його така сама зброя? Хіба не страждає він від таких самих хвороб, хіба не тими самими ліками його лікують? Хіба не відчуває він холоднечі взимку і спеки влітку, як і кожен християнин? Коли ви раните нас, хіба ми не спливаємо кров’ю? Коли ви нас лоскочете, хіба ми не сміємося? Коли ви нас труїте, хіба ми не помираємо? І коли ви нас кривдите, хібами не повинні мститися? Якщо ми подібні до вас у всьому, то хочем обути подібними до вас також і в цьому. Коли єврей скривдить християнина, до чого вдається його християнське смирення? До помсти! Коли християнин скривдить єврея, до чого має вдатися, за вашим прикладом, його терпеливість? Ага! До помсти! Я вживу тих самих паскудств, яких ви мене навчили, і горе мені, якщо я не перевершу своїх учителів!

Входить слуга.

СЛУГА

Синьйори, мій господар Антоніо зараз удома й бажає з вами обома поговорити.

САЛЕРІО

Ми самі його скрізь шукали.

Входить Тубал.

СОЛАНІО

Глянь, ось іде ще один з їхнього племені; третього такого й не добереш, хіба що сам чорт обернеться на єврея.

Соланіо, Салеріо й слуга виходять.

ШЕЙЛОК

Що чувати, Тубале? Які новини з Генуї? Чи ти розшукав мою дочку?

ТУБАЛ

Я чув про неї в багатьох місцях, а проте не зміг її розшукати.

ШЕЙЛОК

Ай, так, так, так, так! Пропав діамант, що обійшовся мені в дві тисячі дукатів; у Франкфурті його купив я! Прокляття досі ще ніколи не спадало нашому народові на голову; я ще не відчував його ніколи досі! Дві тисячі дукатів пропало в цьому діаманті! Пропало ще багато коштовних речей! Я хотів би, щоб дочка моя впала мертвою мені до ніг і щоб у її вухах сяяли діаманти! Хотів би, щоб вона лежала в домовині коло ніг моїх і разом з нею в домовині лежали дукати! Жодних звісток про них? Ой-ой-ой! А ще ж не знаю, у що мені обійдуться ті розшуки! А, бодай тебе! Втрата за втратою! Злодій забрав з собою багато, і багато коштуватиме, щоб того злодія розшукати! І ніякого відшкодування, ніякої помсти! Ні, немає на землі іншого нещастя, крім того, що звалилось мені на плечі; немає зойків, крім тих, що вилітають із моїх грудей; немає сліз, крім тих, що я їх проливаю!

ТУБАЛ

Ні, з іншими теж трапляється біда. Антоніо, чув я в Генуї.

ШЕЙЛОК

Що, що, що? Нещастя, нещастя?!

ТУБАЛ

Втратив свій корабель, що плив з Тріполі.

ШЕЙЛОК

Хвала Богові! Хвала Богові! Чи то ж правда? Чи то ж правда?

ТУБАЛ

Я розмовляв з кількома матросами того корабля, вони врятувались від загибелі.

ШЕЙЛОК

Спасибі тобі, добрий Тубале! Хороша звістка! Хороша звістка! Ха-ха! Де? В Генуї?

ТУБАЛ

Ваша дочка, чув я, витратила в Генуї за один вечір вісімдесят дукатів.

ШЕЙЛОК

Ти встромляєш мені кинджал у серце! Ніколи більше не бачити мені мого золота! Вісімдесят дукатів за одним махом! Вісімдесят дукатів!

ТУБАЛ

Зі мною прибуло до Венеції кілька кредиторів Антоніо; вони присягалися, що він неминуче збанкрутує.

ШЕЙЛОК

О, яка радість! Я буду мучити його! Я буду мордувати його! Яка ж радість!

ТУБАЛ

Один з них показав мені персня, якого ваша дочка віддала йому за мавпу.

ШЕЙЛОК

Бодай вона пропала! Ти шматуєш мені серце, Тубале! То була моя бірюза; мені подарувала її Лія, коли я ще був не одружений. Я не віддав би того персня й за цілий ліс, повний мавп!

ТУБАЛ

А щодо Антоніо, то йому кінець: він пропащий.

ШЕЙЛОК

Так, так, це правда, щира правда! Іди, Тубале, найми мені урядовця, домовся з ним за два тижні наперед. Якщо Антоніо не поверне мені в строк свого боргу, я виріжу його серце. Коли його в Венеції не буде, я зможу вести мої торговельні справи так, як схочу. Іди, йди, Тубале, ми зустрінемось в синагозі. Йди, добрий Тубале. Приходь до нашої синагоги, Тубале!

Виходять.

Сцена 2

Бельмонт. Кімната в домі Порції.

Входять Бассаніо, Порція, Граціано, Нерісса та почет.

ПОРЦІЯ

День-два заждіть, прошу вас, не хапайтесь.

Невдало зробите ви вибір — я

Не зможу бачитися з вами більше.

Тож почекайте! Каже щось мені

(Хоч не любов, звичайно), що нізащо

Вас втратити я б зараз не хотіла.

Самі-бо знаєте, що нам ненависть

Ніколи не подасть такої думки.

Проте щоб хибно ви не зрозуміли

Того, що хочу я сказать (хоча

Дівчатам личить думка, а не слово),

То я просила б вас пробути місяць,

А може, й два в моєму товаристві,

Раніш ніж зважитеся ви нарешті

Зробити вибір. Я б навчила вас.

Але тоді порушила б я клятву.

Не можу! Хоч і гірко пожалкую, —

Чому я, грішна, слова не зламала,

Якщо ви візьмете не ту, що слід.

О, як мене чарують ваші очі!

Вони мене надвоє поділили.

Одна моя частина вам належить,

А друга також вам чи то — мені,

Сказати я хотіла. А проте —

Все, що моє, — те ваше, зовсім ваше.

О час недобрий, о, чому стаєш ти

Між власником і між його добром!

Я стала ваша і проте — не ваша.

Якщо так буде — хай до пекла йде

Фортуна! Говорю я так багато

Для того лиш, щоб час тут протягти

І вибір ваш відкласти!

БАССАНІО

О, дозволь

Зробити вибір мій відразу. Я

Стою, як на тортурах.

ПОРЦІЯ

На тортурах,

Бассаніо? Признайтеся ж, яку

Ви зраду приєднали до кохання?

БАССАНІО

Єдина зрада — тільки сумнів мій,

Що я мети не зможу досягнути

Жаданої і вас назавжди втрачу!

Скоріш подружиться вогонь зі снігом,

Аніж зі зрадою моє кохання.

ПОРЦІЯ

Боюсь, що все оце сказали тут

Ви під тортурами, — адже так само

Сказати можна і неправду…

БАССАНІО

О!

Життя мені даруйте — я признаюсь!

ПОРЦІЯ

Гаразд, признайтесь — і живіть!

БАССАНІО

У двох

Словах усе моє признання: отже —

«Признайтесь і любіть»! Назвати міг би

Я ці тортури швидше раюванням,

Коли мене мій милий кат сам учить

Того, що маю я відповісти,

Щоб врятувать себе! Ведіть мерщій

Мене до щастя і до скриньок тих!

ПОРЦІЯ

Ходім! Я замкнена в одній із них.

Згадаєте, як любите мене.

Неріссо й інші всі, геть відійдіть!

Нехай весела музика лунає.

Коли він схибить, хай іде, мов лебідь,

Що з піснею конає. Щоб знайти

Ще краще порівняння, — хай струмок

З очей моїх смутних тоді, йому

За смертне ложе буде! А коли

Він виграє? Що музика тоді?

Тоді ця музика для нього буде

Святковим тушем, що підданців всіх

Схиляє перед королем, або

Солодким ніжним співом на світанку,

Що, відриваючи від мрій рожевих,

Його до шлюбу кличе. Ось іде він!

Не менше він величний, тільки з більшим

Коханням в серці, ніж Алкід, коли

Прийшов урятувать троянську діву

Із хижих лап страховища морського.

Я — жертва, ви ж — смутні жінки-дарданкн,

Що дивляться, чим подвиг закінчиться.

Живи, Алкіде, житиму і я!

Ти сміливіше йдеш в жорстокий бій,

Ніж я дивлюсь на подвиг твій тяжкий!

Поки Бассаніо роздивляється скриньки, лунає пісня:

Де буя, скажи, любов,

Що хвилює нашу кров?

Чи у серці, чи в умі?

Розкажіть про це самі!

В оці родиться вона,

Погляд ніжний п’є до дна!

Мов у сні, зникає знов,

Помирає так любов!

Ходиш, ходиш, мов не свій, —

Тож у дзвони, друже, бийі

Починаю: дінь-дінь-дон!

ВСІ

Дінь-дінь-дон!

БАССАНІО

Блискуча зовнішність в собі ховає

Брехню нерідко, і в оману тільки

Окраси зовнішні нас вводять! Так,

Чи знайдеться хоча б єдина справа,

Ганебна і паскудна, у суді,

Якої виправдати не змогли б

Солодкими словами? І хіба

В релігії не знайдеться хоча б

Одної думки хибної, якої

Не зміг би проповідник освятить,

І текстами прикрасити її,

Й поверх оздобами дурницю ту

Прикрити? Жодної нема розпусти,

Яка б наївною була настільки

Й не крилася під маскою чесноти!

Чимало є між нами боягузів

З фальшивими серцями і невірних,

Немов піщані східці, хоч вони

Обличчя бородою прикрашають,

Як Геркулес або суворий Марс, —

Всередині ж у них печінка біла

Як молоко, а на щоках окрасу —

Оту ознаку мужності і сили —

Вони викохують лише для того,

Щоб мати грізний вигляд! Подивіться

На вроду. І її сьогодні легко

Купити на вагу. В природі чудо:

Зі всіх жінок завжди найлегша та,

Яка окрас найбільше має зовні.

Ті золотаві кучері, що нині

Виблискують в промінні яснім сонця,

Мов довгі змії, із плечей спадають

І бавляться із вітерцем веселим,

Колись належали голівці іншій:

Той череп, що зростив їх, вже давно

Лежить у домовині. Отже, всі

Окраси пречудові ці — неначе

Пісок той позолочений, який

На березі підступному лежить

Лихого моря; ті окраси — лиш

Розкішний шарф, що прикрива собою

Принади індіанки. Одне слово,

Омана і брехня, якою ловлять

У вік наш мудрих навіть! Через те, —

О золото, о Мідаса поживо,

Тебе не хочу я! Ти, срібло тьмяне,

Облудний посередник між Людей,

Тебе я теж не хочу! Але ти,

Свинець убогий, простий, у тобі —

Загрози більше, аніж сподівання!

Ти полонив мене, я не вагаюсь,

Беру тебе і щастя сподіваюсь!

ПОРЦІЯ

(убік)

Всі сумніви мої, геть відлетіть!

Відчай безумний, кинь мене умить.

Блідий полинув в безконечність страх,

І ревнощі погасли ув очах!

Прошу тебе, о, стримайся, любов!

О, хоч на хвильку угамуйся, кров!

Спинися втіх солодких дощ рясний!

Блаженство, спокоєм мене повий!

Не дай загинути мені, любове!

БАССАНІО

(відмикаючи свинцеву скриньку)

Що бачу? Порції тут чарівної

Портрет? Де той знайшовся напівбог,

Що зміг так відтворити цю натуру?

Чи то ж і справді очі ці живуть,

Чи то мені здається через те,

Що погляд їх прекрасний у мої

Потрапив очі й рухає моїми?

О ці вуста! То подих їх розкрив.

Лиш дихання цих друзів чарівних

Спроможне їх привабно розтулити!

Волосся їй неначе ткав павук!

Зробив його майстерно той художник,

Зоткавши сітку золоту, що в неї

Скоріш потрапить може людське серце,

Аніж комар у павутиння! Ці

Розкішні очі! Як же зміг митець

Обидва ока змалювать відразу?

Гадаю я, одне намалювавши,

Осліпнути б він мусив, не скінчивши

Цього портрета! Почуваю я —

Моїх замало слів, аби достойно

Звеличити цю тінь; проте й вона

Поволі шкутильгає, щоб догнати

Оригінал чудовий! Ось сувій!

Які він радості мені віщує?

Ти на оздоби не зважав —

Чудово й вірно ти обрав!

Ти щастя взяв — лишайся з ним

І не женися за новим.

Якщо блаженством будеш звать

Те, що зумів ти легко взять, —

До панни сміливо рушай

І поцілунку вимагай!

Солодкий цей наказ. Тому негайно

Мені дозвольте виконать його!

(Цілує Порцію)

Як два бійці, що кинулись у бій,

Враз оплесків почують грім гучний, —

Хвалу юрби, що оточила їх, —

Але не розберуть, для кого з них

Той захват і хвала ота гримить,

Отак і я — не знаю, що робить!

Чи правда це, ніяк не можу взнати

Без вашого потвердження й печаті.

ПОРЦІЯ

Ви бачите, синьйоре, я така,

Як перед вами ось. Сама для себе

Бажання бути кращою не мала.

Але для вас хотілося б мені

Ще двадцять раз потроїть власну вартість,

Вродливішою бути в сто разів

І в тисячу — примножити багатство,

Щоб всі мої чесноти, друзі, статки

Не знали меж. І все лиш для того,

Аби звеличитись у вашій думці,

Ба те, чого я варта, все — ніщо.

Адже ж я проста дівчина, без знань.

Без досвіду — і тільки тим щаслива,

Що вчитися ще досі не стара;

А ще щасливіша, що я кмітлива

І здатна до науки; а найбільше

Щаслива я того, що свій покірний

Дівочий розум нині вам ввіряю,

Королю мій, володарю і муже!

І я, і все моє віднині — ваше!

Адже донині я тут панувала

В розкішнім замку й челяді своїй

Була за господиню, а собі —

За справжню королеву. А віднині

Мій замок, служники і я сама —

Все ваше, пане мій! Із перснем цим

Я все вам віддаю! Та стережіться

Його згубити чи комусь віддати.

Страшним мені це буде передвістям,

Що розлюбить ви можете мене!

Вчинивши так, дасте мені ви привід

По тому нарікать на вас.

БАССАНІО

Синьйоро!

Ви слів позбавили мене, і тільки

Моя бентежна кров струмує в жилах, —

Відповідає вам! Усе ж єство

Перейняте страшенним хвилюванням,

Подібним до захоплення юрби,

Коли, почувши лагіднеє слово

Улюбленця володаря, вона

Таким свій захват виявляє шумом,

Де звуки всі зливаються докупи

І тільки гомін радісний, безладний,

З словами й без виразних слів летить

У далечінь! Коли я хоч на мить

З цим перснем розлучуся, о, тоді,

Тоді мене покине і життя!

Тоді кажіть ви сміливо: помер

Бассаніо!

НЕРІССА

Синьйоре і синьйоро!

Тепер і нам, що свідками були

Жаданого кінця, гукнути можна:

Дай, Боже, щастя! Щастя, Боже, дай

Синьйорові й синьйорі!

ГРАЦІАНО

Друже мій

Бассаніо, і ви, синьйоро мила,

Бажаю вам такого раювання,

Якого ви бажаєте собі

Самі! Я сподіваюсь, що й мені

Бажаєте ви щастя, й через те

Схиляюсь перед вами і прошу

Ласкаво вас у той же самий день,

Як будете союз ваш святкувати,

Дозвольте одружитися й мені!

БАССАНІО

Всім серцем згоду я даю, якщо

Собі дружину знайдеш.

ГРАЦІАНО

Щира дяка!

Знайшли її мені, синьйоре, — ви;

Швидкі у мене очі, як і в вас:

Ви господиню бачили, а я —

Помітив камеристку. Ви кохали —

І я теж закохався. Я, як ви,

Синьйоре, завше проти зволікань!

Надію мали ви на скриньки ці,

А в них також лежала і моя

Зла доля! Аж знемігся, так хотів

Її причарувати, — аж упрів!

Так присягав, що в горлі пересохло!

Нарешті ця красуня обіцяла

(Якщо тривкі ті обіцянки), що

Любов свою вона віддасть мені,

Коли і вам здобути синьйорину

Сьогодні пощастить.

ПОРЦІЯ

Чи правда ж то,

Неріссо?

НЕРІССА

Так, синьйоро, якщо ви

Дасте нам свою згоду.

БАССАНІО

Граціано,

Хіба це все не жарт?

ГРАЦІАНО

Ба ні, синьйоре!

Не жарт це, слово честі.

БАССАНІО

Коли так,

То шлюбом вашим зробите ви честь

І святу нашому!

ГРАЦІАНО

Ми поб’ємося з ним об заклад на тисячу дукатів, у кого з нас раніше народиться хлоп’я.

НЕРІССА

Гаразд, якщо ви.

ГРАЦІАНО

Цього не бійтеся. ганьбою я себе не вкрию.

А хто це йде сюди? Лоренцо? З ним

Його язичниця? Як? З ними ще

Салеріо, мій давній друг венецький.

Входять Лоренцо, Джессіка і Салеріо.

БАССАНІО

Лоренцо і Салеріо, вітаю!

Який я радий вас обох прийняти,

Якщо нове становище моє

Дає це право. Порціє кохана,

Чи ви дозволите мені гостями

Назвать шановних друзів дорогих

І земляків моїх?

ПОРЦІЯ

Вітаю всіх

І я, синьйор, як наших дорогих

Гостей!

ЛОРЕНЦО

Спасибі вам велике, все ж

На думці, власне, зовсім я не мав

Вас тут відвідати, синьйоре; та

Салеріо зустрів я по дорозі —

Він так мене поїхати просив

З ним разом, що відмовити йому

Не міг я.

САЛЕРІО

Справді так, синьйоре мій,

І я для того мав причину. Прошу,

Синьйор Антоніо шле вам привіт.

Листа цього я маю передати.

(Дає Бассаніо листа)

БАССАНІО

Раніш, ніж я цього листа відкрию,

Скажіть мені, як почува себе

Мій добрий друг?

САЛЕРІО

Не хворий він, якщо

Хворобою не будем називать

Душевних мук, і не здоровий він,

Як муки всі хворобою вважать

Повинні. Лист вам цей усе пояснить.

Бассаніо читає листа.

ГРАЦІАНО

Неріссо, приголуб і привітай

Як слід цю нашу гостю-чужоземку!

Салеріо, мій друже, дайте руку!

Що діється в Венеції у нас?

Як поживає добрий наш Антоньйо,

Купець наш королівський? Знаю я,

Що порадіє з нашого він щастя.

Ми, як Язони, золотеє руно

Тут здобули!

САЛЕРІО

О, краще б здобули ви

Те руно, що його згубив Антоньйо!

Зловісна звістка є в тому листі —

Вона змела всю барву на щоках

Бассаніо! Загинув друг найкращий!

Ніщо на світі інше так не може

Вразити дух твердий мужчини! Що?

Він блідне більше й більше? Покажіть,

Бассаніо, я ваша половина,

Й мені того належить половина,

Що лист таїть.

БАССАНІО

О Порціє моя,

Такі слова жахливі ще ніколи

Паперу чистого не плямували!

Синьйоро дорога, коли вам вперше

Освідчився в коханні, я сказав,

Що все моє добро — лиш кров моя:

Я дворянин. І я вам не збрехав.

Проте, моя кохана, хоч занизько,

Себе я цінував, але і тут

Я був хвальком негідним, бо сказав:

«Не маю я нічого», але мусив

Додати вам, що вартий я ще менше,

Ніж те ніщо! Щоб роздобути грошей,

Себе заставив я своєму другу

Найкращому; а друга теж заставив

Я ворогу запеклому його:

Ось лист, синьйоро! Гляньте, цей папір —

То тіло друга: кожне в ньому слово —

То друга рани, що спливають кров’ю!

Салеріо, чи правда ж те? Невже

Загинули всі кораблі — всі ті,

Що з Індії додому повертались,

Із Англії, із Мексіки, з Тунісу,

З далекої Берберії або ж

Із Лісабона? Жоден корабель

Не врятувавсь від дотику страшного

Тих грізних скель, що кораблям несуть

Загибель?

САЛЕРІО

Жоден, мій синьйоре! Та

Коли б Антоніо і мав тепер

Ту суму грошей, щоб сплатить єврею,

То він, здається, їх би і не взяв.

Ніколи ще не бачив я створіння,

Щоб, маючи подобу людську, так

Затято намагалось — хай там що —

Занапастить якусь людину іншу!

Він пристає вночі і вдень до дожа,

Товче: мовляв, одмовити йому

В правдивім рішенні — це означає

Венеції свободу потоптати.

Даремно двадцятеро крамарів

І навіть дож з вельможами своїми

Його умовити всі намагались.

Та де вже там! Він, знай, кричить своєї:

Про борг отой, про давній термін сплати,

Про зобов’язання й свої права!

ДЖЕССІКА

Коли я ще жила з ним, він поклявся

Своїм двом землякам — Тубалу й Хусу, —

Що він воліє вирізати сам

В Антоніо шматок живого м’яса,

Аніж узяти в нього суму боргу,

Хоч би і важила вона разів

У двадцять більше. Знаю добре я:

Якщо і влада, і закон його

Не захистять, Антоніо сердешний

Поплатиться жорстоко.

ПОРЦІЯ

Друг ваш вірний —

В такій біді?

БАССАНІО

Найближчий друг! Найкращий

З усіх людей! Готовий завжди всім

Подати допомогу! З тих один,

У кому римська стародавня честь

Ще й досі всім нам так яскраво сяє,

Що рівного в Італії йому

Не знайдеш!

ПОРЦІЯ

Скільки ж винен він єврею?

БАССАНІО

Три тисячі дукатів.

ПОРЦІЯ

Як? Не більше?

Сплатіть йому шість тисяч і порвіть

Оту розписку лиховісну; суму

Подвойте ви, потройте навіть, щоб

Не втратив друг ваш ані волосинки

З Бассаніо вини. Але найперше —

До вівтаря мене ви поведіть

І назовіть дружиною своєю,

А потім до Венеції рушайте,

До друга вашого; ви не повинні

Лежати поруч Порції з журбою

В збентеженій душі. Що ж, я вам дам

Дукатів золотих, щоб борг нікчемний

Хоч двадцять раз покрити. А тоді

Ви друга вірного везіть сюди.

Тим часом я й Нерісса будем вас

Як дві вдови незаймані чекати!

Ходім! Судилось вам у шлюбний день

Покинути свою дружину вірну.

Вітайте ж друзів ваших. Звеселіться!

Так дорого за вас я заплатила,

Що ще міцніше вас я полюбила!

Але стривайте! Спершу прочитайте

Мені листа, що друг вам передав.

БАССАНІО (читає)

«Любий Бассаніо! Мої кораблі всі загинули, мої кредитори стають жорстокі, моє становище жахливе, бо всі мої статки я втратив. Мого боргу євреєві я не віддав у строк. І тому, що, сплативши той борг, я не зможу залишитися живий, усі колишні рахунки між тобою і мною закінчено. Якби я зміг побачити тебе ще раз хоч перед смертю! Проте роби як знаєш. Коли незвелить тобі приїхати сюди твоя приязнь, то нехай не змусить до того і мій лист».

ПОРЦІЯ

Коханий, кидай все і вирушай!

БАССАНІО

Як дозвіл є, баритись нам негоже,

Та мушу вас запевнити лишень:

Ні сон, ні ложе збільшити не зможе

В путі назад розлуки ні на день.

Виходять.

Сцена 3

Венеція. Вулиця.

Входять Шейлок, Соланіо, Антоніо й тюремник.

ШЕЙЛОК

Тюремнику, ти доглядай його,

Я й слухати не хочу про пощаду!

Це дурень той, що безкоштовно в борг

Давав всім гроші! Пильно ж доглядай!

АНТОНІО

Ох, Шейлоку, послухай же мене!

ШЕЙЛОК

Віддай мені той борг, що у розписці

Зазначений! Віддай мені той борг!

Я присягнувсь, що повністю його

По зобов’язанню тому одержу!

Ти звав мене собакою, хоч ти

Й не мав для того жодної причини.

Якщо собака я, то стережись

Моїх зубів! Дож дасть мені і суд,

І правду. Я дивуюся на тебе,

Тюремнику паскудний! Чом це ти

Виходиш з ним так часто із тюрми?

Ти надто м’якосердий.

АНТОНІО

Я прошу,

Дозволь мені сказать хоч слово.

ШЕЙЛОК

Борг

Мені віддай! Тебе не хочу слухать!

Віддай мені той борг! І не балакай!

Ти думав, що розм’якну я, мов дурень?

Почну зітхати, й хникати, і дам

Себе умовити вам, християнам?

Що, головою похитавши, я

На все погоджусь? Стій! Не йди за мною,

Не хочу й слухать! Борг віддай — і квит.

Одне я хочу, щоб віддав ти борг!

(Виходить)

СОЛАНІО

Ніколи ще такий собака лютий

Не жив серед людей!

АНТОНІО

Нехай іде!

Його прохати більше я не стану.

Все марно. Прагне він моєї смерті.

І добре знаю я причину: часто

Доводилось мені з тенет його

Тих визволяти боржників, котрі

Просили в мене допомоги, — він

За це мене й ненавидить.

СОЛАНІО

Я певен,

Що визнати цей позов дож не схоче.

АНТОНІО

Не може й дож законів касувати

І відбирати пільги в чужоземців;

Якими користуються вони

В Венеції. Вчинивши так, у суд

Державний він би віру підірвав

У крамарів з країн різноманітних,

В той час, коли уся торгівля наша

І всі прибутки тут від них залежать.

Тож будь що буде. Втрати і журба

Знесилили мене. Навряд чи взавтра

Фунт м’яса знайде на моїх кістках

Мій кровожерний кредитор. Ходім,

Ходім, тюремнику! Благаю Бога,

Аби Бассаніо сюди приїхав,

Щоб він побачив, як я борг його

Платити буду. Решта все — пусте!

Виходять.

Сцена 4

Бельмонт. Кімната в домі Порції.

Входять Нерісса, Лоренцо, Джессіка та Балтазар.

ЛОРЕНЦО

Синьйоро, просто в очі вам кажу,

Що ставитесь ви чесно й благородно

До дару Божого в житті, — до дружби.

Як терпите покірно ви розлуку

З дружиною. Проте коли б ви знали,

Кому ви виявили честь таку,

Який то друг чудовий, найвірніший

Дружини вашого, що ви йому

Подати допомогу захотіли, —

Пишалися б ще більше вчинком дим,

Ніж кожним звичним виявом душі

Чутливої своєї.

ПОРЦІЯ

Я готова

Добро чинити завжди, тож тепер

Не пожалкую теж, що так вчинила.

Адже як двоє друзів звикли жить

Не розлучаючись і душі їхні

Несли однакове ярмо любові,

То з’явиться між ними завжди схожість

У їхніх почуттях, думках та звичках,

Ба навіть в рисах; і мені здається,

Що цей Антоніо, найближчий друг

Мого обранця, теж повинен бути

Подібний неодмінно до Бассаньйо.

Від лютості пекельної того,

Хто, мабуть, так точнісінько подібний

До власної душі моєї! Втім,

Занадто вже себе я вихваляю, —

Покиньмо цю розмову. Інше щось

Сказати мушу я. Лоренцо, вам

Я доручаю господарство, дім мій

І справи всі. Обітницю дала я

Смиренно жить в молитві й спогляданні

З Неріссою, далеко від людей,

Аж поки не прибуде мій володар…

Від нас близенько монастир стоїть, —

Лише дві милі звідси. Будем ми

Там забуття шукати. Обіцяйте ж

Все виконать, чого я так у вас

Прошу в ім’я прихильності моєї.

Вам необхідно прислужитись.

ЛОРЕНЦО

Я

Радий від серця щирого, синьйоро,

Усі накази виконати ваші.

ПОРЦІЯ

Челядники мою вже знають волю:

Вони і вам, і Джессіці коритись

Так само будуть, як мені й Бассаньйо.

То прощавайте ж, любі, доки ми

Не стрінемося з вами.

ЛОРЕНЦО

Хай же вас

Не кидають думки веселі!

ДЖЕССІКА

Я

Бажаю вам всіх радощів, синьйоро!

ПОРЦІЯ

Спасибі вам за добрі побажання!

Бажаю щиро вам обом того ж.

Ну, Джессіко, прощайте!

Джессіка й Лоренцо виходять.

Балтазаре,

Твою велику відданість і чесність

Я знаю; доведи мені й тепер

Свою прихильність. Лист оцей візьми

Й вези його до Падуї щодуху —

У руки дай кузенові моєму,

Ученому Белларіо; він дасть

Тобі папери і убрання; все те

Хутчій достав на пристань, що від неї

В Венецію рушають кораблі.

Мене застанеш там. Та не барись!

БАЛТАЗАР

Я докладу всіх сил, щоб це зробить,

Не гаючи й хвилини.

(Виходить)

ПОРЦІЯ

Ну, Неріссо,

Тепер ходім! Я маю щось на думці,

Чого ти ще не знаєш: ми обидві

Побачимо своїх чоловіків

Раніше, ніж про нас вони згадають.

НЕРІССА

А нас вони побачать?

ПОРЦІЯ

Так, Неріссо!

Проте в такім убранні, під яким

Ввижатиметься їм все те, чого

Бракує нам. Б’юсь об заклад, Неріссо:

Коли ми вберемось у чоловіче,

Спритнішою і кращою я буду

З нас двох: носитиму свого кинджала

І вправно, й легко; буду говорить

Хриплявим голосом, який буває

У хлопчаків, коли пора приходить

Зробитись їм мужчинами. Свій крок

Дрібний зміню я вміло на ходу

Широку чоловічу; і про сварки

Розпочинатиму розмови, наче

Хлопчак-бешкетник; вихвалятись буду

Про те, як найвельможніші красуні

Мого кохання домагались; як

Марніли й гинули з того кохання,

Коли на них я не звертав уваги!

«Що я робити мав? Хіба я винен?

Чи ж з усіма упоратись я міг?

О, жаль мені, що їх занапастив!»

І ще хоч двадцять вигадок подібних

Я наплету, щоб кожен міг поклястись,

Що я дванадцять місяців тому

Утік із школи! Пам’ятаю добре

Я сотні витівок таких хвальків

І використаю усе, що зможу!

НЕРІССА

Підшиємось ми під чоловіків?

ПОРЦІЯ

Фе! Не мели дурниць! А що було б,

Якби тебе хтось зрозумів двозначно?

Однак пора! Я розкажу усе!

В кареті, що чека нас біля брами.

Нам треба поспішать! Мерщій відсіль!

Ми маємо проїхать двадцять миль.

Виходять.

Сцена 5

Там само. Сад.

Входять Ланчелот і Джессіка.

ЛАНЧЕЛОТ

Так, то правда! Бо, бачте, гріхи батьків завжди спокутують діти. Через те, повірте, я за вас боюсь! Я завжди відвертий з вами, тим-то й викладаю вам щиро свою думку про цю справу. Отже, не втрачайте бадьорості! Я й справді гадаю, що ви пропаща. А проте ще є невеличка надія на ваш порятунок. Але і ту можна назвати надією-байстрючкою.

ДЖЕССІКА

Яка ж то надія, скажи, будь ласка?

ЛАНЧЕЛОТ

А ось яка! Ви можете, наприклад, мати надію, що ваш батько вам не батько, що ви не дочка єврея.

ДЖЕССІКА

Це таки й справді надія-байстрючка! Коли б воно було так, то на мене впали б гріхи моєї матері!

ЛАНЧЕЛОТ

То правда. І через те я боюся, що погибель чекав на вас і за батька, й за матір. Отже, колй я намагаюсь уникнути Сцілли, вашого батька, я потрапляю до Харібди — вашої матері. Виходить, хоч круть, хоч верть, а ви пропаща.

ДЖЕССІКА

Мене врятує мій чоловік: він зробив мене християнкою.

ЛАНЧЕЛОТ

То правда. Тим гірше для нього! Нас, християн, і так уже досить: саме стільки, щоб можна було одному з одним жити мирно. Кожен зайвий християнин тільки підвищує ціну на свиней. Якщо ми всі гуртом почнемо їсти свинину, то скоро ні за які гроші й шматочка смаженого сала не дістанеш.

ДЖЕССІКА

Я розкажу моєму чоловікові, Ланчелоте, все, що ви мені тут набалакали; та ось він іде.

Входить Лоренцо.

ЛОРЕНЦО

Я скоро почну ревнувати до тебе, Ланчелоте, якщо ти будеш заводити мою дружину в різні куточки.

ДЖЕССІКА

Ні, вам нічого боятись за мене, Лоренцо: ми з Ланчелотом не в злагоді живемо. Він каже мені відверто, що на небі немає для мене спасіння, бо я дочка єврея, і вважає, що ви поганий громадянин, бо, навертаючи євреїв до християнської віри, набиваєте ціни на свинину.

ЛОРЕНЦО

Мені легше виправдатися в цьому перед республікою, ніж тобі за те, що ти надув негритянці пузо, адже та маврітанка зайшла в тяж від тебе, Ланчелоте.

ЛАНЧЕЛОТ

Хіба це злочин? Такий прибуток буде їй нагородою за втрату чесноти. В кожному разі, вона виросла в моїх очах проти того, за що я мав її раніше.

ЛОРЕНЦО

Як, одначе, кожен дурень уміє вправно гратися словами! Я гадаю, що справжній дотепності доведеться швидко зовсім замовкнути, а зайва балаканина стане похвальною лише в папуг. Іди и скажи, щоб усе було готове до обіду.

ЛАНЧЕЛОТ

Все готове, синьйоре: шлунки на місці.

ЛОРЕНЦО

Милосердний Боже, який же ти дотепний! Тоді скажи, щоб готували обід.

ЛАНЧЕЛОТ

Обід теж уже готовий, синьйоре: залишається тільки накрити.

ЛОРЕНЦО

То чи не будете ви такі ласкаві, синьйоре, накрити?

ЛАНЧЕЛОТ

Себе накрити? Ні, синьйоре, нізащо! Я знаю свій обов’язок!

ЛОРЕНЦО

Знов граєшся словами! Ти, здається, хочеш висипати весь скарб твоєї дотепності відразу! Будь ласка, розумій прості слова просто. Іди до своїх товаришів, накажи їм накрити на стіл, подати страви, а ми зараз прийдемо обідати.

ЛАНЧЕЛОТ

Щодо столу, синьйоре, то його буде подано; щодо страв, синьйоре, то їх буде накрито; щодо вашого приходу на обід, синьйоре, — о! — то це хай буде так, як спаде вам на думку!

(Виходить)

ЛОРЕНЦО

О, де ти, розуме? Слова порожні.

Цей блазень військо дотепів зібрав

У галову і сипле, як з мішка.

Доводилось мені багато дурнів

Великопанських зустрічать, що теж,

Як він, ладні забуть здоровий розум

Для балачок пустих. Як поживаєш,

О Джессіко моя кохана? Щиро

Скажи мені, якої думки ти

Про Порцію, Бассаніо дружину?

ДЖЕССІКА

Немає слів, щоб скласти їй хвалу!

Зразково мусить жить тепер Бассаньйо;

Коли небесне благо він дістав

В своїй дружині тут, ще за життя,

То мусить втратити небесний рай!

Коли не шануватиме як слід

Дружини власної тут, на землі.

Якби на думку спало двом богам

На терези покласти двох жінок

І Порція була б одною з них,

То другій довелося б щось додати,

Бо рівної до Порції немає

На цілім світі!

ЛОРЕНЦО

Джессіко, ти маєш

В мені такого мужа, як у ній

Жону він має.

ДЖЕССІКА

Також і про це

Я маю власну думку. Запитайте!

ЛОРЕНЦО

Спитаю згодом; а тепер ходімо

До столу.

ДЖЕССІКА

Вихвалять волію вас

Тепер, коли іще голодна.

ЛОРЕНЦО

Ці

Слова прибережи, прошу тебе,

До столу. Там усі твої розмови

Перетравлю я з іншими речами.

ДЖЕССІКА

Гаразд! То я ж вам покажу, стривайте!

Виходять.

Дія четверта

Сцена 1

Венеція. Зала суду.

Входять дож, сенатори, Антоніо, Бассаніо, Салеріо, Граціано та інші.

ДОЖ

Чи є Антоніо?

АНТОНІО

Тут, ваша світлість,

До ваших послуг.

ДОЖ

Жаль мені тебе,

Бо перед супротивником таким

Ти змушений стояти, у якого

Камінне в грудях серце: то тварина.

Ні милосердя, ні жалю.

АНТОНІО

Я чув,

Що ваша світлість всіх зусиль доклали,

Аби знайти для мене порятунок,

І намагалися його жорстокість

Пом’якшити. Проте стоїть він твердо

І рішення свого мінять не хоче.

Таких, на горе, засобів нема

Законних, щоб звільнитися я міг

Від лютої ненависті його.

Тож залишивсь мені єдиний вихід:

Озброїтись терпінням мушу я,

А також мушу мати дух спокійний,

Щоб стерпіти його осатаніння.

ДОЖ

Нехай покличуть в суд того єврея.

САЛЕРІО

Він, ваша,світлосте, вже тут стоїть, —

Чекає за дверима.

Входить Шейлок.

ДОЖ

Дайте місце.

Хай стане перед нас. Усі гадають, —

Я, Шейлоку, такої ж гадки й сам, —

Що лиходія лиш до того часу

Ти удаєш, аж доки суд свій вирок

Не винесе; а потім ти себе

Покажеш милосердним і ласкавим

Ще більше, ніж раніш жорстокий був.

Ми певні всі, що тут, де вимагав,

Щоб м’яса фунт оцей купець сплатив

Нещасний, — ти, зворушений тепер

Любов’ю й добротою, вже не тільки

Не схочеш з нього штрафу, навпаки, —

Йому пробачиш половину боргу

І кинеш співчутливий погляд сам

На втрати і нещастя, що звалились

Йому на плечі нещодавно. Втрати,

Що й королівського купця могли б

Пустить з торбами! Адже може це

Й камінне серце турка зворушити

Або татарина залізну душу, —

Таких людей, що зроду ще не знали

Жалю і милосердя. Ми ждемо

На добру відповідь, єврею.

ШЕЙЛОК

Я

Уже сказав своє останнє слово,

Ласкавий пане. Нашою святою

Суботою заприсягнув, що я

Дістану за розпискою усе,

На що я маю право. А коли

Ви не дасте мені цього зробити,

Порушите ви власною рукою

Закони і свободи городянські.

Питаєте, чому фунт стерва я

Волію над три тисячі дукатів?

Не відповім! Або скажу на те:

Така вже примха! Чим це не одвіт?

Якби завівся щур в моїй господі

І я надумався б віддать за те

Дукатів тисяч з десять золотих,

Лише б того щура хтось отруїв,

Чи відповідь така вас вдовольнить?

Одні свинячого не люблять рила,

А той котів не любить до нестями,

А інший хтось, козиці звук почувши,

Не може сечі втримати, — відомо,

Керує пристрастю лише наш смак,

Її він направляє відповідно

На те, яке любіше, чи на те,

До чого не лежить його душа.

Та ось вам відповідь моя: якщо

Ніколи пояснить того не можна,

Чому є люди, що терпіть не можуть

Одні свиней, а дехто, знову, кішки,

Корисної тварини в господарстві?

Чому не може хтось козиці чути,

І, слабості улігши осоружній,

Сам оганьбиться й інших осоромить.

Так само й я не можу і не хочу

Сказати вам якусь причину іншу,

Окрім тієї, що мені гидкий.

АНТОНІО

Ненавиджу його;

І через це нести волію збитки

В цім позові. Це відповідь для вас?

БАССАНІО

Ні, безсердечний, відповідь така

Не може виправдать твою жорстокість!

Шейлок

Тобі відповідати я не мушу!

БАССАНІО

Хіба вбивають всіх, кого не люблять?

Шейлок

Хіба ненавидіть ми можем тих,

Кого не маємо бажання вбити?

БАССАНІО

Хіба образа кожна може раптом

В нас породити люту ворожнечу?

Шейлок

А ти хіба дозволиш, щоб гадюка

Тобі аж двічі упилася в тіло?

АНТОНІО

Прошу, синьйори, пригадайте: ви

З євреєм сперечаєтеся. Це

Однаково, що, десь над морем ставши,

Наказувать, щоб знизився приплив;

Або голодного спитати вовка,

Чому він силує овечку мекать

Так жалібно за втраченим ягням;

Або заборонити соснам чола

Схилять високі і шуміть тоді,

Коли куйовдить верховіття їхні

Бурхливий вихор, що злітає з неба;

Вам швидше виконати пощастить

Найтяжчу річ, аніж зм’якшити це

Єврейське серце (є хіба твердіше?).

А через те, прошу вас, досить вже

Прохань, благань і різних зайвих слів;

Ви наді мною швидше суд чиніте

Й жагу єврея вдовольніть.

БАССАНІО

Бери!

За три твоїх даю дукатів я

Шість тисяч!

ШЕЙЛОК

Щоб дукат на шість частин

Ви кожен поділили й кожна з них

Зробилася б дукатом, я й тоді

Не взяв би їх від вас; я вимагаю

Тієї плати, що стоїть в розписці.

ДОЖ

Як можеш ти на ласку сподіватись,

Коли і сам не відаєш її?

ШЕЙЛОК

Якого присуду мені боятись?

Адже чиню я по закону. З вас

Рабами володіє кожен, ви

Їх женете на рабську, на ганебну

І на найтяжчу працю, як отих

Собак, чи мулів, чи ослів, — бо ви

Купили їх. А що, коли б сказав я:

«Пустіть на волю їх чи одружіте

Із спадкоємцями своїми! Чом

Впрівають так вони під тягарем

Роботи? Дайте їм м’які постелі,

Як і у вас. Нехай їдять те саме,

Що ви їсте!» То ви відповісте:

«Адже раби ці — наші!» Отже, й я

Скажу вам так: фунт м’яса, що тепер

Його від вас я вимагаю, — мій,

Бо я велику дав за нього ціну!

Він — мій, і я бажаю його мати!

Відмовите — то чхать на ваші закон!

В законі вашому немає сили!

Я присуду чекаю. Тож скажіть,

Чи я його діждуся?

ДОЖ

Розпущу я

Своєю владою зібрання суду,

Якщо сюди ще нині не прибуде

Белларіо, учений доктор. Я

Послав по нього; помогти він має

Цю славу розв’язати.

САЛЕРІО

Ваша світлість,

Надворі жде гонець; листи привіз

Він з Падуї від доктора Белларйо.

ДОЖ

Несіть сюди листи, гінця покличте!

БАССАНІО

Антоніо, кріпися, не сумуй!

Я швидше сам євреєві віддам

Життя своє, і плоть, і кров, і кості,

Ніж допущу, щоб ти пролив за мене

Хоча б одну краплину крові.

АНТОНІО

Я —

Немов вівця та хвора ув отарі,

Лиш на заріз придатна: плід слабкий

Додолу падає раніш за інші.

Хай і зі мною буде так. Зробить

Ви кращого не можете нічого,

Бассаніо, як жити й пом’янути

Мене надгробним теплим, щирим словом.

Входить Нерісса в убранні адвокатського писарчука.

ДОЖ

Ви

Із Падуї, від доктора Белларйо?

НЕРІССА

Так, ваша світлосте. Він шле привіт! (Подає листа)

БАССАНІО (до Шейлока)

На що ножа ти гостриш так завзято?

ШЕЙЛОК

Готуюсь різать борг з банкрота.

ГРАЦІАНО

Лютий!

Не на підошві — на своїй душі

Ножа ти гостриш. Ні катівський меч,

Ані метал ніякий не зрівнять

З твоїм запеклим, гострим, злобним серцем!

Невже тебе не може зворушити

Благання жодне?

ШЕЙЛОК

Ні, не може жодне,

Яке б зумів придумать розум твій.

ГРАЦІАНО

Бодай же ти пропав, жорстокий пес!

Нехай життя твоє для правди буде

Докором вічним! Я уже, здається,

Ладен під сумнів взяти й віру; я

Повірити ладен, як Піфагор,

Що може дух звірячий переходить

В тіла людей. Твій дух похмурий жив

У тілі вовка, і коли його

Повішено за те, що він загриз

Людину, то душа його запекла

Із зашморгу переселилась просто

До тебе в тіло, увійшла в утробу

До матері нечистої твоєї,

Коли ти там лежав. Ти справжній вовк,

Бо ти пожадливий і кровожерний,

Бо хижий ти.

ШЕЙЛОК

Ні лайкою, ні криком

Печаті на моїй розписці стерти

Тобі не пощастить. Собі ти лиш

Надсадиш груди. Краще, мій юначе,

Побережи дотепний розум свій,

А то загине він. Я тут стою

По праву.

ДОЖ

З Падуї Белларйо пише.

Що молодого, вченого юриста

Він посила до суду. Де ж він?

НЕРІССА

Тут.

Чекає він на відповідь, чи ви

Захочете його прийняти.

ДОЖ

Так,

Від всього серця! То нехай із вас

Хтось троє-четверо по нього підуть

І проведуть з пошаною сюди.

Тим часом хай послуха суд листа,

Що пише нам Белларіо учений.

ПИСАРЧУК (читає)

«Ваша світлосте, маю вас повідомити, лист застав мене тяжко хворого. Але саме тоді, коли прибув сюди посланець, у мене гостював один молодий доктор з Рима, Балтазар. Я познайомив його з позовом, що його подав єврей на купця Антоніо; багато книжок із цього приводу переглянулими з ним разом. Він знає мою думку і, підсиливши її власною вченістю, познайомить вас із нею. На ваше прохання посилаю його вашій світлості замість себе для розв’язання згаданої справи. Прошу: хоч він ще надто молодий, проте не відмовте йому в повазі, бо ще ніколи не зустрічав я такого молодого тіла з такою старою головою. Залишаю його на вашу ласку; але переконаний, що рекомендацію мою він якнайкраще виправдає на ділі сам».

ДОЖ

Ви знаєте, що пише наш Белларйо.

А ось іде, мабуть, і доктор сам.

Входить Порція в убранні доктора права.

Потиснути дозвольте руку вам.

Прислав сюди вас наш старий Белларйо?

ПОРЦІЯ

Так, ваша світлосте.

ДОЖ

Вітаю вас!

Прошу, займайте місце. Вам, звичайно,

Уже відомий позов, що зібрав

Цей суд?

ПОРЦІЯ

Я знаю справу до кінця.

Хто ж тут купець, а хто єврей?

ДОЖ

Антоньйо!

І Шейлок! Ближче підійдіть до нае!

ПОРЦІЯ

Вас звати — Шейлок?

ШЕЙЛОК

Шейлок — звать мене.

ПОРЦІЯ

Ви подали занадто дивний позов!

Проте в Венеції такий закон,

Що вам відмовити не може суд

Розглянуть вашу справу.

(До Антоніо)

Це на вас

Така чекає небезпека?

АНТОНІО

Так.

Цього він вимагає.

ПОРЦІЯ

Ви розписку

Визнаєте?

АНТОНІО

Так, визнаю.

ПОРЦІЯ

Тоді

Єврей повинен бути милосердий.

ШЕЙЛОК

З якої ж то причини я повинен?

Скажіть мені.

ПОРЦІЯ

До милості такої

Присилувать не можна. Наче дощ

Рясний, вона на землю тихо пада

З небесних хмар; благословення в ній

Подвійне, бо благословля вона

Тих, хто дає і хто її приймає.

Це сила найсильніших! Прикраша

Вона монархів більше, ніж корона!

А їх монарший скіпетр — символ тобто

Їх гідності і величі — найперша

Ознака тимчасовості їх сили,

І він вселяє перед королем

Лиш страх. Від скіпетра значніша милість!

Вона царює в серці королів,

Вона — то атрибут самого Бога!

Могуть монарша лиш тоді подібна

До Божої, коли творити може

І милосердий, і правдивий суд.

Єврею, правосуддя просиш ти,

Але подумай, зваж мої слова:

Коли б усім платилось по ділах,

То хто спастися міг би? Всі ж бо ми

Благаємо в молитві милосердя,

І милосердим бути нас навча

Молитва. Я для того це кажу,

Щоб ти зм’якшив свій справедливий позов.

Відмовиш ти — Венеції закон

Повинен винести суворий вирок

І засудить купця.

ШЕЙЛОК

Хай упадуть

Мені на голову мої діла!

Закону вимагаю я і сплати

По зобов’язанню!

ПОРЦІЯ

Хіба не може

Антоніо сплатить грошима?

БАССАНІО

Може.

Даю за нього тут подвійну суму.

Якщо цього замало, я готовий

Удесятеро збільшити її

І головою, серцем та руками

У тому поручуся. А коли

Й цього йому замало, о, тоді,

Виходить, злість перемагає правду!

Благаю вас, єдиний раз закон

Ви владі підкоріть своїй, вчиніть

Неправдою малою вищу правду

І лютого диявола злу волю

Приборкайте!

ПОРЦІЯ

Ні, так не можна! Ні!

В Венеції нема такої сили,

Яка могла б закон наш непохитний

Змінити. Прецедент такий в майбутнім

Подав би прикрий приклад. Це могло б

Численних лих накоїти в країні.

Ні, так не можна.

ШЕЙЛОК

О! Це Даніїл

Прийшов судити нас! Так, Даніїл!

О мудрий, юний судія! О, як

Тебе я високо шаную!

ПОРЦІЯ

Прошу,

Дозвольте глянути мені на ту

Розписку.

ШЕЙЛОК

Докторе шановний мій.

Будь ласка, ось вона!

ПОРЦІЯ

Адже тобі

Дають утроє більшу суму, Шейлок?

ШЕЙЛОК

А клятва? Клятва? Дав я небу клятву!

Я гріх тяжкий на душу не візьму

І не зламаю клятви! Ні! За всю

Венецію того я не зроблю!

ПОРЦІЯ

Строк зобов’язання минув, тому

Єврей цей може вирізать законно

В Антоніо у грудях м’яса фунт.

Проте, єврею, милосердий будь,

Візьми потрійну суму і дозволь

Це зобов’язання порвать.

ШЕЙЛОК

Коли

По ньому повністю одержу плату.

Достойний ви суддя — це ясно нам;

Ви знаєте закон, і справу цю

Ви зрозуміли добре. Ви — підпора

Законних прав, а через те прошу:

Кінчайте суд, виносьте швидше вирок.

Душею вам своєю присягаюсь:

Немає в світі язика такого,

Щоб міг змінити рішення моє!

Я вимагаю плати по розписці!

АНТОНІО

Всім серцем я благаю суд кінчать

Цю справу — винести свій вирок.

ПОРЦІЯ

Добре,

Хай буде так. Готуйте ваші грудй

Під ніж його.

ШЕЙЛОК

О судія правдивий!

О мудрий молодий суддя!

ПОРЦІЯ

Бо сенс

І текст закону з стягненням тим згідні,

Що вписане в умову.

ШЕЙЛОК

Щира правда!

О мудрий, чесний судія! Наскільки ж

Своєю мудрістю старіший ти,

Ніж маєш вигляд!

ПОРЦІЯ

Оголіть же груди!

ШЕЙЛОК

Так, груди! Благородний судіє,

Так. Правда ж, так стоїть тут у розписці?

Десь близько біля серця — адже так?

ПОРЦІЯ

Так, правда. А чи є тут терези,

Щоб зважити те м’ясо?

ШЕЙЛОК

Ось вони,

Уже напоготові.

ПОРЦІЯ

Приведіть

Хірурга, Шейлоку, на власний кошт,

Щоб рану той йому перев’язав,

Бо зійде кров’ю він.

ШЕЙЛОК

А так хіба

Зазначено в умові?

ПОРЦІЯ

Ні, цього

Немає там, та й не потрібно! Ви

Повинні це зробити з милосердя.

ШЕЙЛОК

Не можу, бо цього нема в умові.

ПОРЦІЯ

То, може, хоче зараз нам купець

Сказати щось від себе?

АНТОНІО

Дуже мало.

Я вже озброївся й на все готовий.

Бассаніо, мені подайте руку.

Прощайте, не карайтеся, мій друже,

Що спричинились до моєї згуби.

Поставилась до мене доля краще,

Аніж до інших: часто як вона

Примушує людей переживати

Примножені багатства і з очима

Погаслими, з поморщеним чолом

Повік терпіти горе злиднів. Ні,

Повільні ці страждання не для мене.

Привіт дружині вашій гідній! Ви

Скажіть, як вас любив я, і віддайте

Мені, померлому, належну шану.

Сама вона розсудить, чи Бассаніо

Мав друга щирого, який його

Любив. Сердечно вас прошу — не кайтесь,

Що втратили ви друга, як і він

Не кається, що заплатив ваш борг.

Я вмить його всім серцем оплачу,

Аби встромив єврей ножа чимглибше.

БАССАНІО

Антоніо, я одруживсь недавно

І над життя люблю свою дружину.

Проте життя, дружина, цілий світ

Для мене важать менше, аніж ви!

Дияволу цьому я все віддав би.

Пожертвував би все, аби лиш міг

Урятувати вас!

ПОРЦІЯ

А що, коли б

Дружина ваша ті слова почула?

Гадаю, що вона не склала б вам

Великої за те подяки.

ГРАЦІАНО

Маю

І я дружину, і люблю її!

Проте волів би я, щоб в небесах

Була вона тепер, щоб хоч одну

Із всемогутніх сил вона вблагала

Угамувать єврея дику лють!

НЕРІССА

Гаразд, що ви бажаєте цього

За спиною дружини, бо інакше

Вам, певно б, добре перепало вдома!

ШЕЙЛОК

(убік)

Ото чоловіки у християн!

Одну дочку я маю, а проте

Волів би видати її за когось

Із племені Варавви, ніж віддати

Християнинові такому!

(Вголос)

Ох!

Минає час! Я вироку чекаю!

ПОРЦІЯ

Ти можеш взяти м’яса фунт із тіла

Цього купця. Присуджує так суд,

Дає його закон.

ШЕЙЛОК

Суддя правдивий!

ПОРЦІЯ

І фунт отой ти вирізати мусиш

З його грудей. Так дозволя закон,

Присуджує так суд.

ШЕЙЛОК

Суддя премудрий!

Оце-то вирок! Ну, іди ж, готуйся!

ПОРЦІЯ

Ні, постривай; не все ще я сказав.

Тобі й краплини крові не дає

Оця розписка; тут стоїть виразно:

Фунт м’яса. Тож бери, що слід: фунт м’яса,

Бо він тобі належить за законом.

Проте, коли, вирізуючи м’ясо,

Хоч краплю християнської проллєш

Ти крові — все майно твоє, всі землі

Республіка у тебе конфіскує:

Такий в Венеції закон.

ГРАЦІАНО

О мудрий!

О праведний суддя! Ти чув, єврею?!

ШЕЙЛОК

Такий закон?

ПОРЦІЯ

Сам бачити це можеш.

Ти правосуддя вимагав — то знай:

Його одержиш більше, ніж бажав.

ГРАЦІАНО

О мудрий судія! Ти чув, єврею?

Учений, мудрий судія!

ШЕЙЛОК

Приймаю

Умову я. Сплатіть утроє борг —

І хай іде собі християнин.

БАССАНІО

Ось гроші.

ПОРЦІЯ

Ні, стривайте! Правосуддя

Єврей тут вимагав; не поспішайте, —

Хай він бере лише свою пеню.

ГРАЦІАНО

Єврею, чув? О праведний суддя!

О мудрий, праведний суддя!

ПОРЦІЯ

Берися,

Берися ж різати у нього м’ясо.

Гляди, щоб не пролив ти й краплі крові.

І вирізати маєш тільки фунт —

Не більше і не менше, бо коли

Ти більше виріжеш, ніж фунт, чи менше,

Коли вагу ти збільшиш або зменшиш

Хоч би на часточку щонайдрібнішу

Малого скрупула, коли хоча б

На волосинку терези твої

Нахиляться — тоді померти мусиш,

І буде конфісковано усе

Твоє майно!

ГРАЦІАНО

О другий Даніїл!

Це — Даніїл, єврею! Нехристе,

Тепер ти у моїх руках.

ПОРЦІЯ

Чого ж

Єврей спинивсь? Бери мерщій пеню.

ШЕЙЛОК

Віддайте капітал мені назад,

І я собі піду.

БАССАНІО

Готовий він

Уже давно. Ось, маєш.

ПОРЦІЯ

Грошей тих

Перед судом він зрікся; має взяти

Лиш те, про що написано в розписці.

ГРАЦІАНО

О Даніїл! Так, другий Даніїл!

Єврею, дякую тобі, що ти

Мені те слово нагадав.

ШЕЙЛОК

Це як же?

І капітал я навіть не одержу?

ПОРЦІЯ

Одержиш ти саму лише пеню —

Бери її на власний страх.

ШЕЙЛОК

Нехай

Диявол має з вами розрахунки!

Мені нема про що тут говорити.

ПОРЦІЯ

Стривай, єврею! Наш закон тепер

На тебе закладає позов. Слухай!

В законах це записано венецьких:

Якщо поважиться хто з чужоземців

Так чи інакше на життя когось

Із наших громадян — чи прямо, чи

Непрямо — й суд те доведе, тоді

Усе добро, яким він володіє,

Бере казна республіки собі

І ділить все надвоє: половина

Їй, зостається, друга — йде тому,

На кого важився той іноземець.

Життя ж його залежить лиш від дожа:

Він може милувати чи карати

Чужинця, й радитись йому ні з ким

Не треба. Отже, я й кажу: наш суд

На тебе закладає позов; суд

Довів, що на життя купця Антоньйо

Ти важився непрямо й прямо; ти

За це відплати заслужив і мусиш

Підпасти під закон, що я його

Назвав. Тож падай в ноги і благай,

Щоб дож тебе помилував від кари.

ГРАЦІАНО

Проси, щоб зміг повіситись ти сам;

А через те, що все твоє добро

Тепер в казну венецьку переходить

І грошей ти не матимеш купить

Собі бодай мотузку, то, виходить,

Тебе повісять коштами казни.

ДОЖ

Щоб ти, єврею, бачив, що несхожі

Твої і наші почуття, тобі

Життя я сам дарую, не ждучи

Благань твоїх. Та знай, що половина

Твого добра Антоніо належить;

Казні належить друга. Каяттям

Ти можеш досягти, що ми пенею

Обмежимось.

ПОРЦІЯ

Та тільки за рахунок

Державної частини отієї.

ШЕЙЛОК

Беріть усе! Беріть життя моє!

Прощення вашого не потребую!

Мій дім взяли ви, відібравши в мене

Підпори ті, що ними він тримався!

Ви узяли моє життя, забравши

Всі засоби, якими досі жив я!

ПОРЦІЯ

Антоніо, ви хочете, можливо,

Йому якусь вділити ласку?

ГРАЦІАНО

Дати

Мотузку дурно; більш нічого, хай

Боронить Бог!

АНТОНІО

Коли бажають так

І ясний дож, і суд — не брати з нього

Маєтків половини за законом, —

То згоден я, щоб саме ту частину,

Яку мені віддати має він,

Мені позичив до кінця життя,

А вмре — тоді я передам її

Синьйорові, що в нього вкрав дочку.

За ласку цю я ставлю дві умови:

По-перше, хай святий наш хрест він зараз

На себе прийме, а по-друге, мусить

Підписку дати судові, що все

Добро своє у спадок добровільно

Відпише він своїй дочці й Лоренцо.

ДОЖ

Хай буде так. Але якщо не схоче —

Візьму назад дароване прощення.

ПОРЦІЯ

Скажи, чи ти вдоволений, єврею?

ШЕЙЛОК

Вдоволений.

ПОРЦІЯ

То клерк нехай відразу

Напише дарчий лист.

ШЕЙЛОК

Я вас прошу,

Іти дозвольте вже: мені недобре;

Пришліть додому дарчого листа.

Я підпишу його.

ДОЖ

Іди, але

Все виконай, про що ми говорили.

ГРАЦІАНО

Одержиш на свої хрестини двох

Батьків хрещених; був би я суддею,

Додав би я до них іще десяток,

Щоб супроводили тебе, лукавий,

До шибениці, а не до купелі.

Шейлок виходить.

ДОЖ

(до Порції)

Синьйоре мій, я вас прошу мій цім

Відвідати — зі мною пообідать.

ПОРЦІЯ

Прошу ласкаво вибачить мені,

Мій ясний пане: ще цієї ночі

Повинен я до Падуї вернутись

І через те вже зараз вирушаю.

ДОЖ

Шкодую дуже я, що залишитись

Не маєте ви змоги; ну, а ви,

Антоніо, нагородіте щедро

Цього ласкавого синьйора: він

Вам послугу зробив велику дуже.

Дож, сенатори і почет виходять.

БАССАНІО

Синьйоре мій достойний, ваша мудрість

Мене і друга нині врятувала

Від лютої біди; тож просим вас

Від нас за це прийняти нагороду:

Три тисячі дукатів ось, що ними

Я заплатити мав свій борг єврею.

АНТОНІО

І все ж, синьйоре дорогий, повік

Повинні ми служити вам любов’ю

І силами своїми.

ПОРЦІЯ

Нагороду

Вже має всяк в своєму почутті,

Коли радіє він із вчинків власних.

Я тішуся, що вас звільнити зміг.

Тож саме через це вважаю я,

Що добре ви мене нагородили.

Немає в мене іншої користі!

Якщо ми знов зустрінемось, прошу,

Мене впізнайте. Успіху та щастя

Бажаю вам і з вами вже прощаюсь.

БАССАНІО

Синьйоре мій, прошу я ласки вдруге:

Прийміть від нас на згадку хоч дрібничку —

Не в нагороду, а лишень на згадку!

До вас я маю тільки два прохання:

Пробачити мені і не відмовить.

ПОРЦІЯ

Не можу вам відмовити, коли

Ви просите прийняти щось на згадку.

(До Антоніо)

Ось ви дасте мені ці рукавички,

Я їх носитиму на згадку.

(До Бассаніо)

Ви ж

В знак дружби вашої дасте мені

Цей перстень? О, ви відсмикнули руку?

Я більшого не хочу і гадаю,

Що, люблячи мене, в такій дрібниці

Ви не захочете мені відмовить.

БАССАНІО

Цей перстень, любий мій синьйоре… ах!

Пробачте, це така дрібничка, — ні!

Ні, я соромлюся його вам дати.

ПОРЦІЯ

Нічого іншого я не бажаю

Мене цікавить тільки він, синьйоре!

БАССАНІО

Велику ціну має перстень цей

Для мене — більшу, ніж він того вартий.

Я відшукаю вам найкращий перстень

В Венеції — поставлю все на ноги —

І подарую вам, а цей мені

Дозвольте залишити в себе.

ПОРЦІЯ

Бачу,

Ви щедрі тільки на словах. Спочатку

Самі мене ви жебрати навчали,

Тепер, здається, учите мене,

Як треба жебракам відповідати.

БАССАНІО

Синьйоре мій, дала мені цей перстень

Моя дружина і, його надівши

На палець мій, примусила мене

Заприсягнути, що його ніколи

Не подарую я, не загублю

І не продам.

ПОРЦІЯ

Слова такі лише

Кишені бережуть від зайвих витрат,

Якщо не збожеволіла, бува,

Дружина ваша й знатиме вона,

Як гідно я цей перстень заслужив;

Я впевнений, що гніватися вічно

Вона на вас не буде лиш за те,

Що ви мені його дали. А втім

Робіть, як знаєте. Прощайте! Мир вам!

Порція і Нерісса виходять.

ГРАЦІАНО

Бассаніо, віддай йому той перстень.

Хай послуга його й моя любов,

З ’єднавшися докупи, переможуть

Присягу ту, яку ти дав дружині.

БАССАНІО

Наздожени його, мій Граціано,

Віддай йому цей перстень і, як зможеш,

То приведи його у дім Антоньйо.

Хутчій, мій друже! Поспішай!

Граціано виходить.

Ходім

Тепер до вас, Антоніо; а взавтра —

Раненько, на світанку — ми удвох

Полинемо до Бельмонта. Ходім же!

Виходять.

Сцена 2

Там само. Вулиця. Входять Порція й Нерісса.

ПОРЦІЯ

Спитай, де дім єврея, й передай

Йому оцей папір на підпис. Ми

Цієї ж ночі рушимо в дорогу

Й прибудемо до Бельмонта раніш

На цілий день, аніж чоловіки.

Цей дарчий лист порадує Лоренцо.

Входить Граціано.

ГРАЦІАНО

Щасливий я, що вас догнав, синьйоре!

Синьйор Бассаніо, обміркувавши,

Вам посила цей перстень. А крім того,

Уклінно просить вас до нього нині

Прибути на обід.

ПОРЦІЯ

На жаль, не можу.

Цей перстень я з подякою приймаю

І вас прошу сказать про те синьйору.

Прошу також — моєму юнакові

Вкажіть, де Шейлоків шукати дім.

ГРАЦІАНО

Я виконаю все.

НЕРІССА (до Порції)

Я маю щось

Сказати вам, синьйоро.

(Тихо)

Я б хотіла

У чоловіка випросити персня,

З яким і він присягу дав мені

Не розлучатися ніколи.

ПОРЦІЯ (тихо до Нерісси)

Ти

Зробити можеш це, ручусь. Вони

Даватимуть нам клятви урочисті,

Що персні віддали чоловікам;

Та ми ловить їх будем на брехні

І переможемо.

(Голосно)

Іди ж мерщій!

Ти знаєш, де на тебе буду я

Чекати.

(До Граціано)

То ходім, синьйоре добрий!

Прошу ласкаво показать мені

Дім Шейлоків.

Виходять.

Дія п’ята

Сцена 1

Бельмонт. Алея, що веде де дому Порції. Входять Лоренцо і Джессіка.

ЛОРЕНЦО

Як сяє місяць.

Отакої ночі,

Коли голубив ніжний вітерець

Зелене листя й цілував його,

Не сміючи здіймати в листі шуму,

Троїл, гадаю я, такої ж ночі

Зійшов на Трої вал, і сумовиті

Зітхання серця тужного він слав

У грецький стан, де ніч оповила

Крессіду мирним сном.

ДЖЕССІКА

Такої ж ночі

Йшла Тізба полохливо по росі,

І, вгледівши раніше лева тінь,

Ніж лева, жахом сповнилася раптом

І кинулась тікать.

ЛОРЕНЦО

Такої ж ночі

Дідона з гілкою верби в руці

На березі відлюдному стояла

І слізно любого свого благала

Вернутись в Карфаген.

ДЖЕССІКА

Такої ж ночі

Полями йшла Медея і збирала

Чар-зілля, аби юність повернути

Езону-дідові.

ЛОРЕНЦО

Такої ж ночі,

Покинувши багатого єврея,

З коханцем спритним Джессіка вгекла

З Венеції до Бельмонта, і з ним

Вона там зникла.

ДЖЕССІКА

Ах, такої ж ночі

В коханні клявся Джессіці Лоренцо

І серце в неї клятвами украв;

Та клятви ті, на горе, всі були

Лише брехня й обман.

ЛОРЕНЦО

Такої ж ночі

Маленька Джессіка, пустунка мила,

Свого коханця кривдила, недобра,

Обмовити його вона хотіла,

Та він коханій все пробачив.

ДЖЕССІКА

Я

Могла б вас розважати цілу віч,

Коли б ми тут були самі, але

Я чую чоловічі кроки.

Входить Стефано.

ЛОРЕНЦО

Хто там

Цієї ночі тихої біжить

Так швидко?

СТЕФАНО

Друг.

ЛОРЕНЦО

Це друг? Який? Скажіть,

Як звати вас, мій друже?

СТЕФАНО

Звать мене

Стефано; звістку я несу, що пані

Прибуде нині на світанку в Бельмонт.

Тепер вона навколішках благає,

Схиляючись перед святим хрестом,

Щоб випало щасливе їй життя

Подружнє.

ЛОРЕНЦО

Хто ще з нею?

СТЕФАНО

Тільки лиш

Один святий пустельник і Нерісса.

Скажіть мені, господар повернувся?

ЛОРЕНЦО

Ще ні, і звістки не було про нього.

А зараз, Джессіко, ходім до замку

І приготуємо з тобою вдвох

На честь володарки цього палацу

Вітання урочисте і веселе.

Входить Ланчелот.

ЛАНЧЕЛОТ

Трала-трала, гей-гей, ла-ла, трала-трала!

ЛОРЕНЦО

Хто це кличе?

ЛАНЧЕЛОТ

Трала! Чи не бачили ви синьйора Лоренцо? Синьйора Лоренцо! Трал-трала!

ЛОРЕНЦО

Та покинь ти тралалакати, хлопче, — ось!

ЛАНЧЕЛОТ

Трала! Де? Де?

ЛОРЕНЦО

Тут.

ЛАНЧЕЛОТ

Перекажіть йому, що від мого господаря примчав щойно гінець і привіз повний ріг добрих новин. Господар прибуде сюди вранці. (Виходить)

ЛОРЕНЦО

Ходім додому, серце, і на них

Ми там чекати будемо. Проте

Навіщо йти туди? Стефано, друже,

Підіть до замку і скажіть, будь ласка,

Що повертається додому пані,

І виведіть надвір усіх музик,

Стефано виходить.

Дрімає ніжно місячне проміння

На лаві цій! Ми сядемо ось тут,

І звуки музики солодкі хай

Нам вухо тішать; музика, ця тиша

І ніч — яка гармонія чудова!

Сядь, Джессіко: поглянь, як небосхил

Обкладено кружальцями зірок,

Що сяють чистим золотом в блакиті!

І серед них найменшого немає

Кружальця, щоб воно, як ангел світлий,

Витаючи в просторах, не співало

Й до хору яснооких херувимів

Не приєднало б і своєї пісні!

Сповняє ця гармонія лише,

Безсмертні душі; нас же огортав

Одежа тлінна, і важка, і груба,

Тому-бо ми її не можем чути.

Входять музиканти.

Ідіть сюди! Збудіть Діану гімном.

Солодким звуком зачаруйте слух

Синьйори господині; закликайте

Музичними акордами її,

Щоб швидше повернулася додому.

ДЖЕССІКА

Мене щоразу огортає сум,

Коли я чую мелодійні звуки.

Грає музика.

ЛОРЕНЦО

Причина та, що дух ваш на той час

Стає напружений: ви зауважте, —

Коли десь мчить степами на просторі

Худоби череда чи табуни

Невиїжджених коней молодих,

Як голосно іржуть вони, як скачуть,

Ревуть, бо грає в них гаряча кров;

Та ледь вони почують звук сурми

Чи інший звук якийсь музичний, враз

Увесь табун зупиниться як стій,

І дикий погляд вмить стає покірний

Під впливом звуків музики солодких.

І через те поет сказав недарма,

Що лірою своєю рухать міг

Орфей дерева, стрімчаки і хвилі.

Нема живого на землі створіння,

Такого злого, лютого й твердого,

Щоб не зм’якшила музика йому

Хоч би на час похмурої душі.

Людина та, яка в своїй душі

Для музики не має зовсім місця,

Якої звук музичного акорду

Не може зворушити, — та людина

На зраду здатна, на грабунки й підступ;

Душі такої поривання темні,

Як темна ніч, і чорні, як Ереб,

Її чуття: такій людині ти

Не вір ні в чому. Тихо! Будем слухать.

Входять Порція й Нерісса.

ПОРЦІЯ

Здається, світло це горить у залі.

Далеко промінь кидає свіча!

Так в злому світі сяє добре діло.

НЕРІССА

В той час, коли світив нам місяць, ми

Не бачили свічі.

ПОРЦІЯ

Коли сіяє

Велика слава, то мала згасає.

Намісник сяє так, як і король,

Аж доки сам король ще не з’явився;

Та ледь з’являється володар справжній,

Зникає, як струмок в морській безодні,

Позичена пишнота. Що це? Грають?

НЕРІССА

Це грає ваш оркестр домашній, пані.

ПОРЦІЯ

Як гарно все, коли воно до речі.

Мені здається, звуки ці вночі

Солодші, ніж удень.

НЕРІССА

Ця тиха ніч

Принадність надає музичним звукам.

ПОРЦІЯ

Спів жайворонка і ворони рівний,

Коли на нього не звертать уваги.

Гадаю я, що й соловейка спів,

Якби він вдень виспівував, коли

Ґелґочуть гуси, — теж би здався співом

Кропив’янки. Багато в світі є

Таких речей, що їх цінить ми звикли,

Лише як їх одержуємо вчасно!

Та тихо! Глянь, з Ендіміоном спить

Селена і прокинутись не хоче.

Музика змовкає.

ЛОРЕНЦО

Якщо не помиляюсь я, це голос

Синьйори Порції.

ПОРЦІЯ

Мене він так

Впізнав, як впізнає сліпий зозулю.

По голосу її.

ЛОРЕНЦО

Синьйоро люба,

Вітаю із поверненням додому!

ПОРЦІЯ

Молились ми, щоб нашим пощастило

Чоловікам, і маємо надію:

Благання наші допоможуть їм.

Вони вже повернулися?

ЛОРЕНЦО

Ще ні,

Проте гінець приніс утішну звістку:

Прибудуть скоро.

ПОРЦІЯ

Ну, іди ж, Неріссо,

І накажи всім слугам, щоб мовчали,

Що від’їздили ми; об тім прошу

І вас, Лоренцо; Джессіко, і вас.

Звуки сурми.

ЛОРЕНЦО

Оце ваш чоловік, я чую звук

Його сурми. Ми не базіки, пані,

Не бійтеся.

ПОРЦІЯ

По-моєму, ця ніч

На хворий день скидається, але

Блідіша трохи; ніби день такий,

Коли ховається за хмари сонце.

Входять Бассаніо, Антоніо, Граціано та їхні слуги.

БАССАНІО

Ми з антиподами водночас мали б

Яскравий день, коли б, моя синьйоро,

З ’являлись ви й тоді, як сонце нам

Не світить.

ПОРЦІЯ

Світлою я хочу бути.

Проте легкою бути, ніби світло,

Не хочу я; адже легка дружина

Важка для чоловіка. Ні, такого

Бассаніо своєму не вчиню я.

Але що Бог дасть! Я вітаю вас

З поверненням додому!

БАССАНІО

Щира дяка!

Синьйоро, гостя привітайте також;

Це той Антоніо, якому я

Без міри зобов’язаний довіку.

ПОРЦІЯ

Ви зобов’язані йому усім;

Я чула, що для вас він сам себе

Заставив.

АНТОНІО

З ним за це уже давно

Розрахувались ми.

ПОРЦІЯ

Синьйоре, ми

Від серця щирого вам раді. Отже,

Ми й довести це мусимо на ділі,

А через те я припиняю зливу

Словесних привітань.

Граціано й Нерісса розмовляли досі осторонь.

ГРАЦІАНО

(до Нерісси)

Я присягаюсь

Цим місяцем, ти сердишся даремно!

Писарчукові персня я віддав,

А ти розгнівалася так, голубко,

Що, слово честі, я йому бажав би

Зробитись євнухом.

ПОРЦІЯ

Як? Сварка? Вже?

Яка ж тому причина?

ГРАЦІАНО

Та дрібничка!

Обручка золота, яку мені

Вона подарувала, і на ній

Ще й напис заяложений, як вірші,

Що ковалі різьблять їх на ножах:

«Люби мене й не покидай ніколи».

НЕРІССА

Що ви говорите про напис той

І вартість? Як? Не присягались ви,

Коли дала я персня, що його

Ви будете носити все життя,

Що навіть візьмете його в могилу?

Як не для мене, то хоча б з поваги

До тої клятви, що її дали,

Ви мусили б поберегти той перстень.

«Писарчуку віддав!» Я знаю добре:

Той писарчук не має бороди

Й не матиме довіку.

ГРАЦІАНО

Борода

Його окрасить лиш тоді, як він

Дорослим чоловіком стане.

НЕРІССА

Так,

Якщо можливо, щоб на чоловіка

Перетворилась жінка.

ГРАЦІАНО

Ні, клянусь

Рукою, — юнаку його віддав я,

Малому, незначному хлопчакові,

Не вищому від тебе, — писарчук він.

І так благав, щоб за його ретельність

Йому віддав я персня в нагороду,

Що я йому відмовити не міг.

ПОРЦІЯ

Я вам скажу відверто, друже мій,

Повинні ви підпасти під догану,

Що легко так відразу віддали

Дарунок перший вашої дружини!

Адже присягою з’єднали ви

Навіки ту обручку з вашим тілом.

Дала і я коханому обручку,

Присягою зв’язавши і його,

Що він її повік не скине з пальця.

Ось він стоїть; я ладна присягнути,

Що ні за які скарби в цілім світі

Не скине він її і не віддасть!

Ох, Граціано, як вразили прикро

Дружину ви. Якби й мені мій друг

Таке зробив, дійшла б, напевно, я

До божевілля.

БАССАНІО

(вбік)

Дав би я собі

Відтяти ліву руку й присягнув би,

Що з нею втратив персня, залишивши

В бою дарунок той.

ГРАЦІАНО

Але ж Бассаньйо

Віддав судді свойого персня теж:

Суддя просив його, та й заслужив

Він нагороди, справді! Тут іще

До мене писарчук той причепився,

Щоб я йому віддав свого. Обидва

Нічого, крім цих перснів, не схотіли.

ПОРЦІЯ

Якого ж персня віддали ви, друже?

Я сподіваюсь, не того, що вам

Подарувала я?

БАССАНІО

Коли б я міг

Брехню додати до провини, то

Відмовився б од всього; та дивіться —

Немає персня на моєму пальці.

Його віддав я.

ПОРЦІЯ

О, виходить, справді

Невірне ваше серце і фальшиве!

Клянуся небом, що на ваше ложе

Аж доти не зійду нізащо, доки

Я не побачу персня.

НЕРІССА

(до Граціано)

Не зійду

І я на ваше, доки не побачу

Свойого персня.

БАССАНІО

Порціє кохана,

Ох, знали б ви, кому віддав я персня,

І знали б ви, за кого дав я персня,

І зрозуміли б, за що дав я персня,

Як неохоче віддавав я персня,

Бо не хотіли іншого, крім персня,

То ви б обурення своє зм’якшили.

ПОРЦІЯ

Ох, знали б ви достойність того персня

Чи ціну тій, яка дала вам персня,

Чи честь, що не веліла збутись персня,

То не змогли б ви і віддати персня!

Невже знайшовсь такий хтось нерозсудний,

Що вимагав уперто річ від вас,

Коли б він бачив добре, що її

Обороняли ви як найсвятіше?

Нерісса каже правду, і мене

Вона переконала: хай помру я,

Якщо не жінці віддали ви персня!

БАССАНІО

Клянуся честю вам, клянусь душею, —

Не жінці я віддав його, мій друже,

А доктору-судді; від грошей він

Відмовився, просив він тільки персня.

Спочатку я не згодився віддати,

І він пішов ображений, — пішов

Той чоловік, що друга врятував

Від смерті. Що я мав сказати, рідна?

Йому я мусив відіслати персня.

Звеліла чемність так, і щирий сором

В мені відразу спалахнув: невдячність

Лягла б інакше плямою на честь!

Простіть мені, мій друже дорогий!

Священними світилами нічними

Клянусь вам: якби ви були при цьому,

То, мабуть, і самі б мене просили,

Щоб доктору достойному віддав

Я перстень мій.

ПОРЦІЯ

Хай доктор цей не сміє

Переступать поріг мій. А як він

Здобув ту цінну річ, яку я так

Любила і яку ви присяглися

Ніколи не скидати, — хочу й я

Теж виявити щедрість, як і ви:

Нехай бере собі він все, що маю,

І тіло я своє віддам йому,

Та навіть і саме подружнє ложе, —

Віддам усе! О, я його впізнаю,

Я з ним зійдусь, я певна. Ви тепер

Спіть тільки дома кожну ніч; як Аргус,

Мене пильнуйте ви, бо лиш саму

Покинете — я присягаю честю,

Яка належить ще мені, клянусь,

Що доктора тоді я запрошу

Зі мною поділити ложе!

НЕРІССА

Я ж

До себе запрошу писарчука.

І щоб не жалкували, коли ви

Покинете мене під власний догляд.

ГРАЦІАНО

Гаразд, нехай! Та тільки щоб мені

Він не попався в руки, бо зламаю

Писарчукові я його перо!

АНТОНІО

На жаль, синьйори, — я причина прикра

Всіх ваших сварок.

ПОРЦІЯ

Ох, синьйоре милий,

Хай вас те не бентежить; вам ми раді.

БАССАНІО

Пробач мені цей вимушений гріх,

Моя голубко; хай слова мої

Всі наші друзі чують: я клянусь

Тобі твоїми ясними очима,

В яких виразно бачу я себе.

ПОРЦІЯ

Візьміть це до уваги! Він в обох

Моїх очах себе подвійно бачить:

У кожному по разу. Тож клянися

Дволикою істотою своєю:

Довіри варта клятва ця двоїста!

БАССАНІО

Ні, вислухай! Пробач мені провину,

Душею присягаюся тобі,

Що більш ніколи не зламаю клятви!

АНТОНІО

(до Порції)

Я раз за нього тілом поручився —

Й загинув би, коли б мене той доктор

Не визволив, якому чоловік ваш

Віддав ваш перстень. Я готовий вдруге

Душею поручитись за Бассаньйо,

Що чоловік ваш клятви вже ніколи

Свідомо не порушить.

ПОРЦІЯ

Отже, ви —

Порукою тепер за нього в мене.

Прошу вас, дайте перстень цей йому,

Але з умовою, щоб краще він

Його беріг, ніж перший.

АНТОНІО

Ось, мій друже,

Візьміть його і присягніть — повік

Цей перстень зберігати.

БАССАНІО

Як? Це ж той,

Що доктору я дав, — клянуся небом!

ПОРЦІЯ

А він мені віддав; простіть, Бассаньйо:

За перстень цей той доктор спав зі мною.

НЕРІССА

І ви мені простіть, мій Граціано,

Бо той хлопчак паскудний, писарчук,

Лежав за перстень цей тієї ночі

В моєму ліжку.

ГРАЦІАНО

Як? Хіба ж то влітку

Дороги лагодити є потреба,

Коли й без того ними можна їздить?

Невже у нас обох на голові

Повиростали роги, хоч іще

Ми їх не заслужили?

ПОРЦІЯ

Я прошу,

Не говоріть так грубо. Ви усі

Здивовані? Ось маєте листа.

Його ви прочитайте на дозвіллі,

Він з Падуї, від доктора Белларйо.

Він скаже вам, що Порція була

Тим доктором; писарчуком — Нерісса.

Лоренцо вам посвідчить, що і я

Поїхала відразу після вас

Із дому, а допіру повернулась

І ще не входила в будинок. Вас

Вітаю я, Антоніо! Я маю

Для вас такі звістки, що ви на них

Не сподіваєтеся зовсім. Прошу.

Ось розпечатайте цього листа:

У ньому сповіщають вам, що три

Найкращі ваші кораблі неждано

Із вантажем багатим прибули

До гавані. А як цей лист мені

До рук потрапив, я того, синьйоре,

Не можу пояснить.

АНТОНІО

Я онімів.

БАССАНІО

Ви доктором були, і я не зміг

Впізнати вас?

ГРАЦІАНО

А ти — писарчуком,

Що хтів мені наставить роги?

НЕРІССА

Так.

Але писарчуку зробить того

Не пощастить: адже ніколи він

Не перетвориться на чоловіка!

БАССАНІО

Мій докторе чарівний, ви зі мною

Віднині поділятимете ложе,

Якщо я виїду, ту нічку спати

Ви будете з дружиною моєю.

АНТОНІО

Синьйоро мила, ви мені дали

Життя і засоби до нього; я

З листа довідався, що увійшли

І справді кораблі мої у гавань.

ПОРЦІЯ

(до Лоренцо)

Як поживаєте? Мій писарчук

Привіз і вам щасливу звістку.

НЕРІССА

Так,

І я віддам її вам безкоштовно.

Я вам і Джессіці передаю

Цей дарчий лист, що ним єврей багатий

Вам заповів усе своє майно

По смерті.

ЛОРЕНЦО

О синьйори чарівні!

Посипали ви манною із неба

На шлях голодним людям.

ПОРЦІЯ

Вже світає.

Ручуся я, проте, що до кінця

Ви не збагнули ще того, що сталось.

Зайдімо ж до господи; там, прошу,

Ви запитаннями навперебій

Нас зможете закидати, а ми

На все як слід відповісти вам раді.

ГРАЦІАНО

Гаразд! Хай так! Ось перше запитання:

Нехай Нерісса висловить бажання,

Хоч ніч скінчилася і вже світає,

Чи зараз спать лягти вона бажає,

Чи ждатиме до завтрашньої ночі?

А щодо мене — більш за все я хочу,

Щоб цей щасливий день, як ніч, був темний

Й лежав зі мною писарчук приємний!

Я ж все життя, оскільки стане сили,

Цей перстень берегтиму до могили!

Виходять.

Комедія помилок

Дійові особи

Солін, князь Ефеський

Егеон, купець із Сіракуз

Антіфол Ефеський, Антіфол Сіракузький, брати-близнята, сини Егеона та Емілії, але незнайомі один з одним

Дроміо Ефеський, Дроміо Сіракузький брати-близнята, слуги обох Антіфолів

Балтазар, купець

Анджело, золотар

Перший купець, друг Антіфола Сіракузького

Другий купець, кредитор Анджело

Пінч, шкільний вчитель

Адріана, дружина Антіфола Ефеського

Люціана, її сестра

Емілія, дружина Егеона, абатиса монастиря в Ефесі

Люція, cлужниця Адріани

Куртизанка

Тюремник, стражники, почет і слуги

Місце дії — Ефес.

Дія перша

Сцена 1

Зала в палаці князя.

Входять князь, Егеон, тюремник, стражники та почет.

ЕГЕОН

Не зволікай. Суди мене, Соліне,

І вироком скінчи мої боління.

КНЯЗЬ

Не захищайся, купче сіракузький.

Чиню я безсторонньо і нізащо

Законів не порушу. З ворожнечі

І розбрату постала та образа,

Якої нам завдав ваш лютий князь,

Повівшись круто з нашими купцями,

Людьми статечними. Сердегам злота

Забракло викупить своє життя.

Тоді його указ жорстокий був

Їх кров’ю скріплений. Із дня того

Ми співчуття утратили й до вас.

Коли смертельні почалися чвари,

Ми ухвалили на старійшин раді

Порвати всі стосунки торговельні

Між нашими ворожими містами.

Ще більш: коли уродженець Ефеса

У Сіракузах з’явиться на ринку,

І, навпаки, як сіракузець раптом

До гавані Ефеської причалить, —

То вмерти мусить, а його добро

У князя власність зразу переходить.

Якщо він тисячі не сплатить марок

І голови не викупить своєї.

Твоє ж майно, хоч як його цінуй,

Не варте й сотні марок; через те —

Закон засуджує тебе до страти.

ЕГЕОН

Я втішений. Як зайде сонце ясне,

Від присуду моє страждання згасне.

КНЯЗЬ

Скажи нам, сіракузцю, коротенько,

Чому покинув ти свій рідний край;

Навіщо ти приїхав до Ефеса?

ЕГЕОН

Ти зажадав найтяжчого від мене:

Щоб мовив я про муки невимовні.

Але, щоб знав весь світ, що я вмираю

Не за ганебний злочин, а за те,

Що підкоривсь природі, — я скажу

Все, що мій сум сказать мені дозволить.

Я родом з Сіракуз; там одружився;

І ми з дружиною були б щасливі,

Коли б не наша злоповісна доля.

Жили ми в радощах; достатки наші

Зростали все через численні й вдалі

Мої поїздки в Епідамн, аж доки

Мій фактор не помер; турбота ревна

Про все моє добро, що там зосталось,

Зненацька вирвала мене з обіймів

Дружини вірної. Спливло півроку,

Коли вона (знесилившися майже

Під карою солодкою, що всі

Несуть жінки) зібралася в дорогу,

І скоро теж до мене прибула.

Щасливою вона невдовзі стала

Синів двох матір’ю, таких подібних,

Що їх ніхто не зміг би розрізнити.

У тім же домі в ту ж таки годину

Іще одна страшенно бідна жінка

Так само народила двох близнят,

Також напрочуд, надзвичайно схожих.

Я їх купив у тих батьків убогих,

Щоб слуг із них моїм синам зробити.

Жона моя, пишаючись дітьми,

Все домагалась день при дні, щоб ми

Мерщій верталися додому; леле!

На жаль, я згоду дав занадто швидко.

І посідали ми на корабель.

Не встигли ще ми відпливти й на милю,

Як враз побачили в морській безодні,

Усім вітрам покірній, знак лихий,

Який нам віщував трагічну гибель.

Що далі, то все менше залишалось

Надії нам: з похмурого-бо неба

Лилося тьмяне світло і вливало

Нам в душі злякані жахливу певність,

Що нас чекае неминуча смерть.

Я сам охоче б кинувсь їй в обійми,

Але жони моєї голосіння,

Яка оплакувала наперед

Те, що здавалося їй неминучим,

Й квиління жалібне моїх дітей,

Хоч ті й не розуміли небезпеки, —

Примусили шукати зволікання

Для мене і для них; лиш зволікання.

Бо не було ніякого рятунку!

Матроси в човен кинулись одразу.

Й лишились ми самі на кораблі,

Що заринав поволі в люті хвилі.

Жона моя, турбуючись найбільше

Про меншого з близняток, прив’язала

Його з одним із куплених хлоп’ят

До щогли запасної, що на суднах

На шторму випадок тримають. Я ж

Зробив те саме з іншими двома.

Дітей так розмістивши, я й дружина,

З обох синів не зводячи очей,

Також до тої щогли прив’язались

З обох кінців та й віддалися хвилям,

Що, як здавалось, нас несли в Корінф.

Аж ось засяло над землею сонце

І розігнало геть всі згубні хмари,

І враз його проміння життєдайне

Угамувало хвилі, й вдалині

Ми вгледіли два кораблі, які

Пливли назустріч нам: один — з Корінфа,

А другий — з Епідамна. Та раніш,

Ніж підійшли вони… О горе, горе!

Дозволь на цьому розповідь скінчити.

Вгадай кінець. Несила говорити.

КНЯЗЬ

Ні, далі говори, не обривай;

Як не помилувать, то пожаліть

Я можу.

ЕГЕОН

О, якби й боги вчинили

Так, — я тепер не називав би їх

Жорстокими до нас! Тим кораблям

Лиш десять миль лишалось доплисти,

Як раптом ми наскочили на скелю,

І, вдарившись об неї, розламалось

Навпіл суденце наше нещасливе,

І, розлучивши нас несправедливо,

З нас кожному Фортуна залишила

І чим радіть в житті, і чим боліти.

Тоді із половинок двох її,

Що менший на собі несла вантаж,

Але не менше горе, значно швидше

Вперед погнало вітром; я побачив,

Як підібрали їх всіх трьох рибалки

З Корінфа, як мені здалось. Аж ось

І взяв нас другий корабель нарешті;

Як тільки моряки на нім дізнались,

Кого їм пощастило врятувати,

Вони до нас привітні вельми стали

Й хотіли навіть відібрать в рибалок

Мою жону; одначе корабель

Не досить легко йшов під парусами,

То й довелось їм правувать додому.

Отак я своє щастя загубив;

Моє життя продовжила зла доля,

Щоб міг розповісти про власне горе.

КНЯЗЬ

В ім’я всіх тих, за ким ти вболіваєш,

Будь ласка, розкажи мені докладно,

Що сталось далі з ними і з тобою.

ЕГЕОН

Молодший син — моя найстарша з мук, —

Як вісімнадцять літ йому минуло,

Засумував за братом, зажадав

Довідатися, де він, і почав

Просить мене, щоб і його слуга

(Що був, як він, відірваний від брата

І знав лише його ім’я) поїхав

На розшуки з ним разом. Так бажав я

Знайти загублене дитя кохане,

Що загубив і те, що так любив.

П’ять літ по Греції я мандрував,

Об’їздив Азію аж до кордонів;

Вертаючись, заїхав до Ефеса,

Надію втративши знайти, проте

Я не схотів без розшуків минути

Й цю землю, як і кожну, де є люди.

Тут маю я скінчить моє життя;

Дочасна смерть була б для мене щастям,

Коли б узнав, що я шукав немарно

Й сини живі.

КНЯЗЬ

Нещасний Егеоне,

Приречений зазнать страшного лиха!

О, вір мені, коли б те дозволяли

Закони наші і моя корона,

Монарша гідність, сан, присяга й честь

Яких володар нехтувать не може,

Хоч би того й хотів, — моя душа

Була б тобі найкращим оборонцем.

Проте, хоч ти й засуджений до страти,

Хоч вироку й не можна скасувать,

Тим нашої не ущербивши честі, —

Я хочу все ж допомогти тобі,

Чим тільки зможу, купче, а тому

Даю тобі іще цей день, щоб друзі

Життя твоє могли урятувати.

Звернись до всіх знайомих у Ефесі;

Проси або позич потрібну суму

Й живи; а ні — то мусиш ти померти.

Тюремнику, візьми його під варту.

ТЮРЕМНИК

Я слухаю, владарю.

ЕГЕОН

Егеон

Без допомоги й без надії йде,

Бо неминуча смерть на нього жде.

Виходять.

Сцена 2

Майдан. Входять Антіфол Сіракузький і Дроміо Сіракузький та 1-й купець.

1-Й КУПЕЦЬ

Отож скажіть, що ви із Епідамна,

А ні — то все майно в вас відберуть.

Сьогодні саме взято тут під варту

Купця із Сіракуз, який прибув

У місто; через те, що він не може

Дать викупу за себе, як велить

Йому і нам усім міський закон, —

Сердега вмре ще перед тим, як сонце

Утомлене на заході спочине.

Ось ваші гроші, ті, що я зберіг.

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

На, віднеси їх до «Кентавра», де ми

Спинилися, й чекай на мене, Дромйо.

Година ще лишилась до обіду;

Тож я піду і з містом ознайомлюсь,

Його звичаями й купцями, гляну,

Які будинки тут, та й повернусь,

Щоб виспатись, бо змучивсь я в дорозі.

Ну, забирайся!

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Багато хто, впіймавши б вас на слові,

З пакунком цим добрячим втік би, справді!

(Виходить)

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

Це вірний хлопець, пане; він частенько,

Коли мене пригнічують турботи

І сум бере, мою прогонить тугу

Веселим жартом. Маєте охоту

Спочатку прогулятися по місту,

А потім пообідати зі мною?

1-Й КУПЕЦЬ

Я нині вже запрошений, мій пане,

До тих купців, з якими маю справи

І сподіваюсь добре заробити;

Даруйте, пане мій! Проте, як ви

Бажаєте, годині десь о п’ятій

Я залюбки зустріну вас на ринку

І буду з вами, доки прийде час

Лягати спать; а зараз мушу йти,

Мене чекають невідкладні справи.

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

То прощавайте ж на цей час; а я

Сам поблукаю та огляну місто.

1-Й КУПЕЦЬ

Бажаю втіхи вам з самим собою. (Виходить)

АНТІФОЛ СІР

Той, хто бажа мені з собою втіхи,

Бажа того, чого не можу я

Ніяк знайти. Бо я в цім світі наче

Та крапелька води, яка шукає

В безмежнім океані другу краплю:

Щоб подругу знайти, туди упавши,

Вона незримо й непомітно гине;

Так я тепер шукаю брата й матір

І в пошуках, бездольний, сам гублюсь.

Входить Дроміо Ефеський.

Мого народження вже день настав.

Ну що? Чому так скоро ти вернувся?

ДРОМІО ЕФЕСЬКИЙ

Так скоро? Ні! Так пізно, вже й каплун

Згорів, а порося з рожна звалилось;

На вежі дзвони вдарили дванадцять,

І господиня — лясь мене по пиці,

Обід простиг — хазяйка розпалилась,

Обід простиг, бо не йдете додому;

Ви не йдете, бо ви вже не голодні;

Ви не голодні, — видно, розговілись, —

Нас постити примусили усіх

І голодом покутувать ваш гріх.

АНТІФОЛ СІР

Стули губу. Скажи-но, де подів

Ті гроші, що я дав?

ДРОМІО ЕФЕСЬКИЙ

Оті шість пенсів,

Що ви ще в середу мені звеліли

Віднести лимареві за підхвістя

Моєї пані? Лимар їх забрав,

У мене їх нема.

АНТІФОЛ СІР

Сьогодні я

З тобою жартувати не охочий;

Скажи мені без дурощів, де гроші?

Ми тут чужі; то як же ти наваживсь

Без догляду таку покинуть суму?

ДРОМІО ЕФЕСЬКИЙ

Прошу: жартуйте за столом, мій пане!

З наказу пані я до вас прийшов;

Вернусь без вас — рука її пройдеться

Уздовж мого хребта й печать приліпить

У мене на задку. Було б не зле,

Щоб правив за годинника вам шлунок

І гнав би вас додому й без гінців.

АНТІФОЛ СІР

Ну, годі, Дромйо, жарт цей недоречний;

Сховай його для кращої хвилини.

Де золото, що я тобі довірив?

ДРОМІО ЕФЕСЬКИЙ

Мені?! Його мені ви не давали.

АНТІФОЛ СІР

Ні? Пане мій шахраю, кинь дуріти

Й скажи, як виконав ти мій наказ?

ДРОМІО ЕФЕСЬКИЙ

Я мав наказ: вас привести із ринку

Додому, в «Фенікс», пане, на обід;

З сестрою там на вас чекає пані.

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

Прошу тебе ім’ям християнина:

Відповідай, де гроші ти подів?

А ні — то стережись! Я провалю

Тобі твою веселу головешку,

Що вперто казиться в таку хвилину,

Коли я не бажаю жартувати!

Що ти зробив із тисячею марок,

Які дістав від мене?

ДРОМІО ЕФЕСЬКИЙ

О, від вас

На голові я справді марки маю.

Від пані ж кілька марок є на плечах,

Та все ж тут тисячі не набереться.

Коли б їх вашій милості вертав я,

То ви б їх так терпляче не приймали.

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

Від пані, дурню? Від якої пані?

ДРОМІО ЕФЕСЬКИЙ

Дружини ж вашої й моєї пані,

Що вашу милість в «Феніксі» чекає

І постує, ждучи вас на обід,

І просить поспішити до обіду.

АНТІФОЛ СІР

Ти що, глузуєш з мене просто в очі,

Хоч я тобі й заборонив? То на ж, —

Ось маєш, пане шалапуте! Маєш!

(Б’є його)

ДРОМІО ЕФЕСЬКИЙ

Та що ви, пане?! Що ви, схаменіться,

Бо дремену я звідси!

(Тікає)

АНТІФОЛ СІР

Їй же богу,

Хтось обмахорив йолопа цього

І спритно видурив у нього гроші.

В цім місті, кажуть, сила волоцюг,

Майстерних шахраїв, що очі сліплять,

Чарівників, що плутають думки,

Відьом, що душу й тіло убивають,

У машкарах лукавців язикатих

Та інших, що погрузли у гріхах.

Якщо це так, то треба швидше їхать!

Піду в «Кентавр» негідника шукати;

Боюсь, — він грошей не зумів сховати!

(Виходить)

Дія друга

Сцена 1

Майдан.

Входять Адріана й Люціана.

АДРІАНА

Додому не вертаються ні муж мій,

Ані слуга, що я його послала,

Щоб якнайшвидше пана розшукав!

Вже десь година друга, Люціано.

ЛЮЦІАНА

Як запросив його котрийсь купець,

То з ринку він пішов кудись обідать.

Ходімо, сестро люба, й ми до столу,

І заспокойся зовсім, чоловік —

Володар над свободою своєю,

А час — то їх володар, і, йому

Покірні завжди, йдуть вони й приходять.

Вам треба буть терплячою, сестрице.

АДРІАНА

Чого в них волі більш, ніж в нас, — цікаво?

ЛЮЦІАНА

Бо поза домом мають різні справи.

АДРІАНА

Зроблю так я, — він вибухне, мов порох!

ЛЮЦІАНА

О, знай, що він — твоєї волі шори.

АДРІАНА

У шорах може лиш осел ходити.

ЛЮЦІАНА

Свавільні вчинки горе буде бити.

Поглянь кругом: живе усе в покорі, —

Чи в небі то, чи на землі, чи в морі;

І звірі, й риби, і крилаті птиці

Самцям своїм повинні всі коритись;

В мужчині ж більше Бога, й він царює,

І світом всім, і морем він керує,

Душею вищий він за всіх тварин,

За риб, за птахів розумніший він, —

Скоряється йому також дружина:

Отож і ти скоритися повинна.

АДРІАНА

Сама ж без мужа — рабства уникаєш!

ЛЮЦІАНА

Ні, шлюбне ложе, знай, мене лякає.

АДРІАНА

Скажи, а ти б корилась, шлюб узявши?

ЛЮЦІАНА

Як полюблю, коритимуся завше.

АДРІАНА

А став би він до іншої вчащати?

ЛЮЦІАНА

Без докору мені його стрічати.

АДРІАНА

Лиш хто спокійний, той терпіння має,

Той лагідний, хто прикростей не знає.

Всіх, що голосять, вражені бідою,

Ми хочемо словами заспокоїть;

Коли б же ми самі отак страждали,

То, мабуть, ми ще й гірше б закричали;

Отак і ти, що мужа ще не маєш

І всіх образ гірких не відчуваєш, —

Ти намагаєшся за всяку ціну

Навчить мене терпіння в цю хвилину;

Якби ж тобі вчинили цю образу,

Ти втратила б дурне терпіння зразу.

ЛЮЦІАНА

Гаразд, на спробу одружусь колись;

Твій муж десь близько: ось слуга, — дивись!

Входить Дроміо Ефеський.

АДРІАНА

Скажи, чи тут уже твій пан-забарник?

ДРОМІО ЕФЕСЬКИЙ

Ні, тут його немає, а проте руки його побували отут, на моїй голові; найкращий тому доказ — мої вуха.

АДРІАНА

Ти говорив із ним? Що він сказав?

ДРОМІО ЕФЕСЬКИЙ

Од слів його болять у мене вуха.

Ну ж і рука! Я ледве щось утямив.

ЛЮЦІАНА

Хіба він говорив так неясно, що ти не міг його зрозуміти?

ДРОМІО ЕФЕСЬКИЙ

Ні, він бився так ясно, що мені аж свічки в очах засвітилися; а воднораз так неясно, що я ледве-ледве з того щось уторопав.

АДРІАНА

Скажи ж, прошу, чи він іде додому?

Мабуть, він хоче догодить дружині.

ДРОМІО ЕФЕСЬКИЙ

Сказився мій господар, як рогатий…

АДРІАНА

Рогатий?!

ДРОМІО ЕФЕСЬКИЙ

Так. Але мов бик, не муж!

Його додому я прошу обідать,

А він у мене грошей вимага:

«Вже час іти обідати», — кажу я;

«Де золото поділось?» — каже він;

«Печеня ваша пригорить», — кажу я;

«Де золото поділось?» — каже він;

«Чи ви додому йтимете?» — кажу я;

«Де золото поділось? — каже він.

«Мерзотнику, де гроші, ті, що дав я?!»;

«Таж порося, — кажу я, — пригоріло»;

«Де золото поділось?» — каже він;

«Моя ласкава пані», — я кажу;

«На шибеницю ту ласкаву пані!

Я жодної не знаю. Хай їй біс».

ЛЮЦІАНА

Хто так сказав?

ДРОМІО ЕФЕСЬКИЙ

Таж мій господар, пані.

«Не знаю, — каже він, — ні дому я,

Ані жони, ні пані!» Й через те

Доручення, що виконати мав

Лише язик мій, дякуючи пану,

Тепер на плечах я несу додому,

Бо, врешті, він мені їх відчухрав.

АДРІАНА

Вертайсь назад, негіднику, мерщій,

І приведи його додому!

ДРОМІО ЕФЕСЬКИЙ

Як?

Вертатися назад, щоб він мене

Удруге гнав додому стусанами?

Ні, Бога ради, хай біжить хтось інший!

АДРІАНА

Назад, негідний рабе, а як ні,

Розкраю навпіл я твою макітру.

ДРОМІО ЕФЕСЬКИЙ

А він його києм своїм покропить,

І сподоблюсь я через вас вінця.

АДРІАНА

Геть, дурню язикатий! Ну, біжи

І приведи господаря додому!

ДРОМІО ЕФЕСЬКИЙ

Невже ж для вас я круглий м’яч, що ви

Так підкидаєте мене ногами?

Ви звідси женете, а він сюди;

Коли я маю вам іще служити,

Вам слід би шкірою мене обшити.

(Виходить)

ЛЮЦІАНА

Соромся, сестро, — гнів тебе спотворив.

АДРІАНА

Напевне, він коханок розважає,

В той час як усмішки лиш прагну я.

Коли зів’яла вже краса моя

І рожі щік, — то він тут завинив;

Чи ж я нудна? Чи розум мій ступів?

Якщо дотепності я розучилась

І жвавості в розмові, — спричинилась

Лише його байдужість зла до того,

Що схожа я до мармуру твердого.

Чи їх убрання так його чарує?

Не винна я: все ж він мені купує!

Які ще вади у мені вражають,

Що спричинив не він? Коли зникають

Мої принади — то його вина!

Усмішка сонячна його одна

Враз воскресить мою красу зів’ялу;

Але йому — мене вже надто мало.

Мов олень дикий, він з припони рветься

І поза домом десь собі пасеться.

ЛЮЦІАНА

То мучать ревнощі тебе! Фі, досить!

АДРІАНА

Ці муки можуть лиш бездушні зносить!

Десь інша вже йому милує очі,

Бо чом же тут сидіти він не хоче?

Він ланцюжка купить пообіцяв;

Якби ж цього лиш він не пам’ятав!

А то й від ложа він свого тікає!

Й клейнод красу свою, бува, втрачає,

Як не оправ, і золото псується,

Коли за нього часто хтось береться;

Ну, а людей — брехня й розпуста губить.

Коли краси моєї він не любить,

Сльозами я сліди її зітру.

І плакатиму, доки не помруї

ЛЮЦІАНА

О, скільки дурнів так безглуздо тужать

І ревнощам безумним вірно служать!

Виходять.

Сцена 2

Там само.

Входить Антіфол Сіракузький.

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

Все золото, що Дроміо я дав,

Лежить в «Кентаврі» ціле, мій же блазень

Блукає десь, шукаючи мене.

Виходить так, — та й каже це господар, —

Не міг я з Дромйо говорить, відколи

Я вперше відіслав його. Та ось він!

Входить Дроміо Сіракузький.

Ну, друже мій? Минув веселий гумор?

Як любиш стусани, то знов жартуй!

Не знаєш ти «Кентавра»? Не давав

Тобі я золота? Тебе послала

По мене пані — на обід покликать?

Я в «Феніксі» живу? Скажи, чи з глузду,

Бува, не з’їхав ти в той час, коли

Безглуздо так мені відповідав?

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Відповідав? Коли ж це, пане мій?

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

Ось саме тут, — тому лиш півгодини.

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Та я вас і не бачив ще відтоді,

Як золото мені ви наказали

Додому звідси віднести в «Кентавр».

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

А ти ж казав, шахраю, що тобі

Не віддавав я золота, й молов

Все про якусь там пані й про обід;

Я сподіваюсь, добре ти відчув,

Як це мені припало до вподоби.

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Я тішуся, що бачу вас веселим;

Що означа цей жарт? Скажіть-бо, пане!

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

Глузуєш з мене знов? Смієшся в очі?

Гадаєш, я жартую? Маєш! Ще раз!

(Б’є його)

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Стривайте, пане, Бога ради! Жарт ваш

Стає серйозним надто! Чим же я

Такої плати заслужив у вас?

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

Лиш через те, що часом я з тобою

Поблажливо, як з блазнем, поведуся,

Погомоню, — глузуєш ти зухвало

З моєї доброти й нахабно лізеш

Із жартами в поважний час до мене.

Як сяє сонце, хай собі танцюють

Веселі комарі, проте в щілини

Хай лізуть, як воно проміння згасить.

Коли зі мною хочеш жартувати, —

Глянь спершу на лице моє й поводься

За виразом його, а ні — то я

Втовкмачу це в твою малу макітруї

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Макітру, кажете? Я волів би, щоб мій мозок містився в голові, а не в макітрі і щоб ви перестали товкти мене; а якщо ви не припините атак, то доведеться мені добре укріпити ту фортецю або шукати розуму в хребті. А проте зробіть ласку, пане, скажіть, за що ви мене віддубасили?

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

Хіба ти сам не знаєш?

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Нічогісінько, пане; знаю тільки, що ви мене віддубасили.

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

І ти хочеш, щоб я сказав тобі — чому?

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Авжеж, пане, і за що; бо, як то кажуть, кожне «чому» має своє «тому».

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

За те, що кпив із мене, і тому, що вдруге намагався це зробити.

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Чи ще кого отак нізащо бито?

«За що» й «тому» — безглуздя цілковите.

Та добре, пане, дякую красненько.

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

Ти дякуєш мені? За що?

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Та за оте дещо, пане, що ви його дали мені за ніщо!

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

Я відшкодую тебе іншим разом і за дещо не дам тобі нічого. Проте скажи мені, чи не час обідати?

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Ні, пане, я гадаю, що м’ясу ще бракує того, що я вже одержав.

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

Дозволь же запитати: чого саме?

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Його не досить бито!

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

То нічого, печеня буде не досить м’яка, та й тільки.

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Тоді прошу вас, не їжте тієї печені.

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

Чому?

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Бо ви розгніваєтеся, що м’яса не побито як слід, і знову почнете товкти мене.

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

Що ж поробите, пане! Навчіться жартувати вчасно; на все свій час.

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Наважився б я заперечить, але боюся, щоб ви знову не розгнівались.

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

Яким же чином заперечить?

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Таким же ясним, як ясний лисий череп старого батька Часу.

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

Кажи. Послухаємо.

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Немає часу для того, щоб вернути волосся тому, хто волею природи облисів.

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

А хіба немає жодного засобу повернути собі волосся?

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Та, мабуть, є один засіб — купити перуку, але таким чином повернеш собі волосся, відібравши його в іншої людини.

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

А чому час такий скупий на волосся, коли взагалі волосся так багато?

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Це, бачте, тому, що волосся — благословення, яким час обдарував тварин; що ж до людей, то він відбирає в них стільки волосся, скільки додає їм розуму.

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

Адже ж є багато людей, які мають далеко більше волосся, ніж розуму.

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Проте немає жодного, кому забракло б розуму втратити своє волосся.

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

Але ж ти щойно зробив висновок, що волосаті люди дурніші за інших?

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Що чоловік дурніший, то швидше втрачає волосся; але втрачає його все-таки з певною радістю.

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

З якої ж то причини?

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

З двох причин і до того ж вельми поважних.

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

Ну, вже тільки не з поважних!

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Ну, то, скажімо, з резонних.

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

І не з резонних, коли вдаються до фальшивих речей.

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Ну, то з певних причин.

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

Назви їх.

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Перша причина та, що він заощаджує гроші, які мав би витрачати на зачіски; а друга — та, що за обідом волосся вже не падатиме йому в юшку.

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

Увесь цей час ти намагався довести, що не на все бува свій час.

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Атож, і довів, пане; а саме: немає часу на повернення волосся, коли його втрачено з волі природи.

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

Але ж ти зовсім не подав ґрунтовних доказів, чому саме немає часу на те, щоб його повернути.

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Ну, то я поясню це так: сам час лисий і через те бажає, щоб увесь його почет до кінця світу складався тільки з лисих.

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

Я так і знав, що твій висновок буде лисий. Але тихо! Хто там до нас киває?

Входять Адріана й Люціана.

АДРІАНА

Антіфоле, дивуйсь, насуплюй брови;

Ти поглядом своїм голубиш іншу.

А я — не Адріана й не твоя

Жона. Охоче клявся ти колись:

Немає слів, що слух твій милували б,

Нема речей, що вабили б твій зір,

Немає дотиків, що гріли б руки,

Немає страв, що тішили б твій смак,

Коли не я з тобою розмовляю,

Не я дивлюсь на тебе й тисну руку,

Не я з тобою поруч за столом.

Чому ж, коханий мій, чому ж так сталось,

Що ти зробився сам собі чужий?

Собі! Адже ти став чужий мені,

Що з’єднана з тобою неподільно,

Що є твоєї любої істоти

Частина краща. О, не відривай

Себе від мене! Знай же, мій коханий,

Що легше крапельку зронить малу

В бурхливе море і дістати з нього

Її без змін, такою ж, як була,

Ніж одірватися од мене, разом

Мене з собою не потягши! Ох,

Як глибоко тебе вразила б звістка,

Що стала я нечиста і невірна?

Що тіло це, присвячене тобі,

Зганьбила я розпустою гидкою?

Ти плюнув би на мене, розтоптав би,

Ім’ям дружини в мене б ти шпурнув,

З мого чола зірвав би грішну шкіру,

З фальшивої руки моєї вмить

Відтяв би шлюбний перстень і зламав би,

Заприсягнувшись розійтись навік.

Ти це зробив би, знаю. То роби ж!

Мене заплямувало перелюбство;

Жадоба грішна осквернила кров:

Як двоє ми — одне, а ти невірний, —

Тече і в мене в жилах та ж трутизна;

Від тебе заразившись, я також

В розпусту вкинусь. Отже, шлюбне ложе

Ти мусиш завжди вірно берегти;

І чиста я, як будеш чистий ти.

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

Це ви до мене, прехороша пані?

Я вас не знаю; тільки дві години

В Ефесі я; мені чуже це місто,

Як ваших слів незрозумілий зміст:

До них уважно прислухавсь, їй-богу, —

Проте второпати не зміг нічого.

ЛЮЦІАНА

Фі, брате! Як же ти до нас змінився!

Чи так раніш тримався ти з сестрою?

Вона послала Дроміо по тебе,

Покликать на обід.

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

Що, Дроміо?

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Мене?

АДРІАНА

Тебе, і ти сказав, як повернувся,

Що він тебе відлупцював, гукавши:

«Не знаю я ні дому, ні жони».

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

То ти у змові з дамою цією?

Скажи, яка мета у тому?

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Що ви?

Ізроду-віку я її не бачив.

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

Ти брешеш, шельмо! Саме ці слова

Мені ти й справді передав на ринку.

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Ніколи з нею я не говорив!

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

А звідки ж їй відомі наші ймення?

Із навіву чаклунського якогось?

АДРІАНА

Гідності твоїй це випадає —

Так прикидатись недотепно й грубо,

Та ще й слугу підбурювать ганебно

Супроти власної ж таки дружини!

Ти й так уже мою любов зневажив;

Не збільшуй глузуваннями образи,

Іди, до тебе притулюся я:

Ти — берест мій, а я — лоза твоя;

З ’єднаю слабкість з силою твердою

Й від тебе стану я й сама міцною.

Нас розлучає лиш бур’ян, дружино:

Плющ загребущий, терен і шипшина;

Ти їх не рвеш, — вони ж весь сік твій труять.

Тебе руйнуючи, себе годують.

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ (вбік)

До мене ж бо слова ці навісні.

А може, й справді я женився в сні.

Чи й досі ще я у полоні чуда:

На вуха й очі наслана полуда?

З ’ясую згодом загадкову штуку.

А зараз цій марі подам я руку.

ЛЮЦІАНА

Ну, Дромйо, хай дають обід хутчій!

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Де чотки? Заступись, о Боже мій!

Що це за край? Куди попали ми!

Не люди тут, а гноми і відьми.

Не скоришся, то можеш і померти,

Бо виссуть кров, щипаючи до смерті.

ЛЮЦІАНА

Стоїть, бурмоче щось, оглух неначе!

Плазуй же, трутню, бовдуре, слимаче!

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Змінивсь я зовсім, пане, чи не так?

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

Змінився ти в душі, як я; авжеж!

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Ні, пане, й тілом я змінився теж.

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

Але ж на взір ти зовсім не змінився.

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Ба ні! На мавпу я перетворився.

ЛЮЦІАНА

В осла ти обернувсь, як хочеш знати.

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Еге ж! Вона ладна мене сідлати,

І я вже прагну скуштувать трави.

Так, я осел, — сказали правду ви.

А ні — то я давно її впізнав би

Так, як вона мене, — і вам сказав би.

АДРІАНА

Доволі! Я не хочу, як дитина,

Рукою очі закривать і плакать,

В той час як муж мій і його слуга

Із сліз моїх глузують. Отже, пане,

Чекає нас обід, ходім. Ти ж, Дромйо,

Повинен вартувати коло брами.

Мій мужу, нині будем нагорі

Обідать ми, і я тебе примушу

Признатись в тисячі твоїх гріхів.

Гей, хлопче, як спитає хто, де пан,

То скажеш, що обідає в гостях.

Нікого не впускай. Ходімо, сестро.

Пильнуй же браму, Дроміо, як слід.

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ (вбік)

Я на землі, у пеклі чи в раю?

Я сплю чи ні? Чи розум я втрачаю?

Мене тут знають, — я ж себе не знаю!

Що ж, буду з ними заодно, — і все.

Мене хай доля в цей туман несе!

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

(до Антіфола)

Накажете під брамою стояти?

АДРІАНА

Й нікого не повинен ти впускати;

А ні — то дам ляща, щоб не забув.

ЛЮЦІАНА

Ходім; обідній час давно минув.

Виходять.

Дія третя

Сцена 1

Перед домом Антіфола Ефеського.

Входять Антіфол Ефеський, Дроміо Ефеський, Анджелота, Балтазар.

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

Синьйоре добрий Анджело, прошу вас

З халепи виручіть: моя дружина

Лютує, тільки запізнюсь. Скажіть їй,

Що я барився тут, в крамниці вашій, —

Дививсь, як роблять ланцюга для неї,

Якого ви принесете нам завтра.

Оцей шахрай мені в обличчя бреше,

Що я відлупцював його на ринку,

Що марок тисячу із нього правив,

Що зрікся власної дружини й дому.

Ану скажи, навіщо ти, п’янюго,

Молов таке? Ану кажи, навіщо?

ДРОМІО ЕФЕСЬКИЙ

Ну й кажіть, що вам завгодно, а я добре знаю,

Що мене налупцювали: я те відчуваю.

Будь пергамент моя спина й ваш кулак — чорнило,

Ви спізнали б друкування, що самі вчинили.

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

Я давно спізнав: осел ти!

ДРОМІО ЕФЕСЬКИЙ

Ну, то — звісна річ,

Бо терплю те друкування я і день і ніч.

А якби хвицнув, побитий, вам віддавши здачі,

Ви б не бились, пам’ятавши копита ослячі.

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

Що, синьйоре Балтазаре, в вас на серці гніт?

Може, смуток вам розвіє щирий мій обід?

БАЛТАЗАР

Лиш гостинність мене вабить, — я не м’ясоїд.

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

Риба й м’ясо, мій синьйоре, необхідні всюди,

Бо гостинністю самою ситий гість не буде.

БАЛТАЗАР

Добру чарку та закуску ставить і мужва.

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

А гостинність? Хіба шкода? То ж самі слова!

БАЛТАЗАР

Хай наїдки будуть скромні, а бенкет — гучний.

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

Де скупий господар дому, там і гість сумний.

Хоч мій стіл і не розкішний, радістю вас втішу.

Десь бува й гучніша учта, тільки не щиріша!

Що? Замкнулись? Одчиняйте! Ну ж і челядь!

Де ти?

ДРОМІО ЕФЕСЬКИЙ

Гов! Брігітто, Мод, Цедільє, Джін і ти,

Джільєтто!

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ (з дому)

Дурню, йолопе, лайдаче! Ох же й ловелас!

Десять дівок для утіхи кличе водночас.

Не пущу я баламута навіть на поріг, —

Ти й з одною б запальною впоратись не зміг!

ДРОМІО ЕФЕСЬКИЙ

Бевзю! Таж чека господар тут, біля порога.

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ (з дому)

Хай іде, відкіль явився, бо застудить ноги.

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

Хто там бевка так зухвало? Відчиняй, лайдаче!

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ (з дому)

А чого сюди прийшли ви? Хто вас тут не бачив?

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

Як чого? Пора ж обідать. Ми давно голодні.

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ (з дому)

То прийдіть, коли запросять, тільки не сьогодні.

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

Ні, це пень якийсь при дверях! Як же тебе звати?

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ (з дому)

Дроміо — одвірний пана, коли хочеш знати.

ДРОМІО ЕФЕСЬКИЙ

Вкрав ім’я моє, шахраю, заодно — й посаду, —

Тільки з того невелику матимеш розраду.

От би вранці став ти мною, то зробив би ласку:

Власне ймення замінив би ти на сіна в’язку.

ЛЮЦІЯ (з дому)

Хто там грима за дверима?

Дроміо, агов!

ДРОМІО ЕФЕСЬКИЙ

То — господар.

Гей, впустіте.

ЛЮЦІЯ (з дому)

Пізно він прийшов.

Так йому і передайте!

ДРОМІО ЕФЕСЬКИЙ

Зо сміху вмираю!

Є ж прислів’я: «Хто постука, тому відчиняють».

ЛЮЦІЯ (з дому)

Знаю інше: «Гість незваний — гірший

од сльоти».

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ (з дому)

Не Люція твоє ймення? Ну й дотепна ти!

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

Я питаю: ти відчиниш, пико скомороша?

ЛЮЦІЯ (з дому)

Я давно відповіла вам.

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ (з дому)

Відповідь — хороша.

ДРОМІО ЕФЕСЬКИЙ

От морока! Що ти скажеш? Знов за рибу гроші!

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

Відчиняй, бо будеш бита!

ЛЮЦІЯ (з дому)

Не боюсь грозьби!

ДРОМІО ЕФЕСЬКИЙ

Що ж! Тоді розіб’єм двері!

ЛЮЦІЯ (з дому)

Чи собі — лоби.

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

Двері виб’ємо — заплачеш, наймичко лукава!

ЛЮЦІЯ (з дому)

На вас пута знайдем тута, — просимо ласкаво!

АДРІАНА (з дому)

Хто там гупає у двері? Ну й чого він лізе?

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ (з дому)

От так місто! Ваші хлопці — справжні

горлорізи!

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

Чи це ти, моя дружино? Відчиняй!

АДРІАНА (з дому)

Голота!

Хто «дружина»? Що верзеш ти? Ну тебе

в болото!

ДРОМІО ЕФЕСЬКИЙ

Виб’єм двері — за «голоту» буде ж обмолоту!

АНДЖЕЛО

Щось не пахне м’ясо й риба, та й привіту мало!

БАЛТАЗАР

Сперечались ми, що краще, — дулю ж тут

дістали.

ДРОМІО ЕФЕСЬКИЙ (до Антіфола Ефеського)

Що ж? Гостей забавте, пане. Їм, як бачу, нудно.

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

Крижаним подуло вітром, а зарадить трудно.

ДРОМІО ЕФЕСЬКИЙ

Добре вам, що одяг теплий, я ж замерз

в болоті.

В домі — варене й печене, та не в нашім роті.

Глум такий, така зневага розізлить і цапа.

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

Дайте лома! Бийте двері! Вдеремось нахрапа!

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ (з дому)

Розбивай, лайдаче, двері, я ж — твою макітру,

ДРОМІО ЕФЕСЬКИЙ

Чим же бити їх? Слова ці — подібні до вітру.

Ну, вхоплю тебе — напустиш вітру, бузувіре!

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ (з дому)

Перш схопи безперу птаху, а рибу — без шкіри!

ДРОМІО ЕФЕСЬКИЙ

Так змалюю тобі шкіру, що полетить пір’я!

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

Лома! Лома! Скільки ждати! Вже лихий

без мір я.

ДРОМІО ЕФЕСЬКИЙ

Зараз буде птах безперий. Я лечу щодуху.

(До Дроміо Сіракузького)

Чуєш, телепню! Ти станеш без пера і пуху!

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

Мчи по лома. Та скоріше! Та пильнуй, макухо!

БАЛТАЗАР

Терпіння, пане! Сваркою гучною

Ви можете вразити власну честь

І одночасно ввести у неславу

Дружину вашу чисту і цнотливу.

Подумайте лишень: її розважність,

І чистота душі, і роки, й скромність

Доводять, що якась причина е,

Якої ви не знаєте. Повірте,

Вона пояснить вам причину ту,

Що змусила її замкнути двері.

Я раджу так: ходім спокійно звідси

І пообідаємо в «Тигрі»; потім —

Ви ввечері ідіть самі додому

І виясніть причину таємничу

Цього вигнання. А якщо тепер

Ви силою вдиратись почнете

В ці двері серед дня, коли навкруг

На вулицях ще так багато люду,

То піде лиш по місту поговір;

І ваше чисте ймення заплямує

Юрба нікчемна злими язиками;

І житиме той наклеп ще й по тому,

Як ви вмрете, на вашій домовині,

І переходитиме з року в рік:

Де раз завівся, там живе повік.

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

Мене переконали ви; спокійно

Піду я з вами й навіть постараюсь,

Хоч як мені нелегко, веселитись.

Я знаю кралечку одну, в розмові

Приємну вельми, гарну, розумненьку,

Хоч норовливу, але дуже милу:

Туди ми й підем на обід. Мені

(Без всякої підстави, слово честі!)

За неї часто доріка дружина;

Так, так, ми будемо обідать в неї.

Підіть додому і візьміть ланцюг;

Гадаю, він тепер уже готовий;

І принесіть, прошу вас, в «Дикобраз» —

Так зветься той будинок; цей ланцюг

(Хоча б для того, щоб жону розсердить)

Я подарую господині тій.

Тож, милий друже, прошу поспішить;

Коли в мій дім мене вже не впускають,

То, може, інші краще привітають.

АНДЖЕЛО

Я за годину повернуся, пане.

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

Цей жарт мені в великі гроші стане!

Виходять.

Сцена 2

Там само.

Входять Люціана й Антіфол Сіракузький.

ЛЮЦІАНА

Свою повинність за мить

Забули ви? Невже в кохання весну

Судилось пагінцям любові згнить

Й кохання храм розвалиться чудесний?

Як задля грошей одружились ви,

То будьте ніжні, ради них, з сестрою;

Як інша є, — любіть таємно ви;

Сховавши ті чуття під машкарою,

Аби сестра не прочитала їх;

Хай ваш язик мовчить про всі провини;

Нехай ласкавість прикраша ваш гріх;

Прикрийте святістю ваш дух злочинний

Прикиньтесь чесним, хоч душа й брудна,

Святого вдайте, скривши все геть-чисто,

Щоб ваших вад не бачила вона!

Чи злодій хвалиться своїм злочинством?!

Подвійний гріх — подружню честь топтать

І те в очах читати дать дружині.

Незриме зло за благо може стать,

Якщо оздоблене в слова невинні.

Нещасні ми! На вас позбувшись прав,

Втішаємось облудними словами.

Забравши руку, дайте хоч рукав,

В орбіті вашій помчимо за вами.

Вертайтеся ж додому, брате мій;

Сестру потіште, назовіть жоною:

Спасенна лжа бува в оселі тій,

Де лестощі приносять мир з собою.

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

Як звати вас, не знаю, діво ґречна,

Та врода й мудрість — чудо із чудес —

Мені посвідчують незаперечно,

Що дивна ви посланниця небес.

Допоможіть, благаю вас, зухвалий,

Моєму кволому уму збагнуть

Суть слів отих, що ви мені сказали,

Приховану і незбагненну суть.

Навіщо вам мою невинну душу

Заводити на темні манівці?

Богиня ви? По волі вашій мушу

Змінитися? Що ж! В вашій я руці!

Та поки чуюся самим собою,

Я повторятиму одне і те ж:

Вона мені не жінка, і ганьбою

Її не вкрию. Вас люблю без меж!

Не ваб мене, сирено, дивним співом

В безодню сліз, що їх сестра лила,

До себе злотом кіс приваблюй, діво,

На лоно хвиль із чистого срібла.

Безодні тої найлюбіше ложе

Я з радістю прийму і ляжу сам:

Полюбить смерть, хто так померти зможе!

Як залегка любов — хай тоне там.

ЛЮЦІАНА

Безумні ви! Що все це означає?

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

Ні, я осліп, а як — і сам не знаю.

ЛЮЦІАНА

І тому ваші очі завинили.

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

Ви — сонце ясне, ви їх засліпили!

ЛЮЦІАНА

Дивіться на що слід — прозріють очі.

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

Вже краще буть сліпим, ніж в морок ночі

Дивитися, моя любове!

ЛЮЦІАНА

Вам

Не слід мене так звати! Цим ім’ям

Ви звіть мою сестру.

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

Сестру сестри!

ЛЮЦІАНА

Мою сестру.

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

О ні! Таж тільки ти

Мене самого краща половина;

Моїх очей ти світло, ти — частина

Душі моєї, хліб мій і надія;

Ти рай земний, моя небесна мрія!

ЛЮЦІАНА

Цим є для вас сестра — чи буть повинна.

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

Будь нею тільки ти, моя єдина!

Прийми любов мою й моє життя;

Ти вільна ще, так само вільний я, —

Прошу руки твоєї.

ЛЮЦІАНА

Постривайте!

Спокійно, пане, так не поспішайте:

Я мушу перше у сестри спитати,

А чи вона захоче згоду дати.

(Виходить)

З дому Антіфола Ефеського вибігає Дроміо Сіракузький.

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

Що сталось, Дроміо, куди це ти так поспішаєш?

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Ви мене знаєте, пане? Хіба ж я Дроміо? Хіба я ваш слуга? Хіба я — це я?

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

Ти — Дроміо, ти — мій слуга, ти — це ти.

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Я осел, я чоловік якоїсь жінки і сам не свій!

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

Якої жінки чоловік? І чому ти сам не свій?

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Далебі, пане, я сам не свій, бо я належу одній жінці — жінці, яка зазіхає на мене, яка вганяє за мною, яка хоче мною заволодіти!

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

А яке ж вона має право на тебе?

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Ой пане мій! Та воно точнісінько таке, яке ви можете мати на вашого коня; вона хоче володіти мною, як своєю шкапою: тобто не через те, що я й справді скотина, заманулося їй оволодіти мною; а через те, що вона сама, маючи справжнісіньку скотинячу вдачу, хоче мене загнуздати.

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

Хто ж вона?

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

О, добра штукенція. Говорячи з нею, не втримаєшся, щоб сказати: «Господи, визволи мене від лукавого!» Я маю надто пісне щастя в цій партії, а проте — це вельми скромний шлюб.

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

Що ти маєш на думці, говорячи про «скромний шлюб»?

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Ах, пане, та вона ж куховарка, геть-чисто лоєм обросла; я й сам не знаю, що мені з тим лоєм робити, — хіба що наробити свічок та й утекти від неї при її ж таки власному світлі. Певний, що її лахміття та лій у ньому можуть горіти протягом усієї польської зими; якщо вона доживе до страшного суду, то горітиме тиждень — довше за всіх грішників.

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

А яке в неї обличчя?

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Чорне, як мої черевики, тільки не таке чисте. Бо вона, нівроку їй, так пітніє, що її грязюкою можна забруднитися аж по самісінькі кісточки.

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

Ну, цю хибу легко виправити водою.

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Ні, пане, то вже від природи: всесвітній потоп і той не зарадить.

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

Як її звати?

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Емілі, пане; але й цілої мил і замало для того, щоб зміряти її від стегна до стегна.

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

Виходить, що вона така широка?

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Від голови до ступні в неї стільки, як від стегна до стегна: не баба, а глобус; на ній можна відшукати всі країни.

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

На якій же частині її тіла Ірландія?

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Звісно, пане, на задній, — на м’якому місці; я пізнав це по дрягві.

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

А де в неї Шотландія?

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Я відкрив її по неродючості: на долоні.

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

А де в неї Франція?

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

На лобі, що воює проти власного волосся, яке наступає на нього.

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

А де в неї Англія?

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Я шукав скрізь крейдяних круч, але нічого білого на ній не знайшов; проте, я гадаю, що Англія міститься в неї на підборідді, якщо взяти до уваги солону рідину, що тече між Францією та підборіддям.

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

А де в неї Іспанія?

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Правду кажучи, Іспанії я не помітив, але я відчував іспанський пал у її диханні.

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

А де в неї Америка й обидві Індії?

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

О пане, на носі, прикрашеному згори й донизу рубінами, карбункулами й сапфірами, що розсипав усі свої скарби під гарячим подихом Іспанії, яка вислала цілі армади кораблів, щоб навантажитись у неї під носом.

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

А де ж у неї міститься Бельгія й Нідерландські низькодоли?

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

О пане, так низько я не заглядав! І уявіть собі, ця невмивака-невтирака, ця відьма об’явила свої права на мене; називала мене Дроміо; заприсягалася, що я заручений з нею; розказала мої прикмети: цятка на плечі, родимка на шиї, велика бородавка на лівій руці, та так, що я, охоплений жахом, утік від неї, як від чаклунки.

Щоб не з віри в мене груди та не з криці серце,

Мусив би на кухні в неї терти сіль із перцем.

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

Біжи скоріш до гавані, й коли

Там дме від берега погожий вітер, —

Не хочу я лишатись тут до ночі.

Як знайдеш корабель, що вирушає

Ще нині в море, то приходь на ринок

Сказать мені. Я там гуляти буду.

Як всі тут знають нас, а ми — нікого,

То краще нам збиратися в дорогу.

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Як з жахом всяк тікає від ведмедів,

Так дремену я від моєї леді!

(Виходить)

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

Здається, тут живуть лише чаклунки;

Тому давно вже час тікати звідси.

Тієї, що мене назвала мужем,

Не можу я без жаху уявити

Собі жоною; а її сестра —

Така прекрасна, мила й чарівна,

Така розумна й втішна у розмові, —

До того спричинилася, що я

Себе самого майже зрадив. Отже,

Щоб не завдать собі самому горя,

Замкну свій слух для співів діви моря!

Входить Анджело з ланцюгом.

АНДЖЕЛО

Пан Антіфол?

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

Так, це моє ім’я.

АНДЖЕЛО

Я знаю й сам, мій пане. Ось ланцюг ваш.

Я думав, вас застану в «Дикобразі»,

Але ланцюг іще не був готовий,

І я спізнивсь.

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

А що з цим ланцюгом

Накажете мені робити?

АНДЖЕЛО

Все,

Що схочете: він зроблений для вас.

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

Для мене, пане? Я не замовляв!

АНДЖЕЛО

Не раз, не два, разів, мабуть, із двадцять.

Вертайтеся ж додому і потіште

Дружину подарунком; я зайду

Увечері до вас і з вас одержу

Мені належні гроші за ланцюг.

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

Прошу вас, пане, взяти гроші зараз,

А ні — то втратите й ланцюг, і гроші.

АНДЖЕЛО

Жартуєте, мій пане! Ну, бувайте! (Виходить)

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

Не розумію, що це означає;

Все ж думаю, що в світі не буває

Десь простака, який би від такого

Відмовився дарунка дорогого.

Тут, мабуть, люди тільки розкошують,

Бо золото на вулицях дарують.

Тепер — на ринок! Дроміо діждатись

І якнайшвидше звідси забиратись!

(Виходить)

Дія четверта

Сцена 1

Майдан

Входять 2-й купець, Анджело та стражник.

2-й купець

Цю суму винні ви з зелених свят,

І я відтоді вас не турбував;

Цього я не робив би і тепер,

Але до Персії я мушу їхать

І потребую грошей. Через те

Прошу мені негайно все сплатити,

А ні — то стражник ось вас арештує.

АНДЖЕЛО

Достоту стільки, скільки винен вам,

Від Антіфола маю я одержать;

Я перед цим, як мав зустріться з вами,

Віддав йому ланцюг; о п’ятій нині

Мені він має заплатить за нього.

Як ваша ласка, то ходім зі мною

До нього в дім, і я вам поверну

З подякою мій борг.

СТРАЖНИК

Вам турбувать

Себе не треба: гляньте, — він іде.

Входять Антіфол Ефеський і Дроміо Ефеський.

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

Допоки буду я в золотаря,

Ти збігай і купи мені нагай;

Я почастую ним жону і слуг

За те, що зважились у мій же дім

Мене сьогодні не впустить. Стривай!

Ось золотар. Отож іди мерщій;

Купи нагай і віднеси додому!

ДРОМІО ЕФЕСЬКИЙ

Куплю його охоче так, немовби

Дістав на тім дві тисячі прибутку.

(Виходить)

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

Хто звіриться на вас, той має втіху!

Ви ж обіцяли принести ланцюг,

А я ні вас, ні ланцюга не бачив.

Подумали ви, мабуть: наша приязнь

Міцною надто буде, як зв’язати

Її ще й ланцюгом, — та й не прийшли.

АНДЖЕЛО

Покиньте жарти ваші; ось рахунок:

Стоїть тут — скільки важить ваш ланцюг,

Аж до останнього карата; тут

І проба золота, й ціна роботи;

Вся сума лиш на три дукати більша

За ту, що винен я цьому ось пану;

Прошу вас, заплатіть йому негайно,

Бо він рушає в море й жде тих грошей.

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

Такої суми при мені немає,

Крім того, в мене є ще справи в місті.

Будь ласка, проведіть до мене в дім

Цього добродія, й ланцюг віддайте

Моїй дружині, й передайте їй,

Щоб заплатила вам усе, що слід;

Та й я ще, може, вдома вас застану.

АНДЖЕЛО

То віддасте ви їй ланцюг самі?

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

Віддайте ви, я можу запізнитись.

АНДЖЕЛО

Гаразд, мій пане, а ланцюг при вас?

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

Ні, при мені його немає, пане,

Я сподіваюсь, він у вас, а ні —

То підете додому ви без грошей.

АНДЖЕЛО

Та годі вам! Прошу вас, пане, дайте

Мені ланцюг; ждуть вітер і приплив

Цього добродія; а я вже й так

Занадто тут його загаяв.

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

Боже!

Ви хочете, здається, жартом цим

Покрить свою вину, що не прийшли

В свій час, як обіцяли, в «Дикобраз»?

Я мав би докоряти вам, та ви

Напались перші, мов базарна баба.

2-Й КУПЕЦЬ

Спливає час; прошу, кінчайте, пане.

АНДЖЕЛО

Ви чуєте, як він напосідає?

Ланцюг…

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

Ви віднесіть моїй дружині,

Й одержите за нього ваші гроші.

АНДЖЕЛО

Та годі-бо! Ви ж знаєте, що я

Віддав його допіру вам; пошліть же

Ланцюг їй — чи мене з умовним знаком.

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

Фе! Жарт ваш переходить всякі межі!

Де мій ланцюг? Прошу вас, покажіть.

2-Й КУПЕЦЬ

Не маю часу я на ваші жарти.

Скажіть, мій добрий пане, — згодні ви

Мені платить чи ні? Як ні — то я

Віддам його дозорцеві негайно.

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

Платити вам? За що ж платить я маю?

АНДЖЕЛО

За той ланцюг, що ви його взяли.

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

Коли візьму, тоді і винен буду.

АНДЖЕЛО

Ви ж знаєте й самі про те, що я

Вже з півгодини як його віддав вам.

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

Не віддавали ви мені нічого!

Такі слова мені тяжка образа!

АНДЖЕЛО

Ви ображаєте мене ще більше,

Як берете мої слова під сумнів, —

Тим самим підриваєте кредит мій.

2-Й КУПЕЦЬ

Ану, дозорцю, взять його під варту.

СТРАЖНИК

Я герцога ім’ям вас арештую.

АНДЖЕЛО

О, це вже зачіпає честь мою!

Або платіть мені негайно гроші,

Або дозорця зараз попрошу

Вас взять під варту.

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

Як? Платить за те,

Чого я не одержував ніколи?

Що ж, йолопе, бери мене, як смієш!

АНДЖЕЛО

Дозорче, осьде маєш гроші; ну,

Бери ж його мерщій під варту. Я

І брата рідного не пожалів би,

Коли б сміявсь він з мене так зухвало.

СТРАЖНИК

Я арештую вас; ви чули скаргу?

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

Корюсь тобі, аж поки не поставлю

Поруки я за себе. Начувайтесь,

Добродію! Глядіть, щоб вам за жарт

Не довелось позбутись і крамниці!

АНДЖЕЛО

О, я знайду в Ефесі правий суд.

Ганьбою він покриє вас, я певен.

Входить Дроміо Сіракузький.

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Там корабель із Епідамна є,

Який лише на власника чекає,

Щоб вирушити в море. Я, мій пане,

Вже перевіз на нього наші речі;

Купив бальзаму, масла і горілки.

На кораблі готово все, й на море

Дме з берега веселий вітер; ждуть

Лиш власника і вас, мій пане.

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

Що?

Чи ти не збожеволів? От баран!

Жде корабель? Мене? Із Епідамна?

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Та ви ж мене знайти його послали,

Щоб виїхати звідси.

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

П’яний рабе!

Я посилав тебе по нагая

Й сказав тобі, навіщо він потрібен.

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Мене по нагая ви посилали?

Мене до гавані послали ви —

Знайти вам корабель!

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

Про це з тобою

Поговорю пізніше і тебе

Навчу, як слухати мене уважніш.

Біжи мерщій до Адріани, блазню:

Віддай ключа й скажи їй, що у скрині,

Яку турецьким килимом покрито,

Є гаманець з дукатами: нехай

Пришле його; скажи їй, що мене

На вулиці під варту взято й гроші

Мені потрібні для застави. Ну ж бо!

Біжи щодуху, рабе; забирайся!

Тепер — в тюрму, там будем ждать слугу.

2-й купець, Анджело, стражник та Антіфол Ефеський виходять.

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

До Адріани! Це туди, де ми

Обідали; де товстелезна краля

Мене женити на собі бажає.

Та я й не обніму такої туші!

Не йшов би я, — від неї верне душу;

А все ж господарю коритись мушу.

(Виходить)

Сцена 2

Дім Антіфола Ефеського. Входять Адріана й Люц іана.

АДРІАНА

Він, Люціано, спокушав тебе?

Що ти в очах у нього прочитала?

Що він те все поважно говорив?

Він червонів, чи блідість покривала

Йому лице? Веселий був? Смутний?

Чи на обличчі не відбився бій

Сердечних метеорів? О, їй-богу.

ЛЮЦІАНА

Він заперечував твої права на нього.

АДРІАНА

Він жодного мені не хоче дати.

ЛЮЦІАНА

Що він тут всім чужий, став присягати.

АДРІАНА

Він не збрехав, хоч клятву і зламав.

ЛЮЦІАНА

Про тебе мовила.

АДРІАНА

Що ж він сказав?

ЛЮЦІАНА

Кохання, що благала я для тебе,

У мене став благати він для себе.

АДРІАНА

А чим тебе хотів він спокусити?

ЛЮЦІАНА

Словами, що могли б і зворушити,

Як чесні; вихваляв красу, розмову.

АДРІАНА

То ти була ласкава з ним? Чудово!

ЛЮЦІАНА

Терпіння май. Прошу тебе пождати.

АДРІАНА

Не можу я, й не хочу я мовчати!

Не серцю, ні, — покірна язикові.

Він виродок, нікчема безтолковий,

Старе, безпутне, губи пожовтілі, —

Душа потворна у потворнім тілі.

ЛЮЦІАНА

Хто ж може ревнувати до такого?

Утратиш скарб такий — і слава Богу!

АДРІАНА

Не вірить серце, що верзе язик, —

Так чайки крик відводить від кубельця.

Хай буде він лихим в очах чужих.

Хоча й кляне язик, та ласки серце проситьі

Входить Дроміо Сіракузький.

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Скоріш! До скрині! Гаманець шукайте!

ЛЮЦІАНА

Як ти засапався?

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Бо біг! Давайте!

АДРІАНА

Де твій господар? Чи здоровий він?

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Він в Тартара безодні, в пеклі він:

Його вхопив сам чорт у власні пута,

А серце в чорта крицею окуте;

Злий демон, дух жорстокий, туполобий;

Вовк, справжній біс у буйвола подобі;

Зрадливий друг, що руки зненацька накладає

На плечі, й скрізь негідник дорогу заступає —

В провулках і на площах, по вулицях, кутках;

Собака, що знаходить всюди вірний шлях,

Хоч бігає й безладно, а все ж таки впіймає, —

Отой, що душі в пекло все ж таки вкидає!

АДРІАНА

Та що там сталось, хлопче?

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Не знаю що, але він під арештом.

АДРІАНА

Як під арештом? Хто ж тому виною?

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Одне відомо: він в тюрмі закритий;

Його взяв біс, що в буйвола зашитий.

Скажіть, чи пошлете на викуп гроші?

АДРІАНА

Дай, сестро, їх.

Люціана виходить.

Невже ж то є у нього

Борг, про який не знаю я нічого?

Скажи, він арештований за вексель?

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Ні, не за вексель, — більше: взятий він

За золотий ланцюг; вам чути дзвін?

АДРІАНА

Дзвенить ланцюг?

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Ні, ні, я мушу йти.

Пробило дві, як я його покинув,

А щойно дзвін пробив одну годину.

АДРІАНА

Що, час назад біжить? Оце новини!

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Тікає, бач, як стражника зустріне.

АДРІАНА

Заборгувавсь? Покинь невчасні жарти!

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Так, час банкрот, він винен більш, ніж вартий.

Крім того, він ще й злодій: кожен знає,

Що час крадеться, день і ніч тікає.

Раз винен він, і краде, і стражника зустріне,

То як він не відстане за день хоч на годину?

Повертається Люціана з гаманцем.

АДРІАНА

Ось гроші, Дромйо; заплати хутчій,

Щоб випустили пана на поруки. —

Тяжкі думки розбили спокій мій,

Думки, що тішать і беруть на муки.

Виходять.

Сцена 3

Майдан.

Входить Антіфол Сіракузький.

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

Кого б я не зустрів — усі мене

Як давнього вітають друга, й кожен

Мене тут називає на ім’я.

Той пропонує золото мені;

Той просить завітати до господи,

А той за ласку дякує мені;

Той пропонує в себе щось купити.

Якийсь кравець мене закликав щойно

В свою крамницю й показав шовки,

Що він для мене начебто замовив,

І мірку з мене зняв. О, слово честі,

Я певен, що це чарівницькі штуки,

Що діють тут лапландські чаклуни.

Входить Дроміо Сіракузький.

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Пане, ось золото, по яке ви мене посилали. О!

А де ж ви поділи образ старого Адама в новому вбранні?

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

Що це за золото? Про якого Адама ти говориш?

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Я говорю не про того Адама, котрий стеріг рай, а про того, котрий стереже тюрму: про того, що вбраний у шкуру теляти, зарізаного для блудного сина; про того, що йшов за вами, пане, наче злий дух, і хотів позбавити вас волі.

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

Я не розумію тебе.

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Не розумієте? Все ж ясно як божий день. Я кажу про того, що, ніби віола, у шкіряному футлярі ходить; про молодця, пане, який тільки-но де побачить чоловіка, так відразу й лясне його по плечі та й запроторить у буцегарню на відпочинок; про того, пане, що завжди зглянеться на чоловіка, що розорився, і надасть йому довгочасний притулок; про того, що своїм ціпком учиняє більше подвигів, ніж мавр своїм списом.

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

Що? Ти кажеш про дозорця?

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Атож, пане, про начальника всієї варти; про того, що примушує людей платити борги; про того, який чомусь завжди думає, ніби люди тільки те й роблять, що збираються лягати спати, і через те бажає кожному: «Пошли вам, Боже, добрий відпочинок!»

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

Годі-бо, добродію, нехай відпочинуть і ваші жарти. Ну, що? Чи знайшов ти який корабель, що вирушав звідси вночі? Чи зможемо ми виїхати?

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Ой пане, та я ж уже казав годину тому, що барка «Швидкість» вирушає звідси вночі; але вас затримав дозорець і примусив чекати на баркасі «Зволікання». Ось ангели, що мають вас урятувати, по них ви мене посилали.

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

Мій хлопець у нестямі, я — також;

Ми тут блукаємо в якійсь омані;

О добра сило, винеси нас звідси!

Входить куртизанка.

КУРТИЗАНКА

Приємна зустріч, пане Антіфоле!

Я бачу, ви знайшли золотаря.

А де ж ланцюг, який ви обіцяли?

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

Геть, сатано! Не спокушай мене!

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Господарю, невже ця мадам сатана?

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

Це — диявол.

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Ні, багато гірше: вона — дияволиця і сюди з’являється в подобі легковійниці; ось чому, коли дівчина скаже: «Хай мене Бог покарає!» — то це однаково, що вона просила б у Бога, щоб він зробив з неї легковійницю! Адже ж так і записано, що вони завжди з’являються чоловікам, як світлі ангели, а світло буває від вогню, а вогонь пече; і об легковійницю завжди можна обпектись. Не підходьте близько до неї.

КУРТИЗАНКА

І ваш слуга, і ви такі веселі.

Ходім до мене, — нас там жде вечеря!

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Пане, якщо ви підете з нею, то вам можуть подати страву, яку доведеться їсти ложкою, а через те запасіться довгою ложкою.

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

Навіщо, Дроміо?

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Бо хто їсть з дияволом, той конче мусить мати довгу ложку. Адже так прислів’я каже.

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

Геть, геть, дияволе! Навіщо ти

Мені говориш про вечерю? Ти

Така ж, як всі тут в місті, справжня відьма.

Облиш мене, тебе я заклинаю.

І йди собі!

КУРТИЗАНКА

Віддайте перстень мій,

Що в мене ви взяли, або ланцюг,

Що за рубін пообіцяли дати.

І я вас більш не буду турбувати.

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Дияволи, буває, вимагають

Обрізок нігтя, волосинку, шпильку,

Горішок, краплю крові, кістку з вишні, —

Якусь дрібничку; а оця жаднюща

Націлилась на золотий ланцюг! —

Ой, стережіться, пане! Як дасте,

То загримить тим ланцюгом диявол

І нас обох на смерть перелякає.

КУРТИЗАНКА

Прошу вас, сер, віддайте перстень мій,

Або ланцюг; мене пограбувати

Ви ж не збираєтесь, я сподіваюсь?

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

Геть, відьмо! Дроміо, ходім скоріш.

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Павич кричить: «Від гордощів тікайте!»

Ви, панно, теж цього не забувайте!

Антіфол Сіракузький і Дроміо Сіракузький виходять.

КУРТИЗАНКА

Так, справді збожеволів Антіфол,

А то б такого не зробив ніколи:

Взяв персня він на сорок золотих,

За нього обіцяв мені ланцюг,

А зараз зовсім не дає нічого.

Іще одне про божевілля свідчить:

Мені таки ж сьогодні за обідом

Безглузду байку розповів про те,

Що перед ним замкнули власні двері.

Дружині, може, напад той відомий,

І, боячись його шаленства, певно,

Вона його до себе не впустила.

Ой, побіжу, заскочу до господи

Та розкажу дружині, як це він

У дім мій вдерся в нападі шаленства

І силоміць забрав у мене перстень:

Це лиш одне, що можу я зробить,

Щоб сорок золотих не загубить!

(Виходить)

Сцена 4

Вулиця.

Входять Антіфол Ефеський і стражник.

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

Не бійся, чоловіче, не втечу:

Раніше, ніж піти, віддам тобі я

Всю суму й викуплю себе з арешту.

Моя дружина нині вередує,

То чи вона й повірить посланцеві,

Що я в Ефесі втрапив під арешт?

Ручусь, їй здасться все це неймовірним!

Входить Дроміо Ефеський з нагаєм.

А ось і мій слуга; я певен, він

Несе мені всі гроші. Ну, приніс?

ДРОМІО ЕФЕСЬКИЙ

Ось маєте, я вам приніс готівку:

Ручуся, цим розплатитесь ви з ними.

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

А де ж поділись гроші?

ДРОМІО ЕФЕСЬКИЙ

Таж гроші я віддав за нагая.

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

За нагая п’ятсот дукатів, дурню?

ДРОМІО ЕФЕСЬКИЙ

Е ні, мій пане, за п’ятсот дукатів

Я вам куплю п’ять сотень нагаїв.

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

По що тебе я посилав додому?

ДРОМІО ЕФЕСЬКИЙ

По нагая! Оце ж я і приніс.

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

Ну, то скуштуй того, що сам приніс. (Б’є його)

СТРАЖНИК

Добродію, заспокойтесь, потерпіть!

ДРОМІО ЕФЕСЬКИЙ

Не йому, а мені доводиться терпіти; от вже ж на мені й окошилося!

СТРАЖНИК

А ти не мели язиком, хлопче!

ДРОМІО ЕФЕСЬКИЙ

Еге, ви краще накажіть йому, нехай він не меле руками.

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

Ах ти, лобуряко, безглузда ти колодо!

ДРОМІО ЕФЕСЬКИЙ

Еге ж, хотів би я бути колодою, пане, щоб не відчувати ваших стусанів!

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

Та ти, осел, тільки тоді щось і відчуваєш, коли тебе дубасять.

ДРОМІО ЕФЕСЬКИЙ

Атож, я таки справжній осел, це доводять мої довгі вуха. Служу йому з дня народження до цієї хвилини і за всю службу ніколи не діставав з його рук нічого, крім стусанів. Коли мені холодно, гріє мене стусанами; коли жарко, прохолоджує мене стусанами; будить стусанами, коли я засну; підводить стусанами, коли сиджу; виштовхує мене за двері, коли виходжу з дому; вітає мене стусанами, коли повертаюсь; я завжди ношу їх на моїх плечах, як жебрачка носить свого байстрюка; я навіть думаю, що коли він, нарешті, скалічить мене, то мені й справді доведеться ходити з ними попідвіконню.

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

Ходім зі мною, ось моя дружина.

Входять Адріана, Люціана, куртизанка та Пінч.

ДРОМІО ЕФЕСЬКИЙ

Пані, resрісе fіnеm, «стережіться кінця»; або, як говорить папуга: «Стережіться кінчика нагайки».

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

Чи ти ще довго будеш тут язиком молоти? (Б’є його)

КУРТИЗАНКА

Ну що ж, скажіть? Ваш муж не божевільний?

АДРІАНА

О так, доводить це його брутальність. —

О добрий доктор Пінч, ви ж заклинатель.

Прошу вас, поверніть здоровий розум

Моєму мужу хворому, й тоді

Нічого я для вас не пожалкую.

ЛЮЦІАНА

Які страшні і люті в нього очі!

КУРТИЗАНКА

Дивіться, як він затремтів від сказу!

ПІНЧ

Дозвольте вашу руку, пане мій,

Ваш пульс помацати я хочу.

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

Ось вам

Моя рука; помацати я хочу

Спочатку вашу пику.

(Б’є його)

ПІНЧ

Заклинаю

Тебе я, сатано, що оселився

В оцій людині, вийди, підкорись

Моїй святій молитві і негайно

Вертайсь в твоє підземне царство тьми.

Ім’ям святих тебе я заклинаю!

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

Чаклуне безкебетний, занімій!

Я ще не божевільний.

АДРІАНА

О, коли б

Було це й справді так, душе нещасна!

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

А любонько, то це все ваші друзі?

Чи це ота мармиза шафранова

Пила й гуляла нині в мене в домі,

Тим часом як мої злочинні двері

Були для мене замкнені, і я

Не зміг ввійти до власної господи?

АДРІАНА

О муже мій, обідали ви вдома, —

Те знає Бог. Коли б до цього часу

Ви залишились там, то не зазнали б

І наклепу, й прилюдної ганьби.

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

Обідав дома? Дроміо, ану

Що скажеш ти на це?

ДРОМІО ЕФЕСЬКИЙ

По правді, пане,

Сьогодні ми обідали не вдома.

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

Дверей не замикали перед нами?

Мене не проганяли?

ДРОМІО ЕФЕСЬКИЙ

Далебі,

І замикали, й проганяли вас.

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

Й вона сама мене там не ганьбила?

ДРОМІО ЕФЕСЬКИЙ

Вона сама вас там ганьбила.

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

Мене не ображала куховарка?

ДРОМІО ЕФЕСЬКИЙ

Весталка кухні глузувала з вас.

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

Не був я змушений піти відтіль,

Розлючений до краю?

ДРОМІО ЕФЕСЬКИЙ

О, то правда!

Посвідчить можуть це мої кістки,

Бо вашу лють вони відчули перші.

АДРІАНА

Чи ж добре потурать йому в безумстві?

ПІНЧ

Корисно й те: цей хлопець добре бачить

Його жахливий стан і божевілля

Вгамовує, погоджуючись з ним.

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

Підбила ти золотаря, щоб він

Мене ще й запроторив у в’язницю!

АДРІАНА

Та я ж послала гроші вам на викуп, —

Ось, через Дромйо, що прибіг по них.

ДРОМІО ЕФЕСЬКИЙ

Що? Гроші через мене? О, можливо,

Бажання добре; тільки ж присягаюсь,

Я з грошей не дістав і мідяка.

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

А ти хіба до неї не приходив

По гаманець дукатів?

АДРІАНА

Так, приходив

До мене він, і я йому дала.

ЛЮЦІАНА

А свідок я, що він його одержав.

ДРОМІО ЕФЕСЬКИЙ

У свідки зву батіжника і Бога,

Що посланий я був по нагая!

ПІНЧ

(до Адріани)

Вони обидва бісом одержимі, —

Пан і слуга; я бачу це виразно

По їх смертельній блідості; їх треба

Зв’язати й посадити в темне місце,

Шановна пані.

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

Ну, кажи! Чому

Замкнулась нині ти від мене? Блазню,

А ти чого, кажи, надумавсь раптом

Від гаманця із грішми відрікатись?

АДРІАНА

Не замикалась нині я від тебе,

Мій любий муже.

ДРОМІО ЕФЕСЬКИЙ

О ласкавий пане,

А я ніяких грошей не одержав;

Проте, я признаюсь: додому нас

Сьогодні з вами й справді не впустили.

АДРІАНА

Шахрай лукавий! Брешеш ти подвійно!

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

Розпуснице лукава, брешеш ти

В усьому! Бачу, ти злигалась потай

Із бандою проклятою цією,

Щоб взять мене на глум гидкий, на посміх!

Але оцими нігтями я вирву

Твої брехливі очі, щоб вони

З ганьби моєї не могли втішатись!

Пінч та його слуги намагаються зв’язати Антіфола Ефеського та Дроміо Ефеського.

АДРІАНА

В’яжіть його, в’яжіть! Не підпускайте!

ПІНЧ

На поміч! В ньому, справді, дужий біс.

ЛЮЦІАНА

Ох, бідний він, — блідий, і погляд дикий!

Входять троє чи четверо слуг і зв’язують Антіфола Ефеського.

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

Ви хочете мене убить, чи що?

Дозорцю, я ж твій в’язень, то невже

Допустиш ти, щоб вирвали вони

Мене у тебе?

СТРАЖНИК

Геть од нього! Ну!

Він в’язень мій, я вам його не дам!

ПІНЧ

Й цього в’яжіть: він також божевільний!

АДРІАНА

Чого ти хочеш, стражнику безглуздий?

Чи весело тобі на те дивитись,

Як тут мордується нещасний хворий

І сам себе ганьбить?

СТРАЖНИК

Він в’язень мій;

І як його я відпущу, мені ж

За нього прийдеться сплатити борг.

АДРІАНА

Я заплачу за нього борг сама.

Веди мене мерщій до кредитора,

Довідаюсь я, скільки, й заплачу.

Мій добрий пане докторе, прошу вас,

Догляньте і безпечно відведіть

Його в мій дім. О злоповісний день!

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

О злоповісна шльондро!

ДРОМІО ЕФЕСЬКИЙ

І я за вас платити мушу, пане.

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

Іди під три чорти! Геть, дурню! Нащо

Мене доводиш ти до сказу?

ДРОМІО ЕФЕСЬКИЙ

Пане,

Невже ж ви хочете, щоб за ніщо

Зв’язали вас? Біснуйтеся ж, кричіть,

Мій добрий пане! Всіх чортів скликайте!

ЛЮЦІАНА

Рятуй їх бідні душі, боже милий!

Які страшні слова!

АДРІАНА

Ведіть же їх.

Ходім зі мною, сестро.

Пінч і слуги виводять Антіфола Ефеського й Дроміо Ефеського.

А тепер

Скажи, хто вимагав його арешту?

СТРАЖНИК

Тут золотар є, Анджело він зветься,

Ви знаєте його?

АДРІАНА

Так, знаю. Скільки ж

Заборгував йому мій муж?

СТРАЖНИК

Дві сотні!

Дукатів золотих.

АДРІАНА

Ну, а за віщо?

СТРАЖНИК

Та за ланцюг, що взяв ваш муж у нього.

АДРІАНА

Мій муж для мене замовляв ланцюг,

Але його він не одержав.

КУРТИЗАНКА

Пані,

Коли ваш муж сьогодні, страшно лютий,

До мене вдерся в дім, він взяв мій перстень

(Той перстень в нього ще й тепер на пальці),

А трохи згодом я його зустріла

Вже з ланцюгом.

АДРІАНА

Можливо, а проте

Я ланцюга не бачила ніколи.

Тюремнику, веди ж мене до того

Золотаря: я хочу знати правду.

Входять Антіфол Сіракузький з видобутим мечем і Дроміо Сіракузький.

ЛЮЦІАНА

Рятуй нас, Боже! Вирвались вони!

АДРІАНА

Меча він оголив! Сюди прямує!

Скоріш гукай людей на допомогу,

Щоб знову їх зв’язали!

СТРАЖНИК

Утікаймо!

Мерщій! Вони уб’ють нас!

Стражник, Адріана і Люціана вибігають.

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

Бачу я,

Мечів оголених відьми бояться!

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Та, що хотіла бути вам жоною,

Тепер від вас тікає.

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

Ну, ходім

В «Кентавр» по наші речі! Я волів би,

Щоб ми сиділи вже на кораблі!

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Їй-богу, можна безпечно переночувати тут. Певен, що вони нічого лихого нам не заподіють; адже ви й самі бачите: вони розмовляють з нами привітно, дають нам грошей. Мені здається, тутешні люди такі добрі та милі, що коли б не ота гора скаженого м’яса, яка вимагає, щоб я з нею одружився, я, мабуть, був би не від того, щоб залишитися тут назавжди і навіть обернутися на відьмака.

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

Я не лишусь — давай хоч ціле місто!

Гайда по речі і — на корабель!

Виходять.

Дія п’ята

Сцена 1

Вулиця перед абатством.

Входять 2-й купець і Анджело.

АНДЖЕЛО

Шкодую, пане: надто вас затримав;

Та, слово честі, він узяв ланцюг,

Хоч відмовляється так безсоромно.

2-Й КУПЕЦЬ

Якої він зажив у місті слави?

АНДЖЕЛО

Його тут вельми поважають, пане,

Всі ставляться до нього дуже тепло, —

Нема в Ефесі рівного йому;

На слово ладен я йому довірить

Мої достатки.

2-Й КУПЕЦЬ

Тихше говоріть:

Мені здається, він іде сюди.

Входять Антіфол Сіракузький і Дроміо Сіракузький.

АНДЖЕЛО

Так, так, і в нього той ланцюг на шиї,

Якого ніби він не взяв у мене.

Ласкавий пане, підійдіть і ви,

Я з ним поговорю! Як ви могли

Завдать мені, шановний Антіфоле,

Такої прикрості й образи? Пане,

Таж ви зганьбили і себе тим самим,

Бо запевняли, навіть присягались,

Що не дістали ланцюга від мене,

Який ви зараз носите відкрито.

Окрім турбот, ганьби й мого арешту,

Вчинили ви іще велику шкоду

І другові статечному моєму;

Коли б тут не затримала його

Та сварка наша, він уже давно,

Вітрила розпустивши, плив би морем.

Невже й тепер ви будете зрікатись,

Що ланцюга цьою взяли у мене?

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

Еге ж, узяв; та я і не зрікався.

2-Й КУПЕЦЬ

Ні, кривоприсягаючи, зрікались.

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

Хто чув, що я зрікався й присягав?

2-Й КУПЕЦЬ

Я чув на власні вуха. О, ганьба!

Що ти живеш між чесними людьми!

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

Негідник ти, коли мене ганьбиш!

Та честь свою і чесність доведу я,

Якщо ти приймеш виклик мій.

2-Й КУПЕЦЬ

Приймаю!

І всім я докажу, що ти негідник.

Видобувають мечі.

Входять Адріана, Люціана, куртизанка та інші.

АДРІАНА

Спиніться, Бога ради! Він безумний!

Скоріше відберіть меча! Зв’яжіть

Його і Дроміо та відведіть

Обох додому.

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Ну ж, тікаймо, пане!

Он монастир. Туди хутчій біжімо,

А ні — то нам обом кінець вже!

Антіфол Сіракузький і Дроміо Сіракузький вбігають у монастир. Входить абатиса.

АБАТИСА

Мир вам!

Чого ви, люди добрі, збились тут?

АДРІАНА

Щоб мужа бідного мого забрати,

Що обезумів; тож дозвольте нам

Зайти: ми мусимо його зв’язати

Й додому відвести для лікування.

АНДЖЕЛО

Я так і знав, що втратив він свій розум!

2-Й КУПЕЦЬ

Шкодую я, що зняв на нього зброю.

АБАТИСА А чи давно вже збожеволів він?

АДРІАНА

Він був такий сумний останній тиждень,

Похмурий і сердитий, як ніколи;

Проте лише сьогодні по обіді

Дійшла його хвороба аж до сказу.

АБАТИСА

Чи поховав когось із щирих друзів?

Йому, бува, любов якась негідна

Не полонила серця? В гріх такий

Молодики впадають найчастіше,

Аби лиш волю дав своїм очам.

Яка з цих бід звалилася на нього?

АДРІАНА

Та жодна з них, якщо лиш не остання, —

Кохання б то; зникав він часто з дому.

АБАТИСА

За це вам слід би гримати на нього.

АДРІАНА

Я гримала.

АБАТИСА

Але не досить різко?

АДРІАНА

Так, як мені це дозволяла скромність.

АБАТИСА

І, мабуть, сам на сам?

АДРІАНА

Ні, і на людях.

АБАТИСА

То, видно, дуже рідко?

АДРІАНА

Я день у день товкла йому те ж саме.

Не міг він спать і їсти від докорів.

Віч-на-віч більше ні про що із ним

Не говорила я і в товаристві

Робила натяки на те не раз;

Йому я говорила безупинно,

Що чинить він і гидко, і нечесно.

АБАТИСА

І, зрештою, він з того й збожеволів.

Постійний крик ревнивої жони

Дошкульніший, аніж укус зубів

Скаженого собаки. Таж йому

Твої докори не давали спати,

От і потьмарився у нього розум,

Йому докором страви приправляла,

А прикрості розладнують нам шлунок,

Тому й трясе його весь час гарячка.

А що таке гарячка, як не ті ж

Безумства напади? Сама сказала,

Що ти своїм бурчанням невгамовним

Його утіху, спокій руйнувала;

До меланхолії це спричинилось.

Вона ж — сестра одчаю й безнадії.

Слідом за нею йде отруйна зграя

Блідих недуг, тих ворогів життя!

Без сну, без їжі, без розваг — повір,

Не лиш людина, ошаліє й звір.

Все ревнощі! Ти винна мимоволі,

Що чоловік твій раптом збожеволів.

ЛЮЦІАНА

В її докорах лагідність велика,

А чоловік такий брутальний, дикий! —

Як можеш, сестро, слухати й мовчати

І дозволяєш тут себе картати?

АДРІАНА

Сумління ті слова в мені збудили.

Ходім по нього, люди добрі.

АБАТИСА

Ні!

Ніхто не сміє в монастир зайти.

АДРІАНА

Хай ваші слуги приведуть його.

АБАТИСА

Шукав він втечища в священних мурах,

Що захистять його од ваших рук.

Я поверну йому здоровий розум,

Якщо не будуть всі зусилля марні.

АДРІАНА

Я хочу мужа доглядать сама,

Йому за няньку бути, лікувати.

За нього дбати, а тому прошу, —

Дозвольте, я візьму його додому.

АБАТИСА

Ні, зачекай; його не відпущу я,

Допоки вже не випробую всіх

Мені відомих засобів: сиропів,

Цілющих трунків, молитов святих,

Щоб став він знов здоровим чоловіком.

Так вимага обітниця моя

Й наказує мені духовний сан мій;

Іди ж і залиши його зі мною.

АДРІАНА

Я не піду, не кину чоловіка;

І вашій святості не випадає

Так розлучати мужа і жону.

АБАТИСА

Вгамуйсь і йди; тобі його не дам я. (Виходить)

ЛЮЦІАНА

Поскаржитися князеві ти мусиш

На цю образу!

АДРІАНА

Так, ходім, йому

Впаду до ніг я і не встану доти,

Аж поки сльози і мої благання

Його сюди з ’явитись не примусять,

Щоб відібрати мужа в абатиси.

2-Й КУПЕЦЬ

Показує, мені здається, стрілка

Вже рівно п’ять, і, мабуть, скоро князь

Тут з’явиться, йдучи в сумну долину,

На місце страти, — поблизу воно,

Ген там лежить, за монастирським валом.

АНДЖЕЛО

Чого туди проходить має князь?

2-Й КУПЕЦЬ

Щоб там присутнім бути у годину,

Як привселюдно голову зітнуть

Купцеві Сіракузькому, якого

Прибило бурею у нашу гавань.

Сюди прибувши, він закон порушив,

За що й приречено його до страти.

АНДЖЕЛО

Вони ідуть. Подивимось на страту.

ЛЮЦІАНА

Ти князеві впади до ніг, допоки

Монастиря він не пройшов.

Входять князь і з почтом, Егеон з непокритою головою, кат і варта.

КНЯЗЬ

Нехай

Іще раз оголосять привселюдно:

Як друг якийсь за нього сплатить викуп,

Він не помре; хотіли б ми йому

Допомогти.

АДРІАНА

О князю наш великий,

Обороніть мене від абатиси!

КНЯЗЬ

То доброчесна й преподобна дама;

Не може бути, щоб вона тобі

Якусь вчинила прикрість.

АДРІАНА

О, дозвольте,

Ясновельможний князю наш, сказать вам:

Мій Антіфол, мій муж, якому я,

За вашою порадою, себе

У владу віддала і все, що маю,

В цей згубний день зненацька збожеволів:

Почав безумний вулицями бігать

(А з ним і раб, що збився з плигу теж),

Обурюючи чесних городян,

Вдираючись в їх житла, силоміць

В них персні беручи й коштовні речі,

Все, що подобалось його безумству.

Нам пощастило раз його зв’язати

І відвести додому; я ж сама

Пішла по місту виправляти шкоду,

Якої муж завдав своїм шаленством,

І раптом він, — не знаю, як це сталось, —

Утік од сторожів своїх, а з ним

І божевільний раб його чкурнув.

Ми щойно їх обох зустріли тут, —

З оголеним мечем, несамовито

Накинулись на нас вони й прогнали.

Та ми взяли людей і повернулись,

Щоб їх зв’язать; тоді вони втекли

У монастир, а ми — слідом за ними;

Але замкнула абатиса браму,

Й тепер нас не впускає і не хоче

Ні видать мужа хворого мені,

Ні відіслати з кимсь його додому.

О, накажи, наш князю благородний.

Віддать його мені, щоб я могла

Подать йому потрібну допомогу.

КНЯЗЬ

Твій муж брав участь у моїх походах

І добре воював колись. В той день,

Як ти його господарем зробила

Над власним ложем, дав тобі я слово,

Що я зроблю для нього все, що зможу.

Хай хтось із вас постукає у браму

Та викличе до мене абатису.

Я хочу зразу ж заладнать цю справу,

Раніше ніж піду.

Входить слуга.

СЛУГА

О пані, пані!

Тікайте і рятуйтесь! Мій господар

І раб його, звільнившись, одшмагали

Усіх служниць, а доктора зв’язали

Та й підпалили бороду йому.

А ледь її охоплював вогонь,

Вони лили на нього цілі відра

Помиїв, щоб волосся погасити.

Мій пан навча його тепер терпіння,

Слуга ж тим часом голову йому

Стриже точнісінько, як божевільним,

Їй-богу, пані, як не пошлете

Йому когось негайно на підмогу,

Ті двоє заклинателя уб’ють.

АДРІАНА

Замовкни, дурню! Тут твій пан і раб;

І все брехня, про що ти нам говориш.

СЛУГА

Життям клянусь, що я кажу лиш правду!

Побіг щодуху я, як те побачив.

Він вас розшукував і присягався

Лице вам обсмалити, як впіймає,

І геть спотворить вас, шановна пані!

Галас за сценою.

О, чуєте? Це ж він! Скоріш тікайте!

КНЯЗЬ

Стань біля мене і не бійся! Варто

Приготувати алебарди!

АДРІАНА

Горе!

Та це ж мій муж! Ви свідки всі, що він

З’являється, мов невидимець, всюди;

Ми ж бачили, як щойно муж сховався

За мурами, а це, дивись, вже там;

Цього збагнуть не може людський розум.

Входять Антіфол Ефеський і Дроміо Ефеський.

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

Правосуду благаю я! Ім’ям

Прислуг моїх тобі в часи минулі,

Я, князю благородний, захищав

Тебе в жорстоких січах і на себе

Приймав від ворога страшні удари,

Рятуючи твоє життя; тож кров’ю,

Яку тоді за тебе проливав,

Я заклинаю, — правий суд вчини!

ЕГЕОН

Як не збезумивсь я від страху смерті,

То бачу сина Антіфола й Дромйо.

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

Правосуду прошу супроти жінки,

Що сам ти за жону мені віддав;

Вона знущалась з мене, зневажала.

Тії ганьби, що нею я укритий,

Ні здумати, ні уявить не можна!

КНЯЗЬ

Скажи, що заподіяно тобі, —

І справедливий винесу я присуд.

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

Сьогодні, світлий князю наш, вона

Мене в мою господу не впустила,

Сама ж в той час бенкетувала там

З розпутником своїм!

КНЯЗЬ

То гріх тяжкий!

Скажи, ти так чинила, жінко?

АДРІАНА

Ні, мій добрий князю! И він, і я сама,

Й моя сестра, — обідали ми разом;

Клянусь душі спасінням, все те фальш,

У чому він мене обвинуватив!

ЛЮЦІАНА

Хай більш я не побачу світла дня,

Нехай я не засну вночі, коли

Вона вам не сказала щиру правду!

АНДЖЕЛО

Зламала клятву ти, облудна жінко!

Вони обидві брешуть! Їх у цьому

Правдиво винуватить божевільний.

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

Володарю, я знаю, що кажу вам;

Себе не одурманив я вином,

І я не ошалів від лютування,

Хоч міг би від таких страшних образ

Ума відбитись лавіть наймудріший.

Мене ця жінка нині не впустила,

Коли додому я прийшов обідать;

Цей золотар, — коли б не був він зараз

Із нею заодно, — посвідчить міг би

Мої слова, бо він там був зі мною

Й пішов від мене по ланцюг, який

Мав принести мені у «Дикобраз»,

Де разом з Балтазаром я обідав,

Та не прийшов, і по обіді я

Подавсь його шукати, і зустрів

Його на вулиці з цим паном разом.

І там підступний золотар поклявся,

Що він сьогодні дав мені ланцюг,

Якого — свідок Бог! — я ще й не бачив;

І ось за це дозорцеві звелів він

Мене арештувати. Я скорився

Й послав слугу додому по дукати,

Але слуга вернувся без нічого.

Тоді я попросив того дозорця,

Щоб він пішов туди зі мною разом;

Дорогою ми стріли

Мою жону, її сестру і з ними

Ватагу підлих спільників її!

Вони вели ще й Пінча за собою:

Це — ледар, це — бліда, голодна неміч,

Це — шарлатан, кістяк ходячий, маг,

Шахрай і ворожбит, жебрак обдертий,

Це — труп живий, потвора без очей;

І цей махляр огидний удавав

Із себе заклинателя! Мені

Ув очі зазирав і мацав пульс;

А потім, втупившись мені в обличчя

Паскудною мармизою своєю,

Він закричав: я бісом одержимий.

Тоді усі накинулись на мене,

Зв’язали руки й потягли додому,

Замкнули там у темнім, вогкім склепі

З слугою разом, зв’язаним, як я;

Та мотузки я перегриз зубами,

І вирвався на волю, та й до вас,

Володарю, прибіг сюди негайно,

Щоб справедливої просить відомсти

За цю нечувану ганьбу й насильство!

АНДЖЕЛО

Володарю, я свідчу вам, що нині

Він справді в себе вдома не обідав

І що його в господу не впустили.

КНЯЗЬ

А ланцюга ти дав йому чи ні?

АНДЖЕЛО

Я дав йому, й, коли він вбіг сюди,

Всі бачили ланцюг на шиї в нього.

2-Й КУПЕЦЬ

І присягаюся: я чув, як ви

Признались, він оддав вам ланцюга,

А перед тим на ринку ви клялись,

Що ланцюга й не бачили ніколи,

І через те я зняв на вас меча;

А ви собі сховались в монастир

І вийшли звідти, мабуть, тільки чудом.

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

Ніколи в монастир я не заходив,

Меча ти проти мене не здіймав,

І ланцюга ніколи я не бачив.

Клянуся небом — це брехня негідна!

КНЯЗЬ

Як дивно все заплуталось в цій справі!

Гадаю я, що ви понапивались

Із келиха Кіркеї. Щоб його

Загнали й справді в монастир, то він

І був би там; коли б же збожеволів,

То вже не захищався б так розумно.

Ви кажете, що він обідав дома,

Та золотар доводить протилежне.

А ти що скажеш, хлопче?

ДРОМІО ЕФЕСЬКИЙ

Ясний князю,

Обідав він із нею в «Дикобразі».

КУРТИЗАНКА

Тай, так, і зняв у мене з пальця перстень.

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

То правда, мій володарю, цей перстень

Я в неї взяв.

КНЯЗЬ

Ти бачила, як він

Ввійшов сюди, в абатство?

КУРТИЗАНКА

Так, владарю,

Я бачила, як бачу вашу світлість.

КНЯЗЬ

Як дивно це! Покликать абатису!

Мені здається, вам чогось бракує,

Якщо не збожеволіли цілком.

Один із почту виходить.

ЕГЕОН

Великий князю наш, дозвольте з ласки

Мені сказати слово; я знайшов,

На щастя, друга тут, який врятує

Мені життя, сплативши вам всю суму,

Яку призначено за викуп мій.

КНЯЗЬ

Кажи, що маєш, сіракузцю. Ну,

Чого ж ти хочеш?

ЕГЕОН

Чи звати вас не Антіфол, мій пане?

А вашого невільника не Дромйо?

ДРОМІО ЕФЕСЬКИЙ

Годину лиш тому невільний був я,

Та перегриз він на мені мотузку,

І Дроміо слугою вільним став.

ЕГЕОН

Я переконаний, що ви обидва

Про мене згадуєте.

ДРОМІО ЕФЕСЬКИЙ

Ні, себе

Ми згадуємо, дивлячись на вас;

Зв’язали нещодавно й нас так само,

Як вас тепер. Ви, пане, може, теж

Один із пацієнтів дурня Пінча?

ЕГЕОН

Чому ви дивитесь на мене так,

Мов я чужий? Ви ж знаєте мене.

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

Я досі вас ніколи ще не бачив.

ЕГЕОН

О, як мене змінили дні скорботи,

Відколи з вами бачивсь я востаннє.

Й журба потворною рукою часу

Спотворила моє лице й зробила

Його чужим! О друже мій, скажи,

Чи ти хоч впізнаєш мій голос?

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

Ні.

ЕГЕОН

Ти, Дромйо, теж не впізнаєш?

ДРОМІО ЕФЕСЬКИЙ

І я,

Мій пане, теж не впізнаю.

ЕГЕОН

Проте,

Я певен, мій ти упізнаєш голос.

ДРОМІО ЕФЕСЬКИЙ

Ви так гадаєте, пане? А я — якраз навпаки, я певен, що зовсім не впізнаю; а коли людина щось заперечує, то треба їй вірити.

ЕГЕОН

І голосу не впізнають! Невже,

О часе лютий, за сім літ коротких

Ти так зумів розбить мій бідний голос,

Що навіть рідний син впізнать не може.

І хоч зима, яка вбива всі соки,

Моє лице зів’яле вкрила снігом,

Хоч кригою взялася в жилах кров,

Та ніч життя поберегла ще пам’ять

І світло в гаснучій моїй лампаді,

Ще трохи чують вуха, хоч і глухнуть,

І всі ці сиві свідки (певен я)

Мені говорять правду, — ти мій син.

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

Свого я батька ще не бачив зроду!

ЕГЕОН

Згадай, мій сину, лиш сім літ минуло,

Як виїхав ти з Сіракуз; чи ти

Соромишся впізнать мене в нещасті?

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

І князь наш, і мої знайомі в місті

Посвідчить можуть, що це все — не так:

Я Сіракуз іще не бачив зроду.

КНЯЗЬ

Знай, сіракузцю, ось вже двадцять років

Я опікуюсь Антіфолом, він

За весь цей час не бачив Сіракуз.

Мені здається, що літа і горе

Тобі потроху вистарили розум.

Входить абатиса з Антіфолом Сіракузьким і Дроміо Сіракузьким.

АБАТИСА

Великий князю наш, ось чоловік,

Якому тут тяжку вчинили кривду.

АДРІАНА

Два мужі бачу я, коли мене

Не обдурили власні очі.

КНЯЗЬ

Мабуть,

Один із них — твій муж, а другий —

То дух його; так само й ці обоє.

Котрий з них чоловік? Котрий з них дух?

Хто зможе розрізнити їх, панове?

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Я — Дроміо, звели йому забратись!

ДРОМІО ЕФЕСЬКИЙ

Я — Дроміо, дозволь мені зостатись!

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

Невже тебе я бачу, батьку мій?

Чи це твій привид?

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

О старий мій пане!

Та хто ж це вас зв’язав?

АБАТИСА

Хто б не зв’язав,

Я розв’яжу й визволенням його

Здобуду мужа. Егеоне сивий,

Скажи, чи ти той самий, що колись

Дружину мав Емілію, яка

Тобі родила двох синів-близняток?

Як ти той самий Егеон, скажи ж,

Скажи мерщій Емілії тій самій!

ЕГЕОН

Коли це все не сон, то ти і справді

Емілія; як ти — вона, скажи

Й мені, де син, що плив з тобою разом

На тім фатальнім плоті?

АБАТИСА

Нас усіх, —

Його, мене і Дромйо, — врятували

Чутливі мореплавці з Епідамна;

Але рибалки грубі із Корінфа

Догнали скоро їх і відібрали

В них Дроміо й мого малого сина,

Мене в епідамнян вони лишили.

Що з ними сталося, не знаю я:

Тоді знайшла собі притулок тут.

КНЯЗЬ

Це стверджує ту розповідь, що ми

Ще ранком чули; ось два Антіфоли

Однакові, як на один копил;

А ось два Дроміо, на диво схожі.

Так, справді, де батьки оцих дітей,

Що випадок їх звів оце докупи.

Прибув ти із Корінфа, Антіфоле?

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

Ні, герцогу, прибув я з Сіракуз.

КНЯЗЬ

Стривай, стань збоку; я ніяк не можу

Вас розрізнити.

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

Я сюди прибув

З Корінфа, мій володарю ласкавий.

ДРОМІО ЕФЕСЬКИЙ

І я з ним теж.

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

Привіз мене сюди завзятий воїн,

Ваш славний дядько, Менафонський князь.

АДРІАНА

А хто з вас двох обідав нині в мене?

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

Я, прехороша пані.

АДРІАНА

Ви мій муж?

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

Е, ні! Даруйте, я на це не згоден!

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

І я також, хоч мужем називала

Мене вона; а чарівна ця панна,

Її сестра, іменувала братом.

(До Люціани)

Те, в чім я так вас запевняв тоді,

Надію маю довести на ділі,

Як це не сон, що бачу я і чую.

АНДЖЕЛО

Ось, пане, той ланцюг, що я вам дав!

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

Здається, пане. Я і не зрікаюсь.

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

А ви за той ланцюг мене схопили!

АНДЖЕЛО

Здається, пане. Я і не зрікаюсь.

АДРІАНА

Я вам послала гроші через Дромйо

На викуп, пане; він їх не приніс?

ДРОМІО ЕФЕСЬКИЙ

О ні! Не через мене!

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

Той гаманець дукатів я одержав:

Його приніс мені слуга мій, Дромйо.

Я бачу, кожному з нас попадався

СЛУГА

Не свій, а братів; нас же двох

Теж плутали: він мною був, я — ним:

От з цього помилки всі і постали!

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

За ці дукати викуплю я батька.

КНЯЗЬ

Не треба, я йому життя дарую.

КУРТИЗАНКА

Прошу, мій діамант віддайте, пане!

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

Візьміть його; велика дяка вам

За ваш смачний обід.

АБАТИСА

Зробіть нам ласку,

Преславний князю наш, у монастир

Із нами разом завітайте; там

Докладно ми про наші всі пригоди

Розкажем вам, і всіх, що тут зійшлись,

Що в день цей від численних помилок

Страждали, просимо ми теж до гурту

І обіцяєм всіх задовольнити.

О, двадцять п’ять тяжких і довгих років,

Сини мої, промучилась я з вами,

І тільки зараз народила вас!

Ви, князю наш, ти, муже мій, і діти,

І ви, календарі їх з перших днів,

Ходім мерщій похрестини справляти:

Кінець журбі, тож нумо святкувати!

КНЯЗЬ

Охоче буду кумом на хрестинах.

Князь, абатиса, Егеон, куртизанка, 2-й купець, Анджело та почет виходять.

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Чи збігати мені на корабель

По ваші речі, пане?

АНТІФОЛ ЕФЕСЬКИЙ

По мої?

Які ж туди відніс ти речі, Дромйо?

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Ті речі, що були в «Кентаврі», пане.

АНТІФОЛ СІРАКУЗЬКИЙ

Це він мені говорить. Дромйо, я

Господар твій, ходімо з нами зараз;

Про речі ті подбаємо ми згодом;

Ну, брата ж обніми й потішся з ним!

Антіфол Сіракузький і Антіфол Ефеський, Адріана і Люціана виходять.

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

В господаря твого живе красуня, —

Ох, та й гладка ж! Вона мене сьогодні

Ледь не засмажила під час обіду;

Тепер вона мені сестрою буде, —

Нівроку їй, — а не жоною, правда ж?

ДРОМІО ЕФЕСЬКИЙ

Мені здається все, що ти не брат мій,

А дзеркало моє. Дивлюсь на тебе

І бачу, що вродливий я хлопчина!

Ходім і ми на свято подивитись.

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Прошу вас, пане, йти вперед, ви старший.

ДРОМІО ЕФЕСЬКИЙ

Це ще питання: як його розв’яжем?

ДРОМІО СІРАКУЗЬКИЙ

Ми соломинку будемо тягти

За наше старшинство; тим часом ти

Іди вперед.

ДРОМІО ЕФЕСЬКИЙ

О ні, хай краще так:

Ми разом народились, як близнята,

То й підем попідручки, як два брата.

Виходять.

Два веронці

Дійові особи

Герцог Міланський, батько Сільвії

Валентин, Протей, двоє шляхетних синьйорів з Верони

Антоніо, батько Протея

Туріо, дурний суперник Валентина

Егламур, що допомагає Сільвії втекти

Спід, пустотливий слуга Валентина

Ланс, такий самий слуга Протея

Пантіно, слуга Антоніо

Господар заїзду в Мілані, де мешкає Джулія

Розбійники

Джулія, синьйора з Верони, що її кохає Протей

Сільвія, герцогова дочка, що її кохає Валентин

Лючетта, прислужниця Джулії

Слуги, музиканти

Дія відбувається у Вероні, в Мілані й частково у лісі на кордоні Мантуї.

Дія перша

Сцена 1

Майдан у Вероні.

Входять Валентин та Протей.

ВАЛЕНТИН

Кинь переконувать мене, Протею,

Обмежена та юність, що воліє

Сидіти вдома. Ех, коли б кохання

Не прикувало днів твоїх найкращих

До ніжних поглядів твоєї панни,

Я радо запросив би і тебе

Помилуватись чудесами в світі,

Щоб молодість свою не марнував ти.

Та хай тобі щастить, раз ти кохаєш,

Як і мені, як я того ж зазнаю!

ПРОТЕЙ

Ти їдеш? Валентине, прощавай!

Згадай свого Протея, як побачиш

Де-небудь дивину якусь цікаву,

Мандруючи по світу; побажай,

Щоб я тобі товариш був у щасті;

Коли ж на небезпеку наразишся,

То покладись на молитви мої:

Молитимусь за тебе, Валентине.

ВАЛЕНТИН

«За мене — по якійсь любовній книзі?»

ПРОТЕЙ

По книзі тій, яку найбільш люблю я.

ВАЛЕНТИН

Мілкому міфу про чуття глибоке:

Як переплив Леандер Геллеспонт.

ПРОТЕЙ

То розповідь глибока про кохання

Ще глибше, що у ньому він загруз.

ВАЛЕНТИН

В коханні ти загруз і сам по горло,

Але не переплив ще Геллеспонту.

ПРОТЕЙ

По горло так-таки? Та ні, дай спокій!

ВАЛЕНТИН

Ну, не по горло — по коліна.

ПРОТЕЙ

Що?

ВАЛЕНТИН

Тобі кохання стане в горлі руба.

Адже ж у нім купується благанням

Зневага лиш; зітханнями тяжкими —

Лише суворий погляд; двадцятьма

Безсонними і втомними ночами —

Єдина мить утіхи! Пощастить —

Ти, може, виграєш лише страждання;

Не пощастить — тяжких зазнаєш мук!

Одне із двох — або ти на безумство

Свій розум поміняв, або безумство

Тобі зненацька розум полонило.

ПРОТЕЙ

То ти вважаєш, ніби я — безумець?

ВАЛЕНТИН

Зважаючи на стан твій, це можливо.

ПРОТЕЙ

Ти не мене ганьбиш, ганьбиш любов.

ВАЛЕНТИН

Любов — владарка, ти їй підкорився.

А той, хто ходить у ярмі безумства,

Не може зватись мудрецем.

ПРОТЕЙ

А втім,

Запевнюють, що, як у ніжній бруньці

Заводиться зажерливий хробак,

Так часом в найсвітліший ум проникне

Кохання непоборне.

ВАЛЕНТИН

Кажуть теж:

Як ранню бруньку поїда хробак,

Раніше ніж вона розпукне, так,

Охоплений коханням, юний розум

Умить стає безумством. В’яне він

Ще в бруньці і з весни втрачає зелень,

Не даючи сподіваних плодів.

Я гаю час! Навіщо ці поради

Тому, хто хоче любощам служить?

Ще раз прощай! Адже чекає батько,

Щоб провести мене на корабель.

ПРОТЕЙ

Я проведу тебе, мій Валентине.

ВАЛЕНТИН

Протею любий, ні; прощаймось тут.

В Мілан пиши мені і сповіщай

Про успіхи твої в коханні й також

Про все, що тут відбудеться нового,

Коли далеко твій заїде друг;

То й я листи писатиму до тебе.

ПРОТЕЙ

Мій друже, хай щастить тобі в Мілані!

ВАЛЕНТИН

Й тобі не менше вдома! Прощавай!

(Виходить)

ПРОТЕЙ

Полює славу він, а я — кохання;

Він друзів кида, щоб добути слави,

А я ладен пожертвувать собою,

І друзями, і світом для кохання.

Ти, Джуліє, мене змінила зовсім;

Покинув через тебе я науки,

Марную час, не слухаю порад,

Світ маю за ніщо, не сплю, нудьгую,

Бо над усе одну тебе люблю я!

Входить Спід.

СПІД

Синьйор Протею, помагай вам Боже!

Господаря не бачили мого?

ПРОТЕЙ

Був щойно тут і вже пішов до порту, —

Він зараз вирушає у дорогу.

СПІД

Б’юсь об заклад, він вже пливе в Мілан.

А я заґавивсь, мов якийсь баран!

ПРОТЕЙ

То завжди так: пастух ледь задивився,

І від отари враз баран відбився.

СПІД

Виходить, ви вважаєте господаря мого за пастуха, а мене — за барана?

ПРОТЕЙ

Атож, вважаю.

СПІД

Ну, коли так, то мої роги — його роги і уві сні, і наяву.

ПРОТЕЙ

Безглузда відповідь: якнайкраще пасує баранові.

СПІД

Отже, вона доводить, що я баран?

ПРОТЕЙ

Атож, і доводить також, що твій господар — пастух.

СПІД

Анітрохи, і я можу довести, що це не так.

ПРОТЕЙ

Навряд, бо я доведу, що це саме так.

СПІД

Пастух шукає барана, а не баран пастуха; але я шукаю мого господаря, а мій господар мене не шукає: отже, я не баран.

ПРОТЕЙ

Баран заради корму бігає за пастухом, але пастух заради поживи не бігатиме за бараном; ти заради платні бігаєш за твоїм господарем, але твій господар заради платні не побіжить за тобою: отже, ти — баран.

СПІД

Ще один такий довід, і я закричу «ме-е-е»!

ПРОТЕЙ

Слухай-но, хлопче: чи ти віддав мого листа Джулії?

СПІД

Атож, синьйоре; я, змотиличений баран, віддав вашого листа їй, отій вівці у мереживах; а вона, ота вівця, нічогісінько не дала мені, змотиличеному баранові, за мою послугу.

ПРОТЕЙ

Лишенько, яка сила баранів! Тут для них замало паші.

СПІД

Якщо на пасовищі тісно, то вам слід було б зарізати вашу овечку.

ПРОТЕЙ

Ач куди повернув; а чи не краще закинути тебе в кошару?

СПІД

Ні, синьйоре; треба не закинути мене, а підкинути мені. приміром, трохи грошеняток. За те, що я передав листа, мені слід заплатити щонайменше фунт стерлінгів.

ПРОТЕЙ

Ба ні, хлопче, плутаєш! Я кажу, що тебе треба закинути, а не тобі підкинути, — тобто, я кажу про кошару, а не про гроші.

СПІД

В кошару кинуть чи підкинуть грошей, —

Це менш, ніж слід, за послугу хорошу!

ПРОТЕЙ

А що вона сказала?

Спід киває головою.

Кивнула головою?

СПІД

(простакувато)

Угу.

ПРОТЕЙ

Кивнула? Так? Що означає це «угу»? Що ти — пугач?

СПІД

Плутаєте, синьйоре; я сказав: вона кивнула, а ви запитали, чи вона кивнула? А я сказав: угу.

ПРОТЕЙ

Все разом і виходить; що ти — дурний пугач.

СПІД

Ну, вже коли ви потрудилися це мені з’ясувати, то й візьміть собі це слово як нагороду за ваші труди.

ПРОТЕЙ

Ні, ні; вона належить саме тобі за те, що ти носив мого листа.

СПІД

Гаразд, бачу я, що мені багато чого доведеться зносити від вас.

ПРОТЕЙ

А що саме, синьйоре, маєте ви зносити від мене?

СПІД

Синьйоре, я справно відніс вашого листа, а дістав від вас лише «дурного пугача» у віддяку за мою послугу.

ПРОТЕЙ

Хай йому чорт, ти бистрий на розум.

СПІД

Та хоч і бистрий, а ніяк не дожену вашого загайливого гаманця.

ПРОТЕЙ

Ну, добре вже, добре! Не мели дурниць, а краще розв’яжи твого язика: що вона сказала?

СПІД

То ви краще розв’яжіть свого гаманця та так, щоб і гроші, і те, що вона сказала, — все вискочило разом.

ПРОТЕЙ

Гаразд, синьйоре, ось вам за вашу послугу. (Дає йому гроші) То що вона сказала?

СПІД

Їй же богу, синьйоре, я гадаю, що вам тяжко буде її здобути.

ПРОТЕЙ

Чому? Хіба ти щось помітив?

СПІД

Синьйоре, я нічогісінько не помітив; я не помітив навіть дуката в подяку за те, що приніс їй вашого листа. Та коли вона вже показала себе такою жорстокою до мене, до того, хто приніс їй ваше серце, то, боюся, що вона буде не менше жорстока й до вас, коли почне висловлювати вам свої почуття. Не даруйте їй нічого, крім каменів, — вона-бо така тверда, мов криця.

ПРОТЕЙ

Як? То вона не сказала нічого?

СПІД

Анічогісінько; не сказала навіть: «Ось маєш, це тобі за послугу». На доказ вашої щедрості, ви обдарували мене срібнячком, за що й складаю вам мою глибоку подяку; своєю чергою, з вдячності до вас, можу дати вам добру пораду: носіть ваші листи самі; а я, синьйоре, віднесу моєму господареві ваше привітання.

ПРОТЕЙ

Іди, іди, присутністю своєю

Ти порятуєш корабель від бурі,

Бо не в воді — у зашморгу кінець твій.

Помреш на шибениці ти. Собі ж

Я посланця хитрішого знайду.

Спід виходить.

Боюсь, що Джулія мого листа

Зневажила тому лиш, що дістала

Його із рук такого лайдачиська.

(Виходить)

Сцена 2

Там само. Садок Джуліі.

Входять Джулія і Лючетта.

ДЖУЛІЯ

Кажи ж, Лючетто, — ми тепер самі.

Чи радиш ти відкрить коханню серце?

ЛЮЧЕТТА

Атож, синьйоро, тільки не спіткніться.

ДЖУЛІЯ

Ну, а котрий з синьйорів тих шляхетних,

Що з ними зустрічаюсь я щодня,

Гадаєш ти, найбільш кохання вартий?

ЛЮЧЕТТА

Прошу вас, називайте їх на ймення,

А я про кожного без мудрування

Скажу вам щиру думку.

ДЖУЛІЯ

Що, наприклад,

Ти скажеш про вродливця Егламура?

ЛЮЧЕТТА

На слово спритний, чарівний на вроду,

Але такого не взяла б я зроду.

ДЖУЛІЯ

А про Меркаціо? Це грошовитий дука.

ЛЮЧЕТТА

Він — так собі, а гроші — добра штука!

ДЖУЛІЯ

Ну, а Протей йому ціна та сама!

ЛЮЧЕТТА

О Боже! Боже! Шал керує нами.

ДЖУЛІЯ

Ти знітилась? Не хоч відповідати?

ЛЮЧЕТТА

Простіть мене. Дівчисько язикате!

Як я посміла, наймичка нікчемна,

Про тих панів базікати нечемно?

ДЖУЛІЯ

Ну, а Протей? Чи кращий він за них?

ЛЮЧЕТТА

От то синьйор! Справжнісінький жених!

ДЖУЛІЯ

А докази які?

ЛЮЧЕТТА

Лише жіночі:

Мені здається, він такий тому,

Що він мені такий здається.

ДЖУЛІЯ

Радиш

Закинути мою любов на нього?

ЛЮЧЕТТА

Як викинуть не хочете її.

ДЖУЛІЯ

Так він з усіх найменш мене хвилює.

ЛЮЧЕТТА

Так він з усіх найбільше вас шанує.

ДЖУЛІЯ

Він про любов свою все більш мовчить.

ЛЮЧЕТТА

Захований вогонь жаркіш горить.

ДЖУЛІЯ

Той не кохає, хто таїть кохання.

ЛЮЧЕТТА

Не любить той, хто плете про кохання.

ДЖУЛІЯ

Як я хотіла б знати, що він дума!

ЛЮЧЕТТА

Ось лист, синьйоро, — прочитайте.

ДЖУЛІЯ

(читає)

«До Джулії». — Скажи, від кого?

ЛЮЧЕТТА

Про це вам, пані, скаже зміст.

ДЖУЛІЯ

Скажи: хто дав його тобі?

ЛЮЧЕТТА

Слуга синьйора Валентина, мабуть.

З доручення Протея. Той слуга

Хотів листа віддать вам особисто,

Я ж здибала його і замість вас

Взяла листа. Даруйте цю зухвалість!

ДЖУЛІЯ

Ти — звідниця, клянусь моїм дівоцтвом!

Ти важишся приймать листи любовні?

Змовляєшся таємно проти мене?

Ну, нічого казати, гідна праця.

І, далебі, тобі вона пасує!

Візьми листа і віднеси назад

Або не навертайсь мені на очі!

ЛЮЧЕТТА

Любовні послуги слід цінувати.

ДЖУЛІЯ

Ти йдеш?

ЛЮЧЕТТА

Щоб ви могли поміркувати.

(Виходить)

А все ж листа я прочитать хотіла б.

Та завертать її — не випадає;

Не можна ж те чинить, за що сама я

На неї гримала. Дурна вона!

Я ж — дівчина, вона те добре знає,

Й не змусила мене розкрить листа!

Дівчата кажуть «ні», бо так годиться.

Але за «ні» ховають завжди «так».

Знай: легковажне це дурне кохання!

Воно, мов зла дитина, дряпа мамку

Й покірливо, відразу ж після того,

Цілує різку! Я Лючетту гнала,

А так хотіла, щоб вона не йшла!

Я гнівно брови супила в той час,

Як з радощів сміялось серце в грудях!

Собі на кару я верну Лючетту

І попрошу пробачення. Лючетто!

Входить Лючетта.

ЛЮЧЕТТА

Чого бажаєте?

ДЖУЛІЯ

Коли обід?

ЛЮЧЕТТА

Хотіла б я, щоб був уже готовий;

Погамували б ви тоді свій гнів

Потравами й служниці не картали б!

ДЖУЛІЯ

А що ти підняла так обережно?

ЛЮЧЕТТА

Нічого.

ДЖУЛІЯ

А чого ж ти нахилилась?

ЛЮЧЕТТА

Щоб папірця підняти, що впустила.

ДЖУЛІЯ

І папірець отой — нічого?

ЛЮЧЕТТА

Так,

Нічого, що стосується мене.

ДЖУЛІЯ

То хай собі лежить він для тієї,

Кого стосується.

ЛЮЧЕТТА

Моя синьйоро,

Цей папірець зворушить душу тій,

Хто слів правдивих не тлумачить хибно.

Тобі коханий вірші присвятив?

Щоб я могла їх заспівать, синьйоро,

Ви маєте покласти їх на ноти, —

У цьому ви майстерниця.

ДЖУЛІЯ

Не варті

Моїх зусиль такі безглузді речі.

Ти спробуй заспівать їх на мотив:

«Любові ясне світло».

ЛЮЧЕТТА

Ні, синьйоро,

Цей вірш важкий, а той мотив — легенький.

ДЖУЛІЯ

То що ж він — гирі прив’язав до рим?

ЛЮЧЕТТА

Ви заспівали б — вийшло б мелодійніш.

ДЖУЛІЯ

Чому ж не ти?

ЛЮЧЕТТА

Для мене тон високий.

ДЖУЛІЯ

А дай-но пісню.

(Бере лист)

Що це тут, голубко?

ЛЮЧЕТТА

Цього тримайтесь тону, й до кінця

Ви пісню проспіваєте; хоча

Цей тон мені не до вподоби.

ДЖУЛІЯ

Ні?

ЛЮЧЕТТА

Атож, синьйоро: він занадто гострий.

ДЖУЛІЯ

А ти, голубко, надто язиката.

ЛЮЧЕТТА

Тепер він надто знизивсь. Там нема

Гармонії, де голос одинокий;

Ви мали б голосом підтримать тенор.

ДЖУЛІЯ

Ти глушиш все своїм безладним басом.

ЛЮЧЕТТА

Адже ж я за Протея вам співаю.

ДЖУЛІЯ

Вже досить! Кинь базікати! Набридло!

Кохання, надпориви, присягання.

Все це я рознесу на клапті!

(Рве листа)

Йди!

А папірці нехай лежать; ти радо

Їх підібрала б, щоб мене розсердить.

ЛЮЧЕТТА

Ач прикидається! А як хотіла б

Ще раз розсердитись за лист новий!

(Виходить)

ДЖУЛІЯ

Коли б же я розсердилась за цей!

О руки осоружні! Розірвали

Слова кохання ви! Злостиві оси!

Ви живитеся медом найсолодшим

І жалами вбиваєте тих бджіл,

Які його дають! Тож на покуту

Я ніжно поцілую кожен клаптик.

«Ласкава Джуліє» — він пише тут;

Лиха ти, Джуліє! — Щоб покарати

Твою невдячність, кину на каміння

Твоє ім’я й ногами розтопчу я

Твою зарозумілість! Глянь, а тут:

«Коханням ранений Протей». О, бідне,

Поранене ім’я! Віднині ложем

Мої для тебе будуть груди доти,

Аж поки в тебе рани не зціляться;

Я вилікую їх моїм цілунком.

Ось ще «Протей»! Ізнову. Двічі, трйчі.

О добрий вітре, заспокойсь, не вій,

Не розвівай шматочків, доки я

До одної всіх літер не зберу.

Крім власного мого імення! Хай

Підхопить лютий буревій його

Й на скелю найстрімкішу віднесе,

І звідти скине у бурхливе море!

Поглянь: у цім рядку його ім’я

Стоїть аж двічі, ось: «Протей нещасний»,

«Палкий Протей» — ось: «Джулії чарівній

Я відірву це. Ні! Таж любо як

Він спарував обидва наші ймення!

Я їх складу одне на одне. Ну ж бо!

Цілуйтесь, пригортайтеся, сваріться,

Робіть, що хочете.

Входить Лючетта.

ЛЮЧЕТТА

Прошу, синьйоро,

Обід вже на столі, і жде вас батько.

ДЖУЛІЯ

Гаразд, ходім.

ЛЮЧЕТТА

Як?! Та невже ж ці клапті

Покинете ви тут?

ДЖУЛІЯ

Як їх цінуєш,

То підбери.

ЛЮЧЕТТА

Ви ж гримали на мене,

Як я їх підбирала… А проте

Я їх візьму, бува, щоб не замерзли.

ДЖУЛІЯ

Вони тобі до серця, бачу я!

ЛЮЧЕТТА

Що бачите, те й кажете, синьйоро.

Та я й сама все бачу, не сліпа!

ДЖУЛІЯ

Ходім, ходім! Будь ласка, вже ходімо!

Виходять.

Сцена 3

Там само Кімната в господі Антоніо. Входять Антоніо й Пантіно.

АНТОНІО

Скажіть, Пантіно, чим таким поважним

Мій брат затримав вас у галереї?

ПАНТІНО

Про сина вашого, Протея, йшлося.

АНТОНІО

І що ж він вам сказав?

ПАНТІНО

Він дивувався,

Що ваша милість дозволяють сину

Удома марнувати юні роки,

В той час як люди й не такі вельможні

Синів своїх у мандри посилають:

Тих — на війну, щоб поспитать фортуни;

Тих — відкривать далекі острови;

Тих — у найкращі університети.

Він мовив, що на кожнім з тих шляхів

Протей ваш міг би широко ступати,

Й наказував мені порадить вам

Його без діла вдома не тримати,

Бо ж як постаріє, то пожалкує,

Що замолоду світу він не бачив.

АНТОНІО

На мене зовсім натискать не треба;

Я думаю про це вже цілий місяць

І знаю й сам, що син марнує час,

Що з нього путнього не вийде мужа,

Якщо його не виховає світ.

Лише в труді ми здобуваєм досвід,

А час удосконалює його.

Порадь мені, куди послати сина?

ПАНТІНО

Гадаю, вашій милості відомо,

Що юний Валентин, його товариш,

Перебуває зараз при дворі

У герцога.

АНТОНІО

Я знаю.

ПАНТІНО

Ваша милість,

Пошліть і вашого туди ж; він там

Навчиться різних звичаїв лицарських,

Добірних висловів та етикету,

З вельможами спізнається — й побачить.

Яким повинен буть юнак шляхетний.

АНТОНІО

Мені твоя порада до вподоби;

Міркуєш слушно ти; і щоб побачив,

Як це мені до серця припада,

Я виконаю все і при нагоді

До герцога пошлю його негайно.

ПАНТІНО

Туди рушає завтра дон Альфонсо,

А з ним ще кілька юнаків значних,

Щоб герцогу засвідчити пошану

І запропонувать свої послуги.

АНТОНІО

Чудове товариство! З ними разом

Поїде й мій Протей.

Ось він, до речі!

Входить Протей.

ПРОТЕЙ

О радісне кохання! О рядки

Солодкі, ніжні! О життя солодке!

Її рукою тут водило серце,

Тут — присягання вірної любові!

Якби ж батьки любовний наш союз

Благословили й згодою своєю

Вмить повершили наше юне щастя!

О Джуліє, мій ангеле!

АНТОНІО

Що то за лист, що ти його читаєш?

ПРОТЕЙ

Це, батьку мій, привіт від Валентина.

Лиш кілька слів. Мені привіз його

Наш спільний друг.

АНТОНІО

А дай мені листа,

Побачим, що нового.

ПРОТЕЙ

Батьку мій,

Немає тут новин. Він тільки пише,

Як він живе щасливо, як його

Шанують любо і який ласкавий

До нього герцог.

Кличе і мене

З ним долю поділити.

АНТОНІО

Ну, а ти що?

ПРОТЕЙ

Я підлягаю вашій волі, пане,

А не зичливим побажанням друга.

Його бажання збіглися з моїм.

АНТОНІО

Ти не дивуйсь, що вирішив я справу

Так несподівано: чого я хочу —

Я хочу, й край! Так я постановив,

Що певний час укупі з Валентином

Ти поживеш при герцогськім дворі.

Тобі я слатиму не менше грошей.

Ніж Валентинові — його сім’я.

Готуйся! Завтра вирушиш в дорогу.

Мовчи! Я так сказав, — тож так і буде.

ПРОТЕЙ

Синьйоре мій, так швидко не зберусь я.

Прошу вас, — відкладіть на день чи два

Поїздку.

АНТОНІО

Ні, ніяких зволікань!

Усе, що треба, вишлю я по тому,

Ти мусиш виїхати взавтра, — чуєш?! —

Ходім, Пантіно; я велю тобі

Його хутенько вирядить в дорогу.

Антоніо і Пантіно виходять.

ПРОТЕЙ

Тікав я від вогню, щоб не згоріти,

Та й затопивсь у хвилях і тону.

Листа я не насміливсь показати.

Боявся батька, думав: що, як він

Любов мою не схвалить і брехнею

Тепер їй на заваді став я сам.

О, як нагадує весна кохання

Квітневий день, мінливий і несталий!

Ледь сонечко засяє в небі зрання,

Набігла хмара, й темрява настала.

Входить Пантіно.

ПАНТІНО

Синьйор Протею, кличе батько вас;

Він дуже квапиться, тож не баріться!

ПРОТЕЙ

Скоряйся, серце! Ох, так мусить бути.

Хоч над усе ти хтіло б «ні» гукнути!

Виходять.

Дія друга

Сцена 1

Мілан. Світлиця в герцоговім палаці.

Входять Валентин та Спід.

СПІД

Синьйоре, ваша рукавичка.

ВАЛЕНТИН

Ні,

Мої ось на руках.

СПІД

Ця теж — до пари.

ВАЛЕНТИН

А покажи. О, дай її мені!

Божественної ручки гарний покрив.

Ох, Сільвіє кохана!

СПІД

Синьйоро Сільвіє! Синьйоро Сільвіє!

ВАЛЕНТИН

Чого ти кричиш, йолопе?

СПІД

Вона так далеко, що нічогісінько не почує, синьйоре.

ВАЛЕНТИН

А хто ж вам звелів, синьйоре, кликати її?

СПІД

Та ви ж самі, синьйоре, ваша милість; а втім — може, я помилився.

ВАЛЕНТИН

Ви надто метушливі, синьйоре; весь час забігаєте наперед.

СПІД

Та ви ж самі нещодавно гримали на мене за те, що я надто неповороткий.

ВАЛЕНТИН

Не меліть казна-чого, синьйоре; скажіть краще, чи знаєте ви синьйорину Сільвію?

СПІД

Оту, що в неї ваша милість закохані?

ВАЛЕНТИН

А звідки ти знаєш, що я в неї закоханий?

СПІД

На це є сила-силенна різних прикмет: по-перше, ви навчились, як синьйор Протей, схрещувати руки на грудях, немов ви з усього чисто невдоволені; далі — невпинно мугикати любовну пісеньку, мов та вільшанка; уникати людей та блукати самотою, мов який зачумлений; зітхати, мов школяр, що загубив свого букваря; плакати, мов яке дівчисько, що поховало свою бабуню; постити, мов тяжкохворий, що його посаджено на дієту; не спати ночами, мов людина, яка схибнулася на тому, що її неодмінно обікрадуть; скиглити, мов жебрак у день усіх святих. А перш, коли ви сміялися, можна було подумати, що то кукурікає півень; коли ви йшли, то ступали, мов гордий лев на прогулянці; коли постили, то це траплялося тільки по обіді; коли сумували, то тільки зразу тоді, як вам бракувало грошей. Тепер же вас так зачарував погляд вашої повелительки, що, дивлячись на вас, я починаю вагатися: чи мій ви господар, а чи не мій.

ВАЛЕНТИН

Та невже ж ти все це помічаєш у мені?

СПІД

Не в вас, а поза вами.

ВАЛЕНТИН

Поза мною? Такого не може бути.

СПІД

А звісно, поза вами. Той, хто обмірковував би свої вчинки сам у собі, не витворяв би таких дурниць. А ви де не ступите, — аж гульк! — нова дурниця. Ви щось вимудруєте й відразу ж виставляєте це напоказ. І, коли дивишся на вас, усі ваші дурощі просвічують крізь вас, як сеча в нічній посудині; отже, яке б око вас не побачило, воно відразу ж, як досвідчений лікар, відгадає, яка саме у вас хвороба.

ВАЛЕНТИН

Та скажи ж мені, нарешті, чи знаєш ти синьйорину Сільвію?

СПІД

Оту, що на неї під час обіду й вечері ви раз у раз витріщаєте очі?

ВАЛЕНТИН

Ти помітив це? Саме її я й маю на думці.

СПІД

Ні, синьйоре, я її не знаю.

ВАЛЕНТИН

Як же це так? Ти знаєш, що я витріщаю на неї очі, а кажеш, що ти її не знаєш?

СПІД

Це, може, ота, виродлива з себе?

ВАЛЕНТИН

Таке сказав! Не виродлива, а вродлива. Власне, не така вродлива, як чарівна й приваблива.

СПІД

Еге ж, синьйоре! Це я добре знаю.

ВАЛЕНТИН

Що ти знаєш?

СПІД

Що вона зовсім не така чарівна й приваблива, як вам здається.

ВАЛЕНТИН

Я хотів сказати, що врода її витончена, а привабливість безмірна.

СПІД

А звісно, бо врода її намальована, а привабливість ніхто не обмірював.

ВАЛЕНТИН

Як-то — намальована? Як-то — не обмірював?

СПІД

Я хочу сказати, синьйоре, що вона так витончено малюється, аби тільки здаватися вродливою, а краса її ні для кого не має ні міри, ні ціни.

ВАЛЕНТИН

А я що кажу? Те й кажу, що краса її безмірна і безцінна.

СПІД

Та ви ж її й не бачили відтоді, як вона змінилась на гірше.

ВАЛЕНТИН

А відколи ж то вона змінилась на гірше?

СПІД

Відтоді, як ви закохалися в неї.

ВАЛЕНТИН

Я покохав її, щойно вперше побачив, і повсякчасно бачу, яка вона прекрасна.

СПІД

Якщо ви кохаєте її, то ви її не можете бачити.

ВАЛЕНТИН

Чому б то?

СПІД

А тому, що кохання сліпе. О, якби ви мали мої очі! Або якби ваші власні очі були такі ж гострі, як тоді, коли ви сварились на синьйора Протея за те, що він ходить без підв’язок!

ВАЛЕНТИН

Ну, й що ж би я тоді побачив?

СПІД

Тоді б ви побачили вашу теперішню дурість, а також і те, що ота синьйорина Сільвія споганіла. Синьйор Протей, закохавшись, і не помічав, що забуває застібнути підв’язки; а ви, закохавшись, не помічаєте, що забули натягнути й самі панчохи.

ВАЛЕНТИН

Ого, хлопче, виходить, що й ти закохався! Адже ж учора вранці ти таки добре недобачав і, мабуть, через те не зміг почистити моїх черевиків.

СПІД

Щирісінька правда, синьйоре; я був закоханий у мою постіль. Дякую вам, що ви дали мені доброго стусана за мою закоханість; це надає мені відваги погримати на вас за вашу.

ВАЛЕНТИН

Моя любов стоїть у моєму серці непохитно, як скеля.

СПІД

А ви спробуйте її посадовити, тоді вона заспокоїться.

ВАЛЕНТИН

Вчора синьйорина просила мене написати кілька рядків тому, кого вона кохає.

СПІД

І ви написали?

ВАЛЕНТИН

Написав.

СПІД

А вони не дуже кульгають?

ВАЛЕНТИН

Ні, хлопче: я намагався написати якомога краще. Але цить. ось і вона.

СПІД (убік)

Лялькова комедія, та й годі! О, чудова маріонетка!

Тепер усю її роль він проказуватиме сам.

Входить Сільвія.

ВАЛЕНТИН

Синьйоро й повелителько моя, тисячу разів бажаю вам доброго ранку!

СПІД (убік)

Побажав би вже зразу доброї ночі. А тоді вже — цілий мільйон всіляких утіх!

СІЛЬВІЯ

Синьйоре Валентине й мій покірний служнику, бажаю й вам того ж — дві тисячі разів!

СПІД (убік)

Годилося б, щоб він платив відсотки їй; а виходить, що вона їх платить йому.

ВАЛЕНТИН

Звеліли ви, я й написав листа

До вашого неназваного друга;

Я це робив би вельми неохоче,

Коли б не мав пекучого бажання

Вам догодить, володарко моя.

СІЛЬВІЯ

Спасибі вам, мій служнику ласкавий!

Чудовий лист.

ВАЛЕНТИН

Повірте, синьйорино,

Важка то праця навмання писати,

Не знаючи кому; того й вагавсь я.

СІЛЬВІЯ

Виходить, ви надміру потрудились?

ВАЛЕНТИН

Ні, синьйорино, тільки накажіть,

І я вам напишу таких листів

Хоч тисячу, якщо це вам потрібно.

А втім…

СІЛЬВІЯ

Чудовий вираз! Знаю я,

Що має йти по тому; втім — мовчу я;

А втім — мені байдуже; втім — візьміть;

А втім, велике вам спасибі; більше

Я не збираюсь турбувати вас.

(убік)

А втім, ти турбуватимеш, а втім.

А втім, іще щось буде.

ВАЛЕНТИН

Синьйорино,

То лист мій вам не до вподоби?

СІЛЬВІЯ

Ні,

Листа написано чудово. Все ж,

Якщо писали ви так неохоче,

Я повертаю вам його — візьміть!

ВАЛЕНТИН

Синьйоро, він належить вам.

СІЛЬВІЯ

Так-так,

Я знаю це, синьйоре; я просила

Сама вас написати, та не хочу

Брать вашу працю. Отже, лист оцей —

Цілком належить вам. Та я б хотіла,

Щоб ви уклали в нього більш чуття.

ВАЛЕНТИН

Лиш накажіть — я напишу нового!

СІЛЬВІЯ

Коли напишете його, тоді

Й читайте замість мене. І якщо

Сподобається він вам — що ж, чудово;

Як ні — ще краще.

ВАЛЕНТИН

Що із того, панно,

Що припаде мені він до вподоби?

СІЛЬВІЯ

Тоді візьміть його собі в віддяку

За вашу працю. Отже, прощавайте!

(Виходить)

СПІД

О хитрощі тонкі! О гро розкішна!

Вклепався мій господар, — просто смішно!

Незримий насміх — ніс незримий на лиці,

І як на вежі тій — незримі прапорці!

Все коло неї мій господар упадає,

Вона ж свого учителя сама навчає.

Знать, раптом сталося, чого ніхто не ждав:

Листа пан писар сам до себе написав!

ВАЛЕНТИН

У чім річ, синьйоре? Про що ви міркуєте сам із собою?

СПІД

Про те, що ви обернулись на посередника синьйорини Сільвії.

ВАЛЕНТИН

Посередника? Між ким?

СПІД

Між нею й вами самим. Та вона ж фігурально посваталася до вас.

ВАЛЕНТИН

Як то фігурально?

СПІД

Тобто — листовно, мав би я сказати.

ВАЛЕНТИН

Та вона ж мені нічого не писала.

СПІД

А навіщо ж їй було писати, коли вона так спритно примусила вас зробити це за неї, — тобто написати листа до самого себе? Та невже ж ви не збагнули цього жарту?

ВАЛЕНТИН

Не збагнув, повір.

СПІД

Аж ніяк не можу вам повірити, синьйоре. Хіба ж не помітили ви, як хитромудро вона говорила?

ВАЛЕНТИН

Нічого я не помітив, крім того, що вона розгнівалась на мене.

СПІД

Як? Ви не помітили, що вона віддала вам листа?

ВАЛЕНТИН

Але ж це той лист, що я його написав її другові.

СПІД

І того листа вона віддала вам. Зрозуміли нарешті?

ВАЛЕНТИН

Ох, коли б за цим не крилося чого лихого!

СПІД

Ручуся вам, що вийде все на добре:

«Ви часто їй писали й на відповідь чекали;

А дівчині писати до нас не випадало,

Боялась, мабуть, зради, а отже — крадькома

Коханого писати примусила сама».

Це я вам кажу, мов із книжки читаю, бо таки з книжки й вичитав. Про що замислились, синьйоре? Час обідать.

ВАЛЕНТИН

Я вже обідав.

СПІД

То й гаразд; тільки послухайте, синьйоре: хоч хамелеон-кохання й може живитися самим повітрям, я, проте, належу до тих, котрі, воліють з’їсти чималий шмат добрячого м’яса і зараз не від того, щоб пообідати. Ах, не будьте ж такі суворі й невблаганні, як ваша кохана! Згляньтесь на мене, згляньтесь на мене!

Виходять.

Сцена 2

Верона. Садок Джулії.

Входять Протей та Джулія.

ПРОТЕЙ

Терпіння, Джуліє.

ДЖУЛІЯ

Терпіти мушу,

Адже ж нема між чим і вибирати.

ПРОТЕЙ

Як тільки зможу я, вернусь негайно.

ДЖУЛІЯ

Якщо ви не відвернетесь від мене,

То вернетеся хутко. Ось візьміть —

Від Джулії на згадку.

(Дає йому персня)

ПРОТЕЙ

Ось вам мій.

(Дає їй свого)

Дарую вам: хай буде на заміну.

ДЖУЛІЯ

І закріпім ці змовини цілунком.

ПРОТЕЙ

Моя рука тому є запорука,

Що вірність я довіку не зламаю.

Як на добу мине хоча б година,

Щоб не зітхав я за тобою, люба,

Нехай поб’є мене найтяжча кара

За те, що я на мить тебе забув!

Але мені вже час іти. На мене

Мій батько жде. О, не кажи нічого!

Надходить час припливу; не роби ж

Його припливом сліз: такий приплив

Мене лишень загаяв би даремно.

Джулія виходить.

Прощай же, Джуліє! Вона пішла?

Пішла, не мовивши до мене й слова?

Таке-бо є кохання, щире справді!

Воно мовчить, живе лише ділами

І марно красномовності не тратить!

Входить Пантіно.

ПАНТІНО

Синьйоре, ждуть вас.

ПРОТЕЙ

Я іду! Кохана…

О, як болить мені це розставання!

Нам одбирає мову в час прощання.

Виходять.

Сцена 3

Там само. Вулиця.

Входить Ланс, ведучи свого собаку.

ЛАНС

Ні-ні, я почуваю, що плакатиму ще цілу годину, поки не висохну від жалю й не виплачу моїх очей; весь рід Лансів має таку ваду. Зараз мені видали, як блудному синові, мою пайку і звеліли їхати з синьйором Протеєм у Мілан до герцогського двору. Мені здається, що Креб, мій собака, найбездушніше створіння в цілім світі. Моя мати плакала, мій батько ридав, моя сестра голосила, наша служниця ревла, наша кицька в розпачі ламала руки, — одне слово, усе в нашій господі поперекидалося догори ногами з нудьги та горя, а оцей клятий пес, наче затявся, — не зронив і сльозиночки. Він — камінь, справжній бруковий камінь, і має в серці не більше жалю до ближніх, аніж собака. Єврей — і той заплакав би, дивлячись, як ми прощаємося. Навіть моя сліпа бабуся, уявіть собі, так ридала, прощаючись зі мною, що мало не осліпла. Стривайте, ось я вам зараз покажу, як це все відбувалося: оцей черевик хай буде мій батько; ні, цей лівий черевик — мій батько; ні-ні, лівий черевик — це моя мати; ні, так не годиться! А втім, може, й так. Звісно, що так! У лівого черевика підошва протерлася. Отже, цей черевик із діркою — моя мати, а цей — мій батько. А хай йому дідько — так чи не так? Авжеж, так! А оця ковінька, синьйоре, — моя сестра; бо, бачте, вона біла, мов лілея, і тонка, мов скіпка. Цей капелюх — наша служниця Нен. А я — собака. Ні-ні, собака — це собака; ні — я за собаку. О, собака — це я. Та ні ж бо — я сам за себе. Авжеж, так буде краще. Гаразд! Отож підходжу я до батька та й кажу: «Благословіть мене, тату». А черевик мовчить, — за сльозами й слова вимовити не може; тож я цілую батька; а він ще дужче плаче. Тоді підходжу я до матері. (О, коли б оцей черевик та міг тепер загомоніти, як божевільна жінка!) Ні, мовчить, мов колода. Ну, я, звісно, цілую її, — ось отак. Атож, це вона, я відчуваю подих моєї матері. Тепер я підходжу до сестри. Чуєте, чуєте, як вона стогне. А тим часом цей клятий пес не зронив жодної сльозинки і пари з уст не пустив. Йому й байдуже, що я всю землю полив моїми слізьми! Гляньте, аж порох став мокрий.

Входить Пантіно.

ПАНТІНО

Агов, Лансе! Поспішай, поспішай! Твій господар уже на кораблі; тобі доведеться доганяти його човном, якщо встигнеш довеслувати. Та що сталося? Чого це ти розрюмсався, хлопче? Ану лиш, ворушися швидше! Осел! Проґавиш приплив, якщо баритимешся.

ЛАНС

Ну що ж, проґавлю то й проґавлю. Це не тварина, а сущий гягар.

ПАНТІНО

Який там у тебе тягар?

ЛАНС

А звісно, який: Креб, мій пес.

ПАНТІНО

Не базікай, бовдуре! Кажу ж тобі, що ти проґавиш приплив; а якщо проґавиш приплив, то проґавиш подорож; а якщо проґавиш подорож, то проґавиш свого господаря; а якщо проґавиш свого господаря, то проґавиш свою службу; а якщо проґавиш свою службу… Чого це ти мені затуляєш рота?

ЛАНС

Боюсь, щоб ти не проґавив свого язика.

ПАНТІНО

Як же я можу проґавити язика?

ЛАНС

А дуже просто — ти його загубиш, бо верзеш дурниці.

ПАНТІНО

Я верзу дурниці?

ЛАНС

Атож. Подумаєш, налякав! Я проґавлю і приплив, і подорож, і господаря, і службу?! І приплив! Ого! А чи знаєш ти, бовдуре, що як не буде припливу, то я підніму воду в морі моїми слізьми. А якщо вітер ущухне, я надму вітрила моїми зітханнями!

ПАНТІНО

Ну, ходім, ходімо, чоловіче; мене послали покликати тебе.

ЛАНС

То й кличте, синьйоре, якщо маєте охоту.

ПАНТІНО

Підеш ти, нарешті?

ЛАНС

Та йду вже, йду.

Виходять.

Сцена 4

Мілан. Світлиця в герцоговім палаці.

Входять Сільвія, Валентин, Туріо та Спід.

СІЛЬВІЯ

Служнику мій…

ВАЛЕНТИН

Велителько?

СПІД

Господарю, синьйор Туріо сердиться, — він поглядає на вас кривим оком.

ВАЛЕНТИН

Так, хлопче, це з кохання.

СПІД

Та тільки не до вас.

ВАЛЕНТИН

Ну, то до моєї велительки.

СПІД

Не завадило б вам нагодувати його стусанами.

СІЛЬВІЯ

Служнику мій, у вас смутне обличчя.

ВАЛЕНТИН

Так, синьйорино, я виглядаю немов смутний.

ТУРІО

Хіба ж ви виглядаєте не на того, хто ви є?

ВАЛЕНТИН

Можливо.

ТУРІО

То ви прикидаєтесь?

ВАЛЕНТИН

Як і ви.

ТУРІО

Ким же я прикидаюсь?

ВАЛЕНТИН

Розумним.

ТУРІО

А які докази на протилежне?

ВАЛЕНТИН

Ваша дурість.

ТУРІО

У чому ж ви вбачаєте мою дурість?

ВАЛЕНТИН

У вашому камзолі.

ТУРІО

Мій камзол добрячий, та ще й подвійний.

ВАЛЕНТИН

Ну, то можна подвоїти й вашу дурість.

ТУРІО

Як?!

СІЛЬВІЯ

Ви гніваєтеся, синьйоре Туріо? Ви мінитесь на обличчі?

ВАЛЕНТИН

Не турбуйтеся, синьйорино; адже ж він міниться, як хамелеон.

ТУРІО

Який воліє поживитись вашою кров’ю, щоб не жити поруч вас та не дихати з вами одним повітрям.

ВАЛЕНТИН

Ви щось сказали, синьйоре?

ТУРІО

Так, синьйоре. Що сказав, те й зроблю! І цього разу — скінчено справу.

ВАЛЕНТИН

Я те добре знаю, синьйоре: ви завжди кінчаєте перш, ніж почнете.

СІЛЬВІЯ

Чудова перестрілка словами, синьйоре! Це просто швидкий вогонь.

ВАЛЕНТИН

Ви маєте рацію, синьйорино: нам лишається дякувати тому, хто постачає нам набої.

СІЛЬВІЯ

Кому ж то, служнику мій?

ВАЛЕНТИН

Вам, ласкава господине. Ви наділили нас вогнем: синьйор Туріо черпає свою вогневу дотепність у поглядах вашої милості і потім великодушно розсипає той запозичений вогонь у вашому товаристві.

ТУРІО

Синьйоре, якщо ви так неощадно розсипатимете ваші слова, обмінюючись ними зі мною, то я дуже швидко призведу вашу дотепність до банкрутства.

ВАЛЕНТИН

Знаю, синьйоре, дуже добре, знаю; ви маєте цілу скарбницю розмаїтих слів і жодної іншої монетки, бачиться мені, не даєте вашим слугам. Якщо звернути увагу на їхні нікчемні лівреї, ви платите тільки вашими нікчемними словами.

СІЛЬВІЯ

Годі, синьйори, годі. Сюди йде мій батько.

Входить герцог.

ГЕРЦОГ

Ну, дочко Сільвіє, ти мов в облозі! —

Синьйоре Валентине, — добрі вісті:

Здоровий батько ваш. А що б то ви

Тому сказали, хто привіз листа вам?

ВАЛЕНТИН

Я був би щиро вдячний, ваша світлість,

Гінцеві доброму.

ГЕРЦОГ

Чи знаний вам

Земляк ваш, дон Антоньйо?

ВАЛЕНТИН

Так, мій пане.

Синьйор він вельми гідний і шляхетний:

Всі віддають йому належну шану.

ГЕРЦОГ

Він має сина?

ВАЛЕНТИН

Так, ласкавий пане.

І син цілком достойний тої слави,

Якої заробив його отець.

ГЕРЦОГ

Ви добре знаєте його?

ВАЛЕНТИН

Так, знаю,

Як і себе самого; ще з дитинства

Ми завжди з ним у приязні жили.

Я, на той час, був безтурботний ледар;

Я марнував години найцінніші,

Не прагнучи ніяких ідеалів,

І занедбав найвищу досконалість.

Але ж Протей, — таке його ім’я, —

Встиг збагатити розум свій знанням,

Не згаявши й хвилини на дурниці.

Роками юний, досвідом старий він;

Хоч молодий, а має ум дозрілий;

Коротше (гарні якості його

Затьмарюють усі мої хвали

Своїм яскравим сяйвом), — все він має,

Що прикраша шляхетного синьйора, —

Він досконалий тілом і душеюі

ГЕРЦОГ

Ну що ж, синьйор, як справді він такий,

То вартий він кохання королеви

І королю буть радником достойнимі

То знайте ж, пане, — він до нас приїхав;

Його мені в листах рекомендують

Шановані вельможі. Він — наш гість.

Гадаю, звістка ця не засмутить вас.

ВАЛЕНТИН

Мені тут бракувало лиш його!

ГЕРЦОГ

То привітайте ж гостя, як належить.

Я, Сільвіє, звертаюся до тебе

Й до вас, синьйоре Туріо; а вас

Мені просить не треба, Валентине.

Я йду й пришлю його до вас, панове.

(Виходить)

ВАЛЕНТИН

Це той синьйор, моя ласкава панно,

Що я про нього вам розповідав.

Ми з ним приїхали б сюди удвох,

Коли б його очей не полонив

Красуні-любки погляд кришталевий.

СІЛЬВІЯ

Тепер же в нього очі, мабуть, вільні,

І він покинув їй заставу іншу

В знак незрадливості?

ВАЛЕНТИН

Ні, певен я, —

Вони ще й досі в неї у полоні.

СІЛЬВІЯ

То він осліп; але ж, як він сліпий,

Чи міг би він знайти до вас дорогу?

ВАЛЕНТИН

Кохання має двадцять пар очей.

ТУРІО

А я ось чув, що буцімто кохання

Очей не має зовсім.

ВАЛЕНТИН

Для таких

Коханців, Туріо, як ви. Коли

Потворний хто — кохання мружить очі.

Туріо виходить.

СІЛЬВІЯ

Ну, досить, досить! Ось і той синьйор.

Входить Протей.

ВАЛЕНТИН

Привіт тобі, мій дорогий Протею!

Прошу, синьйоро, ствердіть цей привіт

Ласкавою прихильністю своєю.

СІЛЬВІЯ

Його достойність — запорука в тому.

Що він у нас для всіх бажаний гість,

Якщо це справді друг ваш.

ВАЛЕНТИН

Так, синьйоро.

Володарко моя, дозвольте нам

Віднині з ним вам разом слугувати.

СІЛЬВІЯ

Негідна я таких високих слів.

ПРОТЕЙ

О ні, прекрасна панно, навпаки,

Слуга негоден ваших слів ласкавих.

ВАЛЕНТИН

Покиньте говорить, що хтось негоден.

Прийміть, синьйоро, і його до послуг!

ПРОТЕЙ

Вам вірність — то моя повинність, панно!

СІЛЬВІЯ

За вірність вас чекає щира дяка.

Слугу віта негідна господиня.

ПРОТЕЙ

Якби це інший хто сказав, я вмер би!

СІЛЬВІЯ

Тому, що привітав вас?

ПРОТЕЙ

Ні, тому,

Що ви негідною себе назвали.

Входить Туріо.

ТУРІО

Синьйорино, володар мій, ваш батько, хоче побалакати з вами.

СІЛЬВІЯ

Я йду.

Слуга виходить.

Синьйоре Туріо, прошу вас,

Ходім зі мною. Вас, новий слуго,

Вітаю ще раз я і залишаю,

Щоб побалакати могли ви з другом.

Як скінчите — приходьте, ми ждемо.

ПРОТЕЙ

Обидва ми до послуг синьйорини.

Сільвія, Туріо та Спід виходять.

ВАЛЕНТИН

Розповідай, як там ведеться вдома?

ПРОТЕЙ

Здорові всі, привіт тобі від друзів.

ВАЛЕНТИН

А як твої?

ПРОТЕЙ

Здорові і вони.

ВАЛЕНТИН

А як красуня? Як твоє кохання?

ПРОТЕЙ

Мої сердечні справи? Не для тебе:

Не полюбляв раніш ти цих розмов.

ВАЛЕНТИН

Протею, друже, все тепер змінилось!

Мене кохання тяжко покарало

За те, що зневажав його раніш.

Живу, немов якась душа покутна!

З думок не йде мені моя кохана,

І я не їм, нудьгую, день у день

Нема мені просвітлої години,

А ніч по ночі сльози ллю гіркі.

Помстилося кохання за зневагу,

Забрало сон з подоланих очей, —

Вони стоять на варті і пильнують

Над невгамовним серцем цілу ніч!

О друже мій! Кохання — це тиран,

І я йому скоривсь! Тепер для мене —

Немає мук над муки від кохання,

Немає втіх — над радощі його!

Немає балачок поза коханням.

Кохання — все для мене! В слові цім —

Мій сон, обід, сніданок і вечеря.

ПРОТЕЙ

Спинись! В твоїх очах читаю я

Твою судьбу; а твій кумир, звичайно,

Був зараз тут?

ВАЛЕНТИН

Вона — небесний ангел!

О ні, вона — довершеність земна.

Скажи — божественна!

ПРОТЕЙ

О ні, не хочу

Підлещувати їй.

ВАЛЕНТИН

Ну, то мені.

Підлещуй; таж хвала живить кохання!

ПРОТЕЙ

Коли заслаб я на кохання, ти

Мені давав гіркі пілюлі; зараз

Ті ж самі ліки я даю тобі.

ВАЛЕНТИН

Тоді кажи про неї тільки правду;

Якщо і не богиня, то найвища

Вона з усіх красунь, і на землі

Ніхто їй дорівнятися не може!

ПРОТЕЙ

За винятком коханої моєї.

ВАЛЕНТИН

Без винятків, мій друже, як не хочеш

Образи щонайтяжчої завдати

Моїй коханій.

ПРОТЕЙ

Як? То я не можу

Віддать моїй над нею перевагу?

ВАЛЕНТИН

Я й сам твою звеличу: я вшаную

Твою кохану дозволом носити

Шлейф Сільвії, аби земля низька

Не запишалась тим, що поцілує

Її вбрання і раптом не зреклася

Вирощувати квіти запашні

І літніх днів не обернула в зиму!

ПРОТЕЙ

Це що за хвастощі, мій Валентине?

ВАЛЕНТИН

Пробач! Все, що кажу я, — це ніщо,

Коли із Сільвією порівняти,

Всі вищі досконалості — ніщо!

Її краса сіяє самотою.

ПРОТЕЙ

Хай самотою і живе.

ВАЛЕНТИН

О ні!

Нізащо в світі! Ні! Вона моя!

Владаючи цим скарбом, я багатий,

Як двадцять океанів, хай би в них

Був перлами коштовними пісок,

Прозорі хвилі хай були б нектаром,

А золотом — скелясті береги.

Даруй мені, що я забув про тебе,

Збагни — я ввесь захоплений коханням.

Ось щойно з нею вийшов мій суперник;

На розум небагатий він, але

Багатий він на гроші, й через те

Її отець йому дав перевагу;

Тож мушу я за ними поспішатись.

Адже кохання, — знаєш сам, — ревнивеї

ПРОТЕЙ

Ну, а вона ж тебе кохає?

ВАЛЕНТИН

Так.

Ми заручилися, ба навіть більше:

Уже призначено годину шлюбу,

І склав я хитрий план, як утекти нам;

Я влізу по драбині мотузяній

В її вікно. Я вже обміркував.

Сприятливо все склалось, нам на щастя!

Ходім до мене, любий мій Протею, —

Твоя порада стане нам в пригоді.

ПРОТЕЙ

Іди вперед; а я не забарюсь.

Я мушу йти до гавані по речі,

Які лишилися на кораблі;

Я заберу їх і прийду до тебе.

ВАЛЕНТИН

Повернешся негайно?

ПРОТЕЙ

Так, звичайно.

Валентин виходить.

Як світлом ясним поглинають кволе

Чи клином вибивають інший клин,

Так згадка про мою любов колишню

Зітерлася і зникла, мов туман

Супроти сонця нового. Чому б то?

Чи очі то мої, чи захват друга,

Її краса, а чи моя зрадливість

Мені зненацька розум замутили.

Вона красуня, так, але ж красуня

І Джулія, що я її кохаю.

Кохаю? Ні! Кохав колись, давно.

Моя любов свій загубила образ,

Розтанувши, мов лялька воскова

Перед вогнем. Отож у мене в серці

Від неї вже нічого не лишилось.

Здається, я й до друга охолов,

Враз запалившись до його коханки.

О, як шалено маритиму нею,

Коли я ближче знатиму її,

Бо ж і не знаючи, зміг покохати!

Я щойно бачив тільки вроду панни,

І голову стуманено мені.

Коли ж її засяє досконалість,

Ручусь, вона мені засліпить очі!

Вгамуйсь, моя жаго! Скорись! Забудь!

А ні, — звоюй кохану будь-що-будь!

(Виходить)

Сцена 5

Там само. Вулиця. Входять Спід та Ланс.

СПІД

Лансе! Честю присягаюсь, ти — бажаний гість у Мілані.

ЛАНС

Не давай фальшивої присяги, любий хлопче; зовсім я не бажаний гість. Я завжди кажу, що чоловік іще не загинув, допоки його не повішено. І ще не бажаний гість у будь-якому місці, допоки не оплачено його рахунку в пивничці та господиня не сказала йому: «Ласкаво просимо до господи!»

СПІД

Ну, то ходімо зі мною, шибайголово, ходімо мерщій до пивнички; там тобі за п’ять пенсів щонайменше п’ять тисяч разів «ласкаво просимо» промовлять. А розкажи-но мені, хитрюго, як розстався твій господар із синьйориною Джулією?

ЛАНС

Ну, що ж! Коли вони навсправжки поєдналися, то роз’єдналися жартома.

СПІД

А вона вийде за нього заміж?

ЛАНС

Ні.

СПІД

Як-то? Адже він з нею побереться?

ЛАНС

Ні, і це не так.

СПІД

Виходить, у них щось поламалось?

ЛАНС

Та ні ж бо! Цілісінькі й здоровісінькі обоє, мов ті рибки в воді.

СПІД

Ну, то як же стоїть справа з ними? В чому ж річ?

ЛАНС

А отак: якщо його річ добре стоїть, то й для її речі все гаразд.

СПІД

Який-бо ти справді оселі Ніяк не доходить це до мене.

ЛАНС

Якщо не доходить, осел не я, а ти. В мою ковіньку швидше заженеш розум, аніж у твою голову.

СПІД

Що ти мелеш?

ЛАНС

А ось глянь.

(Втикає в землю свою ковіньку)

Ну що? Бачив?

СПІД

Ти загнав ковіньку в землю, а не розум у ковіньку.

ЛАНС

Однаково.

СПІД

Скажи мені правду: буде весілля?

ЛАНС

Спитай мого собаку: якщо він скаже «так», — отже, буде; якщо він скаже «ні», — буде; якщо він покрутить хвостом і нічого не скаже, — виходить, однаково буде.

СПІД

Отже, — висновок: весілля буде.

ЛАНС

Ти можеш вивідати в мене таку таємну справу тільки через порівняння.

СПІД

Як не вивідати, аби вивідати. А що ти скажеш, Лансе, про мого господаря? Адже ж він зовсім згорів з кохання.

ЛАНС

Та він зроду-віку здурілий.

СПІД

Який?

ЛАНС

Який, який! Здурілий — он який, як ти й сам його допіру назвав.

СПІД

Ти мене не розумієш, лахудрин ти сину, ослячі твої вуха!

ЛАНС

Ех ти, бовдуре! Не я, а твій пан-господар анічогісінько не розуміє.

СПІД

Я кажу тобі, що мій господар згорів з кохання.

ЛАНС

А я кажу тобі, що мені байдужісінько, — згорів він чи здурів, твій пан-господар! Якщо хочеш піти зі мною до пивнички, — добре; якщо не хочеш, то ти єврей, нехрист і негоден зватися християнином.

СПІД

Чому?

ЛАНС

А тому, що тобі бракує милосердя, щоб почастувати християнина пивом; ну, то йдеш?

СПІД

Та йду вже, йду.

Виходять.

Сцена 6

Там само. Світлиця в палаці. Входить Протей.

ПРОТЕЙ

Покину Джулію — зламаю клятву;

Цю покохаю — теж зламаю клятву;

Як друга зраджу — зраджу я подвійно.

Та ж сила, що примусила мене

Дать першу клятву, змушує тепер

Її ламати тричі. Так — любов

Сама заприсягнулася на вірність,

Сама ж вона й присягу ту ламає.

Любове, ти у гріх мене ввігнала.

Навчи ж тепер, як маю гріх покрити!

Я поклонявся зірці мерехтливій,

Тепер обожнюю яскраве сонце.

Розумний-бо лама дурну присягу!

Нікчема той, кому бракує волі

Погане щось на краще замінити.

О, посоромсь, блюзнірський язику!

Ти звеш «поганим» ту, що сам хвалив

І двадцять тисяч раз їй присягався!

Кохання з серця викинуть не можна;

Проте я викинув; але ж для того,

Щоб покохати дужче. Я втрачаю

І Джулію, і Валентина; втім,

Зберігши їх, я втратив би себе;

А втративши обох, я зберігаю

Себе самого замість Валентина

І Сільвію, про Джулію забувши.

Адже я сам собі найближчий друг.

Кохання ж бо для нас — то найцінніше!

А Сільвія — клянуся чистим небом! —

Перетворила Джулію зненацька

На чорну ефіопку. То забуду ж

Я навіть те, що Джулія живе!

Нехай в душі моїй лишиться згадка,

Що почуття моє до неї вмерло;

А Валентина буду я вважати

За ворога, щоб Сільвія мені

За подругу щонаймилішу стала.

Не можу буть я вірний сам собі,

Якщо не зраджу дружби з Валентином.

По мотузяній міриться драбині

До Сільвії залізти у вікно;

І я, його суперник, все те знаю!

Я батькові відкрию їхній намір,

І, під гарячу руч, він Валентина

Негайно прожене, бо вже замислив

Дочку свою за Туріо віддати.

Та не страшний мені дурний суперник.

Я спритно бевзя оплету лукавством

І покладу його зальотам край,

Аби з палацу Валентин забрався.

Вділи мені, любове, дужі крила,

Так як ума для задуму вділила!

(Виходить)

Сцена 7

Верона. Кімната в господі Джулії.

Входять Джулія та Лючетта.

ДЖУЛІЯ

Порадь мені, Лючетто, поможи!

Тебе коханням ніжним заклинаю,

Тебе — живу табличку, що на ній

Накреслено мої думки й бажання:

Навчи мене, скажи, як я могла б,

Додержавши звичаю, звідси рушить

Туди, де зараз любий мій Протей?

ЛЮЧЕТТА

На жаль, важкий той шлях і надто довгий.

ДЖУЛІЯ

Ретельний пілігрим не знає втоми,

Як сходжує ослаблими ногами

Він різні землі. То хіба втомлюсь я,

Коли помчу в далеку путь на крилах

Мого кохання, летючи в той край,

Де жде мене жаданий і найкращий

Протей неоціненний!

ЛЮЧЕТТА

Чи ж не краще

Заждати, щоб вернувся він до вас?

ДЖУЛІЯ

Ах, погляди його мені потрібні

Більш, ніж пожива! Зворушись, Лючетто,

Стражданням зголоднілої душі.

Коли б ти відала всю міць кохання,

То, мабуть, заходилася б скоріш

Вогонь розпалювать холодним снігом,

Аніж гасить вогонь жаги словами.

ЛЮЧЕТТА

Я не збираюся гасити в вас

Вогонь жаги; я тільки намагаюсь

Погамувать його несамовитість,

Щоб він у межах розуму лишився.

ДЖУЛІЯ

Що більше гасиш, то ясніш горить він.

Струмок, що тихо лісом протікає,

Ледь стріне перешкоду на шляху,

Враз закипає, мов несамовитий;

Коли ж ніщо йому не заважає,

Леліє тихо він по камінцях

І дзюркотить мелодію чудову.

Цілуючи очеретинку кожну,

Що хилиться до нього по дорозі;

І так, звиваючись, він тихо плине,

Й хлюпочеться безжурно, несучи

Свою прозору воду, й, шлях скінчивши,

Її вливає в грізний океан.

То не ставай же на моїм шляху,

І буду я терпляча, мов струмок,

І шлях важкий легким для мене здасться,

Аби він до коханого мого

Привів мене. Тоді я — відпочину!

Отак, пройшовши путь свою тернисту,

Раює праведна душа, коли

В Елізіум нарешті попаде.

ЛЮЧЕТТА

В якім убранні хочете ви їхать?

ДЖУЛІЯ

Не у жіночім, щоб, бува, в дорозі

Пожадливі чоловіки не липли.

Лючетто, поможи добуть вбрання

Таке, як носить скромний паж шляхетний.

ЛЮЧЕТТА

Але ж тоді синьйорі доведеться

Остригти коротко волосся.

ДЖУЛІЯ

Ні;

Шовковим підв’яжу його шнурком,

А потім заплету його в дрібушки,

Зроблю аж двадцять вузликів упертих,

Як те кохання щире. Фантастична

Така покраса й юнакові личить,

Хоч би він старший був, ніж я здаюсь.

ЛЮЧЕТТА

Якого ж крою мають буть штани?

ДЖУЛІЯ

Та це ж однаково, якби спитати:

«Яку завширшки, пане мій шановний,

Зробити вам спідницю?» В цьому я

На тебе покладаюся, Лючетто.

ЛЮЧЕТТА

Їх треба з буфами зробить, синьйоро.

ДЖУЛІЯ

Покинь, Лючетто! Бо невже це гарно?

ЛЮЧЕТТА

Штани без буфів шпильки й то не варті;

Ви ж хоч шпильки могли б там заховати.

ДЖУЛІЯ

Лючетто, мила, як мене ти любиш,

Придбай мені вбрання пристойне й гарне.

А що, коли про мене пустять славу

Про те, що я сама, так легковажно,

Помандрувала в небувалу путь?

Боюсь, що це мене збезчестить.

ЛЮЧЕТТА

Що ж,

Як боїтесь, то зоставайтесь дома.

ДЖУЛІЯ

Ні-ні, не згодна я.

ЛЮЧЕТТА

Тоді рушайте

І викиньте безчестя з голови.

Якщо Протея ваш приїзд потішить, —

Дарма, як хто засудить ваш від’їзд!

А втім, боюсь я, що синьйор Протей

І трішки не зрадіє вам.

ДЖУЛІЯ

Якраз

Цього я зовсім не боюсь, Лючетто.

О, тисячі присяг, його благання,

І сліз його безмежний океан,

Його слова про вічнеє кохання, —

Усе те запорукою мені,

Що я — бажана гостя для Протея!

ЛЮЧЕТТА

Таж річ відома: сльози і слова —

Знаряддя всіх чоловіків облудних.

ДЖУЛІЯ

Лише низьких, задля мети низької!

Ні, люба, мій Протей з’явивсь на світ

Під зіркою правдивою, й тому

Його слова — міцні зобов’язання;

Його присяги — непохитна правда;

Його кохання — чисте і безгрішне;

Від серця щирого він сльози ллє

Й такий далекий серцем від облуди,

Як і блакить небесна від землі.

ЛЮЧЕТТА

Просіть же небо, щоб довів це він,

Коли ви з ним зустрінетесь!

ДЖУЛІЯ

Лючетто,

Як любиш ти мене, не ображай

Протея так, під сумнів беручи

Його чесноти. Полюби його,

І цим ти й на мою любов заслужиш.

Ну, а тепер ходім мерщій до мене;

Поможеш ти мені зібрати все,

Що треба для жаданої мандрівки.

Все, що я маю, кидаю на тебе:

Моє добро, маєтності, — все, все

І навіть добру славу, а взаміну —

Лиш виряди мене в далеку путь.

Ні слова більш! Берися ж до роботи!

Баритися не маю я охоти!

Виходять.

Дія третя

Сцена 1

Мілан. Покій у герцоговім палаці. Входять герцог, Туріо та Протей.

ГЕРЦОГ

Синьйоре Туріо, я попрошу вас:

Лишіть нас на хвилину. Треба нам

Поговорить про дещо по секрету.

Туріо виходить.

То що ж ви маєте мені сказати?

ПРОТЕЙ

Володарю, все те, що мушу я

Сказати вам, я мав би потаїти

Заради дружби; та коли згадаю

Про ласку ту, що ви подарували

Мені, негідному, — велить мені

Моє сумління вам ту річ відкрити,

Якої за обставин інших, пане,

Ніхто від мене зроду б не дізнався.

То знайте ж, пане: друг мій Валентин

Наміривсь викрасти цієї ночі

У вас дочку; він сам мені сказав те.

Я знаю: ви бажаєте віддати

Її за Туріо, хоч цей юнак

Шляхетній синьйорині осоружний.

Коли б же так її у вас украли,

То це вразило б вас на схилі віку

У серце прямо. Отже, я вважаю

Це зараз за свою святу повинність

Вам викрить їхній план; багато краще

На друга виказать, аніж дозволить,

Щоб замір той здійснився, і стягти

На вашу голову біду, яка

Дочасно вас звела б у домовину.

ГЕРЦОГ

Протею мій, я дякую тобі

За чесне піклування! Не забуду

Тобі цього повік. Я й сам не раз

Кохання їхнє помічав, коли

Здавалось їм, що міцно я заснув;

І часто я збирався Валентина

З дочкою роз’єднать, заборонивши

Йому відвідувати мій палац.

Та боячись, коли б не помилитись —

Невинного не взяти на підозру

(Чого я завжди уникав, синьйоре), —

До нього був привітний я й ласкавий,

Щоб непомітно з’ясувать все те,

Про що мені ти щойно розповів.

А щоб ти знав, як я того боявся, —

Бо відав — юність спокусити легко, —

Скажу тобі, що я свою дочку

В високій вежі на ніч замикаю.

Тож викрасти її немає змоги.

ПРОТЕЙ

То знайте ж, ясний пане, — змога є.

Він влізе по драбині мотузяній

В її вікно і викраде кохану.

Пішов він саме зараз по драбину.

І має принести її сюди;

Отут ви й можете його застукать.

Але, прошу вас, будьте обережні,

Мій герцогу шляхетний, щоб не міг

Він здогадатися, що я відкрив вам

Таємну змову їхню. Спонукала

Мене на це лише любов до вас,

А не ворогування проти друга.

ГЕРЦОГ

Клянуся честю, Валентин довіку

Не знатиме, що викрив змову ти.

ПРОТЕЙ

Ось Валентин; мій пане, прощавайте! (Виходить)

Входить Валентин.

ГЕРЦОГ

Куди ви квапитеся, Валентине?

ВАЛЕНТИН

Даруйте, ваша світлосте, чекає

На мене посланець; він має взяти

Листи мої до друзів. Отже, я

Біжу, щоб швидше їх йому віддати.

ГЕРЦОГ

Листи оті, мабуть, важливі дуже?

ВАЛЕНТИН

Я сповіщаю лиш про те, який

Здоровий я і як живу щасливо

При вашому дворі, мій ясний пане.

ГЕРЦОГ

Ну, то пусте! Побудь зі мною хвильку,

Обговорить з тобою мушу я

Одну таємну особисту справу.

Таж, певно, знаєш ти, що я хотів

Дочку за пана Туріо віддати.

ВАЛЕНТИН

Я знаю, герцогу; то, безперечно,

Чудова партія: жених багатий,

До того ж доброчесний і вельможний,

І в нього є всі якості, які

Для мужа вашої дочки потрібні.

Хіба ж він синьйорині не до серця?

ГЕРЦОГ

Ні, мій синьйоре, — ради з тим немає!

Вона примхлива, вперта, гордовита,

Зухвала, неслухняна, норовлива

Й не визнає повинності; вона

Себе не має за мою дочку

Й мене як батька зовсім не шанує.

Признаюся тобі, що все те разом

В душі моїй любов до неї вбило.

Я сподівався, що на схилі віку

Її любов мене догляне ніжно,

Та помилився й вирішив я сам

Удруге одружитися; нехай

Її бере, хто хоче. Лиш краса

Тепер їй буде посагом за те,

Що батька не схотіла шанувати.

ВАЛЕНТИН

А чим же можу я допомогти вам?

ГЕРЦОГ

В одну прекрасну даму тут, в Мілані,

Я закохавсь, мій друже; на біду ж —

Вона сувора надто, і холодна,

І не звертає жодної уваги

На всю мою старечу красномовність.

Тож я хотів би, щоб на певний час

Ти став мені за вчителя, мій друже,

(Я вже й забув, як упадати слід,

Та й звичаї колишні відмінились),

Навчи ж мене, що маю я вчинити,

Аби прихильно глянули на мене

Моєї дами очі променисті?

ВАЛЕНТИН

Якщо слова безсилі — обдаруйте!

Коштовні речі краще промовляють —

Усі жінки їх вельми полюбляють.

ГЕРЦОГ

Вона назад дарунки відсилає.

ВАЛЕНТИН

Бо удає, немов їх зневажає.

Іще пошліть, і в розпач не впадайте,

Та на любов надії не втрачайте:

В байдужості красуня часом криє

Майбутні любощі і нишком мріє.

Як гнівається, свідчить це якраз —

Здобути хоче більш кохання в вас.

Як прожене вас, нічого боятись:

Самотньою не любить залишатись!

Від неї правди ви не сподівайтесь,

Бо каже: «Йдіть!», а думає: «Лишайтесь».

Хваліть її, на лестощі ловіть;

Хоч і бридка, ви ангелом зовіть.

Невправний той мужчина поміж нами,

Хто б жінки знадити не міг словами!

ГЕРЦОГ

Але ж оцю, що я тобі кажу,

Її рідня давно вже обіцяла

Шляхетному синьйору молодому.

А щоб не залицявсь до неї інший,

Її удень дбайливо стережуть.

ВАЛЕНТИН

То я б ту панну уночі навідав.

ГЕРЦОГ

Таж двері замкнено, а ключ — у схові;

До неї не потрапиш і вночі.

ВАЛЕНТИН

Що ж заважа в вікно до неї влізти?

ГЕРЦОГ

Ох, надто високо її кімната,

А мури застрімкі, і через те

Немае способу до неї влізти,

Не важачи життям.

ВАЛЕНТИН

То я б нараяв

Драбину мотузяну взять з гаками

Й на вежу злізти до нової Геро,

Якщо відважні ви, як той Леандр.

ГЕРЦОГ

Навчи мене, ти ж лицар бездоганний,

Де міг би я знайти таку драбину.

ВАЛЕНТИН

Коли її вам треба, ясний пане?

ГЕРЦОГ

Цієї ночі, бо ж любов, — дитина,

Вона мерщій хапає все, що може.

ВАЛЕНТИН

Годині к сьомій принесу драбину.

ГЕРЦОГ

І ще одно: туди піду я сам;

То як мені драбину ту пронести?

ВАЛЕНТИН

Вона легка, володарю, й не важко

Її сховати під рясним плащем.

ГЕРЦОГ

Під отаким, наприклад, як і твій?

ВАЛЕНТИН

Так, пане мій.

ГЕРЦОГ

Дозволь його помірять,

І я собі такого ж роздобуду.

ВАЛЕНТИН

Тут кожен плащ, володарю, згодиться.

ГЕРЦОГ

Я зовсім розучився їх носити.

Дозволь мені накинути твого! —

(Стягує з Валентина плащ)

Це що за лист?! До Сільвії?! Ого!

Ось і драбина, що мені потрібна!

Прошу пробачення, синьйоре мій,

Але листа я мушу розпечатать.

(Читає)

«Раби мої — думки, всі мрії красні

Мчать в далечінь до Сільвії моєї.

Якби ж то й я у тиху нічку ясну

Полинути так само міг до неї!

Ті слуги їй на грудях спочивають,

А я, господар їхній, гину з туги,

Свою нещасну долю проклинаю

Й ніяк не можу стерпіти наруги!

Кляну себе за те, що їх послав

Туди, де сам я раювати мав!»

Так-так! А це що?

«Я Сільвію звільню цієї ночі».

То он в чім річ! Для того і драбина.

А, Фаетоне (Меропсів синок),

Наважився ти правити зухвало

Небесним повозом і, мов шалений,

Спалити всесвіт?! Та невже схотів ти,

Побачивши, що світить і тобі,

Зірвати з неба зірку?! Забирайся!

Низький пролазо! Геть, зухвалий рабе!

Мани усмішкою таких, як сам!

І знай — якщо ти вийдеш звідси цілий,

За те подякуй добрості моїй,

А не твоїм заслугам. Ця-бо ласка —

Понад усі, що ними так сердечно

Тебе я ущедряв. Але ж, як ти

В моїх лишишся володіннях довше,

Ніж невідкладний вимага від’їзд,

Клянуся небом, гнів мій переважить

Мою любов до тебе й до дочки!

Іди ж! Я слухать виправдань не буду!

Як любиш ти життя, то забирайся!

(Виходить)

ВАЛЕНТИН

О, краще смерть, ніж жити на тортурах!

Смерть — це вигнання від самого себе;

А Сільвія — це я; таж у вигнанні

Від Сільвії моєї — буду я

В вигнанні сам від себе! Горе, горе!

Смертельне те вигнання! Ясне світло —

Не світло вже, як Сільвії не бачу!

І задля мене радість — то не радість,

Як Сільвії нема. Чи ж можу я

Лиш мріями живить моє кохання?

Задовольнятись привидом блаженства?

Як ніч без Сільвії я перебуду,

Мене не тішить солов’їний спів!

Коли удень я Сільвії не бачу,

Нема для мене сонця в чистім небі.

Без неї я — ніщо! Вона одна

Дає мені життєву силу, й гріє,

І бадьорить мене, й пильнує чуйно.

Вигнанням я від смерті не врятуюсь!

Зоставшись тут, від смерті не втечу.

Утікши звідси, сам себе уб’ю я!

Входять Протей та Ланс.

ПРОТЕЙ

Біжи, хлопче, біжи, біжи і знайди мені йогої

Мерщій! Мерщій!

ЛАНС

Тю-гу! Тю-гу!

ПРОТЕЙ

Що ти бачиш?

ЛАНС

Того, кого ми шукаємо; на його голові немає жодної волосинки, щоб не була вона Валентиновою.

ПРОТЕЙ

Що? Валентин?

ВАЛЕНТИН

Ні.

ПРОТЕЙ

Хто ж ти? Його примара?

ВАЛЕНТИН

І не примара.

ПРОТЕЙ

То що ж ти?

ВАЛЕНТИН

Ніщо.

ЛАНС

А хіба ж ніщо годне розмовляти? Господарю, можна йому полатати спину?

ПРОТЕЙ

Кому ти хочеш полатати спину?

ЛАНС

Нічому.

ПРОТЕЙ

Забирайся, лобуряко!

ЛАНС

А чого ж то, господарю? Адже ж я хочу полатати спину нічому! Ну, зробіть ласку, дозвольте.

ПРОТЕЙ

Геть! Забирайсь, негіднику, кажу я.

Мій друже, Валентине, слово лиш.

ВАЛЕНТИН

Я став глухий для добрих слів, мій друже.

Бо повні вуха маю слів лихих.

ПРОТЕЙ

Тоді свої — в мовчанні поховаю;

Вони жорстокі, злі й немилозвучні.

ВАЛЕНТИН

Померла Сільвія?!

ПРОТЕЙ

Ні, Валентине.

ВАЛЕНТИН

Немає Валентина вже для неї!

То зрадила мене?

ПРОТЕЙ

Ні, Валентине.

ВАЛЕНТИН

Відтоді Валентина вже нема,

Як зрадила мене моя кохана!

Ну, то кажи, як щось казати маєш.

ЛАНС

Синьйоре, є наказ, щоб вас прогнати.

ПРОТЕЙ

Що стать вигнанцем мусиш ти. Так-так, —

Гіркі новини! Маєш ти покинуть

І місто це, і Сільвію, й мене.

ВАЛЕНТИН

О, я вже ситий горем цим нестерпним!

Ще трохи, і воно мене задушить.

А Сільвія про те вже знає?

ПРОТЕЙ

Так,

І присуду жорстокому цьому

(Його-бо не скасовано ще й досі)

Вона пожертвувала море перлів,

Що їх усі сльозами звуть; і, впавши

Своєму батькові до ніг, ридала

Й ламала білі рученьки свої,

Які немовби крейдою взялися,

Немов поблідли від тяжкого горя.

Та ні благання, ані зойки тужні,

Ні срібних сліз потоки, ні покірне

Колінкування перед лютим батьком, —

Ніщо йому не зворушило серця!

Ні, мовив він, як схоплять Валентина,

То муситиме вмерти! — і дочку,

За те, що так за тебе обставала,

Ту ж мить звелів він кинути в темницю

Й погрожував гнівливо залишити

Її в отім ув’язненні навік.

ВАЛЕНТИН

Ні слова більш, якщо останнім словом

Мене убить не хочеш! А коли

Цього ти хочеш, то прошу сердечно:

Шепни його мені на вухо, хай

Кінцевим буде слово те акордом

До неомірної моєї туги.

ПРОТЕЙ

Ой, не журися тим, чого направить

Не можеш сам. А краще пошукай,

Як лихові зарадити найліпше, —

Всі людські злигодні зціляє час.

Як тут зостанешся, ти не побачиш

Коханої і тільки наразиш

Життя своє на небезпеку, друже.

Підпорою в коханні є надія;

Озбройся нею і скоріш тікай, —

Вона-бо захист від думок тужливих.

Твої листи летітимуть сюди,

Хоча ти сам далеко будеш звідси;

Шли їх мені, щоб я передавав їй,

Щоб раз у раз на сніжно-білих грудях

Могла ховати їх твоя кохана.

Спливає час! Розмови ці даремні!

Хутчій рушаймо! До міської брами

Я проведу тебе; ми поговорим,

Як раду на твою знайти біду.

Якщо ти Сільвію кохаєш справді,

То бережи себе, хоча б для неї.

Обачний будь! Ну, поспішаймо, друже!

ВАЛЕНТИН

Будь ласка, Лансе, як побачиш Спіда,

Скажи, щоб він поквапивсь коло брами

Північної мене догнати.

ПРОТЕЙ

Дурню,

Знайди його! Ходімо ж, Валентине.

ВАЛЕНТИН

О Сільвіє! О Валентин бездольний!

Валентин і Протей виходять.

ЛАНС

Я тільки дурень, бачте; а проте мені вистачило глузду, щоб збагнути, що господар мій — шахрай; атож, ніхто інший, як негідник! Ні одна жива істота не знає й не відає, що я закоханий; а проте я направду закоханий: цієї таїни не витягнеш з мене навіть цугом; і того не витягнеш нізащо, в кого я закоханий; а проте це — жінка! Але хто ця жінка, я не скажу й самому собі; а проте це сільська дівчина, корівниця; одначе вона не зовсім дівчина, бо в неї були вже хрестини; проте — вона таки дівчина, бо вона дівчина-служниця в свого господаря і працює у нього за плату. Вимуштровано її краще, ніж водолазного пса, а то вже дуже багато для простої християнської душі. Ось реєстр (добуває папірця) її чеснот. (Читає) «Перш за все, вона може носити й приносити». Ну, що ж, адже ж більше зробити не здужає й коняка; ні, коняка приносити не може, вона може тільки носити; виходить, моя корівниця краща, ніж будь-яка шкапа. По-друге: вона вміє доїти»; о, бачте, яка чудова якість у дівчини, якщо в неї чисті руки.

Входить Спід.

СПІД

Здоровенькі були, синьйоре ЛансеІ Куди це ви попливли з вашими думками?

ЛАНС

Поплив не я, а мій господар.

СПІД

Завжди він усі слова поперекручує. Що новенького вичитав ти з отого папірця?

ЛАНС

Чорні новини, — найчорніші зі всіх, що ти їх будь-коли чував.

СПІД

Тобто які чорні, хлопче?

ЛАНС

Еге ж, такі чорні, як чорнило.

СПІД

А дай-но я почитаю.

ЛАНС

Чи ти ба, чого тобі, лобуряко, закортіло! Та ти й читати не вмієш.

СПІД

Брешеш, бо вмію.

ЛАНС

Ну, стривай, ось я перевірю. Кажи: хто тебе породив?

СПІД

Ото питання! А звісно хто — син мого дідуня.

ЛАНС

Ах ти ж невігласе, бараняча твоя голова! Син твого дідуня? Де ж пак! Тебе породив син твоєї бабуні! Он що! Чув? От і виходить, що ти читати не вмієш.

СПІД

Давай-но! Покажи, що там написано, в тому папірці.

ЛАНС

На, дивись. І хай допоможе тобі святий Миколай!

СПІД (читає)

«До того ж: вона вміє доїти».

ЛАНС

Атож, це вона вміє.

СПІД

«По-третє: вона варить добре пиво».

ЛАНС

А звідси, бач, і приказка: благословенні ті, що варять добре пиво.

СПІД

«Вона вміє шити».

ЛАНС

Виходить, коло неї буде з чого жити.

СПІД

«Вона вміє плести».

ЛАНС

А чого ж іще чоловікові треба, коли він має жінку, яка постачатиме йому панчохи? То можна й без посагу обійтися!

СПІД

«Вона вміє прати й качати».

ЛАНС

І це до діла! Аби було що вдягти, а брудна не ходитиме.

СПІД

«Вона вміє прясти».

ЛАНС

Ловко! То мені не треба буде про неї дбати: сама прядкою зароблятиме собі на хліб.

СПІД

«Вона має ще багато безіменних чеснот».

ЛАНС

Це, бач, означає, що в неї багато нешлюбних чеснот, тобто — байстрюків; а ті ж бо не знають своїх батьків, отож і ймення не мають.

СПІД

А далі йдуть її вади.

ЛАНС

Так би мовити, на п’яти її чеснотам наступають.

СПІД

«Не слід цілувати її натщесерце, в неї-бо неприємно тхне з рота».

ЛАНС

Пусте! Цю ваду можна виправити сніданком; читай далі.

СПІД

«Вона любить солодко попоїсти».

ЛАНС

То й краще: що більше вона їстиме, то легше виправить свій дух.

СПІД

«Вона балакає уві сні».

ЛАНС

То не біда, — аби вона не спала, балакаючи.

СПІД

«Вона не балакуча».

ЛАНС

Ну й бевзь же! Записати таке до її вад! Таж небалакучість — то найвища чеснота в жінці. Прошу тебе, викресли це звідси й постав першою з найголовніших чеснот.

СПІД

«Вона норовлива».

ЛАНС

І це викресли: всі Євині дочки заражені цією вадою. Відібрати в жінок таку спадщину просто неможливо.

СПІД

«Вона не має зубів».

ЛАНС

Ще й краще для мене, бо я дуже люблю шкоринки.

СПІД

«Вона сварлива».

ЛАНС

Дарма! Таж зубів вона не має, — виходить, кусатися не зможе.

СПІД

«Вона любить заглядати в чарку».

ЛАНС

То вже таке діло: якщо трунок добрий, то нехай частується; як вона не схоче, то й я не від того, щоб чарчину вихилити. Добрі речі треба шанувати.

СПІД

«Вона надто щедра».

ЛАНС

На слова? Та де там! Адже тут сказано, що вона небалакуча; а на гроші не розщедриться, бо гаманець завжди буде при мені; ну, а на інше що — нехай собі! Нічого не вдієш. Гаразд, поїхали далі.

СПІД

«Іtem: вона має більше волосся, ніж розуму, і більше вад, ніж волосся, і більше грошей, ніж вад».

ЛАНС

Годі, годі, — я її беру, хоч у цьому місці я двічі, а може, й тричі вагався: брати чи не брати. А прочитай-но ще разочок це саме місце.

СПІД

«Вона має більше волосся, ніж розуму».

ЛАНС

Більше волосся, ніж розуму. дуже можливо, і я це доведу. Покришка на солянці накриває сіль, виходить, її більше, ніж солі; волосся покриває голову з розумом, виходить, його більше, ніж розуму в голові: адже більше завжди покриває менше. Що далі?

СПІД

«І більше вад, ніж волосся».

ЛАНС

Це жахливо. О, коли б цього пункту не було!

СПІД

«І більше грошей, ніж вад».

ЛАНС

Ах, просто розкіш! Це слово скрашає всі її вади. Гаразд, я її беру. А якщо буде весілля, — адже ж на світі немає нічого неможливого.

СПІД

Що тоді?

ЛАНС

Тоді я скажу тобі, що твій господар чекає на тебе коло Північної брами.

СПІД

На мене?

ЛАНС

На тебе. А ти ж хто такий? Йому траплялося чекати й не таких, як ти.

СПІД

То я мушу йти до нього?

ЛАНС

Ти мусиш летіти до нього! Ти тут так довго байдикував, що, мабуть, і бігцем не поспієш.

СПІД

То чом же ти, бовдуре, не сказав мені цього раніше? А бодай тебе з корінням вигладило разом з твоїми любовними цидулками! (Виходить)

ЛАНС

Ех, та й нагорить же йому за те, що він читав мого листа! Так йому й треба! Бовдур неотесаний! Пхає свого носа до чужих таємниць! Піду і я за ним, помилуюся, як йому прочухана даватимуть. (Виходить)

Сцена 2

Покій у герцоговім палаці.

Входять герцог і Туріо.

ГЕРЦОГ

Синьйоре Туріо, ви не турбуйтесь,

Тепер вона полюбить вас напевне;

Таж Валентина вигнано звідсіль,

Його вже не побачить.

ТУРІО

Ох, відтоді,

Як вигнано його, мене ще більш

Ненавидить вона та, як і завжди,

Глузує з мене так, що на взаємність

Я втратив будь-яку надію.

ГЕРЦОГ

Ат!

Кохання те її колишнє схоже

На крижану фігурку — ту, яка

Відразу тане, лиш теплом війнуло,

І губить форму. Так в дочки моєї

Думки замерзлі теж розтануть з часом,

Забудеться негідний Валентин.

Входить Прoтей.

Ну що, синьйор Протею? Де земляк ваш?

Поїхав звідси, як йому звелів я?

ПРОТЕЙ

Поїхав, герцогу.

ГЕРЦОГ

Його від’їзд

Дочку мою страшенно опечалив.

ПРОТЕЙ

Мине короткий час, і вмре печаль.

ГЕРЦОГ

Це й я кажу, а Туріо не вірить.

Протею мій, мені довів твій вчинок

І відданість твою, й твою прихильність;

Та й я до тебе привернувся; отже,

Просити в тебе хочу я поради.

ПРОТЕЙ

Як вашої не буду вартий ласки,

Нехай навік я втрачу вашу ласку!

ГЕРЦОГ

Ти ж знаєш, як я хочу одружити

З синьйором Туріо мою дочку.

ПРОТЕЙ

Так, герцогу.

ГЕРЦОГ

І знаєш ти також

Що волі батьківській вона рішуче

Не хоче улягать.

ПРОТЕЙ

Не хтіла, пане,

Допоки був тут Валентин.

ГЕРЦОГ

Е, ні!

Вона стоїть уперто на своєму.

Порадь мені, що маємо зробити,

Щоб дівчина забула Валентина

І покохала Туріо.

ПРОТЕЙ

Є засіб:

Хай наклепають їй на Валентина,

Що він облудний, боягуз, що він

Низького роду, — це такі три ґанджі,

Що їх жінки ненавидять найбільше.

ГЕРЦОГ

Вона збагне, що то на нього наклеп.

ПРОТЕЙ

Звичайно, так, якщо винити буде

Його запеклий ворог; тож-бо мусить

Сказать їй все його найкращий друг.

ГЕРЦОГ

То маєте ви взяти це на себе.

ПРОТЕЙ

Звільніть мене від цього, ваша світлість!

Шляхетному синьйорові не личить

Негідно так брехати, ще й на друга!

ГЕРЦОГ

Як ваша похвала не помогла б,

То й наклеп ваш йому вже не пошкодить;

А через те — однаково для вас,

Чим маєте мені ви прислужитись.

ПРОТЕЙ

Я вам скоряюсь, герцогу шляхетний;

Як зможе вплинути на неї наклеп,

Вона розлюбить Валентина швидко.

Та викинуть із серця ту любов

Не значить закохатися у Турйо.

ТУРІО

От саме через те, як почнете

Ви з неї витягать любов до нього,

То щоб, бува, не сплуталась вона

Й не стала негодяща, постарайтесь

Схилить її до мене; а для того

Ви маєте мене так вихваляти,

Як будете ганьбити Валентина.

ГЕРЦОГ

Тож ми звіряємось на вас, Протею;

Нам Валентин розповідав, що ви

Десь-інде маєте свою кохану

І що не здатні зрадить ви й зламати

Присягу. Через те я дозволяю

Вам з Сільвією бачитися вільно.

Вона сумує, плаче і нудьгує,

Та вам, як другові його, — зрадіє;

Ви зможете намовити її

Забути Валентина й покохати

Того, хто друг мені.

ПРОТЕЙ

Зроблю я все,

Що тільки зможу, пане мій. А ви,

Синьйоре Туріо, не відступайтесь;

Вам слід було б піймать її, мов пташку,

В сильце пісень любовних та сонетів,

Що в них бриніла б непохитна вірність.

ГЕРЦОГ

О так, поезія — небесний дар,

І в ній могутня сила!

ПРОТЕЙ

Заспівайте

Про те, що на олтар її краси

Ви офіруєте і ваші сльози,

Й зітхання ваші, й ваше чисте серце!

Пишіть, допоки стане вам чорнила,

А висохне — пишіть сльозами. Хай

З отих рядків — і ніжних, і жагучих, —

Кохання ваше промовля до неї.

На чародійній лютні ув Орфея

Бриніли замість струн поетів жили;

І звук їх золотий, коли він грав,

Пом’якшував гранітні скелі й крицю,

І тигрів приручав, і викликав

З безмірної морської глибини

Левіафанів-велетнів на берег,

І їх примушував іти в танець!

Отож, сумні елегії зложивши,

Ви прокрадіться нишком уночі

До любки під вікно і, запросивши

Музик чудових, в супроводі їх

Співайте їй сумної серенади,

Так щоб кохана врешті зворушилась!

А безгомінна ніч була співзвучна

Благанням тужним пісні про кохання.

Оце єдиний шлях до серця панни.

ГЕРЦОГ

Так може вчить лиш той, хто сам кохає.

ТУРІО

Я цеї ночі виконаю все,

Що ти мені порадив. Отже, мій

Наставнику, ласкавий мій Протею,

Прошу тебе, ходім до міста разом,

Щоб там музик чудових напитати;

Я маю вже добрячого сонета

І ним чудовий задум твій почну.

ГЕРЦОГ

Час добрий вам, синьйори.

ПРОТЕЙ

Ваша світлість,

Ми до вечері ваші вірні слуги;

По тому ж візьмемось до справ.

ГЕРЦОГ

Ні-ні!

Не гайтеся, я відпускаю вас.

Виходять.

Дія четверта

Сцена 1

Ліс поблизу Мантуї.

Входить кілька розбійників.

1-Й РОЗБІЙНИК

Тримайтесь, хлопці, он іде прохожий.

2-Й РОЗБІЙНИК

А хоч би й десять, — бийте їх, не бійтесь!

Входять Валентин та Спід.

3-Й РОЗБІЙНИК

Спиніться! Стійте! Нічичирк! Хутчій

Давайте все, що маєте, а ні,

То зв’яжемо й самі повідбираєм.

СПІД

Синьйоре, ми загинули! Це ті

Негідники, що їх тут навкруги

Бояться всі мандрівці.

ВАЛЕНТИН

Друзі…

1-Й РОЗБІЙНИК

Ні,

Не друзі ми: ми — ваші вороги!

2-Й РОЗБІЙНИК

Та цить! Послухаймо його, що скаже.

3-Й РОЗБІЙНИК

Клянусь моєю бородою, — правда!

Здається, він пристойний чолов’яга.

ВАЛЕНТИН

То знайте ж, нічого мені втрачати.

Мене так тяжко доля покарала,

І сам не знаю за що! Все добро,

Що маю я, — це мій нужденний одяг.

Як тільки ви роздягнете мене,

То й візьмете усе моє багатство.

2-Й РОЗБІЙНИК

Куди простуєте?

ВАЛЕНТИН

В Верону.

1-Й РОЗБІЙНИК

Звідки ви йдете?

ВАЛЕНТИН

З Мілана.

3-Й РОЗБІЙНИК

А довго там жили?

ВАЛЕНТИН

Шістнадцять місяців, і жив би й довше,

Коли б не вигнала мене звідтіль

Лукава доля.

1-Й РОЗБІЙНИК

Ви вигнанець?

ВАЛЕНТИН

Так.

2-Й РОЗБІЙНИК

За віщо ж вигнано вас звідти?

ВАЛЕНТИН

Ох,

За те, про що мені й згадати гірко.

Я вбив там одного й тепер караюсь;

Але я вбив його у чеснім ґерці,

Без підступу й без ошуканства.

1-Й РОЗБІЙНИК

Ну,

Якщо це так, нема чого й каратись.

Невже вас вигнано за ту дрібницю?

ВАЛЕНТИН

Атож, ще й радий я, що лиш на цьому

Все лихо окошилося.

2-Й РОЗБІЙНИК

Так-так.

А мови знаєте ви чужоземні?

ВАЛЕНТИН

Я замолоду мандрував чимало,

Й завдячений цьому, що знаю їх;

А ні, то попадав не раз би в скруту.

3-Й РОЗБІЙНИК

Клянуся голим черепом ченця

Із славної ватаги Робін Гуда,

Цей молодець — отаман пречудовий

Для зграї нашої!

1-Й РОЗБІЙНИК

До діла кажеш.

Прошу вас всіх на кілька слів, панове!

СПІД

Синьйоре мій, пристаньте-бо до них;

Не бачив я розбійників чесніших.

ВАЛЕНТИН

Мовчи, негіднику!

2-Й РОЗБІЙНИК

Чи вам що-небудь у житті лишилось?

ВАЛЕНТИН

Нічого. В нас надія лиш на долю.

3-Й РОЗБІЙНИК

То знайте ж бо, що серед нас є хлопці

Значного роду; юність невгамовна

Нас викинула геть із товариства

Людей достойних. Так мене, наприклад,

З Верони вигнано за те, що я

Хотів був викрасти одну синьйору

Багату вельми й герцогову кревну.

2-Й РОЗБІЙНИК

Мене — із Мантуї за те, що я

Синьйорові шляхетному у сварці

Прошив кинджалом серце.

1-Й РОЗБІЙНИК

І мене

Так само вигнано за ті ж дрібниці.

Але вернімося до справи! (Ми

Самі признались вам в провинах наших,

Щоб виправдати перед вами те,

Що ми розбійники). Отож, синьйоре,

Ми бачимо, що ви ставні й вродливі,

Ще й мови знаєте чужі, а нам

Освіченого чоловіка треба,

Такого ось, як ви, у нашім ділі.

2-Й РОЗБІЙНИК

До того ж ви — вигнанець, як і ми,

Й тому ми перш за все у вас питаєм:

Чи згодні за отамана в нас бути,

Й, скоряючись потребі неминучій,

Із нами разом жити тут у лісі?

3-Й РОЗБІЙНИК

Що скажеш ти? Чи пристаєш до нас?

Скажи лиш «так», і станеш на чолі,

І за отамана у нас ти будеш:

Всі, як один, ми скоримось тобі,

Й любити будемо, і шанувати,

Як нашого привідця й короля.

1-Й РОЗБІЙНИК

А скажеш «ні», то знай: тобі не жити!

2-Й РОЗБІЙНИК

Щоб не хваливсь ти ласкою, що ми

Її тобі зробили.

ВАЛЕНТИН

Згоден я

І з вами залишусь, але за те

Кляніться, що не вчините ви кривди

Ні бідакам-мандрівцям, ні жінкам.

3-Й РОЗБІЙНИК

Та ми й самі гидуємо з таких

Негідних і ганебних справ. Ходімо ж!

До хлопців наших відведем тебе.

На нами придбані скарби поглянь,

Що, як і ми усі, віднині будуть

У віданні твоєму, отамане.

Виходять.

Сцена 2

Мілан. Перед герцоговим палацом.

Входить Протей.

ПРОТЕЙ

Я спершу зрадив друга Валентина,

Тепер я мушу Турйо одурити.

Удаючи, що взяв його під захист,

Я про своє лише кохання дбав;

Та Сільвія правдива надто й чесна,

Її ніяк я спокусить не можу

Негідним даром залицянь моїх.

Ледь переконувать її почну,

Що вірно й щиро я її кохаю,

Вона відразу ж докоря мені,

Що друга я мого підступно зрадив;

Ледь словом прохоплюся про її

Красу непереможну — починає

Вона мене картати, що забув я,

Як Джулії в коханні присягався.

Та, насміхам її наперекір,

Я перед нею — мов той хатній цуцик:

Що більш вона любов мою жене,

То більше лащиться любов до неї.

Ось Туріо іде; я мушу з ним

Потішить серенадою кохану.

Входять Туріо та музиканти.

ТУРІО

Синьйоре, ви? Сюди ви прослизнули

Раніш за нас, як бачу.

ПРОТЕЙ

Так, синьйоре,

Кохання прослизає там, де йти

Не можна прямо.

ТУРІО

Все ж я сподіваюсь,

Що вашого закохання предмет

Живе не тут?

ПРОТЕЙ

Звичайно, тут, інакше

Мене б тут не було.

ТУРІО

То хто ж предмет той?

Не Сільвія ж?

ПРОТЕЙ

Так, Сільвія, — для вас.

ТУРІО

Коли це так — велике вам спасибі!

Ну, почнемо ж, панове. Інструменти

Настроюйте і грайте веселіше.

Входять і спиняються віддалік господар заїзду та Джулія в хлопчачому вбранні.

ГОСПОДАР

Ну що ж, юний мій постояльцю, здається мені, що вам якийсь клопіт серце крає; щось ви невеселі, чому б то?

ДЖУЛІЯ

А тому, господарю мій, що я не можу бути веселий.

ГОСПОДАР

Ет, дурниці! Зараз ми вас розвеселимо: тут ви почуєте музику й побачите того синьйора, що про нього ви розпитували нині.

ДЖУЛІЯ

Я почую голос його?

ГОСПОДАР

Атож, почуєте.

ДЖУЛІЯ

Це буде музика для мене.

Грає музика

ГОСПОДАР

Слухайте! Слухайте!

ДЖУЛІЯ

Хіба й він між ними?

ГОСПОДАР

Авжеж! Та цитьте, ось послухаймо.

ПІСНЯ

Хто Сільвія? Яка вона,

Що так усі її кохають?

Розумна й лагідна вона,

Її принади надихають

І ваблять серце, — чарівна!

Чи добра ж? Так! Це знаєш ти!

Любов їй в очі залетіла,

Рятуючись від сліпоти,

Знайшовши ліки там, — прозріла

Й не квапиться звідтіль піти.

На світі Сільвія одна, —

На честь її пісень співаймо!

Вона приваблива, знадна,

Над все її лиш вихваляймо!

Вона ж мов квітка запашна!

ГОСПОДАР

Що вам, юначе? Ви вже., бачу я, зовсім зажурилися. Музика, чи що, не припала вам до вподоби?

ДЖУЛІЯ

Ви помиляєтесь: не музика, а музикант мені не до вподоби.

ГОСПОДАР

Отакої! Чого ж то, милий юначе?

ДЖУЛІЯ

Він грає фальшиво, батьку мій.

ГОСПОДАР

Як-то? Він грає не на тих струнах?

ДЖУЛІЯ

Ні, не те; але він грає так фальшиво, що надриває струни мого серця.

ГОСПОДАР

Ви маєте надто ніжне вухо.

ДЖУЛІЯ

О, я волів би оглухнути! Така гра — справжні тортури для мого серця.

ГОСПОДАР

Бачу я, що ви не любите музики.

ДЖУЛІЯ

Навпаки; але я не люблю її, коли вона фальшива.

ГОСПОДАР

Послухайте лишень, які чудові варіації, як міняються голоси.

ДЖУЛІЯ

Так-так, ось саме ці швидкі зміни мене й дратують.

ГОСПОДАР

Та невже ж ви хотіли б, щоб вони все тієї ж самої грали?

ДЖУЛІЯ

Я тільки хотів би, щоб один із них завжди грав на один мотив. Скажіть, одначе: часто цей Протей навідує оту вельможну панну?

ГОСПОДАР

Я скажу вам те, що чув від Ланса, його слуги: той синьйор закохався в неї шалено.

ДЖУЛІЯ

А де Ланс?

ГОСПОДАР

Пішов по собаку; завтра, за наказом свого господаря, він має віднести того собаку до цієї панни; то їй такий дарунок від синьйора Протея.

ДЖУЛІЯ

Цитьте! Тихо! Відійдімо трохи вбік; ці панове розходяться.

ПРОТЕЙ

Синьйоре Туріо, ви не турбуйтесь!

Я хитро так облагоджу це діло,

Що ви здивуєтесь.

ТУРІО

А де ми з вами

Зустрінемося?

ПРОТЕЙ

Біля джерела

Григорія святого.

ТУРІО

То бувайте.

Туріо та музиканти виходять.

Вгорі, край свого вікна, з’являється Сільвія.

ПРОТЕЙ

Вітаю вас, шляхетна синьйорино.

СІЛЬВІЯ

Спасибі вам за музику, панове;

А з ким я розмовляю?

ПРОТЕЙ

З тим, синьйоро,

Чий голос вам давно знайомий став би,

Коли б його ви оцінили вірність.

СІЛЬВІЯ

Синьйор Протей?

ПРОТЕЙ

Атож, синьйор Протей

І ваш слуга покірний.

СІЛЬВІЯ

То чого ж

Бажаєте, синьйоре?

ПРОТЕЙ

Вам коритись.

СІЛЬВІЯ

Чудово! Тож ловлю на слові вас.

Цю ж мить додому забирайтесь спати!

О ти, підступний, зраднику лукавий!

Облудний чоловіче! Ти гадаєш,

Така вже я нікчемна й нерозумна,

Що дамся на підмову я негайно,

Поваблюсь на слова твої лестиві,

Що ними ти вже інших одурив?

Вертай, вертай назад, — мерщій покайся

Перед тією, що її кохав ти!

А я клянусь, облеснику лукавий,

Клянусь царицею блідою ночі,

Що я — глуха до всіх твоїх благань.

Твої запобігання зневажаю!

Мені вже й зараз сором криє щоки,

Що я марную час на балачки

З таким, як ти.

ПРОТЕЙ

Не потаю від вас,

Що я любив колись одну синьйору,

Але вона померла.

ДЖУЛІЯ (вбік)

Я могла б

На чисту воду вивести тебе,

Коли б заговорила: ту синьйору

Ще не покладено у домовину.

СІЛЬВІЯ

Нехай і так, але ж твій Валентин,

Твій друг, — живий; а знаєш добре ти,

Що ми заручені, — й тобі не сором

Його чуття так тяжко зневажати?!

ПРОТЕЙ

Подейкують, що й Валентин помер.

СІЛЬВІЯ

Ну, то вважай, що й я також померла,

Бо з ним поховано й моє кохання.

ПРОТЕЙ

Дозвольте, люба, викопать його!

СІЛЬВІЯ

Йди з цим проханням до могили тої,

Котру кохав ще за її життя,

А ні, то поховай із нею разом

Твою любов.

(вбік)

ДЖУЛІЯ

Цього не чує він.

ПРОТЕЙ

О синьйорино, згляньтесь наді мною!

Якщо у вас таке жорстоке серце,

То, може, віддали б ви свій портрет

Мені на згадку — той, що зараз висить

У вас в кімнаті, панно; буду я

З ним розмовлять, зітхати перед ним

І гірко плакати; адже відтоді,

Як іншому себе ви оддали,

Я — тінь лише, не більш, і вашій тіні

Своє кохання вірне присвячу.

ДЖУЛІЯ

Щоб дівчина потрапила вам в руки,

Її напевне одурили б ви

І в тінь би обернули, як мене.

СІЛЬВІЯ

Буть ідолом — то втіха замала,

Та, бачу, встигли ви уже з брехнею

Так зжитися, що молитеся тіні

І любите подобу, отже, я

Дарую вам портрет. Тож завтра вранці

Пришліть когось по нього. На добраніч.

ПРОТЕЙ

Ніч довга жде мене, як тих нещасних,

Що мають завтра вранці йти на страту.

Сільвія відходить від вікна.

ДЖУЛІЯ

Господарю, ходімо й ми?

ГОСПОДАР

Отакої! Я таки добренько здрімнув.

ДЖУЛІЯ

Скажіть мені, де живе синьйор Протей?

ГОСПОДАР

А звісно, в моєму заїзді. Гляньте, ніби вже й світ благословляється.

ДЖУЛІЯ

Ще ні; з усіх ночей моїх безсонних

Ця ніч була найдовша і найтяжча.

Сцена 3

Там само. Входить Егламур.

ЕГЛАМУР

Синьйора Сільвія мене просила

О цій порі навідати її;

До мене, мабуть, має пильну справу.

Синьйоро, синьйорино!

Вгорі, у вікні, з’являється Сільвія.

СІЛЬВІЯ

Хто так кличе?

ЕГЛАМУР

Слуга і друг ваш вірний, що чекає

На ваш наказ.

СІЛЬВІЯ

Синьйоре Егламуре,

Бажаю тисячу вам добрих ранків!

ЕГЛАМУР

І вам, шановна панночко, так само!

Ви наказали, і з’явився я

Так рано перед ваші ясні очі,

Щоб запитать, чим можу бути вам

Корисний я.

СІЛЬВІЯ

О Егламуре милий,

Ти — справжній лицар гідний (присягаю,

Що я так думаю й кажу це щиро).

Ти мудрий, співчутливий і відважний,

І знаєш ти, що серцем і душею

Кохаю я вигнанця Валентина;

Тобі відомо теж, що батько мій

Віддати вирішив мене за Турйо,

За дурня, осоружного мені.

Ти й сам кохав; я чула, як казав,

Що то було твоє найтяжче горе:

Звабливицю чарівну покохавши,

Навіки поховав свою любов;

Заприсягнувся на її могилі,

Що ти її не зрадиш, навіть мертву.

О Егламуре, вирішила я

До Мантуї тікати звідси нишком,

Туди, де оселивсь мій Валентин;

Та на шляхах, яж кажуть, небезпечно,

Тому прошу, щоб ти мене провів:

На честь твою і вірність покладаюсь.

Не говори мені про батьків гнів!

Подумай про мою журбу глибоку,

Журбу жіночу, й сам ти зрозумієш,

Що маю право утекти із дому,

Щоб врятуватись від гидкого шлюбу,

Який і небо, й доля прокляли!

Благаю я тебе всім серцем трудним,

Де сум тяжкий лежить, немов пісок

На дні морському, о, поїдь зі мною,

І будь мені товаришем в дорозі!

Як ні, то обіцяй мовчать про те,

Що я тобі відкрила, і наважусь

У путь далеку вирушить сама.

ЕГЛАМУР

Мені болять страждання ваші, панно.

І, знаючи, що породило їх

Шляхетне й чесне почуття, я згоден

Із вами подорожувати разом;

Мені дарма, що станеться зі мною,

Аби послало небо щастя вам.

Коли ж збираєтесь в дорогу?

СІЛЬВІЯ

Нині.

Лише стемніє.

ЕГЛАМУР

Де я вас зустріну?

СІЛЬВІЯ

У келії, у Патріка-ченця.

До нього хочу я піти на сповідь.

ЕГЛАМУР

Я буду там в призначену годину.

До вечора, шляхетна синьйорино.

СІЛЬВІЯ

Бувай, мій добрий Егламуре.

Виходять.

Сцена 4

Там само.

Входить Ланс зі своїм собакою.

ЛАНС

Ох, і тяжко ж господареві на серці, коли той, хто має бути йому за вірного слугу, поводиться, як невдячний пес! Я виховував його ще з цуценяти; я врятував йому життя, коли його вкинули в річку разом з трьома, а може, й чотирма сліпими братиками та сестричками! Я вишколював його так, як справжнього собаку. І чим же він мені за те віддячив?! Мій господар звелів відвести цього пса до панни Сільвії, мовляв, він його їй дарує. То й гаразд. Пішли ми. Та не встигли увійти до їдальні, як цей ледацюга вже підкрався до її тарілки й поцупив каплунячу ніжку. Гидко дивитись, коли собака не вміє триматися як слід у порядному товаристві! Слово честі, я хотів би, щоб він показав себе, так би мовити, освіченим, чемним псом, псом хоч куди! Ех, та що й казати, коли б я не був розумніший за нього та не взяв би на себе його гріха, то цього шолудивця неодмінно повісили б; їй-богу, набрався б він лиха за всі свої штуки! Ну поміркуйте самі: проліз він, бачте, до кімнати, в компанію трьох-чотирьох знатних собачих синів, та й шасть! — прямісінько під герцогів стіл, і раптом, раніше ніж можна було встигнути (даруйте на слові!) помочитися, все шановне товариство вже відчуло носом, що він тут! «Вигнати собаку!» — кричить один. «Яка паскудна тварина!» — кричить другий. «Почастуйте його гарапником!» — кричить третій. «Повісити його!» — кричить герцог.

Але я, впізнавши здалеку цей запах, відразу здогадався, що то наштукарив мій Креб; я — до того парубійка, що батожить у них собак, та й кажу: «Друже, чи не збираєтесь ви відшмагати цього песика?» — «Неодмінно збираюсь», — каже він. «А за що ж? — кажу я. — Ви його марно кривдите, бо це я наробив у кімнаті». А парубок той, недовго думаючи, відчухрав мене та й витурив геть із кімнати. Дозвольте запитати, чи багато знайдеться хазяїв, які вчинили б таку ласку своїм слугам? Еге-е, ще й не таке зі мною траплялося! А скільки разів, бувало, сидів я в колодках за ті ковбаси, що він же їх поцупив; коли б не я, то йому неодмінно довелося б гойдатись на мотузці, — їй-богу! Одного разу випало мені навіть вистояти біля ганебного стовпа за тих гусей, що він їх попридушував; а то б не минула його лиха година. І ти все це забув. А я добре пам’ятаю, яку штуку встругнув ти, коли ми виходили від панни Сільвії! Хіба ж я не загадував тобі не відводити від мене очей і робити все те, що я робитиму? Чи ти коли бачив, собачий сину, щоб я раптом підняв ногу й помочився на спідницю шляхетної дами? Чи ти коли бачив, щоб я витинав такі неподобні штуки?!

Входять Протей та Джулія, одягнена хлопцем.

ПРОТЕЙ

Ти звешся Себастьяном? Ти мені

Сподобався відразу, й хочу я

Тебе про послугу одну просити.

ДЖУЛІЯ

З охотою. Зроблю усе, що зможу.

ПРОТЕЙ

Я сподіваюсь.

(До Ланса)

Ось де ти, мерзенний!

Скажи, де ти провештався два дні?

ЛАНС

Я, пане, вештався, виконуючи ваші ж доручення: водив собаку до панни Сільвії, як ви мені загадали.

ПРОТЕЙ

І що ж вона сказала, побачивши мою маленьку перлину?

ЛАНС

Та просто сказала, що ваш собака — дворняга і що собаче гавкання — найкраща подяка за такий розкішний подарунок.

ПРОТЕЙ

А все ж вона залишила в себе мою собачку?

ЛАНС

І не подумала; ось я привів її назад.

ПРОТЕЙ

Як? Ти цього собаку хотів їй подарувати від мене?

ЛАНС

Атож, синьйоре; а оте друге манюсіньке собача, схоже на вивірку, вкрав у мене на базарі один хлопчисько, катів помічник; ну, тоді я й запропонував синьйорині Сільвії мого власного собаку; адже він принаймні в десять разів більший за ваше цуценятко, виходить, подарунок вартий у десять разів більше.

ПРОТЕЙ

Геть забирайсь, негіднику! Мерщій!

Знайди мені мою собачку, чуєш?!

А ні, то не з’являйсь мені на очі.

Геть, я кажу! Чого стоїш? Мене

Розлютувати хочеш?! Через тебе

Я мушу червоніти раз у раз.

Ланс виходить.

Беру тебе на службу, Себастьяне.

Мені юнак потрібний, що зуміє

Наказ мій виконать розумно й спритно,

Бо звіритись на бовдура того, —

Адже й сам бачиш, — аж ніяк не можна.

Крім того, маєш ти приємне личко

Й манери вишукані. Все це свідчить

(Якщо не помиляюсь), що дістав ти

Чудове виховання. Ось за це

Беру тебе. А зараз — от що, хлопче:

Йди до синьйори Сільвії негайно

І їй віддай від мене цього персня.

Та, що мені його подарувала,

Мене любила.

ДЖУЛІЯ

Ви ж самі її,

Звичайно, не любили, раз так легко

Ви розлучаєтесь з її дарунком.

Вона, либонь, померла?

ПРОТЕЙ

Ні, здається,

Іще жива.

ДЖУЛІЯ

Ой горенько тяжке!

ПРОТЕЙ

Що означа твій зойк?

ДЖУЛІЯ

Не можу я.

Мені так жаль її!

ПРОТЕЙ

Чому ж то жаль?

ДЖУЛІЯ

Бо, мабуть, вас не менш вона любила,

Ніж ви синьйору Сільвію; бо марить

Вона про того, хто її забув;

Ви ж закохались в ту, що вас не любить.

Сумна в кохання доля — чи не так?

Як здумаю, яке воно мінливе,

То й скрикую: «Ой, горенько тяжке!»

ПРОТЕЙ

Ну, добре; на, віддай їй персня й разом

Цього листа; ото її кімната.

Перекажи синьйорі, що прийшов ти

По той портрет чудовий, що мені

Його обіцяно. Скінчивши справу,

Вертай скоріш до мене. Я тебе

Чекатиму з нудьгою й горем в серці.

(Виходить)

Як мало є жінок, які могли б

Вловить таке бажання чоловіка!

Протею мій сердешний! Доручив ти

Лисиці стерегти твоїх ягнят.

Ох і дурепа ж я! І задля чого

Жалію я того, хто зневажає

Мене всім серцем? Він кохає іншу,

І через те він зневажа мене;

Його кохаю я, і через те

Я так його жалію. Я дала

Йому перед розлукою цей перстень,

Щоб він мене не забував; а зараз

Повинна я (нещасний посланець!)

Просити Сільвію про те, що хтіла б

Всім серцем я заборонити їй;

Віддать їй те, що хтіла б відібрати;

Хвалить того, кого ганьбить хотіла б.

Я віддана коханому своєму,

Й тому не можу бути я йому

За вірного слугу, саму себе

Не зраджуючи щохвилини. Годі!

Піду поклопочусь для нього — тільки

Так холодно, як гаряче у неба

Благатиму відмови на прохання.

Входить Сільвія з почтом.

Вітаю вас, синьйоро! Я прошу вас

Сказать мені, де можу я побачить

Синьйору Сільвію?

СІЛЬВІЯ

А що б ви їй

Повідали, коли б то я була?

ДЖУЛІЯ

Коли це ви, прошу у вас терпіння:

Доручення я маю до синьйори.

СІЛЬВІЯ

Від кого?

ДЖУЛІЯ

Від господаря мого,

Протея, синьйорино.

СІЛЬВІЯ

Мабуть, вас

Прислав він по портрет?

ДЖУЛІЯ

Таж певно, пані.

СІЛЬВІЯ

Урсуло, принеси сюди портрет мій!

Приносять портрет.

Віддайте це ви панові своєму

Й скажіть, що Джулія, яку забув він,

Пасує більше до його кімнати,

Ніж тінь оця.

ДЖУЛІЯ

Синьйоро, ось, будь ласка,

Вам лист. О ні, даруйте! Помилково

Я аркуш вам подав не той. Прошу,

Ось лист для вас, синьйоро, ваша милість.

СІЛЬВІЯ

Дозволь мені поглянути й на той.

ДЖУЛІЯ

Не можу я. Пробачте, синьйорино.

СІЛЬВІЯ

Ну, то візьми!

Дивитися не хочу на рядки,

Що їх писав господар твій; я знаю,

Там повно клятв нових, запевнень різних,

Що їх розірве він так само легко,

Як рву на клапті я його листа.

ДЖУЛІЯ

Він посила вам персня, ваша милість.

СІЛЬВІЯ

Як? Персня?! О, ганьба йому подвійна!

Казав він тисячу разів, що персня

Дала кохана Джулія йому

Перед розлукою на згадку любу,

І хоч не раз своїм фальшивим пальцем

Поганив перстень він, та я, однак,

Ніколи Джулії так не покривджу.

ДЖУЛІЯ

Вона вам дякує.

СІЛЬВІЯ

Що ти сказав?

ДЖУЛІЯ

Спасибі вам за співчуття до неї.

Сердешна. Мій синьйор її образив.

СІЛЬВІЯ

Її ти знаєш?

ДЖУЛІЯ

Так само майже, як себе я знаю.

Я часто гірко плачу, як згадаю,

Яка вона нещасна.

СІЛЬВІЯ

То вона

Вже, мабуть, знає, що синьйор Протей

Її покинув?

ДЖУЛІЯ

Так, здається, знає.

І в цім журби її тяжка причина.

СІЛЬВІЯ

Скажи, чи правда, що вона вродлива?

ДЖУЛІЯ

Була вродливіша в ті дні, синьйоро,

Коли їй вірилось в кохання друга;

Гадаю, що тоді вона була

За вас не гірша; а проте відтоді,

Як кинула дивитися в свічадо

І не хова під маскою обличчя

Від сонця ясного, — зів’яли їй

Троянди на щоках, а на чолі

Лілеї сніжно-білі помарніли,

Й вона засмагла майже так, як я.

СІЛЬВІЯ

Яка вона на зріст?

ДЖУЛІЯ

Така ж, як я; бо на зелені свята,

Як ми в комедіях із нею грали,

Мені жіночі ролі припадали,

І я в убрання Джулії вбиравсь;

Воно прийшлось мені до міри, ніби

Його для мене шив її кравець;

Тому я й знаю: ми із нею рівні.

А раз її примусив я заплакать.

Я грав журливу Аріадни роль,

Що по Тезею плакала й тужила,

Як раптом зрадив він її й утік.

Я грав так щиро й так розхвилювався,

Що зворушив мою синьйору бідну,

Й вона від того гірко заридала.

О, хай умру я, панночко, коли

Не мучивсь муками її й не плакав

Я й сам тоді її тяжкими слізьми.

СІЛЬВІЯ

За співчуття твоє сердечне має

Вона безмежно дякувать тобі,

Юначе милий! Бідна синьйорина!

Покинута й нещасна! Я й сама

Не втримаюсь від сліз, як те згадаю.

Ось гаманець, юначе; я дарую

Тобі його за те, що ти так вірно

Свою синьйору любиш. Прощавай!

(Виходить)

ДЖУЛІЯ

Вона сама подякує вам щиро,

Коли ви познайомитеся з нею.

Шляхетна дівчина! Прекрасна й добра!

Мого коханого чекає, мабуть,

Прийом холодний, бо занадто тепле

У неї співчуття до всіх страждань

Моєї господині. Горе, горе!

Як з себе ти глумишся, о кохання!

Та гляньмо на її портрет. Ось він.

Мені здається, що, якби зробила

Я зачіску таку, моє обличчя

Було б не менш принадне, як її;

А втім, художник підлестив їй трошки,

А може, я сама собі лещу?

Волосся в неї темне, в мене ж — світле;

Якщо за це її він покохав,

Собі добуду я перуку темну.

А очі в нас обох зеленкуваті,

Як то буває часом скло; зате

Її чоло низьке, моє ж — високе.

Що ж саме любить він у ній, чого

В мені не міг би він любити?! Ох!

Любов сліпа, і це всьому причина!

Ходімо ж, тінь, ходім; візьми з собою

І другу тінь, суперницю твою.

О нечутлива формо! Таж тебе

Голубити він, буде й милувати!

Якщо ж в ідоловірстві є чуття,

То хай же плоть моя жива, замінить

Цей образ безтілесний, мовчазний!

Та все ж тебе я берегтиму — ради

Твоєї господині, бо вона.

Й мене поберегла; коли б не те,

Я видерла б ці очі невидющі,

Щоб розлюбив тебе мій пан-господар!

(Виходить)

Дія п’ята

Сцена 1

Мілан. Абатство. Входить Егламур.

ЕГЛАМУР

Вже сонце золотить вечірнє небо;

Якраз пора, коли зустріти маю

Я Сільвію у Патріка-ченця.

Вона не спізниться; ті, що кохають,

Призначену годину забувають

Лише для того, щоб прийти раніш:

Їх підганяє власна нетерплячка.

Входить Сільвія.

Ось і вона! Добривечір, синьйоро!

СІЛЬВІЯ

Амінь, амінь! Іди вперед, мій друже!

Мерщій крізь монастирську хвіртку вийдім;

Боюсь, за мною стежать шпигуни.

ЕГЛАМУР

Не бійтеся: до лісу звідси йти

Не більш, як три години; нам би встигнуть

Дістатися до міста, — там безпечно.

Виходять.

Сцена 2

Там само. Покій в герцоговім палаці. Входять Туріо, Протей та Джулія.

ТУРІО

Що Сільвія відповіла, синьйоре,

На сватання моє?

ПРОТЕЙ

Вона тепер

Ласкавіша немовби, ніж була;

А все ж їй щось у вас не до вподоби.

ТУРІО

А хто? Чи не задовгі в мене ноги?

ПРОТЕЙ

О ні! Вона вважа, що затонкі.

ТУРІО

То взую чоботи, повніші будуть.

ДЖУЛІЯ (вбік)

Острогами кохання не збудити.

ТУРІО

Що каже панна про моє обличчя?

ПРОТЕЙ

Що надто біле.

ТУРІО

Ах, яка шахрайка!

Неправда ж то, бо я таки смаглявий.

ПРОТЕЙ

Одначе перли білі; кажуть люди:

Смаглявий чоловік — то є перлина

В очах прекрасних дам.

ДЖУЛІЯ (вбік)

О, крий нас Боже

Від отаких перлин! А щодо мене,

То я заплющу очі, щоб на них

І зовсім не дивитись.

ТУРІО

Їй приємно

Зі мною розмовляти?

ПРОТЕЙ

Аж ніяк;

Вам про війну не слід розповідати.

ТУРІО

А про любов і спокій — їй приємно?

ДЖУЛІЯ (вбік)

Найкраще, все ж, як ти даси їй спокій.

ТУРІО

Що каже панна про мою відвагу?

ПРОТЕЙ

Про те не може бути й мови.

ДЖУЛІЯ (вбік)

Слушно!

Бо добре зна, який ти боягуз.

ТУРІО

Якої думки панна про мій рід?

ПРОТЕЙ

Відомо їй давно, що ви людина

Високого коліна.

ДЖУЛІЯ (вбік)

Ведете

Ви рід свій від вельможців аж до блазня.

ТУРІО

А панна чула про моє багатство?

ПРОТЕЙ

О так, і вас шкодує.

ТУРІО

А чому?

ДЖУЛІЯ (вбік)

Тому, що все воно ослу належить.

ПРОТЕЙ

Адже ж маєтки ваші у заставі.

ДЖУЛІЯ

Іде пан герцог!

Входить герцог.

ГЕРЦОГ

Туріо! Протею!

Ну, як ся маєте, мої синьйори?

Хто з вас синьйора Егламура бачив?

ТУРІО

Не бачив я.

ПРОТЕЙ

І я його не бачив.

ГЕРЦОГ

А донечку мою?

ПРОТЕЙ

Не зустрічав.

ГЕРЦОГ

Тоді втекла вона до Валентина,

Й до неї приєднався Егламур.

Так, — певно це, бо їх брат Лоренс бачив,

Проходячи по лісі, де моливсь він.

Він знає Егламура й запевняє,

Що з ним була й вона, хоч не впізнав

Під маскою її лиця. Збиралась

Вона до брата Патріка на сповідь;

Але ж у брата не було її!

Тож певен я, що справа тут нечиста.

От і прошу: без зайвих слів, панове,

Сідлайте коней і скачіть мерщій

Туди, де шлях здіймається на гору,

До Мантуї. Я там чекать вас буду.

Вона напевне ту обрала путь.

Скоріш, скоріш, синьйори, мчіть за мною!

(Виходить)

ТУРІО

Яке ж дурне дівчисько й непокірне!

Тіка від щастя власного, коли

Воно само за нею так женеться!

Помчу їм навздогін! Для того лиш,

Аби на Егламурові помститись,

А зовсім не з кохання до того

Шаленого дівчиська!

(Виходить)

ПРОТЕЙ

Я ж подамся

Лиш доганяти Сільвію кохану,

На Егламура зовсім я не серджусь.

(Виходить)

ДЖУЛІЯ

За ними я подамсь лише для того,

Щоб перешкодити його коханню,

Однак не мстити за її кохання.

(Виходить)

Сцена 3

Ліс. Входять розбійники з Сільвією.

1-Й РОЗБІЙНИК

Ходім, ходім!

Терпіння! Ми повинні відвести вас

До нашого отамана.

СИЛЬВІЯ

Я звикла

До лиха так, що й це знесу терпляче.

2-Й РОЗБІЙНИК

Веди її.

1-Й РОЗБІЙНИК

Де дівся той синьйор, що був із нею?

3-Й РОЗБІЙНИК

Він прудконогий і утік, але

Біжать Валерій з Мозесом за ним.

Веди її на західне узлісся:

Там наш отаман; ми ж — за втікачем;

У лісі повно наших! Ми — впіймаєм!

1-Й РОЗБІЙНИК

Ходім, я відведу вас до печери

Отамана; не бійтесь, має він

Шляхетне серце й жінки не покривдить.

СИЛЬВІЯ

О Валентине, все терплю за тебе!

Виходять.

Сцена 4

Інша частина лісу. Входить Валентин.

ВАЛЕНТИН

Як швидко в нас народжується звичка!

Ці сутінки дрімливі, пуща ця

Мені миліша гомінкого міста.

Тут можу я сидіть на самоті,

Ніхто тут не пасе мене очима,

І можу я до пісні солов’я

Й мою тужливу пісню приєднати.

О ти, що тут живеш в моєму серцї,

Не покидай надовго свій притулок,

Щоб сум тяжкий ці мури не пошкодив,

Не обернулась ця оселя в пустку!

О Сільвіє! Прийди, утіш мене.

Я жду тебе, ласкава, ніжна німфо!

Чути гамір.

Що там за гамір? Знов мої хлоп’ята

Здіймають бучу, взявшись за грабунок!

Їх воля — їм закон! Когось полюють.

Хоч я їм до душі, але ж як важко

У шори брати їхній буйний норов.

Сюди ідуть, — сховайся, Валентине!

(Зникає)

Входять Протей, Сільвія та Джулія.

ПРОТЕЙ

Щоб стати вам в пригоді, синьйорино,

Хоч послуг ви й не ціните моїх —

Життям своїм я важив, щоб звільнити

Вас від негідника, який хотів

На вашу честь тяжкий зробити замах.

Невже ж не заробив я у віддяку

Хоч погляду ласкавого від вас?

Вже менше я не можу вимагати,

Та менш мені ви й дати не могли б.

ВАЛЕНТИН (убік)

Чи ж це не сон, що бачу я і чую?

Любове, дай мені терпіння знести

Такий удар!

СІЛЬВІЯ

Яка ж бо я нещасна!

ПРОТЕЙ

Нещасні ви були, допоки я

Щасливою вас не зробив, коли

Так вчасно нагодивсь.

СІЛЬВІЯ

Моє нещастя

У тім, що ти наблизився до мене.

ДЖУЛІЯ (вбік)

Й моє у тім, що він почав до вас

Підходить надто близько.

СІЛЬВІЯ

Горе, горе!

Коли б голодний лев мене схопив,

Радніша я померти в нього в кігтях,

Ніж почувати, що від злої смерті

Мене Протей невірний врятував!

Бог бачить, як люблю я Валентина.

Життя його для мене дороге,

Як і моя душа; але безмежна

До брехуна негідного Протея

Палка моя ненависть! Геть, облудо!

ПРОТЕЙ

Ладен я кинутись в обійми смерті

За погляд твій єдиний чарівний!

О, вічне то прокляття для кохання,

Як нас жіноче серце не цінує,

Й мене не любить та, яку люблю я!

СІЛЬВІЯ

Свою кохану сам ти не шануєш!

Згадай-но Джулію, кохання перше.

Ти ж присягався тисячі разів.

І клятви всі ганебно розтоптав,

Мене злочинно покохавши потім.

Де ж честь твоя? Чи ти у ній дволичний?

Та це ж удвоє гірше, ніж її

Не мати зовсім. Так, зламать дві клятви —

То гріх подвійний; а великий гріх —

Зламати і одну! Ти зрадив друга!

ПРОТЕЙ

Хто ж для кохання не зламає дружби?

СІЛЬВІЯ

Всі, тільки не Протей.

ПРОТЕЙ

Ну, то гаразд!

Якщо я навіть ніжним красномовством

Не можу привернути вас до себе,

То я доб’юся силою свого!

Брутально, як солдат, я вас примушу

Любить мене, хоч проти волі!

СІЛЬВІЯ

Небо!

ПРОТЕЙ

Я ґвалтома візьму тебе!

ВАЛЕНТИН (виходить наперед)

Стривай!

Негіднику, не смій її торкатись!

О підлий друг! Геть руки!

ПРОТЕЙ

Валентине!

ВАЛЕНТИН

О ти, фальшивий друже, що згубив

І вірність, і любов! Оце-то дружба!

Ти ошукав мої надії! Зрадив!

В твій підступ я ніколи б не повірив,

Коли б його тут не побачив сам!

Тепер я не наважуюсь сказати,

Що друга мав. На кого ж здатись можу,

Коли правиця власна може так

Облудно зрадить серце? О Протею,

Тепер мені чужий став цілий світ!

Незрима рана — то найглибша рана.

О ниций вік! Зітерто віру в порох:

Найближчий друг — мій найлютіший ворог!

ПРОТЕЙ

Мене вбивають сором мій і злочин!

О Валентин! Пробач мені! Якщо

Душевної гризоти буде досить,

Щоб гріх перед тобою мій покрити,

Прийми її! Моє страждання більше

За гріх, що я ганебно учинив.

ВАЛЕНТИН

Хай буде так! Цього для мене досить.

Я вірю знов, що чесний ти, мій друже.

Той з нас, кого не може зворушити

Покута щира, гине сам; його

I небо відцурається, й земля,

Що всі гріхи дарують! Каяття

Зміняє гнів створителя на ласку.

Щоб вірив ти, що я тобі прощаю.

Коханням Сільвії тобі я поступаюсь.

ДЖУЛІЯ

О горе мені, горе! (Непритомніє)

ПРОТЕЙ

Гляньте, що з ним?

ВАЛЕНТИН Ей, хлопчику! Дитино! В чому річ?

Отямся-бо! Скажи хоч слово!

ДЖУЛІЯ

Ах,

Синьйоре дорогий, мені звеліли

Синьйорі Сільвії віддати персня,

А я забув.

ПРОТЕЙ

А де ж той перстень, хлопче?

ДЖУЛІЯ

Будь ласка, — ось він.

(Дає йому персня)

ПРОТЕЙ

Дай-но подивитись.

Та це ж той самий перстень, що його

Я Джулії віддав.

ДЖУЛІЯ

Даруйте, пане!

Я просто помилився; ось той перстень,

Що Сільвії звеліли вн оддати.

(Показує іншого персня)

ПРОТЕЙ

А як у тебе опинивсь цей перстень?

Його я Джуліі подарував,

Як від’їздив.

ДЖУЛІЯ

А Джулія, його

Сюди принісши, віддала мені.

ПРОТЕЙ

Як! Джулія?

ДЖУЛІЯ

(до Протея)

Поглянь на ту, яка була метою

Твоїх присяг і в серці берегла їх.

Зрадливий і лукавий! О Протею,

Соромся, червоній. Це ж через тебе

Я надягла це непристойне вбрання!

А втім, як запевня доброзвичайність,

Мінять своє убрання на хлопчаче

Для дівчини — то сором невеликий,

Чуття ж мінять — ганьба для чоловіка!

ПРОТЕЙ

Міняти почуття! То правда! Боже!

Якби зміг бути сталим чоловік,

Він досконалості б досяг; мінливість —

Його найголовніша вада! Так,

Вона — причина вчинків всіх лихих,

І тяжко нам бува позбутись їх!

Чи тих приваб, що в Сільвії немало,

Для Джулії моєї бракувало?

ВАЛЕНТИН

От і гаразд! Давайте ж ваші руки,

Я вас з’єднаю. Доля зле б вчинила,

Якби цих друзів двох не помирила.

ПРОТЕЙ

Ти — свідком, небо, що мої бажання

Здійснилися цілком!

ДЖУЛІЯ

Мої також.

Входять розбійники, ведучи герцога й Туріо.

РОЗБІЙНИКИ

О, здобич, здобич!

ВАЛЕНТИН

Назад! Не руште їх, кажу вам! Це —

Володар мій, сам герцог.

Ваша світлість,

Вітає вас вигнанець Валентин.

ГЕРЦОГ

Як? Валентин!

ТУРІО

І Сільвія також тут!

А Сільвія — моя.

ВАЛЕНТИН

Геть, нерозумний!

Ти чуєш? Одійди, бо гнів мій кине

Тебе в обійми смерті! Не підходь!

Не говори, що Сільвія твоя,

А то Мілана більше не побачиш!

Не смій її торкнутись навіть пальцем,

Не оскверняй її своїм диханням!

ТУРІО

Синьйоре Валентине, заспокойтесь!

Вона мене нітрохи не цікавить.

Таж тільки йолоп буде наражати

Себе на небезпеку за дівчисько,

Яке його не любить! А тому

Беріть її, як маєте бажання!

ГЕРЦОГ

Який нікчемний ти! Який огидний!

Хотів за всяку ціну покорити

Цю дівчину — і віддаєш її,

Злякавшися нікчемної погрози!

А щодо тебе, Валентине мій, —

Клянуся честю предків! — гідний ти

Кохання королеви! Я забув,

Відважний лицарю, колишній гнів мій,

Запрошую тебе до нас! Чого б

Ти в мене не просив, на все я згоден.

Синьйоре Валентине, ти шляхетний

І роду доброго, — бери ж її,

Ти Сільвію по правді заслужив.

ВАЛЕНТИН

Спасибі вам, володарю! Цей дар

Мене сповняє щастям. Та прошу вас.

Заради вашої дочки, вволіть

Одне моє прохання.

ГЕРЦОГ

Ради тебе

Я не відмовлю, що б ти не просив.

ВАЛЕНТИН

Ось перед вами, герцогу, вигнанці.

Я з ними жив і знаю, що вони

Усі — прекрасні і достойні люди.

Даруйте їм минуле і дозвольте

З вигнання повернутися. Вони

Збулися вад, увічливі та добрі,

І можуть прислужитись вам, мій пане.

ГЕРЦОГ

Ти переміг. Тобі і їм прощаю!

Ти знаєш їх, тож ними порядкуй,

Як визнаєш за краще. Ми ж ходім.

Забудьмо злигодні усі в бенкетах,

В веселощах та в учтах урочистих!

ВАЛЕНТИН

А я дорогою насмілюсь вас

Розважити, мій герцогу ласкавий.

Чи до вподоби вам цей юний паж?

ГЕРЦОГ

Атож, він дуже милий. Ба який!

Він червоніє.

ВАЛЕНТИН

Можу вас запевнить,

Миліший він за хлопця, ваша милість.

ГЕРЦОГ

Як маю вас я розуміть, синьйоре?

ВАЛЕНТИН

Якщо дозволите, я по дорозі

Вам розповім, як все предивно склалось.

Ходім, Протею, ти на кару мусиш

Послухати історію любовних

Твоїх пригод. Тоді в той самий день

Ми відгуляєм наші два весілля:

Один бенкет бучний, одна господа

Й одне взаємне і безжурне щастя!

Виходять.

Сонети

***

Неласкаві на мене щастя й люди,

І на свій стан я, де піду, там плачу,

В глухеє небо і у власні груди

Звертаю зір, клену судьбу ледачу.

Бажаю буть багатшим на надію;

Як сей — буть гарним, як той — друзів мати,

Отсього хист, оттого власть дістати,

Все тим не рад, що маю і що вмію.

Аж сам горджу собою за ті хиби!

Та як тебе згадаю, з мого серця,

Мов жайворонок із плідної скиби,

До неба вранці моя пісня в’ється.

Як лиш твою любов солодку нагадаю,

Своєї долі я й за трон не заміняю.

***

Чом бідний так на новину мій спів,

Не строїться відмінно все для моди?

Чом я не силуюсь, як іншим се уходить —

Пишних, надутих добирати слів?

Чом мисль моя одно й однаке все

Одіння носить, просте і щоденне?

І легко взнать мене, бо кождеє слівце

На свого творця вказує, на мене.

Про тебе, любко, я раз в раз співаю,

Про тебе, мого співу й серця раю!

В старі слова ввесь дух свій я вкладаю.

Тобі даю, що вже твоє здавен.

Як сонця схід і захід все ясен;

Так спів мій все новий, хоч все оден.

***

Не раз я кличу смерть, бо нудно бачить

в світі,

Як ходить працівник в жебрацькому лахмітті,

А капосне ніщо блищить у пишнім строю,

А вірність щирая, знай, б’ється з клеветою.

Як славу має й честь огида і облуда,

А чистоту он там сквернить насилля дике,

Як чесноту ганьбить ось стовпище велике,

А власть над всіма зла, як на очах полуда.

Перед надсилою художество німіє,

А дурень мудрому відмірює права,

І правда спугана, безпомічна дуріє,

А добрий в найми йде, а ледар ужива —

Умер би! Ні, держусь тривогою одною:

Як я умру, й любов моя умре зі мною.

***

Сі говорять: твоя хиба —

Молода ти і пуста;

Ті говорять: до лиця се

Молодощам пустота.

Та чи хиба, чи прикмета,

Люблять всі тебе проте;

З хиби кождої у тебе

Вже й прикмета наросте.

Як на пальці у цариці,

Що тронує вище нас.

Навіть найпідліший камінь,

А уходить за алмаз,

Так твої всі блуди й хиби,

Скільки їх у тебе єсть,

Ще й красять тебе, принаду

Надають тобі і честь.

***

З небесних зір не вмію я читати,

Проте астролог я, хоч про февральні дні,

Зарази, війни, біди й дорожні

Не вмію віщим духом провіщати.

Хоч не звіщу, чи завтрашній день

Дощ принесе чи бурю або град,

З знаків небесних теж не вмію розізнать,

Яку царям судьба готує долю.

Твої очиці — те сузір’я ясне,

В котрім я правду вичитав такую:

Коли ти синові все лишиш у наслідді,

То житиме краса і правда в світі;

А як не лишиш, то напевно пророкую,

Що враз з тобою і краса, і правда згасне.

***

Коли в солодкій тиші любих дум

Я спомини минулого збираю,

Чимало страт оплакує мій сум,

До давніх сліз новії доливаю.

І виступає на очах росиця

За другами, що смерті тьма пожерла,

І щедро знов перлиться сліз криниця,

І туга воскреса, що здавна вмерла.

Я важко мучуся минулим горем,

І жаль до жалю додаю раптово;

Колишній сум бушує новим морем,

Що сплачено давно, плачу наново.

Та як до тебе зверну свої мислі —

Всі страти віднайшов, всі смутки присли.

***

У моєї пані очі

Не такі, як сонце, ні,

І коралі червоніші

Від пурпури уст її.

Коли білий сніг, то певно,

Що смаглява в неї грудь;

Коли волос — дріт, то в неї

Дроти чорнії ростуть.

Бачив я всілякі рожі —

І червоні й білі теж,

Та таких на личку в неї

Рож ти певно не найдеш;

І багато розкішніших

Пахощів нам вироста,

Аніж ті, якими дишуть

Мої милої уста.

Я люблю її розмову,

Хоч докладно знаю сам,

Що музика приємніше

Гомонить моїм ушам;

Як богині ходять, сього

Я не бачив ані в сні;

Моя пані, як і всі ми,

Ходить просто по землі.

***

І як же щастя знов мені зазнати,

Коли пропали ліки супокою,

І муки дня не хоче ніч втишати,

День мучить ніч, а ніч його чергою;

Коли враги відвічні, ніч і день,

Зв’язались, щоб в’ялить мене стражданням;

День працею, ніч сумом і риданням,

І труд мій час розділює лишень?

Дню лестячись, кажу; який ти гарний,

Сум украша його, як стане хмарний,

І ніч лещу: як в небесах не стрітиш

Ні зірки, сам ти всю її освітиш!

Та кождий день мій біль довжить, не спинить,

І кожда ніч його ще тяжчим чинить.

***

У твоїй груді всі серця заперті,

Які оплакував я, мов мерців,

В ній зміст любові і любовних снів.

Тих другів, що я мав за здобич смерті.

Чимало сліз жалібних і святих

Любов сердечна з моїх віч вточила,

Як дань мерцям, що їх земля покрила, —

А се їх ти у грудях крив своїх.

Тому ти гріб живучої любові,

Обвішаний вінцями мого жалю,

І кождий дав тобі часть мого паю,

І всі паї — твої тепер…

Всі, кого я любив, живуть у тобі,

А з ними всіми ти живеш у мні.

***

Тиранка ти, о так, така твоя вже вдача,

Як всіх тих, що краса жорстокими зробила;

Бо добре знаєш, що моя душа гаряча

Тебе, мов жемчуг найцінніший, обіймила.

Дехто в лице твоє загляне й обізветься:

«Чого б його зітхать і мучиться так гірко?»

Брехня! Хоч голосно се з уст і не зірветься,

Та я в душі клянусь: «Брехня се, люба зірко!»

Що не фальшиво клявсь, про се мене впевняє

Та тисяча зітхань при згадці про твій вид.

Хто хоче, білий цвіт над все най величає;

У мене чорний — верх над усіма держить.

Та чорна вдача в тебе, ось в чім горе!

І відси, думаю, і йдуть всі поговори.

Примечания

1

Коротко кажучи (перекруч. ісп.).

2

Пробачте мені (іт.).

3

Викупися з полону якнайдешевше (лат.).

4

Від усього серця можу сказати: це дуже доречно (іт.).

5

Ласкаво просимо в нашу господу, вельмишановний наш синьйоре Петруччо (іт.).

6

Тут протікає Сімоїс; тут Сігейська земля; високий палац старого Пріама тут стояв (лат.).

7

Перш за все (лат.).

8

З єдиним правом друкувати (лат.).

9

В присутності (лат.).

10

Охоронця актів (калічена лат.).

11

Актів (калічена лат.).

12

Гербовий (калічена лат.).

13

Не розкидайтеся словами! (Калічена лат.)

14

Звичайно (калічена лат.).

15

Чи я не забув чогось? (фр.)

16

Дурнів (фр.).

17

Хай буде соромно тому, хто про це погано подумає (фр.) — девіз англійського ордену Підв’язки.

18

Геть!

Content

Шекспир Уильям Збірка творів

Приборкання норовливої

Сон літньої ночі

Віндзорські жартівниці

Венеціанський купець

Комедія помилок

Два веронці

Сонети

Примечания