Іван Дубінін

КОНТРОЛЬНИЙ УКОЛ

Автор ілюстрацій Катерина Іванівна Вербівська

ПЕРЕДНЄ СЛОВО

Усі нормальні підлітки зазвичай мають одну ненависть. Вони ненавидять себе. Вірніше, своє тіло або його невдалі частини: вуха, ніс, губи, ноги, руки… Я ж ненавидів дві речі (хоча вони були зовсім не речами): звісно, самого себе і ще медицину. Не тому, що я народився якимсь виродком, а медицина була безсила зробити з мене щось на кшталт людини. Ні, просто тому, що мій тато був лікарем. Про свою «вроду» я розповім пізніше, а ось про медичного татуся прямо зараз. Мій батько — лікар з багаторічним стажем — був рішучим, наполегливим чоловіком, який мав вражаюче чуття на підступність та підлість різних болячок і міг швидко зорієнтуватися в обстановці, приймаючи відповідні рішення. І, певна річ, свого єдиного нащадка хотів теж виховати у тому ж дусі. Але, залучаючи мене до медицини, він не повів парадним під'їздом, де на лікаря чекають білосніжний стерильний халат, квіти та сльози вдячних пацієнтів та їхніх родичів. Він настирливо тицькав мене носом у соплі, кров і гній стражденних хворих. А коли я починав кривитися і смикати плечима від спазмів шлунку, він незадоволено вигукував:

— Запам'ятай! Лікар не повинен бути гидливим! За своє довге лікарське життя я був неодноразово оббльований, вимазаний гноєм, кров'ю, слизом і ще казна-чим, що виділяє із себе хворий організм. Але з'ясуй для себе раз і назавжди: копирсатися у фізичних виділеннях тіла набагато краще й чистіше, ніж у моральних випорожненнях особистості, що загниває. І якщо ти вирішив присвятити себе медицині, то зроби ласку, позбавляючи організм нечисті, роби це з радісним обличчям!

Як ви здогадуєтеся, присвятити себе медицині мені довелося тільки завдяки татові, але — на жаль! — не дякуючи йому за це. Від нього я успадкував ім'я та прізвище — Василь Лопух, довготелесу фігуру і широко розставлені, радісно спрямовані у світ лапаті вуха. Решта мені дісталася від матусі, заляканої життям жінки, відгородженої від нього могутнім муром — своїм чоловіком і моїм батьком, та абсолютно безпорадною без цієї фортеці.

Моє народження, як і моє подальше життя, було зумовлене моїми батьками. Я, звичайно, міг чинити якісь самостійні дії, а вірніше, жалюгідні сіпання, але, немов квітку в горщику, вони могли переставляти мене, як їм заманеться, будь-коли і будь-куди. Отже, долю мою було вирішено, і тому, коли настав мій час, мене «вступили» до інституту. Звичайно ж, медичного, хоча після постійних методичних зусиль батька підготувати мене до чорнової лікарської роботи, викоренивши в мені природну гидливість, — у мене виробилася стійка огида до… самої медицини. Але нічого не вдієш — довелося підкоритися і вчитися. Найдивовижніше в цьому було те, що якось поступово і непомітно це заняття стало мені навіть подобатися. Особливо процес встановлення діагнозу, коли за певними ознаками, симптомами, за результатами обстеження і дослідження можна було визначити конкретну хворобу. Це чимось нагадувало мої улюблені детективи.

Після закінчення інституту я влився в найбільшу лікарську братію, що зветься терапією, — робочу конячку медицини. Це вона везе на собі основний вантаж повсякденної роботи, хоча і вважається непрестижною і непристойною у цій галузі. Але вважається, до речі, лише так званими вузькими спеціалістами, що займаються проблемами, скажімо, суто лівого пальця правої ноги або хворобами носа, далі якого вони нічого бачити і чути не хочуть.

На роботу мене направили в інше місто, але батько, на подив, незважаючи на поминальні голосіння моєї матері, не став чинити цьому опір, вирішивши, напевно, відпустити мене в самостійне плавання в надії, що життя навчить чому-небудь тямущому. Так я опинився наодинці з цим самим життям.

Якщо до мого портрету, який вже почав вимальовуватися у вашій свідомості, ви додасте моє напружене обличчя в очікуванні чергової пакості від долі та великі рогові окуляри на довгому носі, за якими ховаються розгублені очі, то у вас вийде досить точне уявлення про мене.

РОЗДІЛ 1

Гуртожиток медпрацівників, куди мене влаштували, виділивши як лікарю окрему кімнату, був схожий, мабуть, на всі гуртожитки, та суттєво різнився від домашніх умов, де я перебував до цього часу. Та, кинутий у воду, я змушений був навчитися плавати. Розіпхавши сяк-так своє збіжжя, вранці наступного дня, прихопивши документи, я вирушив на роботу.

Головний лікар, Олександр Михайлович Кучеренко, високий, ставний чоловік з приємними рисами обличчя і сивою гривою густого волосся, довго вивчав мої папери. Потім, піднявшись, сказав:

— Ну що ж, молоді фахівці нам потрібні. Тим більше в терапевтичному відділенні звільнилося місце. Ходімо, познайомлю Вас із Вашими колегами.

Прямуючи до відділення, він зупинявся перед кожним співробітником і, вказуючи на мене, з гордістю, ніби демонструючи особисто ним «вибитий» у міністерстві дорогий закордонний апарат, говорив:

— Ось прислали молодого фахівця. Буде працювати у терапії.

Я збентежено підтакував, киваючи головою.

Завідувач терапевтичного відділення був у себе в кабінеті і при нашій появі вийшов із-за столу. Це був середнього зросту чоловік, віком явно за п'ятдесят років, досить повний, з правильними рисами обличчя. Сиве волосся було коротко підстрижене (відома хитрість чоловіків, що комплексують з приводу своєї лисини, яка, на жаль, розростається). Він, посміхаючись, привітався за руку спочатку з головним лікарем, потім зі мною. Його пухка, м'яка долоня ковзнула по моїй враз спітнілій руці, і від цього я вкрай зніяковів. Моя основна проблема полягає в тому, що при зустрічі з незнайомими людьми (а з начальством і поготів), я пітнію і червонію найганебнішим чином, а мої вуха починають судомно сіпатися вперед, очевидно, інстинктивно бажаючи прикрити, як долонями, моє палаюче обличчя. Я не знаю куди подіти руки, стаючи то в позу «футбольної стінки», прикриваючи ними те, що зараз не потрібне, то зухвало схрещую їх на грудях, виставивши вперед ногу, або починаю ними розмахувати назад-вперед, піддуваючи нижньою губою повітря в обличчя. А ще я жахливо соромлюся свого прізвища і всіляко намагаюся уникати ситуацій, коли треба його вимовити. Та зараз це було невідворотньо.

— Ось, знайомтеся, — сказав головний лікар, — завідувач відділення Віктор Тихонович Шерстюк, а це Ваш новий співробітник — ВАСИЛЬ ВАСИЛЬОВИЧ ЛОПУХ!

Тут мої руки самі заходили ходором, а я в цей час необачно став дуже близько до столу, і вони ненароком збили письмове приладдя, яке з гуркотом разлетілося по столу. Ми із завідувачем кинулися разом його рятувати і глухо, але відчутно стукнулися головами. Я відскочив назад і з усієї сили наступив на ногу головному лікареві. Той, висмикуючи кінцівку, полетів спиною на шафу, на якій красувалася дивної роботи масивна декоративна ваза. Через мить вона зі страшним тріском розкололася у нього на голові. В Олександра Михайловича спочатку сплющилися, а потім здивовано витріщилися очі, ніби кажучи: «Оце тобі, познайомилися!». Я кинувся на допомогу, але посковзнувся і впав на нього зі всього розмаху своїм хоч і худим, але важким тілом.

Через якусь мить ми мовчки дивилися один на одного, тримаючись за голови. Першим оговтався головний лікар. Він вимовив поволі, але цілком упевнено, більше звертаючись до Віктора Тихоновича:

— Гадаю, тепер нам весело буде працювати.

— Без жодних сумнівів, — похмуро підтвердив завідувач.

Як не дивно, я теж кивнув головою на знак згоди.

Потім ми вирушили до ординаторської знайомитися з колегами.

— Це вже без мене, — якось напружено промовив нам головний… постраждалий і поспіхом чкурнув у своїх численних невідкладних справах.

В ординаторській — загалом невеликій кімнатці — якимсь дивом розмістилися диван, три столи (за двома з них зараз сиділи терапевти), гардероб і книжкова шафа, в якій зберігалася медична документація. На стіні висів негатоскоп для перегляду рентгенівських знімків. У кутку біля дверей була раковина.

За столом біля вікна, якраз напроти дверей, закинувши ногу на ногу, з сигаретою в недбало відкинутій руці сиділа худорлява жінка-лікар. Вона була в приталеному витонченому халатику явно не лікарняного походження. Фарбоване темно-руде волосся, підібране догори, і заспане набрякле обличчя видавали не першу молодість лікарки.

За іншим столом, одному з двох біля стіни зліва, сидів молодий чоловік років тридцяти з приємною посмішкою на обличчі. Темне волосся акуратно зачесане назад. Під халатом — біла сорочка з чорною краваткою.

Наша поява перервала їхню бесіду.

— Доброго ранку, — сказав Віктор Тихонович. І ми утрьох, в один голос, побажали йому того ж. — Дозвольте представити вам нашого нового співробітника Василя Васильовича… е-е-е… — завідувач зробив невеличку паузу, мигцем глянувши на мої руки, і відступив на безпечну відстань. — Він з нами працюватиме. А це — Надія Миколаївна Риндіна й Ігор Петрович Вербовий.

Я кивнув головою, в думках дякуючи лікарю за те, що він не подав мені руки (ми розташовувались все-таки далекувато один від одного). Не вистачало мені погрому ще й в ординаторській.

Віктор Тихонович вирішив, що з офіційною частиною покінчено, і відразу перейшов до повсякденних справ.

— Надіє Миколаївно, як пройшло чергування?

— Хвора з палати № 12а померла.

— Що, знову?

— Ні, вона перший раз померла.

— Я кажу, знову палата № 12а? З яким діагнозом лежала померла?

— Гіпертонічна хвороба другої стадії. Стан погіршився, її перевели в палату № 12а, я Вам доповідала. А сьогодні вночі був гіпертонічний криз. Врятувати не вдалося.

— Документи оформили?

— Так, все як годиться.

— На розтин направили?

— Хвора похилого віку, хронічна, родичі просять не розтинати. Думаю, головний підпише.

— Що ще?

— А так все нормально. Поступило троє хворих.

— Добре, готуйтеся до обходу.

І завідувач вийшов. З обличчя лікарів відразу спала маска ділової офіційності, і вони зацікавлено втупилися у мене.

— Ну, розповідайте, хто Ви і що Ви?

Викачавши з мене потрібну їм інформацію, вони трохи заспокоїлися. Ігор Петрович дружньо поплескав мене по спині:

— Нічого, спрацюємося.

А Надія Миколаївна оглянула мене по-жіночому, оцінюючи, прикидаючи подумки, напевно, наскільки багато я не дотягую до її уявлення про справжнього чоловіка.

Щопонеділка у відділенні проводився обхід із завідувачем, і цей день був дійсно важким.

Хвилювалися лікарі, метушилися медсестри, наводили лад санітарки, гримаючи прибиральним інвентарем.

Віктор Тихонович у свіжому накрохмаленому халаті, з чорною змійкою фонендоскопа на шиї на чолі свити з лікарів і медсестер почав обхід ввіреного йому відділення. Лікар доповідав про хворого, його діагноз, перебіг хвороби, лікування. Завідувач іноді оглядав хворого, вносячи корективи до плану обстеження і лікування, частіше — погоджувався з думкою колеги.

— Як у Вас справи? — запитав він у немолодого хворого, що скривив страждальну міну при появі медиків і тяжко, зі стогоном почав дихати.

— Погано.

— Що — «погано»?

— Все погано, дихати нічим.

Віктор Тихонович послухав декілька секунд його грудну клітку й упевнено сказав:

— Ні, Вам краще, краще.

— Погано, докторе.

— Ні, що Ви? Краще, краще. Я ж бачу. Вам краще. На виписку його, Ігорю Петровичу, — і перейшов до наступного хворого.

Приголомшений чоловік взагалі перестав дихати на якийсь час. Потім, зрозумівши, що його доля вирішена остаточно, улігся зручніше і спокійно почав дихати.

— А ось ці хворі, — звернувся шеф до мене, — будуть тепер під Вашим наглядом, Василю Васильовичу. Ну, що Ви скажете про цю хвору?

Мене кинуло в жар. Я схопив хвору жінку за руку в пошуках пульсу, але, окрім гучних ударів власного серця, нічого не почув.

— Послухайте її, — підказав завідувач.

Хвора підняла сорочку, а я гарячково тикав фонендоскопом у грудну клітку, намагаючись не дивитися на її ще молоді груди. І, незважаючи на те, що вона, допомагаючи мені, посилено дихала, я абсолютно нічого не чув. «Німа легеня!» «Ексудативний плеврит!» — пульсували в голові страшні діагнози.

Голос шефа був спокійний: — Василю Васильовичу, не хвилюйтеся. Вставте фонендоскоп у вуха. Так Вам буде зручніше.

РОЗДІЛ 2

За тиждень я вже відчував себе більш-менш упевнено на своїй роботі. Ігор Петрович, тобто Ігор (так він запропонував називати його в неробочий час), узяв наді мною шефство, і ми навіть подружилися. Він був старшим на вісім років, але тримався на рівних і ввів мене в курс усіх місцевих подій.

— З шефом жити можна, — говорив він мені в ординаторській, коли ми закінчили оформлювати історії хвороб після обходу. — Головне, не забувай, що він начальник. А то він цього не любить. За нагоди, звичайно, може вгатити клізму по самі… — він подивився на мої вуха, але, побачивши, як я спалахнув, пожалів мене і додав: — По самі ніздрі! Та я бачу, що ти не нахаба, тому з цим у тебе проблем не буде. А з хворими впораєшся, в медінституті чомусь же навчили. Хоча основне навчання буде тут. Запам'ятай, — він усміхнувся, переходячи на жартівливий тон, — дві речі можуть зіпсувати молодого неодруженого доктора: спирт і жінки.

— Ні, мені цього не потрібно.

— Не зарікайся. Краще вже відразу і потихеньку. А то такі, як ти, тишком-нишком, та як почнуть галабурдити, що просто дивом дивуєшся. Спирт тебе пити змусять, а жінки в нашому житті невідворотні, як світлі свята і сірі будні.

— А Надія Миколаївна давно тут працює? — тонко, як мені здалося, я перевів розмову в дещо іншу площину.

— Та років десять вже, напевно.

— Ну і як вона?

— Взагалі-то вона непогана, але, як і всі жінки, непередбачувана. То добра, хоч до хворих прикладай, то невитримана, як після клізми. Хочу дати тобі пораду. З жінками поводься тільки чемно, тому що кожна друга з них або стерво, або відьма. Якщо їх образиш, обов'язково напаскудять, помстяться. А Надія, вона — розлучена. Живе з матір'ю і маленькою донькою. Такі — наче чорна скринька з капканом усередині. Поживеш — побачиш.

Надія ж Миколаївна у подібній ситуації, заклавши ногу за ногу, оголивши їх до верхньої третини стегна, в розкритому халаті, під яким були спідниця і кофтина, попихкуючи незмінною сигареткою і скрививши отруйно губи, чи то від гіркого диму, чи то від внутрішнього стану, наставляла мене зі своєї дзвіниці:

— Тут Вам, Василю Васильовичу, не інститут, «двійку» потім не відпрацюєш. Як щось не так — можуть і пикою об стіл. Як Вам, до речі, наші лікарі?

— Нічого, нормально ставляться.

— Ну-ну, осягайте, докторе, навчайтеся суворій правді життя. А Ігор Петрович що тут Вам про мене наспівав?

— Так, у загальних рисах. Хвалив.

Вона подивилася на мене. Я зашарівся.

— Вам, Василю Васильовичу, ще треба навчитися брехати жінкам. У житті це здорово допомагає. А втім, можливо, Ви й не навчитеся.

— Я не брешу, — сказав я і ще більше почервонів.

— Ви молодий, Вас ще ліпитимуть. Але не дозволяйте нікому робити з себе млинця, — закінчила вона серйозно.

Напевно, зовнішність у мене така, що привертає до себе увагу, бо всі при зустрічі зі мною вважають своїм обов'язком учити мене жити. І в мою голову через наївні вуха вливають цілі системи власного сприйняття навколишнього світу, на які вже чекають завали подібної інформації, від дикого коктейлю яких я гублюся і не знаю, що мені робити в конкретній ситуації.

Іноді до нас зазирав Вадим Миколайович, лікар приймального відділення. Було йому років тридцять п'ять. Жилавий, високий, він постійно сутулився — зовсім не цінував своєї чоловічої переваги — зросту. Його чорнява із залисинами голова була непропорційно великою по відношенню до тонкої худої шиї з рухомим грубим кадиком. Ходив Вадим Миколайович широко розставляючи ноги, недаремно Ігор позаочі звав його Циркулем.

Приходив Вадим Миколайович поспілкуватися з нами, цікавився хворими, яких він оформлював до нас на лікування. Був Циркуль небагатослівним, але іноді (під настрій) розповідав цікаві історії про хворих. Мені запам'яталася одна.

— Привозить «швидка» хвору. Я бачу: несуть на ношах бабусю, а зверху на ній… похоронний вінок! О Господи! Говорю: «Колеги, це ж не морг!». А вони мені: «Бабуся ще жива!». Виявляється: йшла бабця на похорон своєї подруги, купила їй вінок, а по дорозі потрапила під машину. Ну, викликали «швидку». У бабці — удари, рана. Треба в лікарню. А вінок куди? З бабцею, звичайно. А я думав, що вона вже заздалегідь підготувалася. Коли виписалася, то люди озиралися, бо йшла з лікарні з вінком.

РОЗДІЛ 3

У гуртожитку будильники не потрібні. Тут життя розпочинається рано. І якщо тебе не розбудять грюкання дверей, човгання незліченних ніг, дзенькання посуду і гучні голоси, то вже, напевно, піднімуть звуки і запахи картоплі чи яєчні, що смажаться, аромати запашного чаю або кави. Отже, будильник, дбайливо куплений мені матусею, хоча і задзвенів сьогодні, як і завжди, вчасно, викликав у мене не почуття заслуженої подяки, а швидше відчуття прикрої непотрібності. Я давно вже не спав. Швидко заткнувши йому рота долонею, я продовжував лежати в ліжку. З голови не виходила розмова із однією немолодою хворою.

Вчора насамкінець робочого дня, коли я був в ординаторській один, у двері хтось боязко постукав.

— Зайдіть!

Двері прочинилися, і в отворі з'явилася худорлява жіноча постать у запраному лікарняному халаті.

— Можна до Вас, Василю Васильовичу?

— Так, заходьте, будь ласка.

Вона підійшла ближче. Обличчя її було напружене, але не від хворобливого страждання, а швидше від якогось внутрішнього неспокою.

— У Вас знайдеться трохи часу, щоб поговорити зі мною?

— Вам, напевно, потрібно звернутися до Ігоря Петровича, він веде Вашу палату.

— Ні, я хочу поговорити саме з Вами, Василю Васильовичу, можна?

— Так, звичайно. Сідайте, будь ласка.

Вона автоматично сіла на краєчок стільця навпроти мене і почала, мабуть, заздалегідь підготовлену промову.

— Чому я вирішила звернутися саме до Вас? Ви тут людина нова, молода і, бачу, сумлінна, незіпсована. Я не така вже й стара, як здаюся вам, молодим. Мені тільки шістдесят три. І здоров'я хоч і розхитане, але ще міцне. А тут я за наполяганням свого зятя. Ну та все по порядку. Живу я з дочкою та її чоловіком. Він у нас крутий, як зараз говорять. Не знаю, чим він займається — крутиться, як дочка пояснює, бо гроші у нього водяться. А мені він відразу не сподобався. Я й дочці казала, нехороший він. А вона: «Ну що ти, мамо, ти його зовсім не знаєш!». Загалом, не ладимо ми. А останнім часом зовсім залякав її, вона боїться і слово проти сказати. Я заступалася, знервувалася вся. Кілька разів «швидку» викликали, напади були. А зараз він щось дуже ласкавим став, у лікарню лягти умовляв — серце підлікувати. Та й донька підключилася. Мовляв, відпочинете один від одного. Але щось мені від цього лікування гірше стає. Напади почастішали, і сили спливають.

— Ну що Ви! — не витримав я. — Це Вам не від ліків зле, просто вони неефективно діють, тому що Ви вся у своїх проблемах, у своїй хворобі, постійно думаєте про неї, накручуєте себе.

Я схопився, підійшов до шафи з історіями хвороб.

— Як Ваше прізвище?

— Пономаренко Віра Сергіївна.

Я узяв її історію хвороби, погортав.

— Ось, лікування правильне, адекватне Вашому стану, Вашій хворобі. А Ігор Петрович — досвідчений, грамотний лікар.

Вона спокійно перечекала мою загалом обурену тираду і попросила:

— Василю Васильовичу, а можна перейти у Вашу палату?

Я оторопів.

— Ну, я не знаю. Треба із завідувачем погодити. Та й Ігор Петрович…

— Я взавтра з Віктором Тихоновичем переговорю. Аби тільки Ви погодилися.

— Та я в принципі не заперечую…

— От і добре. Дякую Вам.

Вона подивилася на мене, і обличчя її розгладилося від теплої посмішки. Віра Сергіївна вийшла, прикривши за собою двері.

Відчуття якоїсь незручності не полишало мене до кінця дня. Поділитися і порадитися вже не було з ким, і я був змушений перетравлювати це в собі. Ніяково було перед Ігорем через те, що його хвора хоче лікуватися у мене, та й майбутня бесіда із завідувачем з цього питання не викликала у мене, чесно кажучи, відчуття радісного очікування. Камінь на душі не дав мені спокійно спати й уночі. Верзлося щось тягучо-важке, неприємне. Але ранок справді мудріший за вечір. «Нічого, — подумав я, — вона сказала, що сама переговорить з Віктором Тихоновичем, то хай він і вирішує, я тут до чого? А то понавигадувала собі жахів! Мало не вбити її тут збираються!». З цією щасливою думкою я зіскочив з ліжка і почав збиратися на роботу.

Ранкова п'ятихвилинка була в кабінеті завідувача. Віктор Тихонович сидів за своїм робочим столом, а його підлеглі — на стільцях уздовж стін. Ігор, не підозрюючи ніякої каверзи, звично мені посміхався, ми з ним перекинулися навіть декількома незначними вранішніми фразами. Надія ж Миколаївна відбула нічне чергування, тому обличчя мала пом'яте, хоча й підфарбоване. На п'ятихвилинці були також і середні медпрацівники: нічні медсестри — Поліна Аркадіївна (огрядна, трохи похмура жінка років п'ятдесяти) та моложава струнка Валентина; а також медсестри, що заступали на зміну. Обидві — молоді, симпатичні. Одна з них була струнка і спритна — Вікторія, а інша — повненька, повільна — Світлана. Мені більше сподобалась Вікторія.

Старша медсестра відділення Людмила Миколаївна на п'ятихвилинках завжди стояла біля дверей з розгорнутим журналом, у якому містилися всі необхідні відомості. Це була жінка застиглого віку з симпатичним, вдало підмальованим обличчям. Суворо стиснуті губи й окуляри в золотій оправі робили її, не дивлячись на медичну уніформу, більше схожою на вчительку, на класну пані, що, може, так і було за самою суттю.

— Ну що? Почнемо, мабуть, — закінчивши розглядати якісь папери у себе на столі, сказав завідувач, і гамір у кабінеті вщух. — Надіє Миколаївно, доповідайте.

— Хвора в палаті № 12а померла.

Цього разу Віктор Тихонович відреагував спокійно.

— З чим лежала?

– Ішемічна хвороба серця. Коронарна недостатність.

У грудях моїх щось йокнуло і стиснулося від недоброго передчуття. Несподівано для всіх і самого себе я вигукнув:

— Як прізвище хворої?!

Всі поглянули до мене. Надія Миколаївна тоном досвідченого медика, що бачив не одну смерть, сказала:

— Не переживайте так, Василю Васильовичу, це не Ваша хвора, — і, витримавши нестерпно довгу для мене паузу, додала: — ПОНОМАРЕНКО ВІРА СЕРГІЇВНА.

РОЗДІЛ 4

Після п'ятихвилинки я відразу ж підійшов до Риндіної.

— Надіє Миколаївно, як вона померла?

Лікар після нічного чергування, тим більше важкого і безсонного, була роздратована. Затримуватися у відділенні вона особливого бажання не виявляла. Але все таки пояснила:

– Їй ще звечора стало зле. Я її перевела в палату інтенсивної терапії — № 12а. Що тільки не кололи — купірувати криз не вдалося. Дихали, качали — безрезультатно… А що Ви за неї так переживаєте? Знайома чи що?

— Та ні. Я з нею вчора розмовляв.

Риндіна посміхнулася моїй наївності.

— Ми зі всіма розмовляємо, але, на жаль, вони все одно можуть померти.

Ігор Петрович теж спокійно (принаймні зовні) поставився до цієї події.

— Розумієш, — говорив він мені, — ми працюємо у такій сфері, де хворі вмирали і вмиратимуть. На перших порах це, звичайно, шокує, але потім не те що звикаєш — хіба до смерті можна звикнути? — а ставишся до цього спокійніше, чи що.

— Але ж вона відчувала себе добре, я бачив її!

– І я бачив. Ну й що? Розвинувся криз — і ми її втратили, як говорять зараз у кіно. Хіба це від нас залежить за великим рахунком? Я знав багато хворих — молодих, міцних, яким що ми тільки не робили, а нічого не допомагало. А були важкі хворі, хроніки, які повільно, але упевнено виповзали з критичного стану. Від чого це залежить? Від організму, від природи, від Бога? Як хочеш, так і розумій. Наше завдання — виштовхнути хворого з ями хвороби, а далі організм повинен справлятися сам. Ось ти обурений смертю як фактом. Так роби все можливе, щоб уникнути її. На те ти й лікар.

Усе так. І мають рацію, напевно, мої колеги, але щось бентежило мене в усій цій історії. Перед очима стояло напружене обличчя покійної нині Віри Сергіївни та її погляд, що благав мене про захист.

«Треба буде переговорити з її донькою! — промайнула розумна думка. — Та й до палати № 12а уважніше придивитися».

Я відразу заспокоївся і відчув себе упевнено. Зі мною завжди так буває, коли я знаю, що конкретно треба робити.

* * *

Дізнатися номер телефону дочки Пономаренко взагалі-то не склало великих труднощів, адже вони жили разом. На мій дзвінок відповів утомлений, а вірніше — знесилений голос:

— Так.

— Це квартира Пономаренко?

— Що? А, так.

— А можна покликати до телефону дочку Пономаренко Віри Сергіївни?

— Це я.

— Вибачте, будь ласка, я — Василь Васильович, лікар. У нашому відділенні лікувалася Ваша мама. Мені потрібно поговорити з Вами.

— Говоріть.

— Ні, не по телефону. Може, зустрінемося з Вами де-небудь? Це дуже важливо.

— Важливо? Її вже немає, тому все інше не важливе.

— Ось із цього приводу я б і хотів з Вами поговорити.

Вона зробила довгу паузу. Я її розумів і мовчки співчував.

— Ну, добре, — нарешті вимовила вона, — мені о сімнадцятій годині сина забирати з садочка, зустрінемося за півгодини біля магазину «Каштан», там лавки є. Знаєте, де це?

— Так, звичайно.

— А як я Вас упізнаю?

Тут черга робити паузу настала за мною, тому що найвидатнішою моєю рисою, тобто такою, яка помітно видається, були, безумовно, вуха.

— Ну, я високий, в окулярах, — пустився я манівцями, — буду у світлих джинсах, з дипломатом.

— Гаразд, тоді до зустрічі.

До «Каштана» я дістався швидко, хвилин за двадцять, якраз підвернулася попутна маршрутка, але жінка мене вже очікувала сидячи на лавці. Що це саме вона, я навіть не сумнівався. Така ж щупленька, як і в матері, фігурка. На ній було темне щільне плаття, попри досить-таки теплий серпень, а на голові — чорна хустка. Коли я підійшов, вона піднялася.

— Ви — Василь Васильович?

— Так, а Вас як звуть?

— Ніна.

— А по батькові, вибачте?

Вона подивилася на мене і, мабуть, зрозумівши, що незважаючи на мою лікарську посаду, я все-таки досить молодий, додала:

– Іванівна.

Ми сіли.

— Ніно Іванівно, я Вашу маму не лікував. Її вів Ігор Петрович.

Вона закивала головою.

— Так, я знаю.

— Я це кажу не для виправдання. Просто вона приходила до мене того дня, розповідала про себе. Говорила, що не ладила з Вашим чоловіком, що це він поклав її в лікарню. Розкажіть про це.

Вона підняла на мене очі, повні сліз.

— А навіщо це тепер? Зараз удома спокійно, тихо… Мертва тиша.

— Пробачте, Ніно Іванівно, Вам важко говорити про це, але вона просила мене їй допомогти. І я хочу в цьому розібратися. Чому Ви відмовилися від розтину?

— Цим чоловік займався. Та я і сама не хотіла, щоб її різали. Кажуть, там голову пиляють. Це правда?

— Загалом, так. Але ж це вже не людина, вірніше… Це потрібно для уточнення діагнозу.

— А що уточнювати? — вона замислилася. — Серце у неї було слабке, підірване. Все за мене з Микиткою хвилювалася. А ось з Віктором дійсно не ладила.

— Ну а в чому була причина їхніх чвар?

Ніна Іванівна подивилася на мене. Вона була старшою, і мала сімейний досвід.

— Мама абсолютно не сприймала його спосіб життя. У них, як вона говорила, були різні погляди на людські цінності. Та й він обтяжувався життям приймака.

— Чому ж Ви тоді не роз'їхалися?

— Мені маму жаль було залишати одну, хвору. А Віктор заощаджував гроші на пристойну квартиру, щоб була в центрі міста. Він непоганий чоловік, але, звичайно, жорсткий, любить, щоб все було так, як він хоче. Час зараз такий, слабкому важко виживати. Він не місцевий, з села. Говорить: «Не хочу більше в злиднях жити!».

— А чим він займається?

— Бізнесом. У якійсь фірмі. Хто зараз що-небудь розбере? Десь щось купити, потім дорожче продати.

— Це він маму в лікарню поклав?

— Так, сказав, що у нього є знайомий лікар.

— А хто, він не говорив?

— Не знаю. Я тільки чула одного разу, як він сказав по телефону: «Добре, докторе, як ми й домовилися».

Було вже близько п'ятої години пополудні, вона почала збиратися.

— Спасибі Вам, Ніно Іванівно, що погодилися поговорити зі мною. І знаєте що, не розповідайте чоловікові про нашу зустріч, щоб його зайвий раз не дратувати, добре?

— Добре, — вона піднялася і повільно пішла, згинаючись під вагою свого горя.

* * *

«Отже, що ми маємо? — роздумував я, лежачи на ліжку в гуртожитку. — Віра Сергіївна була не в ладах зі своїм зятем. Цілком імовірно, що той хотів позбутися її. Але як і де? Бабця-то, напевно, й з дому не виходила. Гарний привід — покласти її в лікарню, а там… Ця його двозначна фраза: «Докторе, як ми і домовилися,» — про що? Про ефективне лікування тещі? Навряд чи. Старенька в це не вірила. Далі. Хто цей таємничий доктор? Та ні! А як же заповідь: «Не нашкодь!»? — від обурення я навіть сів на ліжку. — Такого не може бути!» — але факт був фактом, його не заперечиш.

Історію її хвороби мені потім усе-таки вдалося проглянути. Там чітко були розписані й стадії кризу, й етапи лікування. Все правильно. Звичайно, і повинно бути написано правильно. А раптом робили не те, що потрібно, або не робили того, що потрібно? Але хто міг на таке піти?

В одному детективі мені запам'яталася фраза знаменитого сищика: «Я отримую гроші за те, що підозрюю тих, кого ні в чому запідозрити не можна». Отже, будемо підозрювати всіх. Хто у нас є з лікарів? Завідувач — Віктор Тихонович, Ігор Петрович, я, ну себе я відразу викреслюю. Надію Миколаївну теж, вона — жінка, а мова йшла про чоловіка. Хоча смерть настала саме на її чергуванні. Та й звернутися «докторе» можна і до жінки-лікаря! Ні, як підозрювати всіх, так усіх. Почнемо, мабуть, з Ігоря, з ним я більше спілкуюся, адже це була саме його хвора. Вирішено: збираю досьє на наших лікарів.

РОЗДІЛ 5

Слушна нагода трапилася вже наступного дня. Після роботи Ігор, виходячи зі мною з лікарні, запитав:

— Чим плануєш сьогодні займатися?

— Не знаю, особливих планів немає.

— Тоді гайда пива поп'ємо. З рибкою, а? — і, помітивши, що я знітився, поспіхом додав: — Я пригощаю. Почнеш заробляти — розрахуємося.

Взагалі-то, пива я не люблю, воно гірке якесь, та і пити його треба багато. Але якщо перетерпіти, то потім настає приємне сп'яніння. Головне — не переборщити. Гіркий досвід з цього вже був, на жаль, у моєму житті. Але це була непогана можливість поспілкуватися з Ігорем у невимушеній обстановці, промацати його, як говорять детективи, і я погодився.

Ми розмістилися за виносним столиком біля кафе. Ігор узяв по келиху світлого пива, трохи сушеної риби. Він закурив сигаретку. Запропонував мені, а я ж не палю. Відпивши відразу півкелиха, мій колега відкинувся на стільці і, затягнувшись димом, задоволений, вимовив:

— Як добре!

Я погодився.

— Ти знаєш, — почав він застільну бесіду, — на роботі — хворі, хворі… Здається, весь світ хворий: того нудить, того судомить. У гості до кого-небудь прийдеш, як дізнаються, що ти лікар, відбою від скаржників немає. То печінка у них болить, то тиск скаче! Там — пече, там — тече. Амбулаторний прийом. Я вже пробував відбуватися жартами. Скаржаться: «Голова крутиться!». Запитую: «У який бік?». Одні губляться, а деякі, щось там прикинувши, відповідають: «У правий». — «А ви в лівий бік крутіть, — кажу, — вона і врівноважиться». А як хочеться іноді вирватися абикуди від проблем, від болячок, подивитися на світ здоровими очима. Адже, дійсно, — добре! Сонце світить, небо блакитне, дівчата симпатичні ходять! — він підморгнув мені по-свійському. — А? Як у тебе на особистому фронті? Он хоч би Вікторія у нашому відділенні. Гарненька, жвавенька та розумненька. І нерозпанькана ніби.

Я мовчки цідив пиво. Коли п'єш, можна не відповідати. Та він не став мені більше дошкуляти.

— Слухай, а поїхали зараз до мене. Дружина вже повинна прийти зі школи. Наталка буде рада.

— Вона що у тебе, ще школярка?!

— Ні, вчителька.

Чинити опір було марно, і ми, допивши по другому келиху, відправилися до Ігоря додому. Він жив у старій «хрущовці» — облупленій п'ятиповерхівці з брудним під'їздом, без ліфта. Ми піднялися на четвертий поверх. Двері відчинила миловидна молода жінка у квітчастому домашньому халаті. Чорнява, кароока, з короткою стрижкою.

— Наталко, приймай гостей!

Жінка привітно поздоровкалася і відсторонилася, пропускаючи нас у передпокій. І що мені найбільше сподобалося у ній — це милі ямочки на щоках, які з'являлися, коли вона посміхалася.

— Це Наталія, моя дружина. А це — Василь Васильович, Вася, ну, я тобі про нього розповідав.

З кімнати вибігла дівчинка років чотирьох, в білих гольфиках, кольоровому сарафанчику, з двома туго заплетеними кісками і з пишними білими бантами. На милому личку були такі ж ямочки, як і в мами. З вигуками «Тату! Тату!» вона кинулася до Ігоря з обіймами.

— Ми щойно з садочка прийшли, — пояснила мама Наталя і подивилася на доньку. — Це наша Маринка. Привітайся з дядечком Василем.

Дівчинка відсторонилася від татуся і вирячила на мене свої оченята.

— Драсті.

— Здрастуй.

— Дядю Васю, а що у Вас учора був день народження?

— Ні, чому ти так вирішила?

— А хто ж Вам тоді вуха так повідтягував? — з дитячою безпосередністю видала вона. І я, дорослий хлопець, зніяковів від слів цієї крихітки.

— Так, Марино, йди у свою кімнату, — суворо наказала мама, а звертаючись до нас, додала: — Ви йдіть у залу, а я зараз що-небудь приготую.

— Пішли на балкон, покуримо, — запропонував господар квартири, і я пішов за ним.

— Зі мною в інституті вчилася Олена Петревухина, — закуривши, почав Ігор. — Гарна дівчина, симпатична. Тільки ось вуха у неї, як і у тебе, були сильно лапаті, з-під волосся стирчали. Вона страшно комплексувала. Але вийшла все ж таки заміж за нашого однокурсника Петра Люльку. Ми ще підколювали її: «Він же тебе саме за вуха полюбив. Прізвище у тебе доленосне — Петревухина: «Петре, вуха на!». Ось він і взяв.

Розповів він це якось просто, не образливо, що навіть я розсміявся.

— Так що не комплексуй, — він стукнув мене по плечі, — і будь самим собою. Пам'ятаєш, фільм є такий. Хлопець був з відкопиленими вухами, на роботі всі над ним потішалися. А він узяв і зробив пластичну операцію. Так вони на нього образилися. «Це не ти!», — кажуть. Довелося йому знову повертати свій колишній вигляд. Від долі не втечеш. Он Вікторія ж на тебе око поклала!

— Та з чого ти це взяв?

— Ну-ну, старого ловеласа не проведеш!

— Чуєш, Ігорю, — переводячи розмову на іншу тему, сказав я, — давно хочу запитати, а чому в нас палата № 12а називається?

— А! — Ігор усміхнувся. — Це справа рук нашого марновірного шефа. Наказав номерок «13» зняти і замовив «12а». Хоча, здається, це принципової ролі не зіграло. Тим паче, що це — палата інтенсивної терапії, всіх важких хворих туди переводимо. І переважно там помирають.

Розмова перейшла в потрібне мені русло, але я раптом замовк, міркуючи, як би мені обережно, не викликаючи зайвих підозр, дізнатися від Ігоря усе необхідне. Він теж мовчав.

— Так, — погодився я з ним, — вже при мені там пару осіб померло. Остання — твоя Пономаренко.

Ігор Петрович просто кивнув.

— А тобі не здалася дивною її смерть?

— Тобто?

— Ну не повинна вона була померти.

— Усяке буває, — Ігор замислився. — Чесно кажучи, я і сам не чекав такого результату. Але Надія розповідала: розвинувся криз — і не вдалося врятувати.

— А того дня зять до неї не заходив?

— Зять? Ти думаєш, він міг її чимось засмутити? Вона що, не ладила із зятем? Хоча, зрозуміло, питання риторичне.

— Я думаю, зятьок міг нашкодити.

— Ні, — сказав доктор упевнено, — вдень вона ще була в моїй палаті, до неї ніхто не приходив.

— Мужчини! — покликала нас Наталя. — Йдіть до столу, все готове!

Потім ми сиділи за столом, обідали. Все пройшло нормально, не враховуючи того, що я все ж таки примудрився чвиркнути помідором на господаря і перекинути на стіл склянку з соком, чим викликав бурхливу радість у Маринки. Після чого ми подружилися, тому що вона визнала в мені свого.

Коли я буваю в гостях, то завжди прошу показати мені родинний альбом. Особливо люблю дивитися дитячі фотокартки. Так цікаво спостерігати, як наївні, простодушні чоловічки з милими личками перетворюються на знайомих тобі дорослих поважних людей. І господарі також люблять разом з тобою розглядати застиглі миті свого минулого а згадуючи, розповідати про себе. Так багато цікавого дізнаєшся тоді про них.

Ігор народився третім хлопчиком у сім'ї. Хоча батько працював на заводі (мама у цей час доглядала дітей) і отримував начебто непогано, але грошей завжди не вистачало. Одяг і взуття на хлоп'ятах горіли, як у вогні. Закінчивши школу і відслуживши в армії, старший брат поїхав на заробітки десь на Північ і там осів. Середній повернувся після служби в армії додому і пішов дорогою батька. А молодший мріяв про медицину. «Було у батька три сини: двоє розумних, а третій — лікар», — гірко жартував Ігор. — Брати заробляли достатньо, та й підкалимити завжди могли. А що у лікаря? Гола ставка. Ну, півтори. Пропадаєш увесь час на роботі, а отримуєш не зарплатню, а одні сльози. Але недарма кажуть, що медицина — не робота, а хобі. Дуже небагатьох може вона прогодувати, так що треба мати ще приробіток. Ось і змушені висококваліфіковані лікарі йти після роботи торгувати на базар різним шматтям замість того, щоб почитати літературу за фахом, підвищити свій професійний рівень. До анекдота доходить, — гарячкував Ігор. — У мене знайомий хірург — він до інституту закінчив ПТУ, столяр за спеціальністю, влаштувався за сумісництвом на фірму виготовляти… труни. Прибуткова робота!

Далі Ігор розповів романтичну історію їхнього з Наталкою знайомства. Після четвертого курсу інституту Ігоря з однокурсниками направили працювати в колгосп (тоді це була звичайна річ) допомагати працівникам сільського господарства. Розмістилися студенти-медики в наметах, харчувалися в похідній кухні. Романтика! А поряд стояв студзагін із педінстітуту. Увечері танці влаштовували під магнітофон, весело було. І ось одного разу після роботи прибігли знайомі дівчата-педагоги: «Мерщій, Ігорю, там нашій дівчинці на ногу важка лавка впала! Перелом! Вмирає! Рятуй!».

— Я, зрозуміло, побіг за ними, лікар, все ж таки! Дивлюся, сидить чорнява, кирпоноса дівчинка, вся в сльозах, перелякана.

— Ну так-таки й перелякана, ти як розповіси! — заперечила Наталка.

— А що, хіба ні? Звичайно, перелякана. Я ногу оглянув — перелому, звісно, ніякого немає, але забила сильно — йти не може. Довелося взяти її на руки, віднести в намет. Надав першу допомогу й пішов. От так ми й познайомилися з нашою мамою.

Останню фразу Ігор сказав для своєї донечки, яка так уважно слухала, що у неї аж ротик відкрився. Тато ніжно вказівним пальцем підвів їй нижню щелепу, але зубки все одно клацнули.

— Так він тебе врятував, мамо?

— Врятував, звичайно. Тато ж у нас лікар! Він усіх рятує. Особливо молоденьких дівчат, — лукаво додала дружина.

«Ні,- думав я, йдучи додому, — Ігор — гарний лікар, чудова людина. Ось і сім'я у нього яка славна. Не може він шкодити хворим. Стара недовірлива жінка понавигадувала всякого, а я підозрюю своїх колег у підлоті і навіть у злочині. Непорядно це, докторе», — сказав я сам собі.

І спалося мені цієї ночі спокійно та солодко.

РОЗДІЛ 6

Розповідаючи про Вікторію, Ігор влучив, так би мовити, у саме серце. Красунею вона не була. І слава Богу, тому що вони завжди здавалися мені зарозумілими, недоступними, та я їх, відверто кажучи, чомусь боявся. Вікторія була привабливою, вірніше, милою, від неї, як від бузку, йшов такий аромат свіжості, що у мене мліли руки. Чисте личко з ніжним підборіддям. Коротка стрижка, русяве волосся. Сама по-дівочи тонка, жвава. І медсестрою вона була грамотною та старанною. «Так, Василю Васильовичу. Добре, Василю Васильовичу». А тоді як обіллє синім окропом своїх очей, аж пузирі по спині схоплюються, і мурашки в туфлі зсипаються. А в голосі були такі дивовижні вібрації, від яких моє серце розгублено збивалося з ритму. Коротше, мені дуже хотілося ходити на роботу.

Цього дня вранішній обхід я проводив саме з Вікторією. І так у мене все добре виходило, що я аж самому собі подобався. Моя медсестричка, чистенька, біленька, чітко відповідала на мої запитання про хворих, називала цифри температури, тиску. Я довше, ніж це було потрібно, оглядав хворих, роз'яснював їм результати аналізів і чув, як шепотілися хворі за нашими спинами: «Який уважний у нас лікар!». А я непомітно косився на Вікторію — чи вона чує? І так мені хотілося, щоб цей обхід не закінчувався, що я готовий був оглядати хворих з усього відділення.

Потім за столом чергової медсестри ми коригували з нею призначення. Вона сиділа близько від мене, а я сухим офіційним тоном давав розпорядження, і сам себе за це ненавидів. Вікторія вже почала підніматися, щоб йти у своїх справах, як раптом з мене несподівано навіть для самого себе вискочило моє задавлене, затиснуте друге «я». Воно відчайдушно чинило опір зовнішнім обставинам і шукало привід для нашого подальшого спілкування.

— Віко, а правда, що у вашому місті є фонтан, який говорить?

— Фонтан, який говорить? — дівчина від несподіванки знову сіла. — А! Так. Є. Тільки він — музичний.

— Ви його чули?

— Звичайно.

— А я ні.

— Хочете, я Вам розповім, де він розташований?

Не «покажу», а «розповім» — у мене впало серце.

— Та ні, я ще погано знаю місто.

— Я можу показати. Якщо хочете, то можна навіть сьогодні ввечері. Ви вільні?

— Так, я вільний! — це у мене пролунало так радісно, що Віка аж усміхнулася.

— Добре, тоді зустрінемося, скажімо, о двадцятій годині біля входу в парк.

— Домовилися.

Ах, як я люблю музичні фонтани! Усе життя б дивився і слухав. Яка в них дивно-чарівна мелодія: «Я мо-ожу показа-ати! Ви ві-ільні? Тоді давайте зустрі-інемося!» — «Так! Так! Я ві-і-ільний!».

Настрій мій попер угору. У кров хлинув адреналін, і бурхлива енергія завирувала у пошуках виходу та застосування. Прямуючи коридором, я вихопив у нашої санітарки Єфросинії Василівни відро з водою і, граючись, розмахуючи ним, поніс, а вона, дрібочучи за мною старечими ногами, забурмотіла збентежено:

— Та що це Ви, Василю Васильовичу! Якось-такось незручно виходить. Та я вже сама, облиште.

Наступною жертвою мого радісного божевілля стала старша медсестра Людмила Миколаївна. На своє нещастя вона трапилася мені з коробками медикаментів у руках. Охоплений невгамовним бажанням добрих справ, я кинувся до неї, вихопив ці коробки і… впустивши, розкидав їх по підлозі. Прожогом кинувся збирати, утелющив їх в руки приголомшеній, занімілій від мого нахабства жінці — і поспіхом зник в ординаторській. Але ніщо не могло зіпсувати мого настрою.

— Ти що такий задоволений? — запитав мене Ігор. — Листа з дому отримав?

— Ні, — розплився я в усмішці. — Просто.

— Авжеж — просто. Що трапилося?

— Справді, нічого. Фонтан іду дивитися.

— З Вікторією?

— Так. А як ти дізнався?

— Ну ось. Я попереджав. Жінки нас погублять. До речі, Наталія з Маринкою передавали тобі привіт. Запрошували ще в гості.

— Ні, сьогодні я не можу! — сказав я так, ніби у мене силою намагалися відібрати мій музичний фонтан.

— У будь-який час, коли захочеш. Маринка сказала: «Хай приходить до нас той дядечко Василь з повсякчасним днем народження.».

* * *

Увечері того ж дня я сидів у гуртожитку в повному відчаї. Мені нічого було одягти! Мої запрані джинси та штани від костюма явно не годилися для такої зустрічі. Та й сорочки здавалися мені сумовитими, такими, що надокучили. Потрібно було чимось відвернути Вікторію від моїх вареникоподібних вух, кучми неслухняного волосся, від рогових окулярів і взагалі… я зовсім не вартий такої чудової дівчини! В голові вже майнула боязка нікчемна думка замкнутися в кімнаті й нікуди не ходити. Ні, так не можна, вона ж чекатиме. А, втім, як говорив Ігор, треба бути самим собою. Хай вона побачить мене у всій моїй красі і… сама вирішує. Якщо я буду знехтуваний, то прийму це як належне і піду… з головою в роботу. Працюватиму і вдень і вночі, можливо, навіть сконаю від такого перенапруження, а їй нехай стане соромно за таке несправедливе ставлення до мене. Вона, звичайно, потім шкодуватиме про це, але буде вже пізно. Як говорив мій однокурсник Вітя Котляр: «Всі чоловіки — дурні, жінки — легковажні, а щастя — в праці!».

Після такого філософського висновку мені стало легше, я схопився, натягнув на себе свої старі, колись сині джинси, надягнув чорну сорочку і напахтився «Чорним драконом». Наприкінці, набравши повні груди повітря, я з силою видихнув з себе залишок сумнівів і вирушив на побачення.

Сказати, що купити Вікторії квіти мені вистачило розуму, — це означає не зрозуміти почуттів, які оволоділи мною. І розум тут, як завжди буває в подібних випадках, грає — на жаль! — не першорядну роль. Але зараз він був солідарний із моїм серцем. Та я, по суті, і не міг зробити інакше, тому що ще з дитинства моїм всевідаючим татом мені була втовкмачена незаперечна істина, що квіти для жінки мають якийсь особливий сенс, зрозуміти який до кінця нам, чоловікам, не дано, але знати й користуватися ним ми зобов'язані. «Квіти, — вчив мене батько, — це як пароль, як сполучна ланка між двома світами — чоловічим і жіночим. І вже сам факт, що чоловік дарує квіти, говорить їй про багато що. Адже квіти — мов застиглі відчуття, мов згустки нашої душевної енергії. І жінки це тонко сприймають». Все так, я з цим повністю згоден. Але сама купівля квітів була для мене дуже обтяжливою і нелюбимою процедурою. Навколо такий розмай квіткової краси — а ти йдеш між барвистих рядів, як голий площею. Всі з такою радісно-агресивною нав'язливістю підсувають тобі свій товар, що хочеться схопити перший букет, на який упав погляд, і накивати звідси п'ятами. Добре, що у мене зараз обмаль грошей, а то б довелося скуповувати весь цей квітучий базар. Річ у тім, що я не умію відмовляти і часто отримую не найкраще, а, головне, не те, що мені потрібне.

Та цього разу мені пощастило. Наприкінці рядів, трохи осторонь, біля відра з пишними трояндами сидів сухорлявий, сивий дідок у старомодному піджачку. Коли я зупинився біля нього, він дав мені можливість обдивитися, а потім запитав:

— З якою метою хочете придбати квіти, дозвольте поцікавитися?

— Для дівчини.

— Додому запрошені на свято чи на побачення?

— На побачення.

— Тоді, вважаю, букет буде недоречним. Візьміть ось цю яскраво-червону троянду. Це саме те, що потрібне у Вашому випадку. І дозвольте дати ще одну пораду, вже не осудіть старого. Не соромтеся носити квіти. Тримаєте їх прямо. А то носять стеблами догори, наче курей общипаних.

— Дякую, — сказав я, віддаючи йому гроші. Такий гарний дідусь трапився.

Я був на місці за десять хвилин до призначеного часу. Вікторія ще не прийшла. Я роззирався на всі боки, але все одно вона з'явилася несподівано.

— Добрий вечір. А ось і я!

— Добрий вечір!

Віка була така незвичайно красива, що я очманів! У чорній короткій спідничці, яскраво-червоній блузці і на високих підборах. Уміло підведені очі та ледь напомаджені губи сяяли від її посмішки.

Я так довго дивився на неї, що дівчина зніяковіла.

— Це, напевно, мені? — Вікторія показала поглядом на троянду.

— Так, — отямився я і сунув їй в руки квітку.

— Дякую, — тихо сказала дівчина й уткнулася носиком в пелюстки. Потім, піднявши на мене радісні очі, запропонувала: — Ну що, підемо дивитися фонтан, що «говорить»?

— Підемо.

Надворі було ще світло, однак у парку вже гуляло багато молоді. Ми пішли по центральній алеї, що привела нас до фонтану. Але він… не працював.

— Його ввімкнуть, як стемніє, — пояснила Вікторія, — і він переливатиметься усіма кольорами під музику.

В очікуванні цієї події ми гуляли по парку і жадібно, з цікавістю розпитували і розповідали один одному про все на світі: яку хто любить музику, які фільми, який у кого улюблений колір і навіть які страви для кого найсмачніші.

— А я люблю капусту, — розповідав я. — У будь-якому вигляді: смажену, тушковану, і просто, в борщі, — я усміхнувся, пригадавши рідну домівку. — Мама завжди такі густі борщі варила. Мені всю гущу викладе, і він стає ріденьким, саме таким, як і потрібно для решти родини. Прямо-таки, симбіоз у сім'ї. У дитинстві навіть сон приснився. Йдемо ми з друзями кукурудзою, а вона виросла велика, густа. І раптом нам дорогу перегородили… коза з коровою. Корова — нічого, а коза єхидним таким голосом питає: «А ви капусту їли?». Всі промовчали, а я візьми та й ляпни: «Їли». Ех, вони за нами! Ми — тікати! Прокинувся, серце калатає! Але не наздогнали. Отак я за капусту трохи не постраждав, — сміявся я разом з Вікторією.

— А я свого часу через пристрасть до меду потрапила в халепу. Батьки мені багато їсти його не давали, стереглися, напевно, алергії. А я ж його так люблю! Якось вночі прокинулася води попити, а в кухні на столі виблискує блюдечко з медом! Я підскочила до нього і давай його наминати! І раптом усвідомлюю, що це, напевно, не мед, тому що в роті гірко і пече — спасу немає! Я як заволаю! Всіх на ноги підняла! А це, виявляється, тато гірчицю на столі залишив.

Ми радісно згадували події ще недавнього дитинства.

— Віко, — запитав я, — а як правильно звучить Ваше ім'я — Вікторія? А то я чув Вас називають і Віта, і Віка. Адже це різні імена. Вікторія — перемога, а Віта — життя.

— З моїм ім'ям- ціла історія, — посміхнулася дівчина. — У тата є друг — дядько Микола Катунов, вони ще з інституту дружать. Так от, коли у них було вже по двоє дітей, причому, в обох тільки дівчатка, наші мами знову завагітніли. І дядько Микола запевняв тата, що цього разу вже точно будуть хлопчики! Татові ворожили і по руці, і по крові, і по роках — ніби все сходиться. Вирішили, гаразд, хай будуть хлопчики. У Катунових народився Андрій, а у нас — я. А тато вже й ім'я придумав — Віктор. Так я стала Вікторією. Але все одно він мене любить. Тільки іноді зітхає: «Ех ти, мій невдалий хлопчику!».

З Вікою було цікаво, вона була простою та милою.

Вже стемніло і навколо фонтану в очікуванні водного феєрверку зібралося чимало народу. І коли нарешті пролунали акорди чудової музики, а з усіх боків бризнули і поринули вгору підсвічені різними кольорами струмені води, всі радісно завищали, заплескавши в долоні. А мені здавалося, що це душа моя співає і переливається всіма барвами веселки.

РОЗДІЛ 7

Прокинувшись вранці наступного дня, я з радістю усвідомив: «У мене є Вікторія!». Але, як завше, після чогось гарного чітко спрацьовував закон підлоти — саме цього дня я заступав на нічне чергування. А це значило, що сьогодні я не побачу мою Віку! Я готовий був відпрацювати й денну зміну або під слушним приводом — яким? — з'явитися у відділенні, щоб тільки побути з нею поруч, але… Не треба передчасно світитися й афішувати наші стосунки. Слава Богу, я ще не остаточно втратив голову.

В ніч зі мною працювали медсестри Валентина і Поліна Аркадіївна. Вони звично зайнялися виконанням своїх обов'язків, а я в ординаторській продивився всі історії хвороб та лікарські призначення, щоб зорієнтуватися, хто саме потребував моєї уваги. Була хвора і в палаті № 12а. Її я подивився першою. Поліна Аркадіївна вже поробила їй ін'єкції, а я ще виміряв артеріальний тиск. Зараз стан був стабільним, але, судячи із записів, удень вона перенесла важкий криз. Це було моє перше нічне чергування, і я, певна річ, хвилювався. Але поки що воно проходило спокійно. Подивився хворих, підкоригував лікування, прийняв у відділення нового хворого. Та все одно відчував якусь внутрішню напругу. Тому, коли близько одинадцятої години вечора до мене прийшов Вадим Миколайович, лікар приймального відділення, я йому щиро зрадів.

— Ну, як чергування? — поцікавився він.

— Та ніби нормально.

— А у мене — завал. Везуть і везуть. Тобі он одного діда підкинув. До речі, як він?

— Зараз нічого. Напад купірували. Інфаркту немає.

— У мене з цим дідом, — усміхнувся Циркуль, — кумедний трапунок вийшов. Тільки заступив на чергування — привезли хлопчика: наївся якихось пігулок бабусиних. Поки промили живіт, туди-сюди, привозять бабцю з синцем під оком і підозрою на струс мозку. Виявляється, це баба того хлопчика. Дід неабияк розсердився на дружину за онука: розкидала, мовляв, свої ліки абиде, дитину отруїла! Ну і врізав їй. Але на цьому справа не закінчилася. Як бабусю відвезли, дідусь схопив кляту коробку з ліками і — в піч! А дочка побачила та в крик: «Тату, там же мама від Вас гроші ховала!». Поки витягли, майже все згоріло. У діда — серцевий напад! Через годину і донька з чоловіком самі з'явилися — у неї тиск підскочив! Ну тепер наче спокійно — усе сімейство тут. І сміх і гріх!

Ми з колегою попили кави, і він пішов до себе, а я ще раз навідався у палату № 12а. Хвора спала.

— Та йдіть, відпочивайте, лікарю, — сказала мені Поліна Аркадіївна. — Там усе спокійно.

Я вмостився в ординаторській на дивані, але мені не спалося. Ще раз прокручував у пам'яті вечір з Вікторією, наші розмови і виразно бачив її обличчя, усмішку. З нею було так добре, що я навіть забув про свої вуха.

Цікаво, а чи вона зараз згадує про мене? Я вертівся з боку на бік. Ніби й диван був зручний, але сон не йшов. Та хіба справа в дивані? Я поглянув на годинник. Була третя година ночі. «Піду, подивлюся хвору, — вирішив я, — все одно не спиться».

Я вийшов у коридор. У відділенні було тихо і напівтемно, горіли лише нічники. За столиком чергової медсестри було порожньо. Я тихенько, щоб нікого не турбувати, наблизився до палати № 12а. Двері були прикриті. Я обережно ввійшов усередину. Над хворою, слабо освітлювана приліжковим світильником, схилилася Поліна Аркадіївна, збираючись робити укол у вену.

— Що? Їй погано?! — крикнув я.

Медсестра перелякано підскочила й застигла зі шприцем у руці.

— Чого ж Ви мене не кличете?! Що з нею?! — за мить я був біля ліжка хворої.

Поліна Аркадіївна мовчала, лише обличчя її стражденно карлючилося, і рука, зсудомлено піднята вгору, помітно тремтіла.

Хвора спросоння здивовано дивилася на нас.

Я звично схопив її за руку. Пульс був спокійний, достатнього наповнення.

— Що Ви хотіли їй ввести?

— Я… Я… У неї знову… тиск… Я хотіла… Я не хотіла… Вас будити…

Було ніяково дивитися, як ця немолода жінка, що годилася мені в матері, перелякано й принижено виправдовується. Мені стало соромно за себе, за мою нетактовність і дурну підозру. Увірвався в палату, переполохав усіх. Адже медсестра і зобов'язана стежити за хворими, тим більше тяжкими. І виконувати призначення лікаря, що вона і намагалася зробити. Он і ампули порожні лежать на тумбочці. Я ковзнув по них поглядом, та щось у них було не те. Але що саме? Я мовчки втупився в них. І раптом мене осяяло. Вони були жовтого кольору! А папаверин, дибазол, клофелін — препарати для зниження артеріального тиску — завжди в прозорих ампулах. Я узяв одну з них, наблизив її до світла і… очманів!

— Поліно Аркадіївно, адже це адреналін!! Він же різко підвищує артеріальний тиск!!!

— Ой…Ой… — застогнала медсестра, — я, напевно, помилилася. Вибачте, Василю Васильовичу…

Я приголомшено дивився на неї, потім сказав:

— Гаразд, ідіть, я тут сам.

Вона згребла порожні ампули і спішно вийшла. Я заспокоїв стривожену хвору, яка, здається, спросоння нічого не зрозуміла. Виміряв їй артеріальний тиск. Сто шістдесят на дев'яносто.

«Що це? — думав я, ходячи по ординаторській. — Злочинна халатність чи… — я навіть зупинився, — спроба вбивства? Але навіщо? І як так можна?».

У двері тихо постукали. Увійшла похнюплена Поліна Аркадіївна.

— Василю Васильовичу, — вона заплакала, — я Вас благаю, не говоріть нікому! Я сама не знаю, як це вийшло… У мене вдома неприємності, чоловік п'є… Якщо мене виженуть з роботи, мені нічим буде годувати дітей…

Мені було жаль її, я взагалі не можу дивитися на жінок, які плачуть, а з іншого боку — недобрі підозри не відпускали мене.

— Скажіть, Поліно Аркадіївно, — я не знав, як висловитися, — Ви робили це… ну… навмисно?

— Що Ви, Василю Васильовичу! Я просто сплутала! Я машинально взяла не ті ампули. Я Вас дуже прошу, заради моїх дітей! — заплакала вона.

— Гаразд, гаразд. Заспокойтеся. Це добре, що я випадково зайшов. А якби хвора померла?

Жінка мовчки схлипувала.

— Йдіть, займайтеся справами.

Вона підняла на мене благальні очі. Я відвів погляд.

— Добре, я нікому не скажу. Але надалі будьте уважні. Від нас залежить життя людини.

— Спасибі, Василю Васильовичу, — прошепотіла вона й вийшла.

Йдучи додому після чергування, я ввесь час думав про нічну подію. Ні, це не могло бути випадковістю. По-перше, ампули були-таки інші. По-друге, навіщо їх було так багато? Адже стан хворої не потребував інтенсивної терапії. Сто шістдесят на дев'яносто — цілком задовільний тиск при такому перебігу захворювання. А досвідчена медсестра не могла цього не знати. Інакше треба було терміново кликати лікаря. А вона, очевидно, чогось злякалася при моїй несподіваній появі. Але, йдучи, вона все ж таки не забула забрати з собою порожні ампули. Правда, одна залишилася у мене. Ні, вона діяла зі злим наміром. Але навіщо? Чим їй не догодила стара жінка? Швидше за все, вона діяла за чиєюсь вказівкою. Але чиєю? Хто цей таємничий «чорний доктор»?

Сьогодні вранці, доповідаючи на п'ятихвилинці, я крадькома поглядав на лікарів, щоб прослідкувати їх реакцію на результат мого чергування. Може, хтось з них чекав на щось інше? Але нічого підозрілого я не помітив, усе було як звичайно. То хто ж тоді, хто?!

Голова тріщала від подібних питань і безсонної ночі. Треба було скласти план подальших дій, інакше мені не заснути. А відпочити не завадило б, оскільки ввечері я знову заступав на чергування.

Від звернення в міліцію я зразу відмовився. Що я їм скажу? У нашому відділенні помирають хворі? Наївно й безглуздо. Медсестра сплутала ампули? А Ви куди дивилися? Хвора жива? Так у чому справа? Й обов'язково повідомлять головного лікаря, завідувача відділення. Віктор Тихонович, звичайно, обуриться, чому, мовляв, мені нічого не доповідаєте? А як йому скажеш, коли це може бути саме його рук справа? Марення якесь. І як працювати, якщо всіх колег підозрюєш у злочині? Отже, так. Сьогодні ввечері я знову працюватиму з Поліною Аркадіївною, викличу її в ординаторську і припру до стіни. У переносному, звичайно, сенсі. Якщо вона не скаже, за чиєю вказівкою діяла, я все повідомлю начальству! Ось так! Камінь з душі відразу спав, і я згадав, нарешті, про Віку. Сьогодні на п'ятихвилинці, як я не стримувався, але час від часу поглядав на неї і одного разу ми зустрілися поглядами. Вона посміхнулася мені очима. Шкода, що ми сьогодні з нею не побачимося. Коли ж закінчаться мої нічні зміни?

Але ввечері, прийшовши на роботу, я… застав Віку у відділенні.

— Привіт! — радісно сказав я. Після нашої прогулянки в парку ми були з нею на «ти».

— Привіт, — серйозно відповіла вона, хоча поруч нікого не було.

— А що ти тут робиш?

— Мене залишили в нічну зміну.

— Ти сьогодні працюватимеш зі мною?! — я розплився в усмішці. — А замість кого?

— Ти що, нічого не знаєш?!

— Ні, а що?

— Сьогодні вбили Поліну Аркадіївну!

РОЗДІЛ 8

У відділенні тільки й було розмов, що про смерть нашої медсестри. Навіть хворі притишеними голосами обговорювали цю новину. Що ж до мене, то я перебував у стані шоку. Просто не знав, що мені думати й робити далі. Або це ланцюг випадкових фатальних збігів, або це сценарій, написаний чиєюсь зловісною рукою.

У Віки мені вдалося лише дізнатися, що нещасну жінку знайшли у власній квартирі з перерізаним горлом. Потім, коли ми трохи звільнилися від роботи і сіли в коридорі за її столом, медсестра розповіла все, що знала. Поліна Аркадіївна, змінившись після чергування, поїхала додому. Все було як звичайно. Але син, що прийшов зі школі (він навчається у сьомому класі) виявив батька, як завжди, п'яного в яєчню, що спав у залі на дивані, а мертву матір — на кухні. Він кинувся до сусідів, ті викликали «швидку» і міліцію. Говорять, ніби на грабіж не схоже — нічого не взяли. Та там і брати було нічого. Чоловік усе вже пропив.

— Віко, розкажи мені про неї, а то я майже зовсім не знав її. Так, на п'ятихвилинках бачилися і вчора одну зміну відпрацювали разом.

Віка під враженням останніх подій була незвично серйозною.

— Про небіжчиків поганого говорити не можна, але ми зі Світланою (це напарниця моя), якщо чесно, її не любили. Вона була завжди похмура, навіть відлюдкувата. Ми її між собою називали Поліном — Поліно Аркадіївна. Хоча їй особливо й радіти-то було нічому. Говорили, що чоловік у неї страшенно п'є, усе тягне з дому. А у них двоє дітей. Дочка вже заміжня, має дитину. Але живе теж погано, тому часто бігає до мами. А сина ти, напевно, бачив, він іноді приходить у відділення, вона його підгодовує на кухні. Дебільнуватий такий.

От так. Я тут по крихтах намагаюся зібрати інформацію, не знаю, з якого боку підступитися, намічаю хитромудрі плани, а дівчина мені за п'ять хвилин видала повну характеристику покійної вбивці. Сказано — жінка. Треба мені, мабуть, поступитися лаврами майбутнього одноосібного викривача банди «чорного доктора» і підключити до цієї справи Вікторію. Самому мені все одно не впоратися.

— Віко, я тобі зараз усе розповім, — серйозно сказав я, — а потім ми вирішимо, що нам робити далі, добре?

— Добре, — якось перелякано кивнула дівчина, не зовсім розуміючи, про що йдеться: про наші особисті стосунки чи про нинішній випадок.

І я розповів їй про всі події, про свої підозри, припущення і плани.

Вона сиділа, вирячивши на мене очі, засвоюючи надзвичайну інформацію.

Я чекав, коли моя співрозмовниця оговтається. Але вона, мабуть, подумки вже включилася в цю справу, тому що раптом сказала:

— Стоп. Сьогодні вранці (після п'ятихвилинки) ти вже пішов, а я приймала у Поліни Аркадіївни зміну, то її викликав до себе Віктор Тихонович. Вона була в кабінеті хвилин десять.

— Вона нічого потім не говорила?

— Ні, звичайно.

— А більше вона ні з ким не розмовляла?

— Здається, ні. Зібралася і пішла. Але була дуже засмучена. Хоча ось що. Надія Миколаївна разом з нею виходила з відділення.

— Так. А коли лікарка повернулася?

— Не знаю. Я не бачила. Пішла на обхід з Ігорем Петровичем.

— А Надія Миколаївна коли робила обхід?

Вікторія знизала плечима.

— Запитаю у Світлани завтра. Треба їй теж все розповісти! — вирішила раптом дівчина і питально подивилася на мене. — Можна?

— Н-н-не треба! — сказав я, розтягуючи фразу, за цей час встигнувши обдумати, чи маю я потребу в ще одній помічниці.

— Вона класна дівчина і моя подруга!

Віка була впевнена, що ці аргументи переконають мене остаточно. Загалом, це було вагомо, але становило серйозну загрозу для секретності нашої справи. Але Віці я не міг відмовити.

— Ти за неї ручаєшся?

Моя помічниця від надміру почуттів не знала, як їх висловити, і лише протяжно мукала. Потім так виразно черконула себе великим пальцем по горлу, що ми обоє розсміялися.

— Ну добре. Тільки більше нікому!

— Ні-ні!

Медсестра не забувала про свої обов'язки: познімала крапельниці, зробила на ніч ін'єкції. І ми знову сіли обговорювати план наших подальших дій. Валентина, що чергувала разом з Вікторією, нам не заважала, лише здалека розуміюче посміхалася. Якби вона тільки знала, які «любовні» розмови ми тут ведемо.

— Так, по-перше. Почнемо з Віктора Тихоновича, — тоном справжнього детектива сказав я. — Що ти про нього знаєш? Я маю на увазі неофіційне, на рівні пліток.

Вікторія замислилася. Лобик її злегка зморщився, а губки стиснулися. Тепла хвиля ніжності хлюпнула у мене в грудях. «Не відволікатися!» — наказав я собі.

— Дружина у нього дуже ревнива. Вона в гастроентерології працює. Теж завідувачка. Часто заходить до нас у відділення. Дивиться на всіх підозріло, особливо на нас зі Світланою. Допекла всіх своїми ревнощами. А він її, здається, боїться. Я одного разу чула, як Віктор Тихонович виправдовувався перед нею.

— Так, вже дещо, — сказав я з розумним виглядом, хоча було маловірогідно, що його дружина у нападі диких ревнощів організувала вбивства підступних бабусь, зваблюючих її благовірного чоловіка. Я навіть мотнув головою, наче витрушуючи із неї цю нав'язливу липку ідею. — Що ще?

Віка помовчала.

— Він до нас з іншого міста приїхав. А до цього, кажуть, працював десь за кордоном.

— А Надія Миколаївна?

— У неї дочка. Живе вона сама, без чоловіка. І, здається, таємно попиває, тому що бувають у неї перепади настрою.

— Ну щодо перепадів настрою, це у вас, жінок, і без горілки через кожні півгодини…

— Ні, тут інше, — упевнено сказала Вікторія, і я не став з нею сперечатися, все одно будемо з'ясовувати.

— Добре, а Поліно… е… Поліна Аркадіївна з кимось із лікарів дружила?

— Ну, як дружила? Спілкувалася, звичайно, з усіма. Але в основному по роботі.

— Зрозуміло, — промовив я. — Хто там у нас іще? Лікар Вербовий.

Віка посміхнулася.

– Ігор Петрович — дуже гарний, — і лукаво поглянула на мене. — Добрий, веселий. Його всі наші жінки люблять, — і після паузи додала, — і він їх.

— Так уже й гарний, — чогось мені це не сподобалось. — От як раз на кого менше думаєш, той і може виявитися вбивцею!

Дівчина сторопіла від мого нахабства.

— Що, і Поліну Аркадіївну він убив?!

— Ну, може, не він, а його спільники.

Тут грюкнули вхідні двері й по коридору, міряючи його своїми довгими ножищами, попрямував на нас Циркуль.

Ми замовкли, чекаючи на нього.

— Добрий вечір.

— Добрий вечір, Вадиме Миколайовичу.

— Як справи? Про що мова?

— Та ось, про Поліну Аркадіївну говоримо, — сказав я.

— Так, сумна історія. А все горілка. Горілка… — глибокодумно похитав головою лікар.

— Вадиме Миколайовичу, розкажіть, що Ви знаєте? — у Віки прорвалася жіноча цікавість. Зараз це було природньо і доречно.

— А що розповідати? Її вбив п'яний чоловік! Його вже заарештували. Сусіди чули, як він горланив на весь будинок: «Де ти цілу ніч вешталася?!». Типове алкогольне марення від ревнощів. Зарізав і спокійно вклався спати. Ось такі невеселі справи.

Ми з Вікою сиділи мовчки, приголомшені цією жахливою картиною. Вадим Миколайович, помітивши наш пригнічений стан, перевів розмову у звичне для роботи русло.

— А як почувається хвора, яку я сьогодні направив? — звернувся він до мене.

— Нічого. Прокрапали. Зараз спить.

Віка не стала заважати лікарській розмові, тактовно пішла собі у справах медсестринських. А ми з Циркулем зайшли до мене в ординаторську. Я заварив каву. І як ми не намагалися відволіктися іншими проблемами, розмова все одно повернулася до сьогоднішньої трагічної події.

— Я знав її поверхнево, — говорив мій співбесідник, попиваючи каву і затягуючись сигаретним димом. — Поліна Аркадіївна була нетовариською, та і спільних справ ми не мали. Але медсестрою, казали, вона була старанною. Нещасна жінка. Говорять, того дня вона була пригнічена, засмучена. Наче передчувала. Та ти ж з нею тієї ночі працював, так? — він був старший за мене і з першого дня казав мені «ти». Я це сприймав як належне і був з ним на «ви». Як тобі — вона здалася?

— Не знаю, ніби все було нормально. Правда, ми з нею практично й не розмовляли. Так, по роботі, — я вирішив нічого нікому не говорити. Хоча тепер це вже, напевно, і не мало ніякого значення.

— Отож працюєш-працюєш і не знаєш, що на тебе чекає? Ну а тобі як тут? Вже зорієнтувався?

— Загалом так.

— Шеф не кривдить?

— Та я з ним якось мало стикаюся.

— Це правильно. Тримайся подалі від начальства — цілішим будеш. Хоча, сам розумієш, шефові треба догоджати. Посада у нього така. Того по блату треба покласти, тому ліки дефіцитні дістати. І якщо ти цьому заважатимеш, то це тобі так не минеться. Моя тобі порада: тихо роби свою справу і ні в що не втручайся. Але я бачу, ти хлопець не нахабний. Тебе тут хвалять… Гаразд, піду, а то раптом когось підвезли. Хоча я сказав медсестрам, де буду. Знайшли б, коли б потрібний був. Дякую за каву.

І Циркуль пішов. Нарешті, а то притомив уже своїми напученнями. Тут саме нагода з Вікторією поспілкуватися.

Моя медсестра сиділа за столиком, відзначала щось у листах призначень. Вона посміхнулася мені, коли я підійшов.

— Що там ще розповідав Вадим Миколайович?

— Нічого особливого. Як і всі, вчив мене життю. Розбалакався понад міру, щось на нього це не схоже. Отже, що ми маємо? — перейшов я до наших справ, підсідаючи на стілець збоку столу. — В палаті № 12а вбивають хворих, а коли я застукав на місці злочину Поліну Аркадіївну, її тут же прибирають спільники, щоб замести сліди.

— А може, все не так? — несміливо припустила Вікторія. — Просто в лікарні вмирають хворі люди, а п'яниця в припадку ревнощів убиває свою дружину. А вона виявляється медсестрою нашого відділення.

— Ти що мені не віриш?! А адреналін? А її поведінка тієї ночі? Ні, смерть Поліни Аркадіївни не випадкова! Та на це все й розраховано! Ти що хочеш, щоб у нас під носом орудувала зграя злочинців?

— А що ми можемо зробити?

— Що зробити? З'ясувати, хто з лікарів організував усе це й навіщо?

— А як?

— Стежитимемо за всіма! Я беру на себе Віктора Тихоновича, ти — Ігоря Петровича, а твоїй Світлані доручимо Надію Миколаївну. Треба з'ясувати, куди вони ходять, із ким зустрічаються, а якщо поталанить, то і про що говорять, ясно?

— Ясно.

— Згодна?

— Згодна.

* * *

Перші спільні дії не принесли очікуваних результатів. Враховуючи роз'єднаний графік роботи, наша «слідча група» змогла зібратися лише через два дні. Місцем зустрічі я вибрав міський парк. Це було зручно ще і тим, що після обговорення наших справ я планував погуляти з Вікою. І, напевно, зі Світланою, дівати її було нікуди.

Дівчата прийшли на секретну зустріч добре замаскованими під безтурботну молодь — були нарядно-красиві, особливо Віка: синя сукня, що обтягувала її гнучку фігурку, дуже їй пасувала. На Світлані була кремова кофта й світла спідниця, які ще більше повнили її й без того пухкеньку фігуру. Коротко підстрижене чорняве волосся робило округлим її застигле обличчя, на якому грала млосна усмішка. І була вона вся якась повільно-плавна.

— А що доповідати? — сказала дівчина у відповідь на моє прохання повідомити про результати спостереження. — Надія Миколаївна відразу після роботи попрямувала на зупинку. Я пішла за нею. Вона сіла в автобус і поїхала.

– І все?

— Все.

— Так, не густо. А на роботі що? З ким спілкувалася? Куди ходила?

— Ходила кудись. Я ж не можу слідом за нею йти, у мене робота.

— Та-ак, — сказав я, зрозумівши, що від такої помічниці буде мало пуття. — Ну а у тебе що? — обернувся я до Віки.

– Ігор Петрович, — діловито почала вона, — після обходу був в ординаторській, потім його викликали на консультацію в ЛОР-відділення. Кілька разів заходив до завідувача, щось говорив наший санітарці Єфросинії Василівні, хвилин п'ятнадцять був у кабінеті старшої медсестри. Після роботи я пішла за ним. Він зайшов у кафе, купив пива і сів за столиком на вулиці. Причому сів так, що йому було все видно.

— А ти?

— Я сховалася неподалік за кіоском і хвилин з двадцать спостерігала за ним.

— А потім?

— А потім… він мене помітив.

– І що?

– І покликав до себе.

– І ти пішла?

— А що мені залишалося робити? Я сказала йому, що чекала на подругу.

— А він?

— Нічого, — винувато промовила Віка, — посадовив мене поруч, купив морозива, кави. Я пиво не люблю. Так ми з ним посиділи з годинку.

Хоча розповідь Вікторії була докладнішою, але вона мені чомусь ще більше не сподобалась.

– І що він розповідав?

— Веселив мене смішними історіями.

— Про Поліну Аркадіївну згадував?

— Так, мигцем.

— А далі?

— Йому треба було доньку з садочка забирати. Він посадив мене на маршрутку. Все.

— Та-ак, — знову сказав я, — класні розвідники. Значить, зробимо ось як. З метою конспірації, ви міняєтеся місцями. Тепер Віка стежитиме за Надією Миколаївною, а ти, Світлано, — за Ігорем Петровичем. Зрозуміло?

Дівчата мовчки кивнули.

– І ще. Не забувайте, що кращі очі жінки — це її язик.

— Як це? — здивувалася Світлана.

— Ну, в тому сенсі, — пояснив я, — що, крім спостереження, ви повинні обережно, не викликаючи підозр, розпитати медсестер, навіть хворих у відділенні про Поліну Аркадіївну, про лікарів. Можливо, випливе щось дивне, незвичайне. Ясно?

— Ясно.

Отож-то й є, що було нічого не ясно. А я ще дивувався, читаючи детективні романи, як це сищик до сих пір не здогадався, хто справжній вбивця? Адже все так просто й зрозуміло. І хотілося, як при читанні, зазирнути в кінець книги, щоб дізнатися, хто ж цей лиходій і чи живий головний герой? Стоп. Що значить, чи «живий головний герой»? Отже, мене теж можуть… убити? Осоружний колючий холод обдав мене з верху до низу. А чом би й ні? Якщо я плутаюся у них попід ногами, та ще хочу вивести їх на чисту воду, то, природно, вони можуть прибрати мене, для них це не проблема. А я ще втягнув у цю справу Віку й Світлану. Я подивився на дівчат, на їхні милі, наївні обличчя. Вони довірливо посміхалися мені. «Гаразд, хай буде, як має бути!» — вирішив я. А вголос сказав:

— Ну, що, дівчата, пішли їсти морозиво! Я пригощаю!

РОЗДІЛ 9

Вранці наступного дня на мене чекав черговий сюрприз. Взагалі-то в цьому слові, окрім несподіванки, припускається ще і якесь приємне значення, але в моєму випадку радісного було мало. І чому — ви зараз зрозумієте. Після п'ятихвилинки, коли нарешті пролунали завершальні слова шефа «всі вільні», прозвучала нова фраза, яка стосувалася вже особисто мене:

— Василю Васильовичу, затримайтеся, будь ласка.

Час, протягом якого всі залишали кабінет, я провів у напруженому очікуванні. Страшно не люблю невизначеність! У голові промайнуло декілька варіантів розвитку подій, і всі, безумовно, негативного плану. Але все виявилося зовсім іншим і набагато гіршим.

— Ви, звичайно, знаєте про те, — почав Віктор Тихонович, проходжуваючись біля столу, — що недавно загинула наша медсестра Поліна Аркадіївна. Слідчий, якому доручено вести цю справу, вже приходив до нас, розмовляв з усіма. Тепер йому треба поговорити з Вами. Він обіцяв бути о восьмій тридцять.

У цей момент у двері постукали.

— Аж ось і він. Легкий на поминки, — шеф вдався до чорного гумору.

І справді, двері прочинилися і в отворі з'явився чоловік середнього зросту у цивільному, з чорною шкіряною текою під рукою.

— Дозвольте?

— Так-так, заходьте, Миколо Тимофійовичу.

— Здоров'я бажаю.

— Здрастуйте, — поздоровкалися й ми.

— Доктор уже чекає на Вас. Розташовуйтеся в моєму кабінеті, а я, вибачте, залишу вас. Справи вимагають, — і завідувач із задоволенням ретирувався.

При появі слідчого я встав і тепер стояв, не знаючи, що мені робити далі. Руки я то зчіплював спереду, ніби захищаючись, то закидав їх приречено назад у позу ув'язненого.

А слідчий поклав теку на стіл, не поспішаючи дістав з внутрішньої кишені піджака гребінця, причесав своє світло-каштанове, зовсім не сиве волосся, хоча віку він був досить зрілого. Його зморшкуватий лоб, відвислі брижі на щоках і масивний ніс робили обличчя рельєфно виразним. Але воно було зараз непроникним і тому викликало у мене хвилюючу настороженість. Він почував себе досить упевнено в цьому кабінеті: всівся в крісло шефа, розкрив свою теку, дістав з неї листи чистого паперу, переклав їх копіркою, скріпив, узяв ручку і лише тоді, мигцем поглянувши на мене, недбало кинув:

— Сідайте, лікарю.

Я сів.

— Мене звуть капітан Касьянов Микола Тимофійович. Я — слідчий, — і, втупившись у мене похмурим проникливим поглядом, додав: — займаюся справою убитої медсестри Коритіної.

Записавши мої паспортні дані, він зіщулив очі і, підозріло оглянувши мене, поволі вимовив:

— Ну, розповідайте.

У животі моєму похололо, а в голові раптом закрутилося, ніби там щось відірвалося від своєї опори й піднялося вгору. Я навіть на мить втратив орієнтацію: де я? що я? І коли б не різкий телефонний дзвінок, що пролунав у кабінеті, я б, напевно, зараз почав відверто розповідати йому, як я в дитячому садку заховав плюшевого ведмедика, а в шкільного сусіда по парті стягнув ковбасу з бутерброда.

Микола Тимофійович узяв слухавку.

— Так. Ні. Це капітан Касьянов. Слідчий. Так. Ні, він буде за півгодини.

Було чутно, як у слухавці полегшено зітхнули.

Капітан знову втупився у мене, але цих декілька секунд мені вистачило, щоб прийти до тями.

— Ну то що, Василю Васильовичу?

— Що?

— Давно Ви знаєте убиту — медсестру Коритіну?

— Ні, я взагалі-то працюю тут лише кілька тижнів, — завовтузився я на стільці. — І всіх ще погано знаю.

— Що Ви можете сказати про неї?

— Ну що? Звали її Поліна Аркадіївна…

— Це я знаю.

— Я з нею працював тільки одну зміну.

– Її останнє чергування?

— Так.

— Скажіть, Василю Васильовичу, Вам не здалося в її поведінці щось дивним, незвичайним?

— Ні, не здалося.

— А чим вона займалася в ту ніч?

— Як завжди, виконувала лікарські призначення.

— Гарно виконувала?

— Взагалі-то, медсестрою вона була старанною, — пригадав я слова Циркуля.

— «Старанною» — це як?

— Ну, старалася все робити дбайливо.

— Старалася чи робила?

— Робила.

— Василю Васильовичу, а чому Ви в те чергування розсердилися на неї, навіть кричали?

— Я кричав?! — кров хлинула мені в обличчя.

— Або скажімо так: лаяли її.

— Ні, я не лаяв.

— А ось хвора Конєва з палати № 12а стверджує протилежне. Що Ви на це скажете?

Я замовк.

— Василю Васильовичу, введення слідства в оману може привести до негативних наслідків. Для Вас. Ви це розумієте?

Так, я розумів, але в мені закипала злість на цю людину, дратувала його манера розмовляти, ставити питання. І я вирішив всієї правди йому не розповідати.

— Так що ж там все-таки відбулося, Василю Васильовичу?

— Та нічого не відбулося. Просто в палаті № 12а у нас лежать тяжкохворі, які вимагають особливого спостереження. Жінці вночі стало зле, а медсестра мене до неї не покликала.

— А як Ви дізналися, що їй погано?

— Я сам зайшов у палату.

– І що?

– І зробив медсестрі зауваження, може, дещо в різкій формі.

— За що?

— Ну я ж говорю, за те, що вона мене не покликала до хворої.

— А чому вона Вас не покликала?

— Не знаю.

— Вона що, сама надавала допомогу?

— Поліна Аркадіївна виміряла артеріальний тиск і хотіла ввести папаверин.

— Медсестра має право сама проводити лікування?

— Взагалі-то, ні, але у хворої цей препарат записаний у листі призначення. Ми його застосовуємо при підвищенні артеріального тиску.

— А тиск був високий?

— Відносно. Сто шістдесят на дев'яносто. Для тієї хворої це не високі показники, і знижувати його до норми було не бажано.

— Вона ввела ліки?

— Ні.

— А якби ввела, хворій стало б гірше?

— Ні, просто, тиск трохи знизився б.

— Ви доповіли про це завідувачеві?

— Ні.

— Чому?

— А про що доповідати? Це наші робочі моменти, адже нічого не трапилося.

— Скажіть, Василю Васильовичу, а за складом характеру Ви людина запальна?

— Та ні наче.

— А що ж Вас так сильно розсердило?

— Я злякався, що хвора може померти.

— Ага. А як же на це відреагувала Поліна Аркадіївна?

— Нормально.

— Вона на Вас не образилася?

— Ні.

— Василю Васильовичу, а у Вас є які-небудь комплекси? Вас в дитинстві однолітки дражнили?

Тут мої вуха спалахнули і затріпотіли, як полум'я на вітрі.

— Ніяких комплексів у мене немає!

— А Ви своїм кривдникам мстилися?

— Нікому я не мстився!!

— Ну, гаразд, гаразд, — зменшив свій натиск слідчий і відкинувся у кріслі, — Ви після чергування де були?

— Пішов додому, в гуртожиток.

– І що там робили?

— Спав!

— Хто-небудь бачив, як Ви прийшли в гуртожиток?

— Не знаю. Вахтерки якраз на місці не було.

— А в кімнаті з ким Ви живете?

— Сам.

— Значить, ніхто не може підтвердити, що Ви були в гуртожитку?

— А навіщо?

— Справа в тому, що Коритіна сама відчинила двері якомусь знайомому.

— Якому знайомому? — до мене почав доходити сенс натяків слідчого. — Так її ж убив чоловік!

— Хто Вам сказав?

— Всі говорять. Адже його заарештували!

— Вже випустили. Він якраз тут і ні до чого.

— Як ні до чого? А хто ж тоді до чого?

— А ось цим я зараз і займаюся…

Від слідчого я вийшов у напівнепритомному стані й попрямував до виходу.

— Василю Васильовичу! — погукала мене Віка. — Заждіть! — в офіційній обстановці вона була зі мною, певна річ, на «ви».

Дівчина перелякано дивилася на моє, напевно, розгублене й бліде обличчя.

— Ну, що там?

— Поліну Аркадіївну убив не чоловік!

— А хто?!

Я знизав плечима. Потім додав:

— А знаєш, кого підозрюють?

— Кого?

— Мене!

* * *

Я не пам'ятаю, як я дійшов до гуртожитка. Голова гула від пережитого.

Біля столика вахтера знову нікого не було. Ну що за неподобство? Тебе звинувачують у вбивстві, і ніхто не може підтвердити, що ти сумлінно спав після напруженої праці.

— Михайлівно! Михайлівно!! — заволав я на весь коридор.

Із підсобки вискочила немолода огрядна жінка в синьому технічному халаті й з набитим ротом — вона снідала:

— Фо фкоїлоф?!

— Михайлівно, де Ви ходите?! Тут міліція шастає, вбивство розкриває, а Вас немає на відведеному Вам посту!

— О Гофпоти! — вахтерка обм'якла і притулилася до стіни.

Я спочатку переконався в тому, що їй не загрожує асфіксія погано пережованою їжею, а простіше кажучи, чи вона, бува, не вдавилася, а потім вже обурено пройшов до себе в кімнату.

Заснути я, безумовно, не зміг. Переді мною все ще стояло обличчя слідчого з очима-цвяхами, що колупали мені душу. А в голові звучали його єхидні запитання:

— У Вас є які-небудь комплекси?

— А в дитинстві Вас не дражнили?

Мене знову вдарила гаряча хвиля. Я нервово заходив по кімнаті. Отже, мене підозрюють у вбивстві. Оце так номер! Я хотів допомогти міліції, а зараз самому треба доводити, що ти не верблюд. Втім, своя логіка є і в цього сищика. А що? Молодий гонористий лікар, який вважає себе світилом медицини, обурився тому, що його, бачте, не покликали проконсультувати стан тяжкохворої. І замість подяки за те, що медсестра виміряла артеріальний тиск і хотіла зробити загалом правильний укол, він облаяв її у присутності хворої! Природно, що це образило досвідчену немолоду робітницю. І вона потім, напевно, пішла до нього в ординаторську і обізвала цього юного нахабу капловухим бовдуром!

Я аж зупинився. Було якось незвичайно говорити про себе в третій особі, причому з таким самоприниженням! І що далі? А далі цей «капловухий бовдур», затаївши образу, нікому не сказавши ні слова, їде розбиратися до неї додому. Та впускає його у квартиру. Після нічного скандалу й «домашнього концерту» з чоловіком вона, безперечно, збуджена і вихлюпує йому в очі все, що про нього думає. Той, зорієнтувавшись в обстановці (чоловік до нестями п'яний), хапає ніж і… А що? Цим лікарям не звикати різати. Все. В'язниця. Від п'яти до десяти. Або більше.

Я знесилено сів на ліжко. Як казав у таких випадках мій тато: «Є конкретна пропозиція — треба щось робити!». Саме так: щось! Розповісти всю правду слідчому Касьянову? Але, по-перше, особливого бажання бачити його я щось не відчував, а, по-друге, навряд він мені повірить: подумає, що я вивертаюся, намагаюся виправдати себе. Треба шукати справжнього вбивцю.

Є одна зачіпка. Зять Пономаренко. Адже він про щось домовлявся з кимось із докторів. Швидше за все, схема була такою. Старих хворих родичів клали в лікарню і тут, так би мовити, прискорювали їхню кончину. Зрозуміло, за певну мзду. Тому що вони, бачте, заважають молодим: займають квартири, ховають гроші, затримують спадщину й таке інше. А так — тишком-нишком, все як годиться. І самі не мучаться, й іншим не перешкоджають.

Ну, вийду я, припустимо, на цього зятя. У кращому випадку він скаже: «Так, домовлявся з дільничним лікарем, а як же? Без його направлення не можна». А в гіршому — пошле подалі або ще відлупцює. Такі хлопці — відчайдушні. Ні, саме тут, у відділенні, треба шукати кінець ниточки. Адже хтось же з лікарів керує цим. І якщо у нього вже є клієнтура, то будуть нові хворі і… нові смерті. Що ж, шукатимемо.

Я ліг, але ще довго крутився, все ніяк не міг заснути. Але сон все-таки зморив мене. Вірніше, не сон, а якесь забуття. Снилося, що я зі своїми вірними помічницями, Вікою та Світланою, пробираюся темними закутками, натикаючись на огорожі, стіни, і раптом перед нами з'являється якась фігура. Обличчя не видно, але я знаю, що це зять Пономаренко. Він говорить несподівано лагідним голосом:

— Давайте я вас всіх полікую. Я вже домовився з доктором! — і замахується на нас величезним шприцем.

Ми біжимо у зворотний бік. Ніби врятувалися. І тут перед нами виникає вже величезне обличчя слідчого Касьянова, воно зблизька дивиться на мене і єхидно так запитує:

— А у Вас комплекси є?

Дівчата мовчать, а я візьми та ляпни:

– Є!

Обличчя його раптом спотворюється злістю, і він кричить:

— Це ти убив Коритіну!

Я схоплююся весь спітнілий! Мірно цокає будильник. Тиша. Хух! І приверзеться ж таке! Потім знову задрімав. Тепер уже сниться, що я в зоні, у куфайці і чомусь без шапки. Моя лиса голова з відстовбурченими вухами схожа на трилітрову каструлю з великими ручками. У ній щось вариться, навіть йде пара. Бачу маму, вона хапається за серце і сідає. А батько, підтримуючи її, говорить, як завжди, упевненим тоном:

— Не треба розпускати соплі, синку! Зав'яжи їх, як шнурки. І запам'ятай: якщо ти вирішив позбавляти людей нечисті — роби це з радісним обличчям!

РОЗДІЛ 10

Мої нічні зміни закінчилися, і я не знав, радіти від цього чи сумувати. З одного боку, це було зручним для мого подальшого розслідування, а то я майже не бачився з нашими лікарями, а з іншого — було погано, тому що тепер Віку переводили на нічні чергування. На її місце ставили щойно прийняту медсестру Наталку, дівчину років двадцяти п'яти, мовчазну, серйозну, втім, я бачив її лише мигцем. Та й хто з новоприйнятих на роботу буде відразу поводиться…

Ігор моєму поверненню в денний графік зрадів. Взагалі-то, в нічні зміни заступав він, але сьогодні Надія Миколаївна з ним помінялася. Вирішувала вдень якісь свої проблеми.

— Ну нарешті! — посміхаючись, сказав він, вітаючись зі мною за руку. — Хоч зміну з тобою відпрацюю. А то з Надією вже замучився. То злюща — на драній козі не під'їдеш, то гарна, аж, солодкувата, але таку маєчню городить. Хто зрозумів жінку, той або став Богом, або… з'їхав з глузду. Втім, першого нам не дано. Ну, досить про неї, — залишив свої безплідні спроби філософствувати невтомний дослідник жіночої психології, — ти як поживаєш?

— Нормально.

— Щось ти змарнів трохи. А? Що за печаль-журба тебе точить? «Как, скажи, тебя зовут? Как, скажи, тебя зовут? И она ответила: «Победа!» — раптом заспівав жартівливим тоном мій колега, явно натякаючи на ім'я моєї дівчини.

— Пусте! — зніяковів я. — Просто ночі були важкі.

— Зрозуміло, тепер не до сну й не до їжі. До речі, моя Наталка нахвалялась вареників наліпити, — він допитливо глянув на мене. — З картоплею і капустою, — продовжував дошкуляти мені цей садист. — Мабуть, в гуртожитку смажиш по черзі картоплю та яєчню? — як у воду дивився мій проникливий друг. — Сам колись так жив, знаю. То що, домовилися?

Взагалі-то, я планував сьогодні постежити за нашим завідувачем, може, що цікаве вималюється. Але… вареники! Я, напевно, слабка істота, якщо так легко піддаюся на вмовляння. А втім, стежити за шефом все одно доведеться під час трудового дня, а після роботи він, як повсякчас, сяде у свої «Жигулі» і бувай здоровий! Не бігти ж мені за ним по дорозі, розпитуючи на ходу у стрічних перехожих, куди поїхала біла «п'ятірка»? Або не ховатися ж у багажнику з надією підслухати його таємну бесіду з потенційними замовниками? Отже, нехай він їде, куди захоче, а я — в гості на вареники.

Дивно, але всі ці думки якимсь чином миттю промайнули в моїй голові, тому що, коли мій співбесідник запитав: «То що, домовилися?» — я відразу ж кивнув головою:

— Добре.

— От і чудово! — зрадів Ігор Петрович, — зараз зателефоную дружині, що у нас будуть гості.

День у відділенні почався традиційно. Після обов'язкової п'ятихвилинки я зробив обхід, написав щоденнички в історіях хвороб, відкоректував лікування і, не зважаючи на прохання Ігоря хоч трохи погомоніти, під різними приводами перебував більше в коридорі, щоб спостерігати за кабінетом Віктора Тихоновича. Той теж займався буденними справами. То сидів у себе й крізь зачинені двері було чутно, як він перемовлявся з кимось по телефону, то оглядав хворих у своїй палаті, то із старшою медсестрою розбирав і підписував якісь папери, то ходив у справах до головного лікаря. Але під кінець робочого дня мені, здається, все-таки пофортунило. Солідний сивий чоловік з акуратно підстриженими вусами, в елегантному костюмі та лакованих туфлях статечно пройшов до кабінету Віктора Тихоновича, і завідувач шанобливо вітався зі своїм відвідувачем.

Я кілька разів поволі проходжався повз кабінет, але звідти доносилися, як на зло, лише нерозбірливі глухі голоси. А коли в коридорі нікого не було, я зважився на відчайдушний крок: з надією почути ключові слова їхньої бесіди, я підійшов до дверей і притулив до них своє зацікавлене вухо.

Ви, звичайно, сміятиметеся, але закон підлоти, що не підводив мене ніколи, чітко спрацював і цього разу! Двері раптом рвучко розчинилися, і я ледве не впав у обійми свого шефа! Віктор Тихонович, обірвавши фразу, стурбовано запитав:

— Ви до мене, Василю Васильовичу?

Голова моя нічого не встигла зметикувати, лише, напевно, автоматично спрацювали м'язи шиї, бо вона сама від ганьби знесилено впала, зобразивши щось подібне до кивка.

— Почекайте трохи, — кинув мені завідувач і, звертаючись до свого гостя, закінчив: — Добре, Іване Сергійовичу, везіть батька, як ми і домовилися!

Він пішов проводжати свого співрозмовника, а я залишився стояти біля відчиненого кабінету.

Голова гула від крові, що хлинула туди і змила всі думки. Я не міг вигадати нічого путнього на своє виправдання. Завідувач, що повернувся, очевидно, побачивши мою розгубленість, сам підказав мені рятівне рішення:

— Щось незрозуміло з хворими?

— Так, — видавив я з себе.

— Несіть історію хвороби й лист призначень. І ще. У нас палата № 12а не зайнята?

— Ні, Конєву виписали, так що вона зараз вільна, — про палату № 12а я був у курсі в будь-якому стані.

— Скажіть старшій медсестрі, нехай розпорядиться підготувати її для хворого. А втім, я сам скажу, покличте старшу до мене.

Я радісно поспішив виконувати розпорядження шефа, тому що від сорому не знав куди подітися.

Поки вони обговорювали своє питання, я встиг трохи прийти до пам'яті після стресу й підібрати документи «незрозумілого хворого». Віктор Тихонович, мабуть, розмірковував про нового пацієнта, тому, давши мені ряд рекомендацій, відпустив. Це мене влаштовувало.

Отже, здається, у мене вийшло! Процес, запущений зловісною рукою продовжувався, і його вже важко було зупинити. Є попит, є й пропозиція. І варто було трохи уважніше придивитися до цього, як фортуна відразу ж посміхнулася мені. Хоча, чесно кажучи, я навіть не знав, радіти з цього чи горювати. Так, швидше за все, я напав на слід, який приведе до розгадки страшної таємниці, а з іншого боку, шкода, що все це підтверджується, а не є моєю хворобливою вигадкою. Сумно, що в цьому беруть участь медики, люди найгуманнішої професії. Але така сувора реальність. Що ж, треба довести справу до кінця. Вдень ми зі Світланою контролюватимемо ситуацію, а Вікторії доручимо спостерігати за потенційною жертвою вночі.

Світлана працювала зі мною в одній зміні. Сьогодні за вранішньою метушнею мені ніколи було з нею й поговорити, та ось зараз видалася слушна нагода. Дівчина була явно не в гуморі. Сиділа за столиком надута, закопиливши повні губи, і щось черкала на папірці.

— Як справи, Світлано?

— Нормально!

— Що-небудь дізналася?

— Дізналася!

— Що?

— Убивця — баба Фрося!

— Яка баба Фрося?

— Ну, санітарка наша, Єфросинія Василівна.

— З чого ти взяла?

— А хто ж іще?

Після серії навідних питань мені вдалося з'ясувати таке.

Єфросинія Василівна почала працювати санітаркою в терапевтичному відділенні, напевно, з моменту його заснування, ще коли нинішній головний лікар був тут завідувачем. Вона непогано справлялася зі своїми обов'язками, її поважали, до неї звикли. У певному сенсі, вона стала невід'ємною частиною цього відділення. Але з роками пішли сили. Вона була вже давно на пенсії, та продовжувала працювати. Багато хто виживає зараз за рахунок батьківських пенсій і приробітків. До баби Фросі ставилися поблажливо, багато на що закривали очі. Але робота є робота, її треба комусь виконувати. Та й сама баба Фрося, як називали її у відділенні, підливала масла у вогонь. Чи то від старості та хвороб, чи то від кепського характеру була вона сварливою та вредною, особливо нарікала на молодь.

Ось і сьогодні: одній хворій з палати № 4 стало зле, й вона виблювала прямо на підлогу. Світлана перебувала в цей час у палаті, й від вигляду та специфічного запаху блювотних мас їй теж стало погано. Вона хутко метнулася спочатку до раковини, а потім уже по санітарку. Єфросинія Василівна відпочивали після своїх важливих справ у санітарській кімнаті, попиваючи чай, заварений на якихось особливих цілющих травах. Чи то Світлана поводилася занадто знервовано, чи то баба Фрося була незадоволена перерваним чаюванням, але виник конфлікт, який дійшов аж до старшої медсестри. Врешті-решт винною виявилася молода медсестра, котра, як з'ясувалося, нешанобливо ставиться до фахівців, що очищують навколишнє середовище, заслужених ветеранів санітарної праці.

— Вона! Вона! Я в цьому впевнена на сто відсотків! — зі Світлани ще хлюпала енергія злості. — Така й у їжу може щось підсипати. Ця стара на все здатна. А судно не винесе, доки їй гроші не тикнуть, — додала вона останній аргумент.

Звичайно, у Світлані зараз говорила образа, але її слова мали раціональне зерно. Санітарки теж тісно контактують з хворими, і тому виключати їхню можливу участь у злочині було не слід.

Приблизно за годину опісля нашого діалогу у супроводі медсестри приймального відділення і нашого старого знайомого — елегантного чоловіка — на каталці привезли діда. Його худе виснажене обличчя, покрите білою щетиною, і жилувата шия, що виглядала з-під лікарняної сорочки, вказували на тривалість і тяжкість захворювання. Я мимохіть перевів погляд на його доглянутого сина. Чим же ця стара людина не догодила своєму нащадкові? Тим, що дуже довго затрималася на цьому світі? А сам удає з себе такого турботливого — бач, як старається: поправив на хворому ковдру, що збилася. Гаразд, без емоцій. Треба стежити за розвитком подій.

Віктор Тихонович, вийшовши з кабінету, покликав до себе Вербового.

– Ігорю Петровичу, пішли оглянемо хворого.

Вони зникли в палаті № 12а, а я почав чекати Ігоря в ординаторській. Десь за півгодини лікар нарешті з'явився.

— Що там?! — накинувся я на нього з таким запалом, що він аж відсахнувся.

— Де?

— Ну, хворий цей, дід!

Ігор подивився на мене співчутливо.

— Якщо ти так реагуватимеш на кожного нового хворого, то не знаю, як у тебе, а у мене точно інфаркт буде.

Я трохи послабив напругу. «І справді, — не можна так відверто виказувати свою зацікавленість, детектив ти капловухий!» — розсердився я на себе.

А Ігор розповів.

— Не дід, а підручник з терапії. Звичайно, з додатком довідників вузьких спеціальностей. Але зараз переважає серцево-легенева патологія. Підлікуємо, зрозуміло, хоча… І чого я в педіатри не пішов? Там такі пацієнти «вдячні» — вони видужують! Недаремно наша терапія — «Терра піа» — перекладається як «закопую в землю». Метод такий був раніше. Напевно, від усіх внутрішніх хвороб. Та й зараз зрідка його застосовують у народі при ураженні блискавкою.

Ігор іноді такі перли видає! У ньому точно філософ помер. А чому «помер»? Живе. Правда, трохи задавлений, але все одно проривається зрідка. І наша професія цьому дуже сприяє.

— А що це за птах такий важливий?

— Хто?

— Син його.

— А! Начальство треба знати в обличчя. Працівник виконкому Півнєв Іван Сергійович. Хоча це він для нас начальник, а перед хворобами й смертю ми всі рівні. Як у лазні. Ні тобі медалей, ні тобі регалій. До речі, про смерть. Все її уявляють страшною потворною старою з косою, а ось мій давній знайомий, Юрій Григорович, тренер з велоспорту, стверджує зовсім інакше, бо має на це підстави. Йому вже за п'ятдесят, але він ще міцний фізично, підтягнутий, стежить за собою. А вуса у нього (предмет його особливої чоловічої гордості) — завжди акуратно підстрижені. Він дівчат тренує і, мабуть, займається з ними не тільки спортивними вправами. А нещодавно прибіг до мене переляканий, блідий і… без вусів!

— Що таке? — питаю.

– Ігорю Петровичу, — промовляє, — треба серце перевірити. Сьогодні вночі ледве не вмер.

І розповів таку історію.

Мешкають вони в трикімнатній квартирі. Поки діти були маленькі (а їх у нього двоє), площі цілком вистачало. Але зараз син одружився, привів невістку, є вже онук. Та й донька вже на порі. Удома — не повернешся. Ось він і найнявся в училищі, де працює, вночі чергувати. Вдома стало просторіше, і він себе відчуває вільготно. Дружина його не контролює. Не життя, а малина. Приходить до своїх раз на тиждень — і знову на роботу. А в ту ніч наш вартовий заснув пізно, стомившись після нелегких тренерських праць.

— Відчуваю під ранок, — розказує, — груди мені щось здавило, ніби навалився хто. Не можу ні вдихнути ні видихнути. Все, вмираю. І раптом бачу перед собою… оголену жінку. Така вона неймовірно красива! Само втілення мого ідеалу жіночої краси: і обличчя, і волосся, і груди, і статура. Душа моя так і потягнулася до неї. А вона чарівно посміхається:

— Ну що, Юрію Григоровичу, нагулявся? Пішли тепер зі мною.

Я знаю звідкись, що це смерть моя, і хочу з нею йти, але якимось краєчком свідомості чіпляюся за земні справи.

— Мені б доньку заміж віддати, влаштувати її в житті. Я — потім…

— Ну добре, — погодилася вона. — Тільки вуса свої збрий, — скривилася красуня, — не подобаються вони мені.

І раптом зникла. Серце відпустило, ніби хто кулак розтулив. І задихалося легко так, вільно. Я відразу прокинувся. Пішов поголився — і до Вас, Ігорю Петровичу, перевірятися.

— Нічого страшного, — закінчив Ігор, — серце у нього здорове. Душу свою треба берегти.

Робочий день наближався до кінця. Діда влаштували в палату № 12а, і медсестри вже почали виконувати лікарські призначення. Ігор вийшов у якихось справах, а я сидів на дивані в ординаторській, блаженно витягнувши ноги. Після всієї робочої метушні, нервувань, приємно було усвідомлювати, що на тебе чекають затишне родинне коло і напівзабуті, але такі улюблені домашні вареники. Ось, напевно, на такій сентиментальній хвилі, на такому настрої і ловляться чоловіки в тенета подружнього життя. Ну, мені ще рано думати про це, так що погріюся поки що біля чужого вогнища.

Розмовляти з Вікторією по телефону з ординаторської я не ризикнув — ще хтось підслухає часом, тому по дорозі до будинку Ігоря, коли він скуплявся в магазині, я зателефонував їй з автомата. Слухавку довго ніхто не брав, я вже боявся, що зараз вийде Ігор і розмова не відбудеться. Але нарешті почувся глухий сонний голос Віки:

— Алло.

— Віко, привіт, це я.

— Хто це?

— Ну я — Василь Васильович.

— А, Василю Васильовичу, здрастуйте! А я сплю.

— Я знаю, вибач, будь ласка, що розбудив, але справа не терпить зволікань. Ти мене слухаєш?

— Слухаю.

— Віко, прокидайся, тому що у мене немає часу.

— Я вже прокинулася.

— Значить, так. Сьогодні в палату № 12а шеф поклав хворого. Я сам чув, як він домовлявся з його сином. Ти зрозуміла?

— Зрозуміла.

— Сьогодні вночі діда можуть вбити. З лікарів чергуватиме Надія Миколаївна, другою медсестрою заступає Валентина. Стеж за ними, — і, подумавши трохи, додав: — І за санітарками теж. Ти все зрозуміла?

— Все!

— Тоді бувай. Завтра зустрінемося — доповіси, — і я повісив слухавку.

РОЗДІЛ 11

Наталія до нашого приходу замісила тісто і підготувала «начинку»: відварила картоплю і насмажила капусти. Коли я побачив все це, ледве слиною не захлинувся в передчутті майбутньої смакоти.

— Ану, чоловіки, — сказала господиня, — хто мені допомагатиме ліпити вареники?

— Я! Я! — вибігла з кімнати Маринка.

— Ну, без тебе, певна річ, така справа не обійдеться, — сказала їй мама. — Марш у ванну, гарненько вимий ручки, підв'яжи волосся хусточкою і одягни свій фартушок.

Малеча побігла виконувати мамині распоряження.

Ігор, зрозумівши, що цього разу можна ухилитися від домашньої роботи, перевів стрілки на мене:

— Ось Вася буде допомагати! Він казав, що це його улюблене заняття: що-небудь ліпити. А все почалося з дитинства, зі снігової баби, — приколювався жартівник.

У мене від такого нахабства відібрало мову. А Наталка зраділа:

— Правда, Васю?

Мені не залишалося нічого іншого, як кивнути головою на знак згоди.

Господиня, красиво розрум'янена від кухонного жару, була в домашньому квітчастому халатику та у хусточці, зав'язаній на потилиці.

— Тоді теж марш у ванну мити руки, а я зараз принесу фартух.

Боже! Бачила б зараз мене моя мама: як я стою на кухні й ліплю вареники! Вона, звичайно б, вижила, але знепритомніла — це точно. Правда, «ліплю вареники» — дуже голосно сказано. У Наталії виходило швидко й просто: раз-два — і готово! Маленькі, акуратненькі, один в один. А у нас з Маринкою виходило щось безформне, на вареники зовсім не схоже. Проте головний кулінар поставилася до цього поблажливо.

— Які наліпите, такі й будете їсти.

— А давайте зробимо сюрприз, — запропонував я.

— Дава-айте! — у Маринки відразу загорілися оченята, хоча сама вона, мабуть, нічого не зрозуміла.

— Моя мама, — пояснив я, — завжди у вареники якийсь «сюрприз» кладе, то шматочок цибулини, то перцю. Кому дістанеться, той щасливий.

— А я теж щось покладу, — загадково вимовила дівчинка.

— Тільки не зі своєї колекції ґудзиків, бо тато ковтне, навіть не помітивши «сюрпризу», а ти точно вдавишся.

Поки я з жіночою половиною сім'ї займався виготовленням головної страви сьогоднішнього бенкету, Ігор встиг виставити на середину зали стіл, застелив його кольоровою клеянчатою скатертиною, розставив тарілки, нарізав сиру, ковбаси, салату. Спиртні напої чекали своєї черги в холодильнику. Отже, господар, можна сказати, не дуже-то й сачкував.

І коли ми всілися за стіл, і чарівна господиня відкрила по черзі дві великі миски, від яких йшли такі пахощі, у мене солодко закрутилася голова. Ігор налив нам з Наталкою вина, собі горілки, а Маринці — повну склянку її улюбленої «Крем-соди».

— За що питимемо? — запитав він.

— А можна я скажу? — випалив раптом я і почервонів.

Наталя заспокійливо посміхнулася.

— Можна.

— Я хочу випити за вас.

— Ні, за нас пити не треба, — вставив Ігор, — ми теж хочемо випити.

– Ігорю, не пустуй, бачиш, людина серйозно.

— Вибач, Васю, давай свій тост.

— Я хочу випити за вашу сім'ю. У вас так добре.

— Ой дивися, Василю, пропадеш! Жіноча турбота підступна. Спочатку нам вареники, потім із нас уже — крученики! — й, угледівши хвилю протесту, що піднімається з боку дружини, швидко додав: — Жартую! Жартую! Отже, п'ємо!

Декілька хвилин усі їли мовчки, насолоджуючись варениками, що вдалися на славу. Першим «щасливцем» виявився господар. Він раптом перестав жувати, підскочив і, широко розкривши рота, задихав, наче вогнедишний дракон. Потім схопив склянку з мінералкою і жадібно залив нею жар.

Маринка від захоплення заверещала й заплескала в долоні.

— Що це?! — здивовано вирячивши очі, запитав «щасливо» постраждалий.

— Тату, це я тобі сюрприз зробила. Замість капусти чорного перцю насипала!

— Ми теж жартувати уміємо, — лукаво сказала йому дружина.

Ігор сів і, перш ніж узяти черговий вареник, запитав:

— А ще сюрпризи будуть?

— Аякже! — загадково посміхнулася Наталя.

Наступною жертвою стала сама виготовлювачка сюрпризів. Вона раптом скривилася і, відкривши рота, вивернула вміст його на тарілку.

— Маринко! — докірливо вигукнула мама.

— Солоний! — пояснила дівчинка.

— Ага! — зрадів тато. — Знатимете, як наді мною потішатися.

І всі весело розсміялися.

Потім ми з Ігорем перекурювали на балконі. Вірніше, курив він, а я відчайдушно боровся з собою в душі: може, розповісти йому прямо про всі мої сумніви, підозри, щоб відразу все прояснити. А раптом він сам чогось не знає або щось втаїть? Ні, треба вже до кінця розібратися із завідувачем, з Надією Миколаївною, а потім вже розкривати карти.

Ми, дорослі, знову сіли за стіл, а Маринка, отримавши повне задоволення і від вареників, і від «сюрпризів», пішла до себе в кімнату у своїх дуже важливих дитячих справах.

— Ну, як тобі, Васю, працюється? — запитала мене Наталія. — Старші товариші допомагають освоїтися?

— Звичайно, допомагають! — відповів за мене мій колега. — І не тільки старші, але й молодші. Вася має неабиякий авторитет у молоденьких медсестер!

Але дружина не прийняла його жартівливого тону, а згадування про медсестер викликало у неї інші асоціації.

— До речі, а що з'ясували з приводу тієї вашої співпрацівниці, яку вбили?

— Міліція шукає, — пояснив Ігор. — Чоловіка випустили, іншого нікого не зловили. А кого затримувати? На грабіж це не схоже, у сусідів — алібі, за політичними мотивами — відпадає. Залишається одне: професійна діяльність.

— А до чого тут професійна діяльність? — здивувалася Наталія.

— Як до чого? Комусь укол не зробила або зробила дуже боляче. Ось скривджений пацієнт або його жалісливий родич і вирішили їй помститися.

— Та покинь ти нісенітниці городити! — розсердилася дружина.

Я мовчки слухав діалог подружжя.

— Зрозуміло — нісенітниці. І слідчий так вважає. Він упевнений, що вбивцею є хтось з наших лікарів.

— З лікарів?!

— Звичайно. Комусь вона чимось не догодила, ось її тому й прибрали. І знаєте, хто найімовірніше це зробив?

Я напружився і опустив голову.

— Хто? — запитала Наталя.

— Я! — гордо відповів Ігор.

— Ти?! — дуетом вигукнули ми.

— Ну, так, принаймні, припускає слідчий. А хто ж іще?

— Я, наприклад, — нарешті і я подав свій голос.

Тепер черга дивуватися настала за ними.

— А ти тут до чого? Працюєш у нас строком без року.

— По-перше, я чергував з нею останню зміну, опісля якої, говорять, вона була дуже засмучена, а по-друге, ніхто не може підтвердити, що я був після цього в гуртожитку і спав.

— А де ж ти був? — спантеличено запитав Ігор.

— Як де? Їздив різати Поліну Аркадіївну!

«Тут одне з двох, — думав я дорогою додому, — або Ігор абсолютно непричетний до цієї історії, або він — надзвичайний актор».

І знову нічого не було ясно.

РОЗДІЛ 12

У нашому відділенні вже стало недоброю ознакою: якщо на п'ятихвилинці доповідає лікарка Риндіна, то це значить, що скоїлось щось надзвичайне.

Вранці, перед нарадою, я не встиг ні з ким поспілкуватися, був не в курсі справ і тому напружено чекав повідомлень.

— Вікторе Тихоновичу! — сказала Надія Миколаївна. — У відділенні вночі знову стався прикрий випадок.

«Я так і знав! — відразу ж промайнула у мене думка. — Значить, я не помилився».

— Я і раніше доповідала, але нікому це, видно, не потрібно! І обов'язково це трапляється на моєму чергуванні. А що я можу зробити вночі одна? Й доводиться все самій організовувати. Тут хворі тяжкі, а мене рвуть на частини! Я не знаю, але щось із цим треба робити, а то говоримо, говоримо…

— Та що трапилося, Надіє Миколаївно?! — нарешті прорвався в її монолог голос завідувача.

— Як що?! Я ж Вам кажу: в чоловічому туалеті кран зірвало!

— Фу ти, Господи, — пробурмотів шеф. — І що Ви зробили?

— Завдяки лікарю приймального відділення Вадиму Миколайовичу (він же в нічний час виконує обов'язки головного лікаря) викликали чергового слюсаря. Він поставив тимчасову заглушку, — вже спокійніше сказала Риндіна.

— Ну, добре, — трохи заспокоївся і Віктор Тихонович. — А з хворими що?

— Загалом, усе нормально. Прийняла у відділення двох нових пацієнтів. Лікування розписане. Зараз стан здоров'я у них стабільний.

— А як почувається хворий з палати № 12а, Півнєв?

— Вночі у нього погіршилася гемодинаміка. Був напад серцевої астми. Купірували. Зараз спить.

— Добре, — знову сказав шеф і схвально кивнув.

«Так, значить, тягнуть гуму. Але погіршення все-таки було. Спостерігатимемо далі», — вирішив я про себе.

Віка після ночі була втомлена, злегка бліда, але посміхалася.

— Я спостерігала за хворим. Такий гарний дідусь. Пригощав мене цукерками, фруктами. А вночі йому було погано. Ми з Надією Миколаївною надавали йому допомогу. Зараз йому краще.

— А як поводилася лікарка?

— Дуже добре: і чітко, і дбайливо. Вже через півгодини хворому зовсім полегшало. А я очікувала, що його будуть… вбивати.

— А ще хто до нього заходив?

— Степанівна, санітарка, вночі у нього двічі була. Я після неї до нього заглядала. Все спокійно. Треба за бабою Фросею наглядати! — раптом пожвавилася моя помічниця. — Світуля казала, що вона в денну зміну все крутилася біля нього.

— Гаразд — промовив я, — йди, відпочивай… Коли зустрінемося?

— Не знаю, — збентежено посміхнулася дівчина.

— Добре, потім домовимося.

Вона помахала мені пальчиками і пішла. А я залишився стояти, похитуючись від гучних ударів серця і солодкого туману в голові.

Надія Миколаївна після чергування відправилася додому відпочивати. Ігор Петрович заступав сьогодні на нічне чергування, тому, зробивши обхід у своїх палатах і виконавши все необхідне, відпросився у шефа піти раніше. Отже, ми із завідувачем залишилися у відділенні вдвох. Він займався своїми організаційними справами, а на мене лягло виконання поточної медичної роботи.

Я був в ординаторській, коли перелякана Світлана залетіла з криком:

— Докторе! Хворий в палаті № 12а вмирає!

«Ну, почалося!» — встиг подумати я і прожогом метнувся туди, кинувши їй на ходу:

— Клич Віктора Тихоновича!

Стан хворого дійсно був критичним. Він сидів на ліжку, впершись в його краї руками, і відкритим ротом жадібно ловив повітря. На блідому обличчі чітко виділялися синюваті губи. Широко розкриті очі були каламутними. У грудях клекотало, а в куточках рота пузирилася рожева піна. Через хвилину заскочив Віктор Тихонович. Одного погляду йому вистачило, щоб оцінити ситуацію.

— Набряк легенів! — констатував він. — Так, Василю Васильовичу, контроль тиску! Світлано, електровідсмоктування піни! Наталю, вводь у вену тридцятитрьохвідсотковий спирт як піногасник!

Поки він вислуховував легені й серце, я виміряв артеріальний тиск.

— Двісті десять на сто сорок!

— Наталю, у вену — лазиксу чотири кубики, клофеліну кубик. Світлано, кисень, зволожений спиртом. Під язик — нітрогліцерин. Василю Васильовичу, джгути на кінцівки.

Все чітко, без паніки. Ми працювали, як один злагодженний механізм. Баба Фрося теж метушилася біля нас, допомагала давати кисень, відсмоктувати піну.

— Тиск?

— Сто шістдесят на дев'яносто.

— Добре. Кубик строфантіна на фізіологічному розчині у вену. Поволі!

Хворому помітно стало краще. Клекотання в грудях стихло, синюшність зникла, він навіть порожевів.

Завідувач нахилився до хворого:

— Як самопочуття, Сергію Митрофановичу?

Той злегка покивав головою, вимучено посміхнувся і ледь чутно прошепотів:

— Дякую.

Усі полегшено зітхнули. Я ж із захопленням подивився на свого завідувача — Віктора Тихоновича Шерстюка.

Я відмовлявся що-небудь розуміти. З одного боку, це було добре, що хворого активно рятували, а не шкодили йому. А з іншого — тільки щось починало прояснюватися, як раптом все лопалося, немов мильна бульбашка. Здавалося, я напав на слід і розгадка близько. Та ба! Я сам чув, як шеф домовлявся покласти хворого в палату № 12а. Вночі тому стає погано. А Надія Миколаївна діє «чітко і дбайливо». Напад купірується. Вдень хворий вмирає (я сам бачив), і лише завдяки високому професіоналізму нашого завідувача його вдається висмикнути з пазурів смерті. Можливо, їм перешкодили ми, Надії Миколаївні — Віка, а Віктору Тихоновичу — я, медсестри? Але при такій тяжкості нападу й стані організму всього лише не в повному обсязі надана допомога або занижене дозування ліків не перешкодили б нещасному хворому відправитися на той світ. І ніхто б не посмів дорікнути лікареві в бездіяльності. Та цього не відбулося. Значить, ніхто з наших лікарів: ні Віктор Тихонович, ні Надія Миколаївна, ні Ігор Петрович не причетні до цих злочинних дій? З лікарів нашого відділення залишився тільки один — я. Усе ясно. Йду здаватися. Бо виходить, що, окрім мене, більше нікому зводити зі світу бідолашних людей похилого віку. А чому я вирішив, що це повинен бути обов'язково лікар? Можливо, Поліна Аркадіївна орудувала самостійно? Доведена до відчаю убогістю і приниженням, вона за гроші погодилася допомогти спекатися пристаркуватих родичів своїх замовників. А з її смертю цей ланцюжок обірвався. Але тоді хто ж і навіщо убив її? Комусь-то вона завадила. Можливо, цей хтось злякався, що, впіймана на гарячому, вона виведе слідство на нього?

Боже! Скільки запитань, і всі без відповідей.

Того ж дня, через деякий час, до нашого хворого приїжджав син. Вони з Віктором Тихоновичем ходили до нього в палату, а потім ще довго сиділи в кабінеті. Було у сина серйозне, стурбоване обличчя, і не можна було здогадатися: чи то він радий такому результату подій, чи то, навпаки, засмучений.

РОЗДІЛ 12а

Зміна закінчилася, і я із задоволенням вийшов у двір лікарні. Так приємно усвідомлювати, що твої знання, ти сам виявився комусь корисним, навіть допоміг врятувати життя.

Світило неспекотне серпневе сонце, на деревах пересвистувалися птахи, і було якось затишно й гарно. Тому здавалося безглуздим, протиприродним, що поруч, за цими стінами, причаїлася підступна смерть, готова напасти на свою жертву будь-якої хвилини.

Я неспішним кроком попрямував у гуртожиток. Проходячи повз майданчик для стоянки автомобілів, я впізнав машину нашого завідувача. Біла «п'ятірка» блищала на сонці полірувальним лаком. Я, мимоволі замилувавшись, підійшов до неї і просто так, заради цікавості, зазирнув усередину. На сидінні, поряд з кріслом водія, лежала історія хвороби! Чому шеф возить її з собою? І чия вона? Можливо, цим покриваються старі гріхи або готується нова жертва? Думки, вірніше, питання вихором закрутилися в моїй голові. Підглядання через скло нічого не дало — тека лежала зворотним боком догори. Ех, якби подивитися цю історію хвороби, можливо, все відразу стало б ясно. Прикрість заперчила в горлі. Я посмикав дверцята, але вони були замкнуті. І вже відходячи від машини, я автоматично натиснув на ручку задніх дверей. Замок клацнув- і дверцята прочинилися! Я сторопів. Що робити? Озирнувся на всі боки. Нікого ніде не було. «Гаразд, я тільки швиденько подивлюся, чия це історія хвороби, і покладу на місце», — дозволив я собі. Миттю забравшись на заднє сидіння і зачинившись про всяк випадок, я вже протягнув руку до жаданої мети, коли через лобове скло побачив… Віктора Тихоновича, котрий ішов до машини!

Душа сховалася в п'яти, потягнувши за собою тіло. Я інстинктивно пригнувся і влігся на дно автомобіля, прикрившись килимком із заднього сидіння. Серце моє калатало так, що його, напевно, було чутно не тільки моєму начальникові, але й всім співпрацівникам лікарні. Я нічого не тямив, згоряючи від сорому. Почулися повороти ключа в замку — і дверці відчинилися. Віктор Тихонович, муркочучи якусь мелодію, сів за кермо. Було чутно, як він вовтузився з машиною. Потім вийшов, відкрив капот, приєднував, напевно, акумулятор. Опісля вантажив щось у багажник. Я поступово опам'ятовувався і почав усвідомлювати жах становища, в якому опинився.

«Може, відразу відкритися? Або непомітно виповзти з машини? Ні, побачить, він дуже близько. І як я поясню йому свою ситуацію? От влип так влип! Як штанами в жуйку!»

Нічого не залишалося робити, як покластися на долю і чекати, що буде далі. Незабаром я почув ще один голос, жіночий. Це була, як я здогадався, його дружина.

— А навіщо ти в багажник вантажиш? Поклав би краще на заднє сидіння.

«Господи! Тільки не на заднє сидіння»! — почав благати я. Господь, напевно, був десь поруч, тому що, почувши мене, не допустив цього.

— Та тут м'ясо. Боюся, протече. Давай і твої сумки відразу.

Дружина — слава Богу! — погодилася. Вони всілися в машину і рушили. Якийсь час ми їхали мовчки, вірніше, мовчали вони. Якби заговорив я, гадаю, без дорожньо-транспортної пригоди з істеричними криками тут би не обійшлося.

— Що там у тебе сьогодні? — нарешті запитала дружина.

— М'яса принесли, ковбаски. І, як завжди, горілку, коньяк.

— А мені цукерок понаносили. Ніби я за квартиру солодощами розраховуюся.

— Дякуй хоч це дають.

— Дякую. А що твій Півнєв, ти з ним розмовляв?

— Так, він сьогодні приїжджав, дідові було погано. Обіцяв допомогти.

— Дай Боже! — вона помовчала, потім запитала: — Ти сьогодні нічим не планував займатися?

— Хочу по аптеках прогайнути, треба ліків їм підкинути, та і гроші забрати.

— Ні, Вітю, — прохально сказала вона. — Давай узавтра. А сьогодні допоможеш мені огірки консервувати. Я їх ще звечора замочила.

— Знову ти зі своїми огірками! — несподівано скипів Віктор Тихонович. — Попереджати треба заздалегідь!

— А нащо попереджати? Ти сам не бачиш? Зима на носі! І врешті-решт, я що, для себе стараюся?

Чоловік не відповідав. Але по тому, як він перемикав швидкість і як смикалася при цьому машина, можна було судити про його стан. Нарешті приїхали. Вони мовчки вийшли з машини, розвантажили багажник.

— Ну то що, на тебе чекати?

— Зараз, поставлю машину в гараж, — незадоволено пробурчав противник засолки огірків, мабуть, перегорівши і вже змінивши свої плани. — Готуй обід! — тоном своєї переваги сказав він. Очевидно, в цьому питанні він міг покомандувати.

Тіло моє затерпло, але я боявся навіть поворухнутися, щоб не видати себе. І єдиним моїм бажанням було швидше вибратися звідси. Але гараж розташовувався, либонь, далеко, тому що їхали ми довго. Нарешті машина зтишила хід і зупинилася. Дверцята відчинилися, але водій не вийшов, а навпаки, в автомобіль хтось сів.

— Привіт!

— Привіт!

Почувся характерний звук поцілунку.

— Ну що, як справи? — голос був дивно знайомим, але в такій ситуації я ніяк не міг збагнути, де я його чув.

— На жаль, все відміняється. Ти уявляєш, дружина затіяла консервувати огірки, влаштувала скандал. Отже, давай наступного разу, все одно свята вже не вийде.

— Ну що ж, — вона зітхнула, — давай наступного разу.

— Ти не сердишся, Людмилко? — він, мабуть, поцілував її, тому що вона не відповідала.

«Людмилка… Людмилка… Так це ж… Людмила Миколаївна — наша старша медсестра! Оце так! Ось тобі й строга пані! Аби тепер вони не перебралися на заднє сидіння!»

— Тебе куди відвезти?

— Дякую, я, мабуть, пройдуся по магазинах, тут поряд.

— Не ображайся, Людмилонько, моя солодка квітонько! — несподівано просюсюкав наш солідний завідувач.

— Добре, бувай.

— Бувай.

І знову — поцілунок.

Ми покривуляли по місту, поки, нарешті, не зупинилися, і я не почув характерний скрип залізних воріт. Віктор Тихонович загнав машину в гараж, трохи попорпався, і двері знову заскрипіли, вже зачиняючись. Останній раз прогримів замок — залізним по залізному — і все стихло. Я ще трохи полежав нерухомо, потім почав виповзати зі своєї схованки. Була суцільна темрява, я нічого не бачив. Всівся на заднє сидіння, солодко потягуючись і розминаючи суглоби, що затерпли. Оце так ушелепався в халепу! І знадобилася ж дурневі та злощасна історія хвороби! До речі, де вона? Я нахилився і помацав рукою по передніх сидіннях. Її, безсумнівно, там вже не було! Стільки страждань, сорому, а результат — нуль! Хоча дещо нове для себе я все ж таки дізнався. Ну а як же мені звідси вибратися? Невже доведеться нидіти тут до ранку? Очі вже трохи звикли до темені, і тепер білою рамкою виділявся дверний отвір. Я навпомацки пробрався до нього, посмикав за двері. Зовні застукав навісний замок. Все. Самому звідси не вибратися.

«Розташовуйтеся, Василю Васильовичу, — сказав я до себе ласкаво-знущальним тоном. — Відчувайте себе як вдома. Часу у Вас — досхочу!»

Я, звичайно, бравував, але на душі було, чесно кажучи, тоскно.

— Гаразд, зараз що-небудь придумаємо. Повинно ж тут бути якесь світло.

Як я і припускав, вимикач розміщувався біля дверей.

— Ну ось! — радісно сказав я і клацнув ним.

Але дива не відбулося, світліше в гаражі не стало. Трохи вище за вимикач виднівся електричний лічильник. У мене вистачило розуму підкрутити пробки, і гараж нарешті освітився. Стало світліше й на душі. Треба віддати належне акуратності шефа, тут панував повний порядок. На полицях, прибитих вздовж стін, були розкладені запчастини, інструменти і все необхідне автолюбителю. Під машиною була, обкладена кахляною плиткою, оглядова яма, трохи далі — люк, що вів у підвал. А біля задньої стіни стояла стара тристулкова шафа.

«Зберігає там, мабуть, робочий одяг», — подумав я, відчиняючи дверці. І очманів! Вся шафа була забита коробками з медикаментами. Адже це — гуманітарна допомога! Ось про які ліки говорив шеф. Вони хоч і були з терміном придатності, що вже закінчується, але дефіцитні, такі, що мають попит. І коштує це, напевно, чималих грошей.

У моїй голові якось через силу укладалося те, що я дізнався сьогодні про Віктора Тихоновича Шерстюка. З одного боку — висококласний фахівець, добра, чуйна людина, а з іншого — злодій, хабарник. А чи винен він у цьому? Я не знав відповіді на це питання.

У кожної людини в душі є свій моральний стрижень, який не дозволяє людині гнутися далі під тяжкістю життєвих обставин. Як глибоко він розташований? До якої межі дозволяє чоловік собі занепадати? Це залежить від нього самого. Чи міг Віктор Тихонович піти на підступні вбивства, чи цього не дозволить незламна криця його стрижня? Знову питання без відповідей.

А втім, для мене зараз головнішими були питання про мене самого. Як вибратися звідси? Як протриматися до ранку? Відверто кажучи, після роботи дуже хотілося і їсти, і пити, і… навпаки. Я спустився в підвал, увімкнувши заздалегідь там світло. Тут теж було все до ладу. Загородки для картоплі, овочів. На полицях стояла законсервована продукція. Погляд вихопив ящик з яблуками. Класно! Значить, з голоду не помру і не доведеться відкривати зубами трилітрові банки з помідорами. Пісок, заготовлений, мабуть, для моркви, довелося тут же використати не за прямим призначенням. Жити стало веселіше і не так безвихідно, як здавалося спочатку.

У бардачку машини я виявив «Керівництво з експлуатації автомобіля» і почав його ретельно вивчати, похрумкуючи соковитими яблуками. Може, і в мене колись буде така ж машина або навіть крутіша. Потім черга дійшла і до «Атласу автомобільних доріг». А відтак, прийнявши позу нерозумного ембріона, я заснув на задньому сидінні. Прокинувся від холоду і від… тиші. Так незвично було, що не ляскали двері і не брязкали чайники. Мій годинник показував чверть на сьому. Оце так даю хропака! І хоч тіло нило від не зовсім зручного ліжка, проте я непогано виспався. А о котрій же з'явиться шеф? Мабуть, на початку восьмої. Треба вже готуватися. Я вийшов з машини, пострибав, помахав руками для зігрівання. Спустився в підвал до рятівного піску. Потому огледівся навколо замів, усі сліди свого перебування. І коли загримів замок на воротах, я вже лежав на своєму звичному місці, запакований і готовий до транспортування за місцем призначення.

«Аби тільки мене не виявили!» — благав я Бога.

Віктор Тихонович заїхав додому за дружиною, і вони попрямували в лікарню. Їхали в основному мовчки, лише зрідка перекидаючись незначними фразами.

Коли вони вийшли з машини, я ще почекав деякий час та вибрався нарешті на свободу. І поспішив геть від злощасного притулку — на роботу, на роботу!

РОЗДІЛ 14

Першим у відділенні мене побачив Ігор. Він аж присвистнув від здивування.

— Привіт, Василю Васильовичу! Ти що, проспав?

— Привіт, а що я запізнився?

— Та ні, час ще є, але вигляд у тебе: неголений, пом'ятий, скуйовджений! Ти часом не ночував у тещі під балконом?

— Потім розповім, — відповів я, — натягуючи халат. — Каву я встигну попити?

— Гаразд, поприслуговую тобі. Любов — сильна штука, перед нею не встоїш! Таке інколи витвориш, що п'яниці потім від заздрощів давляться!

«Яка там любов — дурість!» — подумав я про себе, але озвучувати, звичайно, свою думку не став.

Я спішно сьорбав гарячу каву, коли в ординаторській з'явилася Надія Миколаївна.

— Доброго ранку, колеги!

Моя незвичайна поведінка і, напевно, зовнішній вигляд не залишилися поза увагою лікарки.

— Ви що, Василю Васильовичу, після ночі?

— Після ночі! — відповів за мене Ігор. — Причому після важкої і безсонної.

— Ні, — сказав я і почервонів, — просто вдома не встиг попити.

— Ех, молодість, — розуміюче сказала жінка. — Тим вона і славна, що можна бути безпосереднім.

П'ятихвилинка пройшла без особливостей. Доповідав Ігор Петрович. Ніч видалася спокійною, без ексцесів. І що було головним для мене — хворий Півнєв з палати № 12а відчував себе задовільно. Віктор Тихонович поводився спокійно-діловито. Зі старшою медсестрою розмовляв офіційно: «Людмило Миколаївно… Людмило Миколаївно…». Зрозуміло, не скаже ж він при всіх: «Людмилонько-квітонько, зайди до мене на хвилинку!».

Віка кілька разів кидала на мене погляди, але я в такому стані не хотів їй нічого пояснювати і тому затримався спочатку в кабінеті шефа, а потім перебував у ординаторській, доки вона не пішла.

Я робив обхід, коли до мене звернулася санітарка:

— Василю Васильовичу, йдіть, Вас кличе Віктор Тихонович. Він у третій палаті.

Я вибачився перед хворим, якого щойно оглядав, і поквапився до шефа, дивуючись, що б це могло значити? Невже він якимсь чином дізнався про вчорашній інцидент? Чи, може, знову з'явився слідчий, щоб мене заарештувати? Але чому він викликає мене не до себе в кабінет, а в палату, де веде хворих? Може, щось не так у лікувальному процесі?

Шеф стояв біля ліжка хворої, схрестивши руки на животі, очікуючи на мене. Обличчя його було доброзичливим. Усміхалась якось загадково і хвора, жінка років сорока — круглолиця, з короткою стрижкою каштанового волосся.

— Викликали, Вікторе Тихоновичу?!

Завідувач, побачивши моє напружено-зосереджене обличчя, поспішив мене заспокоїти:

— Так, запрошував, Василю Васильовичу. Нічого страшного. Просто хочу показати Вам цікаву хвору. Вона наша давня знайома, — вони обмінялися розуміючими поглядами. — Серце її турбує. Хочу, щоб Ви її послухали і висловили свою думку.

У мене від серця відлягло, але все одно воно схвильовано билося. Знову чутиму тільки його!

Цього разу я був досвідченіший і вставив фонендоскоп у вуха, намагаючись все робити поволі, щоб заспокоїтися. Хвора підняла сорочку, і я звично приставив «кругляшку» трубочки до грудної клітки. Але серцебиття не було! Я вислухав всі п'ять стандартних точок — тиша! Перекрутив круглий наконечник в інший бік. Нуль. Я знову поставив його в колишнє положення і постукав пальцем по мембрані. Ударило по вухах. Фонендоскоп працював справно. Я розгублено глянув на шефа. Той спочатку посміхався, а потім радісно розсміявся.

— Що, Василю Васильовичу, немає серця?! А Ви його пошукайте з правого боку!

Я спантеличено втупився у свого завідувача, а потім невпевнено притулив фонендоскоп до правої половини грудної клітки. І відразу почув чітке: «Тук-тук! Тук-тук!». Ніби серце радісно повідомляло: «Я — тут! Я — тут!».

Мабуть, щось знову трапилося з моїм обличчям, бо Віктор Тихонович завдруге розсміявся.

— Так, Василю Васильовичу, у Катерини Петрівни серце справа! І таке, уявіть собі, буває!

— Це у мене спадкове, — немов виправдовуючись, пояснила хвора. — У мого дідуся було те ж саме.

— У неї й печінка зліва, а селезінка — справа. Все навпаки! — з гордістю сказав лікар, ніби все це він сам особисто влаштував.

Я ще довго перебував під враженням від незвичайного випадку. І в ординаторській, розповів про це Надії Миколаївні.

— А, Смирнова. Так, у неї серце справа. Шеф любить її демонструвати новим лікарям.

Нарешті у мене з'явилася можливість, як кажуть, ближче познайомитися з нашою лікаркою. Працюючи з нею в одній зміні, денній, я сподівався, що тепер хоч щось повинно прояснитися. У розмовах або у вчинках вона якось виявить себе. Щодо бесід з нею можна було не турбуватися: своїми свіжими вухами я був намертво приліплений до неї. Весь вільний час ми з Риндіною говорили. Ви, сподіваюся, здогадалися, що займенник «ми» я вжив тут виключно шануючи Надію Миколаївну, тому що не може ж вона весь час розмовляти сама з собою.

— Ви ще молодий, Василю Васильовичу, — наставляла мене колега тоном ветерана радянської служби охорони здоров'я, — і не знаєте всіх підводних каменів нашої професії. Напевно, начиталися в дитинстві книжок про благородних лікарів, які й у дощ, і в заметіль, і вдень і вночі поспішають до стражденного і рятують його! Звичайно, все це приблизно так. Але романтика Ваша перелякано дризне доволі-таки швидко. І почнуться, як то мовиться, суворі будні. На роботі так вимотають і сили, і нерви, а як прийдеш гроші отримувати за свою благородну працю, то зарплату або затримують, або коли дадуть все ж таки, то такі жалюгідні копійки, що ледве вистачає з боргами розквитатися. Хтось з наших колишніх керівників поклав лікареві символічні сто карбованців на зарплату і сказав обнадійливо: «Доктора народ прогодує!». Ну а народ у нас, Ви знаєте, як зараз живе. Єдине, на чому можна заощадити, так це на своєму здоров'ї. А ті, хто може заплатити, не дуже й поспішають це зробити. Грають на безкорисливості лікаря: «Вони повинні. Вони клятву Гіппократа давали!». Ось Ви, Василю Васильовичу, давали клятву Гіппократа?

— Взагалі-то ні.

— От! І я не давала. Клятву Гіппократа давав… Гіппократ. І його найближчі споборники та послідовники. А я свого часу приймала Присягу лікаря Радянського Союзу, від якого вже і слід прохолов! Отже, я офіційно вільна від моральних зобов'язань. Це моя робота, — продовжувала Надія Миколаївна, — і я хочу й повинна отримувати за неї гідні гроші. До ветеринара йдуть собаці вуха підрізати — долари дають без жодного сумніву, а тут людині життя врятуєш, а він — в кращому разі — спасибі скаже, а може й скаргу надряпати, якщо щось, на його думку, не так. Комусь чоботи підшити або годинника відремонтувати — всі розуміють, що, окрім подяки, потрібно ще й гроші давати. А чому в медицині має бути інакше? Адже лікуватися дарма — то дарма і лікуватися! Тобто — даремно. Безкоштовна медицина — це блеф. Все одно хтось повинен платити: чи держава, чи самі хворі, чи профспілка, чи спонсори — та хто завгодно, але ж таки платити, бо ми живемо у матеріальному світі. Я не проти того, щоб мене народ годував, так не годує ж! Хай держава нарешті визначиться. А то й сама не забезпечує, і народу не дозволяє. «Хабар! — кричать. — У в'язницю! — Ось вони, лікарі, які бандити, — гроші з людей беруть за свою роботу!»

Надія Миколаївна дістала з пачки нову сигарету, прикурила і глибоко вдихнула в себе гіркий дим. Було видно, що висловлює вона зараз давно наболіле, і, напевно, не вперше, і гірко їй від того, що нічого не змінюється.

— Робота лікаря дуже відповідальна, — продовжила вона. — Тут помилки дорого коштують. Ось продавець, наприклад. Ну, помилився він, припустимо, недоважив вам кілька грамів ковбаси. Прикро, звичайно, але не смертельно. А помились лікар на один грам, та що там грам — на тисячну частку грама! А що він за це має? Он у нас санітарка баба Фрося більше за мене отримує. А цілими днями чаї цмулить.

— Вона начебто непогано працює, — я обережно спробував їй заперечити.

— Звичайно, непогано. За палату № 12а їй заплатили, щоб за хворим дбайливіше доглядала, ось вона й старається.

— Як заплатили?

— Грошима! Може, навіть доларами. Нічого, Василю Васильовичу, — сказала Риндіна, побачивши мою розгубленість, — надивитеся ще тут всякого.

У двері постукали. Заглянула медсестра.

— Надіє Миколаївно, Вас кличуть на консультацію в ЛОР-відділення.

— Добре, зараз йду.

«Ех, невчасно! — подумав я. — Тут якраз розмова в потрібний напрям повертається. Та нічого, ще трапиться нагода, треба тільки продумати свою тактику й стратегію».

Поки не було Риндіної, я вирішив піти оглянути хворого Півнєва, дізнатися про його стан особисто, поспілкуватися, прояснити обстановку. Взагалі-то ним, опікується шеф, але двері кабінету завідувача були зачинені. Або його зараз немає, або у нього відвідувач. Я раніше якось не звертав уваги, а зараз прямо різало очі: періодично до Шерстюка заходили то хворі, то їх родичі з пакетами чи з сумками. А Надія Миколаївна каже, що народ не годує. Годує! Тільки, як завжди, все в основному дістається начальству.

Я вже підходив до палати, коли звідти вийшла стурбована баба Фрося.

— Як там наш хворий? — запитав я її.

— Та сьогодні наче краще. А взавтра знову буде гірше.

— Чому саме завтра буде гірше? — здивувався я.

— А чого вже чекати в нашому віці? Тільки смерті.

— Не треба смерті! Хай живе, — запротестував я.

— Та нехай живе. Я йому ось і чайку свого приносила. Щоб наснаги додавав. Та посиділи трошки, попатякали по-старечому. А все одно помре. Я вже на них надивилася. Не жилець він на цьому світі, — вона зітхнула, але не жалісливо, по-бабськи, а якось по-життєвому діловито.

– Єфросиніє Василівно, а мене своїм чаєм не пригостите? — набрався я нахабства.

«Але це для користі справи, — заспокоїв я своє сумління».

— А чому ж не пригостити? Підходьте хвилин за п'ятнадцять, я свіженького заварю.

Хворий напівсидів у ліжку, підіткнутий з усіх боків подушками. Відразу впадало в очі його бліде, змарніле обличчя. Щоки так сильно відвисали, ніби до них були прикріплені невидимі гирки, які тягнули їх донизу з такою силою, що аж вивернулися запалені нижні повіки. Дихав він важко, хоча хрипів чутно не було.

— Добридень, Сергію Митрофановичу, — поздоровкався я.

— Здрастуйте, лікарю, — тихо відповів хворий, і обличчя його на мить посвітлішало.

— Ну, як Ваші справи? Як Ви себе почуваєте?

Він покивав головою.

— Дякую.

— Серце не турбує?

— Трохи. Просто тяжкість. І слабкість. Немає сил, — він якось винувато посміхнувся. — Хочу щось зробити, а… не можу.

Він зобразив гримасу на обличчі, яка означала «це — кінець».

— Давайте я Вас послухаю.

Тони серця були глухі, аритмічні. У легенях вислуховувалися хрипи. Печінка вже виповзла з-під ребрової дуги, а ноги були набряклі. Ясно: серцево-легенева недостатність. Застійні явища по великому та малому колах кровообігу. Так, справи, дійсно, кепські. Але як йому сказати про це? Прокляте становище лікаря, коли доводиться брехати хворому. Для його ж користі, звичайно. Хоча це слабка втіха. І щоб якось затягнути час, я, ховаючи від нього очі, знову став слухати серце. Потім, попереджаючи його запитання, поцікавився:

— Скажіть, Сергію Митрофановичу, а Ви всі ліки переносите? Гірше після них Вам не було?

— Ні, це ж доктор призначив.

— Ну, буває — не підходять. Або алергія.

— Алергії у мене немає.

— А уколи Вам завжди медсестри роблять?

— Так.

— Просто іноді у хворих бувають вени погані, — пояснив я, — медсестри не можуть влучити, то лікарі роблять самі.

— Ні, сестрички справляються.

— А санітарки як, допомагають Вам?

— Так, ми з Василівною часто розмовляємо. Вона і чаєм мене поїть, і «гусака» вчасно подає.

— Ну, добре, Сергію Митрофановичу, відпочивайте, піду інших хворих подивлюся.

— Дякую, лікарю, що заходили.

Я подивився йому в очі. У них світився якийсь невимовний смуток розставання.

— Нічого, все буде добре, — підбадьорив я його і вийшов.

В ординаторській нікого не було.

«Піду до баби Фросі, чаю її скуштую та заразом розвідаю що-небудь, — вирішив я, — тим паче, що вже сам напросився».

У санітарській було досить-таки затишно. Сині щільні штори, мабуть, принесені з дому, хоч і зменшували й без того маленьку кімнатку, але створювали враження житлового приміщення. Зліва стояла шафа, поряд з нею уздовж стіни був акуратно розставлений прибиральний інвентар. Біля вікна стояв стіл, обставлений стільцями. У кутку справа, поряд з умивальником, розміщувався буфет із столовим посудом. Біля нього над електроплитою чаклувала Єфросинія Василівна. У кімнаті стояв запашний дух.

— Як тут у Вас смачно пахне! — не утримався я.

— Проходьте, Василю Васильовичу, — посміхнулася баба Фрося. — Чай уже настоявся.

Вона поставила чашки на блюдечка, виставила банку з варенням, цукор, масло, домашні булочки.

— Пригощайтеся, докторе.

— Та я… тільки чаю, — пробелькотів я збентежено.

— Ви не бійтеся, все свіженьке, домашнє.

— Дякую, я не боюся.

Побачивши моє вагання, вона взяла ініціативу в свої руки. Розрізала булочку вздовж, товстим шаром намазала масло, поклала зверху малинового варення.

– Їжте, докторе, а то Ви тут зовсім охляли.

Чинити опір було марно. Усі бабусі на світі, напевно, однакові. Моя теж намагалася онука відгодувати. Все зітхала, дивлячись на мене. Я був, як на неї, занадто худесеньким — аж синім.

А чай і дійсно був чудовий, настояний на якихось травах. Я із задоволенням убгав не одну булочку, які мені мимохідь підсовувала моя годувальниця.

— Ви до мене частіше заходьте, не соромтеся. Ось Ігор Петрович, той постійно заглядає, любить мій чайок.

— Дякую. А до Вас всі лікарі заходять?

— Ну, всі, та не всі.

— А Надія Миколаївна, наприклад?

— Ні, Надія Миколаївна — ні. Вона надто погордлива, — баба Фрося спохмурніла, обличчя її стало серйозним. Було зрозуміло, що з лікаркою вони не дружать. Треба у неї про все це якось вивідати.

— А я думав, вона тільки до мене так ставиться суворо, навіть пихато, — закинув я наживку.

— Ось-ось, пихато, — пробурмотіла санітарка і замовкла.

Я злякався, що нічого більше не дізнаюся, але прийом спрацював, і я почув цілу історію.

Надія Миколаївна приїхала на роботу після закінчення медінституту разом зі своїм чоловіком — Риндіним Василем Петровичем, теж лікарем, хірургом, і маленькою донькою. На відміну від свого чоловіка, вона була місцевою і повернулася вже з сім'єю у своє рідне місто. Стали жити в її матері, батько на той час уже помер. А завідувачем терапевтичного відділення був теперішній головний лікар Олександр Михайлович Кучеренко. Це зараз він сивий, статечний, а раніше був парубок хоч куди — високий, красивий, з густою чорною чуприною. Багато хто в нього був закоханий. Добре, що його дружина працювала в іншому місці — в бухгалтерії якогось будівельного управління. Ну й Надія Миколаївна теж не встояла. Чому він віддав перевагу саме їй — одному Богу відомо, адже особливою красою вона не була відзначена. Але є щось в таких жінках — чар, напевно, від якого шаленіють чоловіки. Коротше, спалахнули між ними пристрасні почуття. Любов — вогонь, а чутки — як дим. Розповзлися з язиків на вуха. Дійшли вони й до чоловіка її, працювали-то в одній лікарні. А Риндін — людина добросовісна, ввесь час на роботі пропадав. Хірург він був тямущий, для сім'ї копійку заробляв. Але дружину свою любив. Він з нею по-доброму розмовляв: і виїхати звідси пропонував, і роботу змінити. А вона уперлася: залишуся тут і все. Хоч завідувач їй нічого й не обіцяв. Дружина його, дізнавшись про все, просто замкнулася в собі. От якби вона скандалила, гримала — він би плюнув на все й пішов. А так — не наважувався. Холодна війна в сім'ях продовжувалася десь з півроку. Першим не витримав чоловік Надії Миколаївни. Він подав на розлучення, на розрахунок — і виїхав до себе на батьківщину. Причому, як з'ясувалося потім, з ним втекла, покинувши все, медсестра хірургічного відділення, двадцятирічна Олена Кучеренко, єдина дочка Олександра Михайловича. Це був, звичайно, шок! Такого повороту подій завідувач не чекав. Закоханий тато прокинувся. І незабаром перевівся в іншу лікарню. Чи були у нього опісля якісь відносини з Надією Миколаївною? Напевно, все-таки були, тому що, коли він через декілька років повернувся сюди вже як головний лікар, Риндіна почала знаходитися під його негласним заступництвом. Не все ладналося у неї на роботі,й те, за що інші мали б великі неприємності, їй сходило з рук. Заміж вона не вийшла, але чоловіки в її житті, звичайно ж, були. Тільки тепер вона ретельно приховувала свої зв'язки. І сама вона змінилася. З веселої сміхотухи перетворилася на шкідливу, єхидну пані. Особливо перепадало від неї бабі Фросі, мабуть, Риндіна вирішила, що це від неї все зло. А при чому тут вона? Хіба шило в мішку сховаєш? І якщо ти така порядна, то нічого на чужих мужчин задивлятися. Ось і залишилася тепер сама — ні чужого, ні свого чоловіка.

Я подякував бабі Фросі за частування, а подумки й за цінну інформацію, яку довідався, і, пообіцявши обов'язково, не соромлячись, заходити до неї, повернувся в ординаторську. Надія Миколаївна вже була там.

— Де це Ви, Василю Васильовичу, зникли?

— А що мене шукали?

— Та ні, просто, Вас не було видно.

— Я у баби Фросі чай пив.

— А! І Вас уже чайрує.

— Це погано?

— Дивіться самі. Але повинна Вас попередити: це підступна стара. Чаєм, булочками підсолодить, влізе в душу, а потім туди ж і напаскудить. Мабуть, про мене всіляких дурниць наплескала?

Я зам'явся.

— Та можете не говорити. Я і так знаю. Будь моя воля, я б її давно поперла з відділення. Так не можна. Ну як же, ветеран, заслужена людина! А ганчірку тягать великого розуму не треба. Але тут — медична установа. Тут і слово, і дія лікує. А після неї хворі помирають. Випадковість? Не знаю. Ось і Півнєва чаями поїть. У нього серцева недостатність, рідина повинна бути обмежена, а вона його наводнює. Я завідувачу доповідала, а він не реагує, мовляв, трішки можна. Ігор Петрович — той сміється: «Чай — чудодійний! Я після нього метеликом пурхаю!». Авжеж, чудодійний: подивимося, яке диво він створить.

РОЗДІЛ 15

Я знову був розгубленим. Одну послухаєш — сумнівів немає: типовий портрет потенційної вбивці — озлоблена, незадоволена, отруйна. А інша розповість — все виходить навпаки. Виявляється, сама вона — хитра, підступна, так і чекай від неї удару спідтишка. Спробуй тут розберися!

Мені згадалася стара притча. До світового судді прийшли два сусіди, що посварилися. Він вислухав першого і говорить:

— Ти — правий!

Потім послухав другого й вигукнув:

— Ні, це ти — правий!

А дружина судді,яка була присутня при цьому, шепоче йому:

— Так не може бути, хтось один повинен бути правим!

Він здивовано обернувся до неї:

— А знаєш, ти права!

Ось так. У кожного своя правда, і кожен по-своєму має рацію.

Я лежав у гуртожитку на ліжку і марно намагався зрозуміти події, що відбувалися. Нічого не сходилося, ніби хтось спеціально все заплутував, граючись зі мною: то показував краєчок істини — і відразу ховав, то висвічував її в абсолютно іншому ракурсі. Я знову й знову забридав подумки у глухий кут. І раптом розсердився на себе. Ну воно мені треба, га?! Втелющив собі в голову якусь детективну історію і намагаюся знайти уявного вбивцю. Краще б думав про Віку, про любов або — у крайньому разі — про медицину: як підвищити свій професійний рівень. До речі, з Вікою вже давно не зустрічався, заважає цей різнобій у змінах. Треба обговорити нашу справу, може, вона підкаже якусь розумну думку. Та й взагалі, хотілося б побачити її в невимушеній обстановці.

У грудях потепліло, ніби я вдихнув гарячого повітря, а серце гучно застукало. Я підхопився. Чого це я розлігся? Набридли ці чотири стіни. Піду в місто прошмигнуся. Ось якби Віка була не в нічну зміну! А котра година? Третя пополудні.Чудово! Кілька годин можна й поспілкуватися. Я нашвидкуруч одягнувся і, радісний, кинувся телефонувати своїй дівчині.

Вахтерка спокійно сиділа на своєму посту, але, побачивши, що я з усіх ніг мчуся прямо на неї, перелякано зиркнула, зігнувшись вбік, чи не мчиться, бува, услід мені міліція?

— Що трапилося?!

— Мені треба подзвонити! — видихнув я.

— В міліцію?!

— Ні, дівчині.

Маска напруженої розгубленості тут же перетворилася на офіційну діловитість.

— Це службовий телефон.

— Ну Михайлівно, мені тільки на одну хвилинку!

Жінка пом'якшала, але продовжувала бурчати за інерцією.

— А раптом хтось у справі дзвонитиме? З тієї ж міліції, наприклад.

Видно, минулого разу я здорово-таки її налякав. Ледь не вдавилася, бідна. Але я вже набирав Вікин номер і не чув її мимрення. Слухавку підняли після першого ж гудка, ніби хтось стояв біля телефона. Це була Віка з її неповторним голосом.

— Алло!

— Привіт, Віко! Це я.

— Привіт! — зраділа вона.

— Ти коли йдеш на роботу?

— Завтра.

— Як завтра?! — я сторопів.

— Так. Я сьогодні після ночі відпочиваю, а завтра — зранку.

— А чому ж ти мені нічого не сказала?

— Та я намагалася. І дивилася на п'ятихвилинці й опісля чекала.

«От, телепень! — дорікнув я собі. — З цим розслідуванням зовсім глузд втратив. Тут така можливість з'явилася, а я лежу собі, злочинця визначаю!».

— Алло, Василю Васильовичу, Ви де? — затурбувалася Віка.

— Я тут. Значить, так. Нам треба зустрітися! Ти не заперечуєш? — зменшив я тон.

— Ні.

— Гаразд! За годину я заїду за тобою. Чекай!

— Добре.

Це звучало, безумовно, ефектно, ніби я збирався під'їхати до неї на «Мерседесі», та все було набагато прозаїчніше — декілька зупинок тролейбусом. Та хіба це важливо?

— Дякую, Михайлівно, — сказав я щиро.

— Майте на увазі, Василю Васильовичу, прийом відвідувачів до двадцять третьої години, а приводити сюди дівчат на ніч зовсім не дозволяється.

— Михайлівно! — я розплився в усмішці. — Ви — наче моя мама. Та якби ми вас слухалися — давно б вимерли, як мамонти!

— Авжеж, вимерли! Увечері цих «мамонтів» дрючком звідси не виженеш! — бурчала немолода жінка.

Та я вже прожогом кинувся до себе в кімнату готуватися до зустрічі. Ось що означає бути рішучим! До речі, саме цієї якості мені якраз і не вистачає! І я постійно від того страждаю, намагаючись виробити цю рису в собі. Окремі сплески успіху все ж таки бувають, і тоді трапляється маленьке диво. Перший раз я поцілував дівчину саме завдяки своїй зважливості. Було мені тоді вісімнадцять років. Навіть точну дату пам'ятаю — 13 лютого. Взагалі-то, мені завжди здавалося, що бажання обіймати, цілувати, пестити більшою мірою властиво чоловікам. А всі жінки — цнотливі та холодні і поступаються нам лише під натиском нашого зухвалого докучання. І було соромно і боязко образити дівчину своїми домаганнями. Як же я був здивований і обурений словами з пісні, яку одного разу почув від дівчини-барда:

Мы мужчин так строго судим,

А они ведь тоже люди

И хотят любви не меньше нас.

Як?! Це ми — ТЕЖ хочемо любові?! А хіба дівчата хочуть? Все в голові перемішалося. Я нічого не розумів. А тут ще вичитав в якійсь книжці крилатих виразів рядки персидського, здається, поета Румі:

Якщо жадаєш ти любові,

Кинджал візьми

І горло переріж

Соромоті своїй!

І тоді я вирішив діяти. Перерізати горло власній соромливості. Дотепер відчуваю смак свого першого поцілунку: свіжість морозного повітря, аромат мого одеколону «Шипр» і вологу ніжність її губ.

Віка жила у звичайній дев'ятиповерхівці — типовій, непоказній, але милій мені, тому що це був її будинок. Я знайшов поглядом вікно на шостому поверсі, а в ньому був силует моєї дівчини. Віка мене вже виглядала. Махнувши рукою, вона зникла. А я все дивився у вікно. Раптом там з'явилося суворе обличчя немолодої жінки. Я поспіхом відвернувся.

«Контроль у дії!» — спалахнула в голові штампована фраза.

Це, напевно, Вікина бабуся. З нею я ще не був знайомий, але начувся. Я зайшов до під'їзду, щоб зустріти Віку там, а не під усевидющим оком дотримувача сімейної моральності.

Вікторія — сяюча, нарядна — випурхнула до мене з ліфта, окутавши хмаркою чудових парфумів. У мене, напевно, був безглуздий вигляд, тому що вона розсміялася:

— Василю Васильовичу, що з Вами?

У відповідь я лише замотав головою, якось по-чудернацьки посміхаючись.

Взагалі-то любов — дивовижна штука: божеволієш — і радієш цьому!

– І які у нас плани? Куди ми йдемо? — защебетала моя спокусниця.

— Просто гуляти, — очутився я.

— Добре, підемо просто гуляти.

Вона узяла мене під ручку, і ми вийшли з під'їзду. Я виразно відчував спиною, що враз похолола, дуло протитанкової гаубиці, тобто погляд Вікиної бабусі, який немов промовляв: «Ох, дивись, дохтуре, якщо зіпсуєш мені дівку…».

А ми йшли мовчки. Це так здорово — йти, мовчати і не бентежитися від цього. Взагалі-то мені з Вікою було легко спілкуватися. Ну, майже легко. А зараз вона йшла зі мною під руку — і це було важливіше за всяку розмову. Але довго витримати навіть таке значуще мовчання дівчина не могла.

— Василю Васильовичу, ну куди ж Ви зникли? Зовсім не з'являєтеся! Як там наші справи? Ви знайшли вбивцю? — раптом заторохтіла вона.

— Ти зі мною на «Ви»? — насамперед поцікавився я.

— Ніяк не звикну, — знітилася Віка, — а може, так воно й краще, а то на роботі забудуся і як «тикну» при всіх!

— Гаразд, називай як хочеш, — усміхнувся я.

— Ну так що там? — мою спільницю розпирала цікавість.

— Конкретного немає майже нічого.

І я розповів їй про всі свої пригоди, спостереження, роздуми.

Вікторія уважно слухала. І дивувалася, і лякалася, і сміялася.

— А у тебе що? — у свою чергу поцікавився я.

— Я теж над усім цим думала. Головне — виявити, кому саме з наших лікарів вигідні ці смерті? Зрозуміло, що гроші тут могли зіграти ключову роль. Але мені здається, повинен бути ще якийсь мотив. Вас я відразу викреслила, — вона поглянула на мене і виправилася, — тебе викреслила.

Я згідно кивнув головою.

— Ні, не тому що це — ти. А тому, що, по-перше, ти це сам затіяв це розслідування а по-друге, я зараз пригадую, що і до тебе були доволі-таки дивні смерті. Хоча я в цьому, якщо чесно, не дуже розбираюся. Віктору Тихоновичу не вигідно, щоб хворі в його відділенні вмирали. Він дуже честолюбний. Ігор Петрович? Не знаю. Він такий добрий, веселий.

І хоча з такою характеристикою Ігоря я був цілком згоден, але все одно чути таке з вуст моєї дівчини було чомусь неприємно.

А Віка продовжувала.

— Швидше за все, це Надія Миколаївна. Вона зараз розлютилася на всіх і вся. Ти сам розповідав про її життя. А знаєш, на що здатна принижена, ображена жінка?! — обличчя Вікторії раптом змінилося, в її очах блиснули хижі вогники. Мені аж стало страшнувато. — Може, вона мститься Віктору Тихоновичу або тому ж Олександру Михайловичу?

— А до чого тут нещасні старі? — заперечив я.

— А чиє це відділення? А чия лікарня? Ото ж! Та й гроші, безумовно. Сім'ю ж то треба годувати. Мало того, що її всі кинули, так ще й залишили наодинці з матеріальними проблемами. Це у вас, чоловіків, — логіка, розрахунок, а в нас — емоції, почуття. У поведінці жінки, в її вчинках, навіть злочині шукайте і ви завжди знайдете приховані почуття, вірніше,їх наслідки, результат.

«Так, — подумав я, — в логіці, а точніше в тонкому чутті, Вікторії не відмовиш. Жінки, виявляється, абсолютно інший тип людей. Нам їх, напевно, ніколи не зрозуміти».

— Але їй були потрібні помічники, — міркувала далі Віка, — Поліна Аркадіївна для цього підходила ідеально: затуркана, жила в злиднях. А коли ти її викрив, довелося терміново її прибрати.

— Так, але Надія Миколаївна того дня працювала. У неї залізне алібі.

— Значить, — задумалася дівчина, — у неї є ще спільники. Або повідомила тим же замовникам — і вони усунули Коритіну.

— А що Світлана говорить? Які у неї новини?

— Світуля впевнена, що тут без баби Фросі не обійшлося.

— Вона просто її не любить, ось і валить усе на неї.

— Але погодься, баба Фрося — ще та штучка. Командує, ніби вона тут завідувачка. І цілком можливо, що вона бере участь у цій справі.

— Тебе послухати, то виходить, що у нашому відділенні підступно діє банда озлоблених жінок. Ні, Віко, тут у тебе щось не сходиться. Надія Миколаївна і баба Фрося ні на дух одна одну не переносять. Навряд чи їх об'єднала священна жіноча помста проти ненависних чоловіків. Тим більше, що вбивають вони в основному осіб своєї ж статі!

— Може, я і помиляюся. Адже це тільки міркування. Але й до Надії Миколаївни треба уважніше придивитися. Я відчуваю.

— Добре, подивимося. Тим більше зараз затишшя. Здається, Півнєва ніхто не збирається вбивати. Завідувач над ним труситься — щось йому від них потрібно. І Надія Миколаївна його рятувала. Але треба й за іншими хворими наглядати, щоб нічого не пропустити. Згодна?

— Згодна.

— Та досить про це. Пішли до нашого фонтану, що «говорить».

— Пішли.

І ми з Вікою попрямували в парк. Віддавши належне розслідуванню злочину, ми тепер відчували себе вільними для веселощів і розваг. Молодість егоїстічна, здається, що ввесь світ біля її ніг. Тому більш за все не хочеться думати про якусь там смерть.

Ми чудово провели вечір, а вже прощаючись в її темному під'їзді, я пригадав свою клятву бути рішучим: спробував поцілувати дівчину, а вона подалася мені назустріч, ніби сама давно чекала цього моменту. У мене закрутилася голова від дотику вологих пелюсток її губ, аромату парфумів, її молодості й свіжості. Потім вона гладила моє обличчя і шепотіла:

— Який ти красивий, розумний і гарний.

«Боже! Це просто не вкладається в моїй голові. Я — красивий! Ні, безумовно, жінки — зовсім інші істоти. Вони, напевно, з іншої планети. І це здорово! Щоб ми, нетесані мужики, без них робили?».

РОЗДІЛ 16

Вранці у відділенні був переполох. Як з'ясувалося, вночі помер Півнєв. Ігор Петрович викликав з дому шефа, був і реаніматолог. Але все виявилося безрезультатним. Приїжджав син, тіло забрали в морг. Всі принишкли, ніби в чомусь були винними. Віктор Тихонович сидів у своєму кабінеті засмучений і злий, як ніколи. П'ятихвилинку відмінив. Передав через Ігоря Петровича: «Нічого доповідати, і так все зрозуміло».

— Звечора все було спокійно, — розповідав нам в ординаторській Ігор, — утомлений і незвично розгублений. — А о третій годині ночі хлинула піна з рота. Набряк легенів. Купірувати не вдалося.

Надія Миколаївна мовчала, але щось зловтішне все-таки жевріло в її очах, мовляв, що я вам казала?

— Я теж був приголомшений, — стиха мовив Ігор. — Думав, підлікуємо трохи діда і відправимо додому.

— А син як зреагував?

— Сплакнув, звичайно. Але, мабуть, Віктор Тихонович попереджав його.

Я сказав Ігореві для підтримки:

— Ти зробив усе, що міг. Не тлій серцем. Іди додому, відпочивай.

Він глянув на мене вдячно.

— Так, піду, напевно. Стомився страшно!

Ігор пішов — і в ординаторській повисла тиша. Говорити про щось інше було недоладно, а вислуховувати єхидні зауваження Риндіної не хотілося, тому я встав і зі словами «піду, сьогодні раніше зроблю обхід» теж вийшов з кімнати.

Віка була на сестринському посту, перебирала листи призначень. Ми привіталися. В очах її було німе запитання. А я і сам був спантеличений.

— Що це, Василю Васильовичу, випадковий збіг? — все-таки поцікавилася вона.

— Не знаю. Швидше за все. Дід-то був тяжкий. Та і Ігор Петрович по-справжньому засмучений. А хто ще в ніч працював?

— Наталія, нова медсестра, і Валентина. Із санітарок — баба Фрося.

— Баба Фрося? А де вона зараз?

— Уже пішла додому.

— Гаразд. Готуйся до обходу.

— Добре, Василю Васильовичу.

Обхід я зазвичай починав зі своїх чоловічих палат. З чоловіками у мене виходило спритніше. Запитаєш скарги, послухаєш легені, серце — і все. Адже в основному це були хворі, які лежали у відділенні вже кілька днів, і я їх неодноразово оглядав. Всі вони були, як правило, старші за віком, але ставилися до мене шанобливо — все ж таки доктор, що їх лікує. Вони серйозно прислухалися до моїх порад. Навіть якось цікаво виходило. Молода людина навчає цих поважних людей деяким чином життю. Хоча що в цьому дивного? Все знати неможливо, і в будь-якому разі це правильно послухати думку фахівця. Я — лікар і вже звик до певних знань у медицині, але, бувало, просто дивом дивувався елементарному невігластву людей щодо свого ж організму. Фахівець з автомашин, що класно розбирається в тонкощах їх механізмів, абсолютно не знає, з якого боку у нього розташована селезінка або печінка, та й взагалі навіщо вони йому потрібні. А різні неприємності з боку свого тіла у вигляді болю незадоволено й поспіхом гасить пігулкою аспірину або но-шпи. Та це рівноцінне тому, що вимкнути датчик, який сигналізує про негаразди у роботі машини, щоб не заважав спокійно їхати.

Дехто з хворих дивиться на тебе безневинними очима й скаржиться:

— Лікарю, кашляю постійно.

— А Ви палите?

— Так, давно і багато.

— Так чого ж Ви хочете?

— Хочу не кашляти.

— Але ж коли стукати головою об стіну, то голова буде боліти.

Та здебільшого чоловіки не люблять хворіти, навпаки — хизуються своїм здоров'ям і кепкують з таких скигліїв від медицини.

А ось з жінками зовсім інша картина: вони і набагато терплячіші за чоловіків, і допитливіші. Люблять все з'ясувати до дрібниць, тільки зачепися з ними — до вечора обхід не закінчиш. Хоча якраз сьогодні я й не поспішав. По-перше, зі мною була Вікторія, а по-друге, не хотілося з'являтися в ординаторській.

У палаті № 7 перебували на лікуванні переважно молоді жінки, які мене затримали надовго. Я детально розпитував про їхні недуги, вислуховував і навіть вистукував серце й легені.

— Василю Васильовичу, — поцікавилася пацієнтка Сомова, дівчина двадцяти трьох років, що хворіла на запалення легенів, — а що Ви там чуєте, коли стукаєте?

— Як що? — посміхнувся я і подивився на Віку як на свою колегу. — Над здоровими легенями один звук, а над хворими — абсолютно інший. При запаленні, — пояснив я, — уражена ділянка легенів насичується кров'ю, ущільнюється і над нею визначається тупість, тобто глухий звук. Так можна діагностувати і саме запалення, і його розміри.

Для наочності я постукав пальцем спочатку по стіні, а потім по тумбочці.

— Відчуваєте різницю?

— Так! — здивувалися хворі.

— До речі, знаєте, хто і як винайшов метод перкусії, тобто вистукування?

— Звичайно ж, ні. Розкажіть, будь ласка, — зацікавилась і решта хворих.

— У віденського винаря Ауенбруггера, — почав я свою розповідь, — був син Леопольд. І, безперечно ж, він допомагав своєму батькові у справах. Татусь часто посилав його в підвал перевірити, скільки вина залишилося в тій чи іншій бочці. Потрібно було кожного разу забиратися нагору і за допомогою вимірювальної планки визначати рівень. Що ж придумало це тямуще хлоп'я? Він пристосувався вистукувати бочки. Там, де була порожнеча, звучав ясний звук, а де містилось вино — глухий. Хлопець виріс і став лікарем. Тоді він пригадав про свій дитячий винахід і почав успішно застосовувати його для діагностики хвороб: вологого плевриту, коли в плеврі скупчується рідина, абсцесу легені тощо. Потім метод розповсюдився і на інші органи: на серце, на печінку.

Хворі слухали з великим інтересом, а Віка посміхалася, радіючи за мене. А я від цього ще більше розпалювався.

— А ось аускультацію, тобто вислухування, запропонував французький лікар Лаеннек. Завдяки жінкам, вірніше їх природній соромливості. До нього серце й легені вислуховували просто приклавши вухо до грудної клітки. Одного разу його викликали до юної персони із знатної родини. Її треба було обов'язково прослухати, але вона соромилася молодого лікаря. Заповзятливий Лаеннек вправно вийшов із становища: він узяв зошит і, сильно скрутивши його, зробив трубку. Потім приклав один кінець до грудної клітки, а інший — до свого вуха і з радісним здивуванням виявив, що він не тільки все чує, але й набагато краще! Потім для цієї мети він пристосував дерев'яні трубочки — перші стетоскопи. Ось так! А зараз без цих методів ми й не уявляємо собі лікаря, справді ж бо?

Вже за столиком, на посту, де ми з Вікою уточнювали призначення для хворих, вона раптом уважно подивилася на мене і промовила, ніби дивуючись:

— Ти у мене такий розумний.

Моє серце трохи не лопнуло від щастя, а я густо почервонів.

Потім в ординаторській я писав щоденнички в історіях хвороб. Незабаром з обходу повернулася і Надія Миколаївна.

— Ну що, Василю Васильовичу, всіх хворих вилікували? — поцікавилася вона, миючи руки під краном.

— Боюся, цей процес ніколи не скінчиться, — обізвався я.

— Це точно. Як казав один мій колега:

Работа, ох, робота.

Работа есть всегда.

Хватило б только пота

На все мои года!

Вона сіла за свій стіл, закурила сигарету, розкрила історію хвороби. Але писати нічого не стала, їй хотілося поділитися враженнями.

— Зараз у мене лежить цікава хвора. З хронічним бронхітом. Астенічна, бліда. У неї періодично загострюється захворювання з нападоподібним кашлем. Я зробила їй розгорнену лейкоцитарну формулу, а там еозинофіли зашкалюють! Алергія. Я тоді призначила щодня протягом тижня здавати на аналіз кал. І виявили яйця аскаридів! Вони зі струменем крові потрапляють в легені, а звідти через гортань вже личинки заповзають в ротоглотку і розвивається напад кашлю. А ми бронхіт лікуємо — сиропчики від кашлю, антибіотики. Отакечки, Василю Васильовичу. Вік живи — вік учись!

Я був уражений! Як багато я ще не знаю. І правий був Ігор, коли сказав мені, що вчитися по-справжньому я буду саме тут.

Надія Миколаївна взялася проглядати історію хвороби й раптом, розлютившись, відкинула її убік.

— Ну сил вже немає на цю Світлану! То температуру не відзначить, то аналізи не туди підклеїть. Якась вона непокваплива, марудна. Не везе мені на медсестер. То Коритіна була, тепер ось ця.

— Я Коритіну майже не знав, — вставив я, щоб підтримати саме цю тему розмови.

— Зате я добре знала. Якась насуплена, занурена у свої проблеми, неуважна. Треба було постійно її контролювати, а то могла й не ті ліки ввести. Вже ж було кілька разів!

– І що? — поцікавився я.

— Слава Богу, обходилося! Та Ви ж із нею, здається, чергували!

— Так, було один раз.

— Ну й що, не начудувала нічого?

— Та наче ні, — сказав я, не змигнувши оком.

— Тоді Вам пощастило.

— А що чутно з приводу розслідування? — поцікавився я.

— Нічого не чутно. Ви що нашу міліцію не знаєте? Зімітували спочатку бурхливу діяльність, а потім все вщухло. А що там думати, вбивця у неї під боком лежав.

— Так чоловіка, здається, випустили.

— Випустили. Поки що. А зараз шукають вбивцю серед наших лікарів.

— Мені слідчий теж натякав на мою причетність, — не утримався я, тому що від спогадів стало неприємно на душі.

— Ну ось бачите! Але якщо вже на те пішло, то я б почала це з санітарок.

«Хто про що, а курка про просо, — подумав я. — Як не ходи манівцями, а смерть Півнєва — сьогодні новина номер один».

— А до чого тут баба Фрося? — напрямки запитав я.

— Ну, може, з Коритіною і ні до чого, а ось з Півнєвим — нема де правди діти! Я Вас попереджала.

— А що вона могла зробити? Шеф контролював стан хворого. Але руки-то не підкладеш. Зараз, ба, як переживає.

— Звичайно, переживатиме. Тепер його плани можуть і не здійснитися.

— Які плани?

Лікарка трохи загаялася з відповіддю, але все-таки вирішила видати інформацію.

— У третій лікарні звільняється місце головного лікаря. І він хоче через сина Півнєва, виконкомівського працівника, вибити собі це місце.

«Ах ось воно в чому справа! — подумав я. — Не так все просто в нашому королівстві».

У двері постукали. Заглянула Віка.

— Я перепрошую, лікаря викликають на консультацію в гастроентерологічне відділення.

Була моя черга.

— Добре, я зараз іду, — посміхнувся я своїй милій медсестрі.

РОЗДІЛ 17

Гастроентерологічне відділення розташовувалося на третьому поверсі нашої лікарні, так що мені довелося піднятися лише на один поверх. Я заглянув в ординаторську. Молода лікарка, сидячи за столом, щось писала.

— Добридень. Кому тут потрібна консультація терапевта?

— Добрий, — вона підняла голову і посміхнулася. — Зайдіть до завідувачки, кабінет поряд.

— Спасибі, — подякував я їй у насамперед за посмішку.

Кабінет справді був поряд і разюче відрізнявся від ординаторської. Двері були оббиті чорною шкірою, а на них красувалася елегантна табличка — «Завідувач відділення Шерстюк Єва Борисівна».

Я зніяковів. Цікаво, чим думають татусі Бориси, Богдани, даючи своїм дітям імена Євген, Єлизавета, Єва? З яким відчуттям їхнім нащадкам доведеться все життя ставити свої ініціали?

Я постукав у двері, але шкіра м'яко поглинула удари. Довелося посмикати ручкою.

— Так, увійдіть! — почувся голос.

Ліворуч від дверей, в глибині кімнати, впоперек стояв великий лакований стіл, за яким зараз сиділа Єва Борисівна. До нього буквою «Т» був приставлений ще один, навколо якого та вздовж стін були розставлені стільці. Обстановка дуже нагадувала кабінет нашого завідувача. Ймовірно, тут попрацював один і той же дизайнер. І я навіть здогадувався, хто саме. Правда, тюль на вікнах бул інший, витонченіший, а штори були «жіночого» ніжно-рожевого кольору.

— Добридень, я з терапевтичного відділення. На консультацію, — представився я.

— Добридень! — Єва Борисівна, посміхаючись, вийшла з-за столу, простягнула мені руку. — Ви, очевидно, Василь Васильович? Якось так вийшло, що ми до цього часу і не знайомі. Хоча бачимося. Та й Віктор Тихонович про Вас розповідав. Що добросовісний, що тямущий.

Я зніяковів і від її слів, і від натиску. Це була жінка приблизно сорока років, з трохи повнуватою, відповідно цим рокам фігурою. Впадала в очі її зачіска з темно-рудого збитого волосся. Під ідеально відпрасованим халатом виднілася темно-зелена атласна кофтина з мереживним коміром, прикрашена намистом з якогось зеленого каменю. А на руках, окрім товстої обручки, було ще по персню.

Я колись у дитинстві, начитавшись книг про сищиків, вчився з першого погляду запам'ятовувати всі найдрібніші деталі. Дрібниця — це частинка великого цілого з усіма його властивостями. Як крапля і море. Велике легше заховати, а ось дрібничка лежить собі на виду, але на неї ніхто не звертає уваги. Адже можна всього лише по маленькій крупинці уявити собі картину цілого. Це уміння зараз мені дуже допомагає в моїй лікарській діяльності, коли по щонайменшими ознаками, симптомами або, скажімо, за кольором шкіри, виразом обличчя, навіть за ходою можна поставити попередній діагноз. До речі, свого славетного Шерлока Холмса Артур Конан Дойл списував в основному зі свого викладача хірургії, гострозорого спостерігача і великого знавця своєї справи.

— Сідайте, Василю Васильовичу, — запропонувала завідувачка, і сама теж сіла за свій стіл. — У нас лікується хвора з хронічним холециститом, — пояснила вона суть справи, — але зараз у неї загострилися серцеві проблеми. Я переговорила з Віктором Тихоновичем, він не проти перевести її у своє відділення. Потрібно подивитися жінку й відповідним чином оформити документи. Ось її історія хвороби. Палата № 4. Потім заглянете до мене, добре?

Ми ввічливо посміхнулися один одному. Трохи потому я знову постукав у її кабінет. Хотів сказати, що все зробив і піти, але Єва Борисівна все вирішила по-своєму. На столі стояла розкрита коробка шоколадних цукерок, дві чашки на блюдечках, а на тумбочці, поряд зі столом, дихав парою електрочайник.

— Заходьте, заходьте, Василю Васильовичу!

Я засоромився і спробував відмовитися. Але це було марно.

— Треба ж нам з Вами поближче познайомитися.

«Гаразд, — заспокоїв я себе, — це ж не в машині — боятися нічого».

— Ви яку каву любите, міцну, солодку?

— Не гарячу! — вигукнув я, попереджаючи можливі небажані наслідки.

— Добре, — посміхнулася Єва Борисівна.

Від неї віяло ароматом солодких дурманних парфумів. Та й уся вона була якась солодкувата.

Я відчував себе ніяково.

— Ну як Вам тут у нас працюється? — запитала вона.

Я зітхнув про себе: «Черговий звіт новому співрозмовнику про чудове відділення і прекрасних співпрацівників. Настільки прекрасних, що хтось з них спокійно і методично знищує старезних хворих, що перебувають тут же на лікуванні». Але вголос, звичайно ж, відзвітував за повною програмою. Ми ще трохи поговорили на загальні теми, і я вже з радістю допивав свою каву, коли вона раптом поклала свою руку на мою, яку я тримав на столі, і солодко подивилася в мої очі:

— Василю Васильовичу, давайте з Вами дружити!

— Давайте! — сказав я переполохано, хоча і не впетрав, що вона має на увазі під нашою дружбою.

— Ми з Віктором Тихоновичем побралися ще в інституті, — почала вона здалеку. — Він вже тоді відрізнявся своїм розумом і здібностями. Йому й на кафедрі пропонували залишитися, ну тобто в аспірантурі. Але біда його в тому, що він дуже красивий і… — вона замовкла, підшукуючи потрібне слово, — чоловік, що захоплюється! Тільки у нього накресляться якісь райдужні перспективи, то обо'язково в його житті з'являється чергова розчепурена сюрчалка і збиває його з пантелику! Мало того, що у нас діти, так страждає ж і його кар'єра. Я за нього постійно б'юся, рятую його. Скільки ми робіт змінили! І навіть міста. А ось зараз йому пропонують посаду — тільки це між нами! — вона приклала палець до губ, — високу, престижну, а я дуже хвилююся, щоб все знову не зірвалося! Ви мене розумієте?

Я кивнув, хоча, якщо чесно, ніяк не міг второпати, куди вона хилить.

— Віктор Тихонович — солідна, поважна людина, постійно на виду, — сказала вона жалісливим тоном, як про малу безрозсудну дитину, — і дуже не хотілося б, щоб хтось його компрометував.

«Чи не здогадується вона про мій інтерес до особи шефа?» — стривожився я.

— Василю Васильовичу, будь ласка, допоможіть мені, а я перед Вами теж у боргу не залишуся.

— Та я… власне… нічого… — почав я белькотати щось незв'язне.

— Василю Васильовичу! — перебила вона мене. — У мене до Вас прохання. Якщо Ви знаєте або випадково потім дізнаєтеся, що хтось з жінок намагається спокусити Віктора Тихоновича, то, будь ласка, повідомте мене. А я вже знаю, як з цим боротися. Добре?

Я знову почав видавати якісь невиразні звуки.

— Може, ще кави? — запропонувала Єва Борисівна.

— Ні, дякую, мені вже пора.

Коли вона провела мене до дверей то, подаючи руку, скоріше порадила, а не запитала:

— Сподіваюся, Ви умієте зберігати дамські секрети?! і солодко посміхнулася.

У коридорі я нарешті вільно зітхнув після задушливої липкої атмосфери кабінету.

Віка давно вже чекала на мене, тому що, як тільки я з'явився у відділенні, замахала мені рукою з другого кінця коридору.

Вона була схвильована, і я зрозумів: щось трапилося. Тому мовчки, кивком голови запитав її про це.

— Сьогодні вранці в під'їзді знайшли мертву бабу Фросю!

Го-па! Я поволі опустився на стілець, що стояв поряд. З півхвилини ми мовчали, обмірковуючи цю новину.

— З перерізаним горлом? — нарешті запитав я.

— Не знаю.

— А хто сказав?

— Старша. Людмила Миколаївна. Син зателефонував. Віктор Тихонович уже поїхав у міліцію.

— Ну й днинка! А що вона ще говорила?

— Нічого. А, ось пригадала: гроші треба буде здати на похорон.

Я пішов до ординаторської. Риндіна щось писала, одночасно попиваючи каву і димлячи сигаретою.

— Ви чули — баба Фрося загинула! — повідомив я їй надзвичайну новину.

Але вона була вже, ймовірно, в курсі подій.

— Хай мене Бог прощає, але треба і честь знати! — видала Надія Миколаївна. — Давно пора!

Я ошалів від такої реакції на смерть людини, тим більше нашої співробітниці.

— Так її ж убили! — з обуренням різонув я.

— Хто Вам це сказав?

Не хотілося світити Віку і тому я трохи злукавив:

— Людмила Миколаївна.

— Ось так народжуються чутки, — усміхнулася Риндіна. — Потім ми ще почуємо, що її хотіли згвалтувати, але вона відчайдушно боролася за свою честь і тому її жорстоко вбили.

— Перерізали горло, — додав я.

Лікарка вражено втупилася в мене:

— У Вас бурхлива фантазія, Василю Васильовичу! Вам треба було йти працювати слідчим. — Потім пояснила: — Бабці вже за сімдесят, повинна ж вона колись померти?

— Але Віктор Тихонович поїхав у міліцію, — не здавався я.

— Правильно, — погодилася вона. — Нагла смерть, тим більше в громадському місці, завжди розслідується міліцією. А стару, напевно, просто схопив удар.

«Ага, — подумав я. — Можливо, спочатку хтось і схопив, а потім уже був удар. По голові. Почекаємо шефа, послухаємо, що він скаже.»

Але завідувач, що під'їхав наприкінці дня, ніякої ясності не вніс. Втім, він і не збирався нічого нікому пояснювати. А лізти до нього з розпитуваннями я не став.

РОЗДІЛ 18

Похорон баби Фросі був на третій день. Світлана охоче погодилася допрацювати зміну за двох, та й Надія Миколаївна теж нікуди не пішла, адже хтось з лікарів повинен був залишатися у відділенні. Решта наших співпрацівників прийшли провести заслужену робітницю в останню путь. Був тут і головний лікар — Олександр Михайлович — і колеги з інших відділень.

Баба Фрося жила в старому районі, в панельній п'ятиповерхівці із затишним двориком, де в основному жили пенсіонери, такі ж старі й принишклі, як і їх будинок.

Син нашої санітарки, в сім'ї якого вона жила, чоловік років п'ятдесяти, вже сивий, з сумним напруженим обличчям, займався організацією похорону. Ми своєю групою стояли у дворі й тихо перемовлялися. Трохи вдалині, в оточенні людей, стояло кілька бабусь, і одна з них, заохочувана увагою нових слухачів і горда тим, що це саме вона виявила мертву подружку, в черговий раз розповідала подробиці того фатального ранку. Я ближче підійшов до них.

— А я тут мешкаю, на першому поверсі. Он моє вікно, — вказала на нього рукою. — Зазвичай я рано прокидаюся, а тоді чогось розіспалася. Та й не спала вже, а просто не вставала. Коли чую шум якийсь у під'їзді і ніби упустили щось, наче мішок посунувся і гепнувся. Потім вщухло. Ну, думаю, раз тихо — значить, усе гаразд. Полежала ще трохи. Проте непокоюся все одно. Піду, вирішила, подивлюся. Двері прочиняю — Боже святий! — ноги чиїсь стирчать! Я — туди, а там Василівна мертва лежить. Я голову їй підняла, а рука моя в крові. Вдарилася, мабуть, чи, може, вдарив хто?

— А Ви нікого не помітили стороннього? — запитав хтось із жінок, і я був вдячний їй за моє питання.

Бабця радісно обернулася в її бік.

— Мене і міліція про це питала! Ні, не бачила. Може, і був хто, та утік, а може, сама впала. У неї тиск був страшенний! А працювала все ж таки. А куди діватися? Молодь зараз не дуже заробляє, ось на нас, людях похилого віку, все і тримається!

Розмова йшла, безсумнівно не в те русло, і тому я обережно підправив:

— Може, злякалася кого?

— Хто, Василівна?! — вона подивилася на мене так, буцімто я поставив під сумнів відвагу всього їхнього покоління. — Та вона сама кого хочеш налякає! — Потім спокійно, навіть діловито, додала: — Пора прийшла — ось Бог і прибрав.

Мене ця стареча філософія мало влаштовувала — муляло питання: вколошкали її, чи вона сама раптово померла від інсульту? А де шукати відповіді, у міліції? Тільки й залишається. Адже там мене вже підозрюють у вбивстві однієї жінки.

* * *

Міліція, як завжди, була легка на згадку. Наступного ранку я побачив слідчого Касьянова з його незмінною течкою під рукою, який упевнено і спокійно прямував у кабінет завідувача. Усередині мене все опустилося. І хоча я негайно відправився на обхід, це не відвернуло небажаного побачення. Ледве я закінчив огляд хворих, як мене запросили в кабінет шефа.

Слідчий сидів за столом над розкладеними паперами. Ми привіталися.

— Сідайте, лікарю, — запросив він.

— Я її не вбивав! — не витримав я.

— Кого? — Касьянов здивовано підняв брови.

— Бабу Фросю!

— Яку бабу Фросю?

— Ну, Єфросинію Василівну, санітарку.

— А, Дорохову?

Боже! Я навіть не знав її прізвища. Все баба Фрося та баба Фрося!

— А з чого Ви взяли, що її вбили? — він уважно подивився на мене.

— Ну, — зам'явся я, — припускаю.

— Ага, припускаєте. А на підставі чого?

Як я не прагнув не дивитися йому в очі,та все одно періодично натикався на його гострий погляд.

— Сусідка розповідала (ну та, що виявила її) ніби голова у неї була розбита. Може, вдарив хто?

— Може, і вдарив, — погодився слідчий, уважно дивлячись на мене.

— Я того дня працював, багато хто може підтвердити, — виклав я заздалегідь заготовлену фразу.

— Так, я знаю, — і, помовчавши, він до нестерпності поволі вимовив. — Василю Васильовичу, а дайте мені, будь ласка, відповідь на одне запитання, — ПАУЗА: — Чому Ви в ту ніч кричали на медсестру Коритіну?

— Я ж Вам уже пояснював…

— Я Вас не питаю, — перебив мене Касьянов, — пояснювали Ви мені чи ні, я Вас запитую, чому Ви кричали на медсестру Коритіну?

— Я тоді розхвилювався…

— Я Вас не питаю, розхвилювалися Ви тоді чи ні, я запитую, чому Ви кричали на медсестру Коритіну?

— Та я просто сказав їй…

— Я Вас не питаю, просто Ви їй сказали чи ні, я запитую, чому Ви кричали на медсестру Коритіну?

Я затнувся і більше не вимовив ні слова.

— Чому Ви мовчите? — здивувався слідчий.

— Я не знаю, що Вам відповідати.

— Як не знаєте?! Я ж Вас запитую, чому Ви кричали на медсестру Коритіну?

Відчуття образи, приниження і злості на цю людину раптом піднялися в моїй душі і миттю ринули до горла, але, мабуть, там застрягли, тому що дихати мені стало нічим, аж навернулися сльози.

Слідчий ще про щось питав, але я його не чув і не розумів. Нарешті він відкинувся в кріслі, і через деякий час до мене дійшло як крізь вату:

— Добре, Василю Васильовичу, йдіть, але поміркуйте над моїми запитаннями.

Я вийшов з кабінету і попрямував з відділення надвір, на повітря. На порозі палив незнайомий лікар, і, дивно, мені теж раптом захотілося покурити.

— Вибачте, у Вас не знайдеться зайвої сигарети, — попросив я.

Той посміхнувся і поліз у кишеню.

— А як же «Мінохоронздоров'я попереджає», докторе?

— Мінохоронздоров'я хоч попереджає, а міліція досаждає.

Колега посерйознішав і чемно підніс мені запальничку. Я вдихнув повними грудьми гіркий ядучий дим і відразу ж зайшовся кашлем до болю в грудях, до сліз.

Лікар співчутливо спостерігав, потім запитав:

— Не палили раніше?

— По-серйозному — ні.

— Тоді й не розпочинайте. Гарного в цьому мало.

— Так, кажуть, допомагає при стресових станах.

— Вам сильно допомогло?

Я посміхнувся.

— Не дуже.

— При стресі виділяється адреналін, Ви ж знаєте, — пояснив лікар, — а він різко звужує судини. Це потрібно для порятунку в екстремальних ситуаціях: або боротися, або тікати. І треба цей гормон терміново витрачати. Американці, ті, наприклад, стрибають на місці, а японці б'ють гумові опудала своїх начальників. Ми ось палимо, а нікотин ще більше звужує судини. Вже краще п'ятдесят грамів випити для розслаблення. Але не більше, щоб не погіршити ситуацію. А неприємності, — він посміхнувся, — вони проходять. Отже, не зневіряйтеся, все буде добре.

Я подякував колезі. Мені дійсно полегшало від його спокійного тону, від упевненості в успішному результаті.

РОЗДІЛ 19

«Що ж це виходить? — думав я, сидячи в ординаторській самотньо (Надія Миколаївна була зайнята якимись справами і не докучала мені своїми повчаннями). — Слідчий відкрито натякає на мою причетність до вбивства Коритіної. А все тому, що я не дію! Що нового я дізнався про ймовірного згубника? Звичайно, дещо прояснилося, але конкретного результату поки немає. Треба, мабуть, міняти методи розслідування. Отже, розглянемо із самого початку. Хвора Пономаренко підозрює, що її хочуть прикінчити, і це дійсно відбувається. Потім я застаю медсестру Коритіну на місці злочину і, по суті, рятую Конєву. Цікаво, що вона там могла наговорити цьому пронозі, що він тепер не відстає від мене? Стоп! — раптово осяяло мене. Я аж схопився і схвильовано заходив по ординаторській. Конєва-то жива! І можна, і потрібно поговорити з нею. Адже хтось її «замовив»? І вона, напевно, щось знає або здогадується про це. У сум'ятті подій я абсолютно не взяв до уваги таку можливість. Це вже щось! Так, треба терміново дізнатися її адресу, — гарячково запрацювала думка. — Історії виписаних хворих здаються в архів, але старша медсестра може декілька днів тримати їх у себе. Пише якісь звіти. Потрібно зараз піти до Людмили Миколаївни й запитати у неї. Ні, не можна, — дійшло до мене. — Вона обов'язково доповість Віктору Тихоновичу. А раптом саме він або вони разом замішані в цій справі? Попросити Віку? А навіщо медсестрі адреса хворого? Теж не годиться. Кого ж попросити? Ігоря Петровича, кого ж ще?! Може, він придумає який-небудь привід. Але треба зробити це швидко, а то знову розтягнеться на два-три дні. Зволікати вже не можна! Сьогодні ж перед його чергуванням зайду до нього додому, — вирішив я. — Тепер залишилося придумати і для нього правдоподібну версію, навіщо це мені знадобилася адреса виписаної хворої?»

До Ігоря я зайшов о четвертій пополудні, вирішивши, що до цього часу він уже підніметься з ліжка і мені вдасться з ним переговорити перед роботою. Я розрахував все правильно, тому що двері мені відчинив сам господар, уже бадьорий, свіжий після денного сну.

— О, Васю, привіт! — радісно здивувався Вербовий. — Проходь.

Я перший раз зайшов до них за власною ініціативою, тому він поцікавився:

— Щось трапилося?

— Загалом нічого, але треба поговорити.

З кухні виглянула Наталія, вона теж була вдома.

— Здрастуй, Васю. Добре, що зайшов, зараз обідатимемо.

У мене склалася така думка, що для жінок найважливіше — нагодувати людину, а потім все решта. Це у них, очевидно, у крові.

Вибігла і Маринка з якоюсь книжкою в руках.

— Драсті, дядю Васю!

— Привіт, Маринко! Що це у тебе за книжка така?

— Про сплячу красуню. А знаєте, дядю Васю, — поспішила вона поділитися своїм відкриттям, — як принц відживив принцесу? — Маринка говорила серйозним тоном, тому що (як і всі діти) була абсолютно впевнена в реальності подій, які відбуваються в казках.

— Як? — підіграв я їй.

— Він її зовсім не цілував, — довірчо повідомила вона, — а зробив дихання «рот у рот»!

Це було так несподівано, що ми, дорослі, розсміялися.

— Це так! — наполягала дівчинка. — Справді ж, тату?

— Звичайно, справді, а як же інакше?

— Ну, Маринко, ти й вигадько! — похитала головою її мама.

Дівчинка, отримавши від мене шоколадку, втекла знову у свій світ робити в нім все нові й нові відкриття.

А ми все ще були під враженням її наївної безпосередньості.

— Я недавно почула, — поділилася Наталія, як вона з гордістю говорила своїй подружці: «Дядя Вася — мій друг: я з ним вітаюся!». Ось так-то. І щодня у неї щось нове. Я зі школи принесла коробку цукерок, мама одного учня подарувала. А ми тільки вчора останні доїли. Ховаю цукерки в шафу, а Маринка уважно за цим стежить.

— Ні, — говорю, — ці сьогодні їсти не будемо.

— А коли?

— Залишимо на чорний день.

Це диво сміховинно скривило своє личко:

— Так сьогодні вже чорний!

— Довелося відкривати, — сміялася щаслива мама. — Ну і хитрюга!

Ми сіли за стіл у залі. Я вже й не відмовлявся. Так тепло і затишно було мені в цьому сімейному колі, що стало навіть соромно за себе, за те, що я не до кінця довіряю Ігореві, приховую від нього свої підозри. Але холодний розум стримував емоції, і я втішав себе тим, що обов'язково все розповім своєму другові, але — трохи пізніше.

За обідом ми перекидалися незначними фразами. Ігор делікатно відклав нашу тему для бесіди наодинці. І я йому був за це вдячний, хоча і сам би не почав нічого розповідати при всіх.

Маринка колупалася у своїй тарілці з гречаною кашею і час від часу прохально поглядала на маму. Нарешті, Наталя не витримала.

— Гаразд, досить вже мучитися. Йди, неси свій йогурт. І нам заразом.

Маринка радісно випурхнула з-за столу, збігала на кухню і принесла три штуки ласого продукту. Я зрозумів, що на мене сьогодні не розраховували, і Ігор благородно віддає мені свою порцію.

— Ні, я не хочу, — спробував я відмовитися.

— Бери, бери, Васю, мій чоловік його зовсім не їсть, — запевнила мене Наталя.

— Ти що! Мені від одного слово «йогурт» робиться погано, — підтвердив Ігор і для більшої переконливості відсунувся від столу.

— Тату, розкажи дяді Васі про йогурт.

— Маринко! — докірливо сказала мама. — Перестань!

А тато, якось загадково посміхаючись, вже почав:

— Це було в мої студентські роки…

– Ігорю! Дай хоч спокійно доїсти! — дружина була незадоволена.

— А що тут такого? Хай Вася послухає.

— Ну, як хочете, — господиня забрала свій йогурт і пішла на кухню.

Ігор спокійно продовжив:

— Я у той час влаштувався підробляти на склад утильсировини. Роботка — байдикувата! Потрібно було стежити, щоб — не дай Боже! — ніхто не вкрав звідти макулатуру або обгризені вже кістки. Я заступав з шостої вечора, коли йшли останні робітники, і до ранку. Часу вільного — сарай з прибудовами! Мрія студента: готуєшся спокійно до занять, а тобі ще за це й гроші платять! Контора складу розташовувалася в будівельному вагончику, там я і спав вночі. Але особливо мені запам'яталося перше чергування. Справа була у вересні. Осінь видалася спекотна. У вагончику було нестерпно душно, а мушви! Суцільною пеленою! Як штори їх можна було руками розсовувати. Я перед роботою заскочив у магазин, щоб купити собі що-небудь на вечерю. Узяв триста грамів вареної ковбаси, батон. А ось ні молока, ні кефіру в продажу вже не було.

— Візьміть йогурту, — запропонувала дівчина-продавець. — Дуже смачний.

Слово «йогурт» для мене тоді було іноземним. Його, мабуть, тільки впроваджували в наш ужиток. Принаймні в студентському середовищі про нього мало хто й знав.

— А який він? — завагався я.

— Як кефір, беріть — не пошкодуєте, — посміхалася мені мила дівчина.

Діватися було нікуди. Я взяв. Він був у розповсюдженій тоді молочній тарі — півлітровій скляній пляшці. І відразу ж на роботі я вирішив підкріпитися. З'їв половину батону з ковбасою, спробував йогурту. Він був якийсь незвично слизуватий. Чесно кажучи, я його й не розкуштував. Трохи відпив, а решту залишив. До ранку часу ще багато, а студент може їсти у будь-яку пору доби. Пізно ввечері, коли стало прохолодніше, я зайшов у вагончик і, не вмикаючи світла, щоб не напустити нових мух, спрагло, з горла, почав допивати йогурт. Продукт дійсно був незвичайний, та ще із якимись добавками. Напевно, з родзинками, здогадався я, тому що щільні грудочки періодично чіплялися за горло. Одна з них потрапила на язик, я спробував її зубами, потім, увімкнувши світло, взяв пальцями. Злегка очистивши її від молочного нальоту, я з жахом усвідомив, що це — муха! Я глянув на пляшку з йогуртом, що залишився. Там плавала безліч любителів цього молочного продукту! «У-о-о!» — відразу ж затрубив мій шлунок. І я як дав струменем по стінах! А мухи обтрушувалися, розповзалися і розліталися в різні боки.

Маринка пищала від захоплення, слухаючи цю історію, мабуть, не вперше. Я кривився і сміявся одночасно.

— Тату, а вони не подохли ще?

— Не встигли. Я їх звільнив, — відповів той. — Ось після цього, — додав Ігор, — при слові «йогурт» мені згадується мій задушливий вагончик, ковтки слизевого молочного продукту з оригінальним наповнювачем, і робиться погано. Бррр!

— А я теж знаю випадок, пов'язаний з мухами, — сказав я, коли ми відсміялися. — Моя мама дуже гидлива. Не дай Бог помітить в тарілці волосину або муху — тут же її знудить, і їсти вона не буде потім цілий день. А батько любив над нею покпинитися, хоча вона і дуже сердилася на нього за це. Під час обіду побачить випадкову муху на столі, махне рукою, наче зловив — і кидає до рота. А потім ніби жує — і з насолодою ковтає. Мама хапається за рота і вискакує з-за столу до туалету. Опісля докоряє реготуну: «Старий дурень!». А одного разу він таки зловив муху і автоматично кинув її до рота. Та прилипла до піднебіння, полоскотала і, звільнившись, вилетіла назовні.Батько від несподіванки (з роззявленим ротом) перелякано вирячив очі на маму, а та — на нього. І разом побігли лякати раковину! Відтоді він з мухами більше не експериментує!

Ось на такій «мушиній» ноті закінчили ми трапезу. Подякувавши господині за смачний обід, ми вийшли на балкон.

— Що там у тебе за розмова? — відверто запитав Ігор Петрович, глибоко затягуючись сигаретою.

— Навіть не знаю, з чого почати, — зам'явся я.

– Із самого початку, — підказав Ігор.

— Добре. Свою першу нічну зміну я чергував з Поліною Аркадіївною. Дуже переживав. Вдень ще другий лікар є і завідувач, а тут — наодинці з усіма проблемами. Тим більше в палаті № 12а лежала тяжкохвора. Я кілька разів до неї навідувався. І медсестру попередив, щоб у разі чого мене кликала. Але ніби все було спокійно. Вночі не спалося: піду, думаю, ще раз проконтролюю стан своєї підопічної. Приходжу — а там уже Поліна Аркадіївна метушиться, уколи робить! Я перелякався: що ж, мовляв, мене не звете? Шуму наробив. А потім — як ти знаєш — Коритіна загинула. Відтак у відділенні з'явився цей проноза-слідчий. Все винюхував: що та як? Ну а ця хвора, Конєва, спросоння нічого не розібравши, мабуть, наговорила йому всякого. Тепер він ходить мене тероризує: чому я на Коритіну кричав? Що за конфлікт був? Натякає, що це я убив Поліну Аркадіївну.

— Не переживай, — заспокоїв мене Ігор, — він і мене допитував. Дійшлий такий, нудний. Він всіх підозрює. Така у нього робота. Ти ж її не вбивав? — раптом в лоб запитав мій захисник.

— Ні! — перелякано завірив я.

— Ну і все! Чого тобі боятися?

— Хочу поговорити з Конєвою, хай розкаже, що вона йому наплела. Ігорю, ти не допоможеш мені дізнатися її адресу?

— Так у Людмили Миколаївни запитай, у неї, напевно, десь є.

— Не хочу світитися: раптом слідчий дізнається — ще більше діставатиме.

— Гаразд, зранку зроблю.

— Тільки обережно, придумай що-небудь.

— Та не хвилюйся ти, все буде як годиться. Врятуємо тебе від в'язниці! — він засміявся і стукнув мене підбадьорливо по плечу.

Ігор слова свого дотримав. І вранці, затримавшись після п'ятихвилинки, пішов до кабінету старшої медсестри. Через деякий час, відкликавши мене убік (оскільки в ординаторській була Риндіна) вручив мені листок із жаданою адресою.

— Дякую, — зрадів я. — А вона запитувала, нащо тобі це?

— Звичайно!

– І що ти сказав?

— Сказав, що тебе садять у в'язницю і лише у цієї хворої є неспростовні докази твоєї непричетності! — в його очах виблискували смішливі іскорки, він потішався над моєю наївністю.

— Та кинь дуріти, — я зробив вигляд, що образився.

— Запам'ятай, Василю Васильовичу, — Ігор прийняв серйозний вигляд, — якщо хочеш чого-небудь досягти, дізнатися — особливо у жінок — ніколи не кажи прямо, що тобі потрібно. Як там у Карнегі? Кращий спосіб змусити людину щось зробити — це влаштувати все так, щоб вона сама захотіла того ж!

– І навіщо тоді Людмилі Миколаївні, за Карнегі, адреса нашої хворої? — мені була незрозуміла його логіка.

— Я конфіденційно повідомив її, — мій наставник був гордий своєю вигадкою, — що приходили родичі Конєвої, лаялися, погрожували написати на нас і, в першу чергу, на старшу медсестру скаргу в міський відділ охорони здоров'я. Мені потрібно переговорити з нею, залагодити конфлікт.

Так, Ігоря є за що любити жінкам! Він в їхніх очах виглядає благородним лицарем. Якби ж тільки Людмила Миколаївна знала, для чого і кому насправді потрібна ця адреса!

РОЗДІЛ 20

Трудовий день у відділенні почався для мене вдало. По-перше, швидко вирішилося питання з адресою Конєвої, і я планував уже сьогодні ввечері переговорити з нею. А по-друге, ми з Вікою зробили обхід, що принесло мені задоволення, тим паче, що важкохворих у моїх палатах не було.

Я хотів ще поговорити з Вікторією про майбутню зустріч з Конєвою, але, поки я писав щоденнички в ординаторській, дівчина кудись зникла, проте не було й Світлани, навіть санітарок.

— Вони у старшої медсестри, — пояснила хвора, котра чекала якоїсь процедури.

Незабаром усією юрбою, спантеличені, вони вийшли з кабінету. Згодом я підійшов до Вікторії.

— Навіщо це вас старша збирала?

Віка виглядала розгубленою і трохи скривдженою.

— Та, розумієте, Василю Васильовичу, у хворих почали зникати гроші, коштовності.

— А ви-то тут до чого?! — вигукнув я, ніби це мене звинуватили в крадіжці.

— Вона не говорить, що це ми, але попередила про всяк випадок. І наказала спостерігати за хворими.

Я завжди гублюся у таких випадках. Як довести, що ти порядний? Та й чому це треба доводити? Було неприємно, що завелася, як міль у шубі, така людина серед хворих або медперсоналу, яка спокушається на чуже добро. Хоча пацієнтам і не дозволяється в палаті зберігати цінні речі, але як бути жінкам без обручки чи сережок? Та й без дещиці грошей, щоб докуповувати що-небудь у буфеті до мізерного лікарняного пайка.

— Гаразд, не переживай, — сказав я, щоб відвернути Віку від сумних думок. — Ти сьогодні увечері що робиш?

— Ой, ми сьогодні йдемо до маминої сестри на день народження, — винувато відповіла дівчина.

— Так? Я теж увечері буду зайнятий. — Я вирішив не говорити поки що Віці про свій візит.

Але вона тут же стривожено запитала:

— А чим це Ви будете зайняті? Або ким?

Я посміхнувся.

– Іду на бойове завдання. Потім розповім. Добре?

— Добре.

Віка так солодко посміхнулася — немов поцілувала. Я відчув, що починаю червоніти від приливу крові, тому розвернувся і швидко попрямував в ординаторську.

Не встиг я взяти історію хвороби, щоб подивитися нову електрокардіограму хворого, як двері відчинилися й увійшла дружина нашого шефа.

— Добрий день, Василю Васильовичу!

— Добрий день, Єво Борисівно!

— Як поживаєте?

— Дякую.

І ще декілька ввічливих пустопорожніх запитань і таких же відповідей. Нарешті, після вітального ритуалу, вона перейшла до головного для себе.

— Ну так що, Василю Васильовичу, Ви що-небудь підкажете?

— Що саме? — зобразив я чуйного ідіота.

— Василю Васильовичу, — з легким докором промовила Шерстюк, — ми ж домовлялися дружити. — І, витримавши паузу, підказала: — Щодо Віктора Тихоновича.

— А, Віктора Тихоновича! Все нормально.

Вона мило посміхнулася. Потім запитала:

— А старша медсестра до нього часто заходить?

— Людмила Миколаївна? Заходить, напевно. У справах. Я не звертав уваги. То в ординаторській працюю, то в палатах.

— А Ви зверніть увагу, — в голосі почулися металеві нотки. — Добре? Адже Ви, сподіваюсь, хочете довго тут працювати?

І знову солодко посміхнувшись, вона пішла.

Я підхопився і, як тигр у клітці, заметався по ординаторській. Ну це ж треба, га?! Примушує мене стежити за своїм чоловіком! І вже погрожує чимось. Про старшу якось пронюхала. Ось кого б мені в спільники! Вмить би виявила цього таємничого «чорного доктора». З її умінням наполегливо йти до своєї мети, все підпорядковуючи цьому, вона змогла б запросто розшифрувати аналогічні дії іншого.

І раптом в голові сяйнуло! Я зупинився і, приголомшено дивлячись в порожнечу кімнати, здивувався своєму здогаду: Єва Борисівна?!!

* * *

Конєва жила на хімселищі, у старому районі міста, побудованому свого часу для працівників хімічного заводу. Роки тріумфу великої хімії минули, і комунальне господарство, підвідомче заводу, природно, прийшло до занепаду. Будинки, в більшості своїй сірі панельні п'ятиповерхівки, виглядали зараз гнітюче похмуро. Жили в них переважно пенсіонери, і тому тут було відносно тихо і спокійно. Але, підходячи до будинку чотирнадцать, де мешкала моя хвора, я почув бухкаючі звуки важкого року. «Так, несолодко живеться, напевно, сусідам чиїхось супермодних онуків», — подумав я. Але найдивовижнішим виявилося те, що ця так звана музика гуркотіла саме за дверима потрібної мені квартири.

«Весело живеться Конєвій», — констатував я, тиснучи на кнопку дзвінка. Його мелодійне звучання відразу ж потонуло в цій какофонії. Довелося повторювати цю процедуру кілька разів, причому довго не віднімаючи пальця. Нарешті двері відчинилися — і мене аж хитнуло гучною важкою хвилею. На порозі стояв білявий хлопчина з покошланим волоссям, в розстебнутій наляпистій сорочці і дірявих запраних джинсах. Він подивився на мене каламутними очима:

— Тобі чого?

— Мені потрібна Конєва.

— Навіщо?

— Розумієте, я — лікар, — спробував я пояснювати. Але хлопцю, напевно, було важко довго утримувати увагу, тому він, відвернувшись від мене, крикнув углиб квартири:

— Агов, телиці! Хто з вас Конєва? Хто викликав лікаря?

У відповідь почулося щось нерозбірливе, яке зривалося на виск.

— Нам лікаря не треба, — розшифрував хлопець цей звуковий виплеск і спробував зачинити двері.

— Почекайте, — перешкодив я йому. — Тут живе хвора Конєва?

— Тут Вітьок живе, — заперечив мій нетерплячий співбесідник.

— Покличте його, будь ласка, — попросив я.

Той на декілька секунд замислився, але ж таки погодливо кивнув головою.

— Вітьок!.. Вітьок!.. — крикнув він в квартиру, але, не дочекавшись відповіді і кинувши мені «зараз», пішов сам на пошуки свого дружка.

Через деякий час вийшов чорнявий хлопець у темній сорочці і чорних джинсах. Мабуть, це і був Вітьок.

— Здрастуйте, — привітався я.

— Привіт!

— Скажіть, тут живе Конєва Серафима Андріївна?

— Не живе.

— А раніше жила? — зміркував уточнити я.

— Жила.

— А зараз де живе?

— Ніде не живе.

— Як — «ніде не живе»?

— Ну, взагалі не живе.

— А де ж вона?

— Померла.

— Як померла?! — до мене почав доходити сенс нашого дивного діалогу. — А Ви хто?

— Онук. А Ви хто?

— Я — доктор. З лікарні, де вона лежала.

— А як Вас звати?

— Василем Васильовичем.

— Дякую, Василю Васильовичу, нам лікар вже не потрібний, — і, перечекавши трохи моє мовчання, запитав: — Все?

— Все.

Двері перед моїм носом зачинилися. Я ще деякий час стояв, оглушений чи то звуками року, чи то раптовим повідомленням, і не відразу почув голос у себе за спиною.

— Докторе! Докторе!

Я обернувся. З-за прочинених дверей навпроти стирчала голова бабці і періодично з'являлася рука, що кликала мене до себе.

— Йдіть сюди, — по-змовницьки прошепотіла голова.

Я підкорився.

Старенька впустила мене у квартиру і, шепнувши: «Проходьте в кімнату!», — прикрила за собою двері. Вузький невеличкий коридор у кінці роздвоювався на дві кімнати, і я обернувся, щоб дізнатися, куди йти далі? Вона махнула мені рукою направо і задріботіла слідом за мною. Сухувата, маленька, з патлами сивого волосся, але з живим поглядом, вона нагадувала підлітка, що заради маскараду начепив на себе запраний бабусин халат, безглузду перуку й серйозно виконуює свою роль.

У кімнаті віяло сталим затишком, спокоєм. Речі й меблі десятиліттями міцно займали свої місця. Посередині стояв круглий стіл, накритий бордовою плюшевою скатертиною, на якому лежала розгорнута книга з перевернутими окулярами. Диван, буфет з давнішніми чарочками, тарілочками, допотопний телевізор на тумбочці, ножна швейна машинка, прикрита кольоровою тканиною.

— Сідайте, докторе, я Вас відразу впізнала. Коли Серафиму ходила провідувати, Вас запам'ятала. Ще подумала: молоденький такий — а вже лікар.

Вона сіла зі мною до столу, відсунула вбік Біблію. До нас раптом докотився сплеск важкої музики, і розчулений вираз її обличчя зробився озлобленим.

– Іроди! Ні вдень ні вночі спокою немає! Як молотком по голові. І що за молодь нині така, не інакше від сатани! Треба дільничному поскаржитися!

Я зніяковів, оскільки сам ще належав до цього прошарку суспільства. І почав мовчки розглядати кімнату. Бабця теж окинула поглядом своє житло і сказала, ніби підтверджуючи мої спостереження:

— Ось так і живу. Вже п'ятнадцять років, вважай, як мого господаря немає. А з Серафимою ми дружили по-сусідськи. Вона теж самотньою була, Василь її ще раніше помер. Тепер ось і сама сконала.

Сусідка не питала, навіщо я прийшов до її подруги, але я відчував, що повинен пояснити.

— Серафима Андріївна останнім часом важко хворіла, — сказав я, і стара згідно закивала головою. — Ось я і зайшов дізнатися, як вона?

— Спасибі тобі, синочку, — розчулилася бабулька і, помовчавши, розповіла: — Вона сама жила, хоча і діти, й онуки у неї були. Але всі разбрелися по світі, наче кошенята по саду. Лише донька в нашому місті живе. Он син її, — вона замовкла, прислухаючись до приглушених стінами гуркотливих звуків, — шаленіє від радості. Дочекалися-таки свого!

Її давно, мабуть, розпирало від невисловлених почуттів, і Бог, почувши схвильовану душу, послав їй вдячного слухача в моїй особі. І ось що я дізнався.

Їхні чоловіки працювали на заводі в одному цеху. Вони й квартири отримали разом, разом і в'їхали. Тут і діти виросли. У Євдокії Федорівни (так звали мою співбесідницю) з чоловіком їх було двоє, а Серафима Андріївна з Василем Кіндратовичем нажили трьох — двох синів і дочку. Дітей завжди важко піднімати, але вони ще застали стабільні часи: зарплату видавали регулярно, та й на хімічному підприємстві доплачували за шкідливість, так що, дякувати Богові, все довели до ладу. Але тут почалися зміни, і все закрутилося, перемішалося, зруйнувалося. Хтось розгубився, хтось опустився. Дехто якось пристосувався, а комусь це, навпаки, додало більше сил і можливостей у нових умовах. У дітей Євдокії Федорівни, з Божою допомогою, все склалося більш-менш благополучно. Живуть сім'ями, якось викручуються і про неї не забувають. А ось у Серафими Андріївни вийшло трохи інакше. Старший її, Григорій, як після армії виїхав на Далекий Схід — так там і залишився. Наче живий, відгукується іноді, але начебто з іншого світу. А Миколка непутнім виявився. Обплутав його зелений змій з голови до ніг. Він не бешкетує, не горлопанить, але і користі від нього ніякої. Невістка якось приїжджала, скаржилася. А що поробиш? Хвороба ця приємна, не кожен хоче з нею розлучатися. Ось Людмилка — вона і дочечка, і молодша, до неї б на старості тулитися, та надто зять Серафимі Андріївні не припав до душі. Дуже він правильним, аж до нудоти, виявився, а головне — жадібним. Від однієї його присутності шматок хліба в горло не полізе. Вони і жити Серафиму до себе запрошували після смерті батька, щоб квартиру продати. Й обмінятися пропонували, адже у неї — трикімнатна. Особливо онук її, Віктор, наполягав. Йому, бачте, чи то одружуватися закортіло, чи то вільно розгулятися хотілося. Але бабуся вперлася. Тут, мовляв, з дідусем жили — тут і помирати буду. Правда, коли серйозно захворіла, то внучок і за лікарню домовлявся, і потім лікаря додому викликав. Дільничного, мабуть, хоча хто їх зараз розбере? Вони, вважай, кожні півроку міняються. Хворих зараз багато — за день по викликах так набігаються — ніг не чують, бідолашні, а зарплата у лікаря — самі знаєте. Але Серафима казала, що приходив доктор неквапливий, навіть укол сам зробив. Хоча — бач! — не допомогло.

Так! Дещо почало вимальовуватися. Невже я напав на слід цього таємничого, добре замаскованого доктора? Євдокія Федорівна, на жаль, його не бачила, та і не надала цьому особливого значення. Але все одно, попивши з нею чаю і дізнавшись номер поліклініки, за якою вони були закріплені, ми розлучилися дуже задоволеними один одним. Було близько шостої години вечора, поліклініка ще працювала, я вирішив не відкладаючи дізнатися деякі подробиці, тим паче, що це було поряд, всього за два квартали від їхнього будинку.

Не знаю щодо шматка хліба, але без роботи лікарі точно ніколи не залишаться. Навіть вечірньої пори в поліклініці було повно народу. Ліворуч реєстратури на стіні висів великий стенд, з якого я дізнався, що будинок № 14 по проспекту Хіміків закріплений за сьомою дільницею. А з розкладу прийому лікарів стало відомо, що його обслуговує терапевт Костенко В.О. Довелося вистояти чергу до віконця, щоб молода привітна реєстраторка повідомила мені невтішну новину.

— Доктор Костенко вже не приймає.

— А коли він працюватиме?

— Не він, а вона, — посміхнулася дівчина. — Костенко Вероніка Олександрівна. Завтра з восьмої до одинадцятої. Гляньте в розклад. — і, почекавши декілька секунд, перевела погляд убік. — Наступний!

«Оце так! — розгубився я. — Виявляється, дільничний лікар у Конєвої — жінка! А хто ж тоді приходив до неї?»

Я походив по холу в роздумах і, дочекавшись, коли біля віконця нікого не було, знову підійшов до нього. Реєстраторка сиділа за столом і заповнювала якісь папери. Побачивши мене, вона посміхнулася.

— Вибачте, — сказав я, — а Костенко давно працює на цій дільниці?

— Та вже більше року.

— Дивно, — пробурмотів я.

— Що ж тут дивного? — поцікавилася дівчина.

— Ми нещодавно викликали додому дільничного лікаря, то приходив якийсь чоловік.

— Нічого дивного, — пояснила медпрацівник. — У нас лікарі часто підміняють один одного: то хтось у відпустці або у відгулі, чи хворий — адже вони теж люди, — вона винувато посміхнулася. — А Ви коли виклик робили: вранці чи ввечері?

— Увечері, — сказав я навмання.

— А, тоді зрозуміло. У нас виклики до двох годин забирає дільничний лікар, а пізніше — черговий, який обслуговує увесь район.

— А як дізнатися, який доктор був на виклику?

— А навіщо? У Вас є претензії?

— Та ні, просто, нам він дуже сподобався, хотілося, щоб знову прийшов до бабусі.

— Я не знаю, — зам'ялася дівчина. — У кожного лікаря — своя дільниця, тому хворих вистачає, так що — навряд.

— Ну, можливо, просто подякувати. Як про це дізнатися?

— У диспетчерській. Туди виклики надходять. Треба подивитися у журналі.

— А де це?

— На другому поверсі, відразу праворуч.

— Дякую Вам.

— Нема за що.

Ми обмінялися посмішками.

Відрекомендовуватися лікарем мені не хотілося, щоб про це розслідування випадково не дізналися у моєму відділенні. Але я розумів, що цікавитися викликом майже двотижневої давності просто так або за гроші — все-таки підозріло. А ось підсолодивши шоколадкою правдоподібну історію, можна буде добитися бажаного результату.

Піднявшись на другий поверх і поблукавши трохи по закутках, я нарешті постукав у двері з необхідною мені табличкою.

— Увійдіть! — почулося зсередини.

Приміщення складалося з двох суміжних кімнат. Перша — маленька, в ній стояли всього лише два столи, на яких купками лежали великих розмірів журнали. А в глибині другої, за столом, в оточенні телефонів сиділа в білому халаті жінка років сорока п'яти, білява, з красиво підкрученим волоссям. Вона до цього, мабуть, щось писала в журналі,що лежав перед нею, а зараз дивилася на мене.

— Здрастуйте.

— Добридень.

— Вибачте, будь ласка, що відволікаю Вас від роботи. Ось Вам до чаю, — сказав я і простягнув їй шоколадку.

— Спасибі, — пом'якшала вона і подивилася на мене запитально.

— Це Ви виклики приймаєте?

— Так, я.

— Справа ось у чому. Ми викликали до бабусі дільничного лікаря, але приходив чоловік — такий уважний, ввічливий. Нам би хотілося дізнатися його прізвище.

— А коли це було?

— Точну дату не пам'ятаю. Днів десять тому.

— Назвіть адресу і прізвище.

— Конєва Серафима Андріївна, проспект Хіміків, 14, квартира 8.

— Конєва? Це та, що померла?

— М-м-м… Так. А Ви звідки знаєте?

— Ну як же? Вона часто Вероніку Олександрівну викликала. Та Костенко і довідку про смерть виписувала.

— Вона останнім часом дуже хворіла, — пустився я в пояснення, щоб уникнути зайвих питань. — Ми її спочатку в лікарню поклали. Потім різних спеціалістів запрошували. Але, на жаль, нічого не допомогло. Та ми розуміємо, вік уже такий. Лікарі, дякувати їм, добре з нею поводилися, прагнули підтримати, як могли.

Диспетчер слухала мене й одночасно продивлялася записи в журналі, потім узяла наступний, третій.

— Ні, — нарешті сказала вона. — Після перебування у лікарні до нас надійшла виписка з її історії хвороби. Костенко сама відвідала її активно. Більше викликів за цією адресою не було. Потім хтось з Ваших родичів приходив за довідкою про смерть. Ми виписуємо їх у поліклініці нашим хронічним хворим, яких добре і давно знаємо. Може, хтось з рідні приватно запрошував лікаря?

— Можливо. Швидше за все, що так воно і було. Дякую Вам!

— Ви можете поговорити ще з Веронікою Олександрівною. Вона буде завтра зранку.

— Та ні, мабуть, не варто. Дякую ще раз. До побачення.

— До побачення.

Хух! Я аж спітнів. Не легко, виявляється, бути слідчим. У будь-яку мить можна нарватися на несподівані неприємності. Та пусте. Я дізнався головне: до Конєвої приходив не дільничний лікар, і зовсім не з цієї поліклініки. І цей доктор — чоловік. Отже, хто ж: Вербовий чи Шерстюк?!

РОЗДІЛ 21

На п'ятихвилинці шеф явно нервував. Я уважно до нього придивлявся. Ігор, який чергував уночі, доповів про те, що померла жінка з палати № 3. Це була палата завідувача. Той лише покивав головою, взявши до відома це повідомлення. Виявляється, іноді можна помирати і в себе в палаті, спокійно, мирно, а головне, не так наочно. Але з чиєї злої руки — Вербового чи Шерстюка? А може, ні з чиєї? Адже у смерті є своя підступна рука. Та з Віктором Тихоновичем робилось щось незрозуміле. Він раптом ні з того ні з сього, буквально через дрібницю, вишпетив медсестер, дісталося і санітаркам. Зазвичай він обходився делікатніше.

— Чого це шеф так розхвилювався, через померлу? — запитав я в Ігоря. — Можуть бути неприємні наслідки?

— Та ні, не думаю. Бабця долежувала свої дні, всі про це добре знали. І відійшла тихо, нікого не обтяжуючи. Мабуть, це у нього неприємності вдома. Може, Борисівна застала на гарячому. Життя в одруженого чоловіка — як у розвідника: завжди на межі провалу.

З Вікою все ніяк не було змоги побути наодинці: вона то приймала чергування, то робила якісь маніпуляції. То я був зайнятий з хворими. Але все таки я встиг їй шепнути мимохідь:

— Треба поговорити: є новини.

— У мене теж, — багатозначно відповіла моя помічниця.

Коли ми з нею сіли нарешті за стіл уточнювати призначення хворим, з'явилася можливість обговорити і наші, так би мовити, неофіційні справи.

— Ну що там у тебе? Розповідай! — надав я дівчині першій слово. Бо, як казав мій батько: «Якщо у жінки є новина, дай їй негайно від неї звільнитися, інакше вона лусне від нетерпіння. Або, принаймні слів твоїх ні слухатиме, ні чутиме!». — Значить так, — заторохтіла Віка. — Це справа рук Риндіної!

— Риндіної? — здивувався я.

— Саме так, — і, дивлячись мені в очі, стала викладати свої аргументи. — Розсуди сам. Які у неї доходи? Ставка лікаря плюс аліменти від чоловіка — чверть тієї ж ставки. А подивися на неї. Вся в золоті. А одягається як! Звідки грошики?

— Може, друг подарував, адже вона жінка вільна.

— Немає у неї ніякого друга. Всі б давно вже знали. І Валька Потапова, медсестра з ЛОР-відділення (вона з нею в одному будинку мешкає), говорила, що Надія Миколаївна недавно меблі нові купила — ось.

— Це все непрямі докази. І вони зовсім не свідчать про те, що саме вона вбиває хворих.

— Так? А ось Світуля говорить, що Риндіна буває груба з хворими, кричить на них. Така і вбити може!

— Я ж доручив Світлані спостерігати за Ігорем Петровичем.

— А до чого тут Ігор Петрович?

— А до того, що він — чоловік.

Вікторія в подиві замовкла.

— Розумієш, — пояснив я, — вчора я ходив до Конєвої Серафими Андріївни. Ну, до хворої, якій Поліна Аркадіївна вводила адреналін. Хотів з нею поговорити, дещо з'ясувати. Так, виявляється, — я зробив театральну паузу, — бабулька раптово померла.

— Та Ви що?! — обімліла дівчина.

— Так. Там зараз онук її веселиться.

— Як веселиться?

— А ось так. Він у квартиру вже вселився і понаводив туди своїх друзів. Музика — на весь будинок.

– І що він говорить?

— А нічого не говорить. Померла і все. А ось сусідка з поверху розповіла, що напередодні приходив лікар-чоловік, оглянув, обслухав усю і навіть сам укол зробив. А потім ця невдала спроба жертви Коритіної відійшла у світ інший.

— Відразу після уколу?

— Не відразу, звичайно. Але, очевидячки, незабаром!

— А може, це хтось з поліклініки приходив?

— Ти — розумниця! — похвалив я свою дівчину. — Правильно міркуєш. Але річ у тому, що дільничний лікар у нашої підопічної — жінка. І викликів від Конєвої в поліклініку не надходило.

Віка здивовано дивилася на мене.

— Значить, який напрошується висновок? — я просто гордився своїм розумом і кмітливістю. — Те, що не вдалося зробити в лікарні, успішно завершили прямо у квартирі. То хто це по-твоєму: — Ігор Петрович чи Віктор Тихонович?

Вікторія мовчала, аналізуючи інформацію.

— А о котрій лікар приходив, Ви не уточнювали?

— Після обіду, о четвертій годині.

— Це міг бути й Віктор Тихонович, — сказала медсестра. — Після роботи.

— Або Ігор Петрович, — додав я. — Перед чергуванням.

— До речі, хвора, яка померла сьогодні — з палати завідувача.

— Так, — підтвердив я, — але під час зміни Вербового.

— А що це з шефом сьогодні таке трапилося? Злий, нервовий. Я його таким ще не бачила. І якщо та бабуся вмерла з його провини, навпаки — він мав бути спокійним і впевненим, — розмірковувала член добровільної детективної групи.

— Не знаю. Ігор Петрович припускає, що, можливо, Шерстюк з дружиною посварився.

— Ні, я її сьогодні бачила (вона до нього вже навідувалася), обличчя у неї було стурбоване, але не скандальне.

І треба ж, яка тонка у жінок логіка!

«От-от! — зрадів я, отримавши мимовільне підтвердження своїм думкам. — Прекрасна парочка, яка злагоджено працює на сімейне благополуччя».

* * *

Надія Миколаївна, покурюючи сигаретку в ординаторській і посміхаючись при цьому іронічно, була, як завжди, в курсі подій.

— Пограбували нашого шефа: перевернули у квартирі все догори дном. Шукали, напевно, щось: чи то гроші, чи коштовності, або документи якісь.

Я тільки нашорошив свої вуха, які нарешті стали в пригоді для інформації, що цікавила мене, коли в ординаторську хтось постукав.

Це був хірург Константінов.

— Добридень, колеги!

Зі мною він поздоровкався за руку, а Надії Миколаївні галантно кивнув головою.

— Ну і які ж сумніви гризуть фахівців з внутрішніх хвороб? Навіщо їм знадобився скромний розкривач цих самих нутрощів?

Сергій був, як завше, у своєму добродушно-поблажливому стилі. Як і всі хірурги, він з посмішкою ставився до діяльності терапевтів. Мікстури, пігулки — це було не для нього. Його девіз: розкрив, побачив, видалив! Усе!

— Для мене, за великим рахунком, — говорив він якось мені, — не такий уже важливий і діагноз. При огляді пацієнта я вирішую два основних завдання. Перше — чи має потребу хворий в госпіталізації? Друге — оперувати його чи ні? Тут військова тактика: головне — ув'язатися в бій, а там — розберемося.

У нього і характер був такий — рішучий, напористий. Напевно, для кожної професії необхідний свій темперамент, своя натура. Константінов підходив до своєї спеціальності ідеально.

— Сергію Миколайовичу, — підхопилася з місця Риндіна, — треба одного хворого подивитися. Щось він мені не подобається.

— Подивимося. Треба ж знати, які чоловіки Вам не подобаються.

— Не хвилюйтеся, — в тон йому відповіла жінка, — саме такі, як Ви відповідають моєму смаку.

Він сів за стіл Надії Миколаївни, узяв запропоновану йому історію хвороби і заглибився в її вивчення.

Я вирішив їх не відволікати. Все одно зараз нічого не дізнаєшся. А може, вона і сама не знає всіх подробиць.

— Надіє Миколаївно, я — в рентгенкабінет!

— Добре, — кивнула лікарка.

Взагалі-то, знімки з описом я вже бачив. Але, по-перше, у мене був час, а по-друге, я любив іноді заглядати до нашого рентгенолога Фердинанда Марковича Куперштейна. Сухуватий, сивий, вже похилого віку, інтелігент старої закваски, завжди в бездоганно випрасованому халаті й чистій сорочці з незмінною краваткою, цей чоловік створював навколо себе доброзичливу ауру, і з ним було легко. Не дивуючись моїм дурним запитанням, він ніби радився зі мною — і сам пояснював премудрості своєї професії, постійно повторюючи при цьому поважно «колега». Він не давав можливості виправдовуватися моїй необізнаності, а сам пояснював: «Ну що Ви хочете, колего, я стільки років працюю і кожного разу наново намагаюся осягнути цю таємницю».

Та й що я міг засвоїти в інституті за короткий курс рентгенології? Єдине, що я зрозумів, так те, що рентгенівський знімок — це негатив. І те, що на знімку виглядає темним, насправді є світлим. А світлі місця в реальній дійсності є затемненням. І ще запам'ятався доцент Шкундін. Коли в кабінет до нього дзвонили і питали по-простому: «Це рентген?», — він незмінно відповідав: «Ні, Рентген вже помер. Це Шкундін».

Рентгенкабінет був розташований на першому поверсі, і тому я спустився вниз, пройшовся по довгому коридору і, не дійшовши до приймального відділення, звернув ліворуч.

Фердинанд Маркович був на місці.

— А, Василь Васильович! — зрадів він мені. — Проходьте, колего. Які нерозв'язні проблеми змусили Вас знову відвідати мене?

Я мовчки простягнув йому рентгенівські знімки.

Він звично направив їх у бік вікна, лише мигцем глянувши.

— Ці знімки я вже дивився.

— Так, у мене є їх опис, — збентежено сказав я. — Але я б хотів, щоб Ви мені все це показали.

— Що ж, похвально, колего, похвально, — він закивав головою. — Ви знаєте, колего, скажу Вам відверто: не кожен з лікарів звертається до мене з подібними проханнями. Зазвичай задовольняються моїми висновками. А раптом я помилився? — він лукаво зіщулив одне око. — А може, я так бачу. І що, доктор повинен сліпо дотримуватися мого неправильного шляху? Ми, допоміжні служби, повинні працювати на лікаря. Адже я майже нічого не знаю про хворого. Тільки в сукупності всіх даних можна з визначеною часткою упевненості говорити про діагноз. І лише клініцист, зваживши всі «за і проти», має право приймати остаточне — деколи непросте — рішення. І тут часто на допомогу йому приходить інтуїція. Адже в медицині (як, напевно, ніде) можливі всілякі винятки, парадокси, нетипові випадки. Отже, медицина, смію Вас запевнити, колего, це швидше за все не наука, а мистецтво.

Рентгенолог зробив паузу, щоб я відчув вагомість цієї думки.

Я відчув. Напевно, це відбилося на моєму обличчі, тому що він продовжив:

— Скласти певну кількість симптомів, додавши до них дані лабораторних та інструментальних методів дослідження — це ще не означає встановити правильний діагноз. Хвороби хитрі й підступні, вони вправно маскуються під інші, деколи нешкідливі хвороби, і лікар повинен володіти талантом діагноста, специфічним чуттям, щоб розпізнати справжню причину недуги. У цьому майстерність, мистецтво лікаря. Тому що точний діагноз — це запорука правильного лікування! — Фердинанд Маркович підняв вгору вказівний палець, ніби поставив знак оклику, підкреслюючи важливість свого вислову.

— Ось у вашому відділенні завідувач, Віктор Тихонович, — знаючий, досвідчений фахівець, а все одно раз по раз заходить до мене обговорити цікаву рентгенограму. Ігор Петрович — допитливий доктор, все йому треба знати, всі тонкощі, всі слабкі й сильні місця організму, як вони можуть зреагувати на перебіг тієї чи іншої хвороби. З'ясовує, на які «кнопочки» треба натиснути, щоб не допустити ускладнень.

«Або, навпаки, — знаючи слабкі місця, погіршити стан», — промайнула у мене підла думка.

— А ось Надія Миколаївна, — констатував мій наставник, — та ніколи не заходить. Напевно, їй цього й не потрібно. Обходиться в роботі тим, що їй підносять. Так, мабуть, відбувається і в її долі. Характер людини визначає спосіб її життя.

Він розвісив на негатоскопі знімки, просто і докладно пояснив мені патологію, що там була. Я пригадав свого батька, який говорив у таких випадках: «Ах, яка це насолода — спостерігати за роботою Майстра. Як у нього все виходить просто, чітко і красиво!».

Подякувавши Фердинандові Марковичу і пообіцявши йому неодмінно звертатися до нього з питань, що цікавлять мене, я попрямував до себе у відділення.

Коридором назустріч мені крокував Вадим Миколайович.

«Адже й справді — як циркуль», — здивувався я.

— О, Василю Васильовичу! Привіт. Як добре, що я тебе зустрів.

— Здрастуйте.

— Слухай, ти мене не виручиш? Потрібна твоя допомога.

— Взагалі-то мені треба вже у відділення.

— Та ні, не зараз, після роботи. Ти вільний?

— А що треба робити?

— Та розумієш, домовився на сьогодні холодильник в майстерню відвезти, потрібно стягнути його з квартири вниз, повантажити-розвантажити. Коротше, потрібна груба чоловіча сила. Допоможеш?

— Звичайно.

— Чудово! — він посміхнувся і стукнув мене вдячно по плечі збоку. — Тоді після роботи заходь за мною, відразу й поїдемо. Там справи на годинку, не більше, — заспокоїв він мене. — Домовилися?

— Так.

Віка із завтрашнього дня переходила в нічні зміни, так що наша спільна робота тимчасово припинялася. Це було погано, тому що я позбавлявся чудової можливості часто і довго бачити її поряд із собою. Переходила на нічний графік і Надія Миколаївна, міняючись з Ігорем місцями.

Ми домовилися з Вікторією разом провести сьогоднішній вечір. Але я не став їй розповідати про наші чоловічі справи, тим більше, що до побачення була ціла купа часу, і я встигав ще й десять разів.

РОЗДІЛ 22

Коли я після роботи знову спустився вниз, Циркуль вже чекав на мене. Без халата, у світлій сорочці і темних штанях, він виглядав по-незвичному буденно, і це робило його простішим, доступнішим. І не такий уже він був старий, як здавалося спочатку.

— Ну що, поїхали?

— Поїхали.

— Ти вибач, що я тебе прямо після роботи зриваю — голодного, стомленого. Ми потім кудись заскочимо, щось перекусимо.

— Та нічого страшного.

— Гаразд, гаразд, це вже мої проблеми.

Циркуль мешкав неподалік від лікарні, всього якихось три зупинки тролейбусом. Типовий міський будинок, восьмий поверх. Вхідні двері його квартири були красиво оббиті дорогим бордовим дермантином. Удома нікого не було, але холодильник стояв у передпокої, вже приготовлений для транспортування. Ми витягнули його на майданчик. Слава Богу, ліфт працював. Інше питання — які вони у нас? Вузькі, дрібні. А в більшості будинків вантажні ліфти просто не передбачені проектом. А як бути новоселам або щасливим покупцям великогабаритних товарів? Як мовиться, їдуть новосели, та в них пики не веселі.

Я пам'ятаю, ми якось перевозили сім'ю мого товариша на нову квартиру. І як завжди, за законом підлоти, вона розташовувалася на останньому поверсі. Все, що можна було розкрутити, ми розібрали і підняли на ліфті. Але на наше нещастя у товариша була музично обдарована сестричка. Ну і, здавалося б, чудово! Грай собі, скажімо, на флейті або хоча б на скрипці. Так ні ж. Це дарування музичило на піаніно. Боже! Як ми перли його вгору по вузьких сходових прольотах! Чула б музична громадськість, що думають студенти-медики про музику взагалі і про піаніно зокрема! Тепер, коли мене просять допомогти переїхати, я насамперед запитую: «А піаніно у Вас є?».

Холодильник у ліфт вміщувався, але так щільно, що нікому з нас там вже не залишалося місця.

— Гаразд, — вирішив Вадим Миколайович, — я побіг вниз, зустрічати його, а ти, як тільки я обізвуся, зараз же відправляй.

— Добре.

Циркуль зник. Двері ліфта автоматично зачинилися і через деякий час кнопочка виклику згасла. Мій напарник, напевно, ще не встиг добутися першого поверху, як кнопка знов спалахнула — і ліфт поїхав! Я сторопів. Оце так! Хтось із сторонніх викликав його. Було чути, як на якомусь поверсі ліфт зупинився — і двері відчинилися. Там теж була здивована тиша. Потім пролунав голос:

— Гей, люди! Чий холодильник катається?

— Це наш! — закричав я в сходовий отвір. — Відправте його, будь ласка, на перший поверх! — а сам кинувся на допомогу Циркулю.

Ми витягли наш агрегат з під'їзду. Я залишився вартувати, а господар пішов на трасу шукати машину.

Перехожий уповільнив хід, оглянув холодильник, потім мене і запитав:

— Робочий?

— Ні, я — службовець, — ухильно відповів я.

— Я маю на увазі, агрегат у робочому стані?

— А! Ні, зламався.

– І скільки хочеш?

— Чого хочу?

— Ну, за скільки віддаси?

— Кого віддам?

— Ти холодильник продаєш чи ні?

— Ні, ми його веземо в ремонт.

— Так якого ж ти біса людям голову морочиш?!

Мужик ще раз задумливо оглянув холодильник, крутнув спересердя головою:

— Шкода, я б узяв, якби недорого. На дачу.

А тут до двору заїхав катафалк і зупинився саме біля нашого під'їзду. Цього ще не вистачало! Зараз труну виноситимуть, а я вхід перегородив своїм апаратом. Але з кабіни раптом виліз… Циркуль.

— Давай вантажити, поки транспорт вільний.

На катафалку мені ще їздити не доводилося. Хоча, як виявилось, дуже зручно й просторо.

— А я тільки що ледь холодильника не продав! — з посмішкою повідомив я.

— Та ти що? А кому?

— Мужик тут один прицінювався.

Циркуль замислився.

— Треба було продавати. Давно пора новий купити.

«Ага, — подумав я, — накупуєшся з лікарською зарплатою».

У майстерні ми впоралися швидко. А що там довго було робити? «Заносьте. Ставте сюди. Зателефонуйте за тиждень». І все.

— То що? — запитав мій колега, коли ми з почуттям виконаного обов'язку вийшли на вулицю. — Пішли в яку-небудь кафешку, обмиємо цю справу.

— Дякую, я краще поїду додому.

Вадим Миколайович витріщився на мене.

— Василю Васильовичу, не ганьби мене. Ти тягався з цим довбаним холодильником, а я тебе так просто відпущу? Ні, так не робиться. Пішли, пішли! — він обійняв мене за плечі, підштовхнув уперед.

«Гаразд, — подумав я, — до вечора ще далеко. Та і, якщо чесно, їсти вже дуже хочеться».

Шукати кафе довго не довелося. Циркуль усадовив мене за столик, а сам пішов робити замовлення. Приніс бутербродів, салатів, узяв по два келиха пива і пляшку горілки.

— Ні, я горілку не буду, — відмовився я.

— Потрохи, — наполягав мій колега.

— Ні, у мене сьогодні увечері важлива справа.

— Що, побачення з дівчиною? — якимсь чином здогадався Вадим Миколайович.

— Так, — кивнув я, збентежившись і почервонівши.

— Так тим більше треба для хоробрості.

— Ні, не хочу.

— Ну, дивися сам.

Він відкрив пляшку горілки, влив собі небагато в келих, примовляючи: «Пиво без горілки — що холодильник без морозилки», — потім підняв його вгору:

— За чоловічу дружбу!

Ми цокнулися келихами. Випите на голодний шлунок пиво відразу вдарило в голову. Я відчув легке запаморочення і приємне розслаблення. Ми почали наминати бутерброди.

Вгамувавши гостре відчуття голоду, ми вже могли спокійно попивати пиво і розмовляти.

— Мені ваше відділення подобається, — говорив Вадим Миколайович. — Ділове, спокійне. І тон усьому задає ваш шеф. Беручкий мужик, чіткий. І справу знає, і свого не упустить. У житті так і треба. Для чого ми стільки років вчилися? Аби мати хороші гроші. Не важливо, хто нам їх платитиме — держава чи люди. А гроші нам потрібні, аби гідно жити. Не затискати до болю свої бажання, а здійснювати їх! Ваш шеф це добре розуміє, і тому у нього все виходить.

Циркуль закурив, і гіркуватий дим від його сигарети ще більше п'янив мене.

— Далеко піде! Йому, між нами кажучи, пропонують місце головлікаря третьої міської лікарні. Ось там він розвернеться! А ти придивляйся, роби висновки, організовуй свою кар'єру. Адже що начальство любить? Аби йому догоджали і не лізли куди не слід. Василю Васильовичу, — раптом змінив тон мій співбесідник, — не в службу, а в дружбу — сходи ще по келишку принеси!

— Так у нас же ще є.

— Зараз доп'ємо.

Циркуль простягнув мені гроші.

Я зніяковів.

— Бери, бери, я сьогодні пригощаю.

Я сходив, приніс пиво, і наша бесіда продовжилася.

— Ти мені подобаєшся, — був відвертий Циркуль, — хороший парубок, я таких люблю. І в медицині начебто непогано розбираєшся. І спокійний, не скандальний. Та й у допомозі іншим не відмовляєш. Я хочу випити за тебе. Ні, давай вип'ємо на брудершафт! А то я тобі тикаю, а ти мене на «ви». Не такий вже я і старий. Давай?

— Давай!

Заради такого випадку я погодився випити трохи горілки. Вадим Миколайович швидко організував пластмасові стаканчики, ми схрестили руки, перевернули свої дози, а потім обмінялися рукостисканням.

— Ось тепер інша справа, — задоволено сказав Циркуль. — Можеш називати мене Вадимом. Ну, на роботі, там, зрозуміло, офіційно.

Мені було так добре, легко й приємно! Чи то від того, що такий шанований доктор поводився зі мною так просто, чи то від дії алкоголю. Та і скільки там я випив? Просто Вадим — чудова людина. З ним відчуваєш себе невимушено, вільно. У нього багатий лікарський та й життєвий досвід. Він завжди дасть ділову пораду, виручить. Треба триматися його — такий не підведе!

Я дивився захопленими очима на свого нового друга.

— Я чому люблю заходити до вас у відділення? — міркував Вадим. — Тому що є з ким поспілкуватися, почути розумне слово. Он Надія Миколаївна, звичайно, трохи капризна, вреднувата, як і всі, напевно, жінки, але це у неї від неврегульованого родинного життя. А загалом вона розумна, добра жінка. І поглянь, як вона про своїх хворих піклується — ніби квочка про курчат.

Я згідно кивав головою.

— Або Ігор Петрович. Чудовий же доктор. І начитаний, і з гумором!

– Ігор — молодець! — підтвердив я.

— А чоловік який видний! Красень. Дівчата від нього у захваті.

— Так, — підтвердив я. — І дружина у нього прекрасна. Ще й красуня.

— Ну, дружина дружиною, — зі знанням справи сказав мій досвідчений товариш, — а у справжнього чоловіка завжди є коханка. До речі, медсестра із вашого ж відділення.

Щось боляче кольнуло мене в серце. Неприємне передчуття наповнило душу, і я, чинячи опір цьому, сказав:

— Неправда.

— Правда. Я сам бачив. Ігор просив нікому не говорити, але тобі як другу скажу. Я якось уночі зайшов у відділення, а вони закрилися в процедурній. А що тут такого? Вона молода, симпатична. Гормони грають, пора кохання.

– І хто ж це? — видавив я з себе.

— Вікторія.

По голові ніби хто ударив. У ній раптом все задзвеніло, зашуміло — і я оглух. Циркуль щось говорив, але я нічого не чув. У душі було порожньо, лише на самому дні її лежала розжарена грудка почуттів, зліплена з образи, болю і приниження від облуди, лицемірства і зради, й немилосердно палила її!

Вадим нарешті помітив мій незвичний стан і співчутливо запитав:

— Тобі погано?

— Мені добре, — запевнив я. — Наливай!

Я плеснув огидну рідину на запалену душу, але вогонь болю на жаль! — не згасив.

— Слухай, Васю, а поїхали до моїх друзів, там і дівчата будуть. Ти парубок молодий, що тобі втрачати?

— Поїхали, — погодився я. І справді, що мені було втрачати?

Подальше я пам'ятаю туманно. Ми кудись їхали на таксі, потім піднімалися в якусь квартиру. Там дійсно були дівчата — веселі, запальні, доступні. Ми знову пили, сміялися, горланили пісні. Мене кидало з одних крайнощів у інші. Я то впадав в депресію, то раптом танцював якісь дикі танці. Потім мене вивернуло і Вадим довго відмивав і відливав мене у ванній кімнаті. Мене втішала якась дівиця, а я істерично і ганебно ридав у неї на грудях. І дивна справа! Ця дівчинка, напевно, моя ровесниця, була зараз для мене уособленням материнського захисту, жіночої теплоти, розуміння і прощення. Мені було добре і надійно з нею. І так приємно було відчувати своєю шкірою її оголену красу.

РОЗДІЛ 23

Я прийшов до тями наступного ранку у своєму гуртожитку зі страшенним головним болем. У налитій важкістю голові ніби невпинно роздувалися і лопалися скляні кульки, які своїми скалками впивалися в мої беззахистні мізки. У животі нудило, а в роті ледь повертався сухий шматок м'яса — мій язик, і звідти несло чимось затхлим і неприємним. А душу пронизливо краяло відчуття провини. Одним словом — похмілля! І навіщо я вчора так напився?! У голові безладними уривками почали випливати події вчорашнього дня і вечора: і наш вояж з холодильником, і брудершафт з Циркулем, і відчайдушна гульня з дівками. Але головне, що різало серце і давило на душу, було те, що Вікторія так підло зрадила мене! І так від усього цього стало погано мені на душі, боляче і образливо, що подальше життя здавалося вже непотрібним і безглуздим.

Але тут мій погляд впав на будильник — і я очманів. Боже! Пів на десяту! Мені ж на роботу! Я так різко схопився, що сколихнув усю муть похмілля, і від цього мені стало зле. Я знову звалився на ліжко. Тепер вже точно — жити не хотілося. Почекавши декілька хвилин, поки вляжеться розбурхана нудота, я обережно підвівся і підійшов до дзеркала. Тут, до речі, я хочу дати вам одну дуже важливу пораду: якщо ви любите і цінуєте себе, благаю вас, ніколи не дивіться в дзеркало з похмілля! Те, що ви побачите, може надовго, а то і на все життя, відвернути вашу пошану до самого себе. Господи! Невже це був я?! Змарніле набрякле обличчя з синіми колами попід очима. А самі очі — червоні, запалені — дивилися на мене із дзеркала каламутним поглядом. І без того відстовбурчені вуха теж набрякли і нахабно стирчали по боках моєї скуйовдженої голови.

Стало тужливо і гидко. Я знову приліг на ліжко. Але треба було йти на роботу. Я був так вихований, що свого часу пропустити шкільні заняття навіть через хворобу, вважалося для мене цілковитою недисциплінованістю, недоброчесністю і нахабством. А тут не з'явитися на роботу, за яку мені платять гроші! Та і як я поясню шефові свою відсутність? І хто робитиме обхід у моїх палатах?

Прийнявши холодний душ, я поплентався у лікарню.

Ігор Петрович був в ординаторській і, побачивши мене, радісно здивувався:

— Василю Васильовичу, ти живий?! Що сталося? — і, уважно до мене придивившись, додав: — Явлення Христа народові.

Через свій хворобливий стан і образу на Ігоря, розмовляти з ним я не хотів, тому, не дивлячись йому в очі, буркнув:

— Усе нормально.

— Нічого собі — «нормально»! Ти де був? Ти себе в дзеркалі бачив? — засипав він мене питаннями. — І чого ти в такому стані приперся на роботу?

— Обхід робити.

— Який обхід? Я вже твоїх хворих оглянув. Йди додому. Я шефові сказав, що ти, напевно, захворів, обіцяв після роботи до тебе зайти.

— Я не можу прогулювати.

— Не буде прогулу, що-небудь придумаємо. Або лікарняний випишемо, або старша просто проставить вихід у табелі. Днинку відлежишся, нічого страшного. — І, побачивши мій опір, наполегливо промовив: — Йди, йди, поки шеф не засік!

І тут, як завжди, коли справа стосувалася моїх неприємностей, чітко спрацював закон підлості. Віктор Тихонович, який не дуже й часто заходив до нас в ординаторську, а в основному викликав лікарів до себе в кабінет, несподівано з'явився у дверях.

— О, Василю Васильовичу! Ви тут? Чому Ви не були на п'ятихвилинці? — і поглянувши на мене й оцінивши мій стан, зморщився від неприємного «вихлопу». — Ану зайдіть до мене в кабінет!

І, різко розвернувшись, вийшов. Ігор спересердя лише махнув рукою.

Коли я, постукавши, увійшов до завідувача, той нервово ходив по кабінету.

— Сідайте! — наказав він, і я підкорився. — Що Ви собі дозволяєте?! Як Ви поводитеся?!

Я сидів похнюпивши голову і мовчав. Втім, у моїх відповідях він, мабуть, і не мав потреби.

— Працює у відділенні без року тиждень, а вже поводиться зухвало: пиячить, прогулює! Такого у нас ще не було! Це неподобство, це нахабство! Ви ж лікар, як Вас можна допускати до хворих? Ви ж зганьбили наше відділення! Та будь я на місці Вашого батька, я б зараз узяв ремінь і надавав би Вам гарненько!

Злість, що кипіла в ньому, ймовірно, досягла піку, він підскочив до мене і, раптом схопивши моє вухо, яке горіло соромом, став крутити його, як хлопчиськові, що нашкодив!

Краще б він цього не робив! Краще б він мене вдарив! Образа, приниження пронизали мене з голови до ніг, і я задихнувся від обурення. Схопився, вирвався від нього.

— Як Ви смієте мене чіпати?! Ви, Ви… у Вас… брудні руки! У Вас нечисті руки! Ви… Ви — вбивця! — закричав я йому в обличчя. — Так, це Ви вбиваєте стареньких, своїх хворих, аби зідрати за це криваві гроші!

Шеф закам'янів на місці з відкритим ротом. Обличчя його почало червоніти, а очі повільно вилазити з орбіт.

— У Вас повний гараж крадених ліків, а Ви — старий розпусник — чините перелюб із старшою медсестрою! — шпурляв я звинувачення.

Завідувач беззвучно ворушив нижньою щелепою, безуспішно намагаючись щось сказати. Нарешті його прорвало.

— Геть! Геть звідси, негіднику!!! З мого відділення! З лікарні! Щоб і духу твого поганого тут не було! і — він затупав ногами.

— Так, я піду, але прямо до слідчого, до прокурора, до Вашої дружини, аби всі дізналися, який Ви у нас «розчудовий»! — і, грюкнувши дверима, я вискочив із кабінету.

Я не пам'ятаю, як дістався до гуртожитку, як звалився безсило на своє ліжко.

Боже, що я накоїв! І це я — тихий, скромний, сором'язливий хлопчик Вася — зміг таке наколобродити?! А все горілка, щоб вона прокисла! За цю добу я втратив все: кохану дівчину, друзів, роботу!

— У-у-у! — завив я від туги, безвиході і занурився у важке напівзабуття. Крізь сон я чув, як приходив Ігор, стукав у двері, просив відчинити. Але я не хотів його бачити. Та й про що мені було з ним говорити? Вислуховувати його лицемірні міркування про сенс життя? Не хочу!

Але на цьому день відвідин не закінчився. Пізніше за дверима відгукнувся Циркуль, і я, важко піднявшись, поплентався відчиняти. Вадим, як завжди, був бадьорий і свіжий, привітно посміхався. У руках у нього був дипломат і, мабуть, з важким вмістом, тому що тримав він його напружено.

— Привіт! — радісно сказав він.

— Привіт, — буркнув я.

— Ну в тебе тут і духан, — скривився він, заходячи в кімнату. — Треба відчинити вікно або хоч би кватирку.

Він поклав на стіл дипломат і став виставляти звідти пляшки з пивом.

— Швидка дезінтоксикаційна допомога прибула! А подати сюди отруєного!

— Я не буду, — скривився я.

— А хто Вас запитує, хворий? — кривлявся лікар. — Лікування від алкоголю — справа примусова. Давай, тягни склянки.

Поки я намагався розшукати «тару», Вадим відчинив вікно, і в кімнату з повітрям увірвалося життя — з шумом, щебетом, зі свіжою прохолодою.

Пиво було холодне, різке, і це справді було те, чого зараз потребував мій хворий організм. Мені відразу полегшало.

— Я не став брати горілку, — сказав мій рятівник, — ти б, напевно, від неї відмовився, а ось пиво — те, що треба.

— Так, — погодився я, — дякую. Слухай, нічого до пуття не пам'ятаю: де ми гуляли? Як я додому добрався?

— А, нормально. Це я тебе сюди доставив.

— А вахтерка нічого не говорила?

— Запитала, що це з тобою? Я сказав, що у головлікаря був день народження, і ти там був тамадою.

Від спогадів про вчорашні й сьогоднішні події мені стало погано, я обхопив похнюплену голову руками.

— Та не переживай ти так, з ким не буває! Просто ти без тренування і не розрахував трохи. Завтра на це все ти дивитимешся по-іншому, повір мені.

— Та ти не знаєш головного! — вигукнув я. — Мене з роботи вигнали!

— Як вигнали? Хто вигнав?

— Завідувач.

— Коли?

— Сьогодні. Я на роботу проспав, а він просік, що я з похмілля, накричав на мене, він останнім часом узагалі скажений якийсь. Та ще накрутив мені вуха, як хлопчику! Ну я і наговорив йому всякої всячини, що про нього думав.

— Оце так справи, — Вадим був збентежений. — І що ж ти тепер маєш намір робити?

— А що робити? Завтра піду до головного, напишу заяву. Все одно мені назад дороги у відділення немає.

— Почекай, навіщо ж так відразу? Може, все ще якось владнається?

— Не хочу! — рішуче сказав я, пригадавши про Віку. — Поїду додому. Не можу тут залишатися.

— Тебе не відпустять, ти — молодий фахівець.

— Відпустять. Я з батьком перебалакаю, думаю, він улагодить.

— Ну дивися, як знаєш. Можливо, ти й правий. А Шерстюк, звичайно, негарно вчинив. Та хіба можна так? Людина лише почала працювати — і відразу виганяти. Та й тріпати вуха — це не солідно! Гаразд, поживемо — побачимо. Ранок мудріший від вечора. Давай ще по склянці, та я піду. Мені сьогодні в ніч, треба підготуватися.

Запевнивши мене наостанок, що все буде добре, Вадим пішов. А мені після спілкування з ним стало легко на душі. Та й фізично теж. Але все одно голова «не варила»: тверезо оцінити ситуацію і продумати план наступних дій я не міг, і тому, подумки погодившись з Циркулем, що вранці буде видніше, я знову занурився у рятівний сон.

РОЗДІЛ 24

Ну, от і все. Закінчилася моя лікарська епопея в цьому місті. Досить — налікарювався. Та й скільки я тут пропрацював? Дуже мало. А такого накрутив, наколобродив. І напереживався, намучився. Таку дівчину полюбив! Думав, чисту, невинну, а вона — ех! Та й Ігор виявився дворушником! Так у нього все ладно виходить на людях, а сам нишком…

Так думав я, лежачи на ліжку у себе в кімнаті наступного ранку. Мене трохи попустило, але все одно було кепсько — навалилася депресія. Почалися гризота і самокатування.

— Ні, досить! З цим треба закінчувати! А то затіяв розслідування детективної історії, підозрюю всіх і всякого в брудних справах. А сам? Чим я кращий за них? Вбивцю я так і не знайшов. Хоча вчора й звинуватив у цьому свого завідувача. А він, може, зовсім і не винен. А якщо винен? Якщо я влучив у десятку?

Від цієї думки я навіть сів на ліжку. А що, коли це дійсно він? Що тоді? Адже як тільки я виходив на слід конкретного виконавця — наставала смерть останнього. А це значить, що наступною жертвою можу бути… я. Боже! Як же я про це відразу не подумав?! Треба ужити термінових заходів безпеки! А яких? Бігти по допомогу до Касьянова? Прямо у в'язницю? Ні, треба замкнутися і нікого до себе не пускати. Вахтерку попередити, що мене ні для кого немає! Інакше вона стане співучасницею вбивства. Але він, вбивця, може в обхід вахтерки залізти у вікно. Я поглянув у той бік і жахнувся — я спав з відкритою кватиркою! Негайно її зачинивши і засмикнувши штори, я знервовано заходив по кімнаті. Якщо в цю ніч я залишився живий, це ще нічого не значить. Звичайно ж, день вбивства призначений на сьогодні! Треба негайно звідси виїжджати! Може, він стежить за мною, і як тільки я вийду… Ні, потрібно залишатися на місці: принаймні тут люди. Необхідно почекати деякий час. Але про всяк випадок слід все ж написати… заповіт? Ні, листа, в якому все розповісти… Кому? Слідчому Касьянову. Якщо мене… Або зі мною щось… Потім цей лист можна буде знищити, за щасливого результату подій. Але підстрахуватися все ж таки не завадить. А де залишити? У кімнаті не можна, саме тут і шукатиме вбивця. Віддам Михайлівні, вона збереже!

Кінець дня я провів у клопотах зі складання до валізи свого збіжжя і в сумнівах та муках зі складання звіту про роботу своєї слідчої групи. Вийшло досить-таки багатенько, декілька листів. Я поклав їх у великий конверт, заклеїв і написав: «Слідчому Касьянову. Цілком таємно. Розкрити після моєї…», — я задумався. Потім закреслив «моєї» і дописав «мого від'їзду». Так буде багатозначніше і не дуже підозріло.

Михайлівна сьогодні заступала в ніч, тому після восьмої вечора я, дотримуючись усіх правил конспірації, спустився вниз. Вахтерка сиділа за столом і в'язала чергові шкарпетки своїм незліченним онукам.

Я привітався.

— Доброго здоров'ячка Вам, Василю Васильовичу, — добродушно відгукнулася дбайлива бабуся. — Хочете зателефонувати?

— Ні, Михайлівно, у мене до Вас серйозна розмова.

— Що, знову когось убили?

— Ще ні, але можуть.

— О Господи! Врятуй і помилуй!

— Михайлівно! Слухайте мене уважно. Обстановка напружена. Мені, можливо, терміново доведеться виїхати, але про це не повинен знати ніхто. Тому до мене нікого не впускати! Мене просто немає! А де я? Ви не знаєте. Зрозуміли?

— Зрозуміла, — серйозно-переляканим голосом відповіла моя спільниця.

— Якщо раптом мене… тобто, я остаточно виїду, то передасте цей конверт у міліцію, слідчому Касьянову. Добре?

Михайлівна тремтячими руками взяла паперовий пакет і запитала:

— А як я дізнаюся, виїхали Ви чи ні?

— Дізнаєтеся. Про це всі дізнаються. Або ж я сам заберу у Вас цей конверт. А поки що заховайте його гарненько.

Жінка відверто захвилювалася, озирнулася на всі боки і сунула було конверт за звичкою в найнадійніше місце — собі за пазуху, але вчасно схаменулася і поклала його в сумку.

— Добраніч, Михайлівно.

— Добраніч, — відповіла вахтерка, і я зрозумів, що безсонна ніч їй гарантована.

Не знаю, як вахтерка, але я в цю ніч точно не стулив очей.

Задрімав я під ранок, і приснився мені сон: на зеленій галявині просто неба стоїть декілька лікарняних ліжок, а на них на білих простирадлах, у білому одязі лежать наші бабульки. Біля кожного ліжка прилаштовані штативи з крапельницями, якісь прилади, дроти, трубки. І коло них, спиною до мене, немов велика чорна птиця, метушиться лікар у розкритому чорному халаті. То до однієї підскочить — затягне на горлі дроти, то іншу обмотає трубками з-під крапельниці, то відключить важливий прилад у третьої… Хворі сахаються в мовчазному переляці й дивляться з благанням на мене. В одній із хворих я упізнаю Пономаренко Віру Сергіївну — першу жертву за моєї пам'яті в ланцюзі лікарняних злочинів. Її горло туго перетягнуте трубками з-під крапельниці, обличчя багряно-синюшне з витріщеними очима. Вона говорить здивованим голосом: «Щось мені від цього лікування стає гірше!».

Я кидаюся до них на допомогу. Поряд зі мною раптом з'являється Віка. Ми розплутуємо тугі вузли, але їх знову зав'язує чорний доктор. Я намагаюся заглянути йому в обличчя, але воно закрите чорною маскою. Я хочу попросити Вікторію допомогти мені викрити його, але її поруч уже немає. Я шукаю її поглядом — і раптом бачу свою помічницю вдалині. Вона стоїть з Ігорем Петровичем, і він її… цілує! Я мчуся до них, вириваю свою дівчину з чужих обіймів — і ми тікаємо з нею. Нас переслідують важкі кроки і чорна тінь чорного халата. Ми заскакуємо в нашу лікарню, забігаємо у відділення і мчимося порожнім коридором. Усі двері зачинено, і ми відчайдушно намагаємося де-небудь сховатися. Нарешті — о, диво! — я бачу, що двері однієї кімнати відчинені! Це палата № 12а. Ми заскакуємо в неї і замикаємось там. На ліжку, накритий чорним халатом, лежить (як я здогадуюся) чийсь труп. Ми з Вікою міцно притискаємося один до одного, вслухаючись у тупіт, що наближається. Кроки зупиняються біля наших дверей. І лунає стук у двері.

— Відчини! Я знаю, ти тут! Відчини!

Я відкриваю… очі. Фу! Це лише сон. Але у двері дійсно стукають, і я чую голос Ігоря:

— Василю Васильовичу, відкрий!

Я полегшено встаю з ліжка і відмикаю замок.

— Ну ти й соня! Вже хвилин десять стукаю. Не можу добудитися, — замість вітання говорить мені Ігор, і раптом його погляд зупиняється на валізі. — Що це за новини? Команди панікувати не було, — він здивовано втупився у мене.

Я мовчки побрів до свого притулку й улігся в ліжко.

— Так, вставай! Досить сачкувати. Пора на роботу.

— Нікуди я не піду, — бурчу я, не дивлячись на Ігоря, — я від'їжджаю.

— Куди — «від'їжджаю»? А працювати хто буде?

— Не знаю, хто хоче, той хай і працює. А мене Віктор Тихонович вигнав.

— Ось із цього приводу я і прийшов. Шеф пропав.

— Як пропав?! — від здивування я сів на ліжку і витріщився на Ігоря.

— Так. Зник. Незабаром після розмови з тобою кудись поїхав і більше не з'являвся.

— А може, він десь на дачі? — несміливо висловив я припущення.

— На якій дачі? Дружина заяву в міліцію подала.

— Яку заяву?

— Про зникнення чоловіка.

Вербовий дав мені ще декілька секунд на засвоєння інформації і рішуче заявив:

— Коротше. Я зараз виконую обов'язки завідувача, працювати у відділенні нікому. Отже, даю тобі на збори п'ятнадцять хвилин — і миттю у відділення! Добре?

Я кивнув:

— Добре.

— Нумо, не затримуйся!

Оце так новини! Значить, все-таки шеф! Злякався, що я розповім слідчому — і змився. От підла душа! Що ж робити далі? Повідомити все Касьянову? А навіщо? Я знайшов убивцю і, скажімо так, усунув його від подальших злочинів. Це головне. Своє завдання я виконав, а решта — проблеми нашої доблесної міліції. А може, все-таки допомогти слідству? А які у мене докази? За руку я його не зловив, на місці злочину, так би мовити, не застав. Касьянов, звичайно ж, скаже, що це плід мого збудженого комплексу неповноцінності. Або — звалювання своєї провини на іншого. Я ж у нього підозрюваний номер один. Ні, нічого нікому я не говоритиму, хай все йде своєю чергою. А як же мій від'їзд? Мабуть, відкладається. Добре, що я ще додому не зателефонував, не наробив там паніки. Але як же я працюватиму поряд з Ігорем і Вікою? — і біль знову різонув мене по серцю. — Віка! Ех, Віка…

РОЗДІЛ 25

У відділенні було все, як завжди, ніби я просто заступив на чергування після свого вихідного дня. Старша медсестра майже не виходила зі свого кабінету, та й, чесно кажучи, мені не дуже хотілося зустрічатися з нею. Шеф, напевно, повідомив її, що я знаю про їхні стосунки й незрозуміло, як це тепер відіб'ється на наших з нею взаєминах. Тим паче, що сам він так раптово зник. Безперечно, вона теж була у невіданні, і всі докори й підозри ляжуть на мене.

З медсестер удень працювали Світлана і Валентина. Ігор, як я зрозумів, вже зробив обхід своїх і шефових хворих і тепер займався іншими справами.

Валентина сама підійшла до мене:

— Василю Васильовичу, коли буде обхід?

— Та, мабуть, прямо зараз. Ви готові?

— Так.

— То беріть листи призначень і пішли.

Медсестра була спокійно-діловитою, володіла потрібною інформацією про хворих. З нею працювалося легко — вона була хорошою помічницею. Але це була не Віка…

Після обіду я вирішив поговорити зі Світланою, вона ж була подругою Вікторії і членом моєї слідчої групи. Та й взагалі, треба було прояснити обстановку. Хто, як не жінки, все про всіх знають. Тим більше молодший і середній медперсонал, вони помічають за лікарями всі тонкощі і перебувають у курсі всіх подробиць їхнього життя. Правда, Світлана на контакт ішла неохоче. Чи то був у неї поганий настрій (це у дівчат буває, я вже переконався), чи вона мала щось проти мене. А що? З нею я не сварився. До речі, з Вікою теж.

Медсестра вже виконала необхідні процедури та маніпуляції і тепер була відносно вільна. Не зайнятий був і я. У процедурній ніхто не заважав нашій розмові.

— Світлано, що тут новенького у відділенні?

— А що новенького? — мляво, розтягуючи слова, виголосила дівчина. — Ви ж самі знаєте: Віктор Тихонович зник.

— Це то я знаю, а ось що з цього приводу говорять?

— Різне говорять. Або убили, або викрали.

— Якби викрали, то вимагали б щось натомість. Ти що-небудь чула у зв'язку з цим?

— Ні.

— А дружину його, Єву Борисівну, бачила?

— Ні.

— Швидше за все, викрадання відпадає.

— А може, він з коханкою утік? — нарешті проявила ініціативу помічниця детектива.

Я здивовано поглянув на неї. Вікторії я розповідав про Людмилу Миколаївну, невже вона приховала це від своєї подруги? Такі новини в жінок зазвичай ідуть під грифом «блискавка!».

— Так Людмила Миколаївна ж на місці.

— А може, у нього ще одна коханка є.

І дійсно! Не перестаю дивуватися з жіночої логіки.

— А навіщо йому з коханкою втікати? Я бачив недавно Віктора Тихоновича з дружиною — все у них начебто добре. До речі, а як поводиться Людмила Миколаївна?

— Переживає дуже, але приховує це, — співчутливо сказала дівчина.

— Ну от бачиш!

— Тоді його точно вбили, — приречено промовила медсестра.

— А кому знадобилося його вбивати?

— Не знаю, — знизала плечима Світлана.

Так, це тобі не Віка. Та міркувала, зіставляла, щось радила. А від цієї ніякої користі. Тоді я сам виклав свою версію того, що сталося.

— А може, він тому і зник, тобто втік, що і є тим самим вбивцею?

Нарешті до Світлани дійшло: вона відкрила рота і закліпала очима.

— Точно!

— Ну це ще не зовсім точно, а поки що припущення. Але досить-таки вагоме. А як ти думаєш, чому він саме зараз утік?

— Не знаю. А чому?

— Тому що я того дня пред'явив йому звинувачення.

— Звинувачення? І що він?

— А він узяв і втік!

— Треба Віку повідомити! — вирішила подруга.

— Треба. До речі, як вона? Давно її вже не бачив, у неї зараз нічні зміни, — не стримався я.

Світлана відразу якось знітилася.

— Щось сталося? — затурбувався я.

— Та вона сама не своя. Особливо коли про Вас дізналася.

— Що дізналася?

— Коли Ви у відділення приходили.

— А хіба хтось мене бачив?

— Та всі бачили.

Боже! Яка ганьба! Я спалахнув і залився фарбою, як перезрілий помідор. Який сором!

– І що вона сказала?

— Що Ви — облудник, що Ви… і таке інше. Коротше, самі розбирайтеся!

Ну звичайно ж, я — облудник! Не прийшов на побачення. А сама?! Та вона хльосткіша за мене! Та вона… Втім, нащо ятрити рану. Кому доводити? Перед ким виправдовуватися? Перед Світланою? Гаразд, замнемо цю тему. Я вирішив змінити напрямок розмови.

— Світлано, а що тобі вдалося з'ясувати з приводу Ігоря Петровича?

— Ой, не хочу я більше цим займатися! — раптом спалахнула зазвичай спокійна дівчина. — Тільки сорому набралася! Самі, якщо треба, стежте за ким завгодно, а я не буду!

Після сперечань і відмовлень вдалося витягнути з неї ось що.

Світлана сиділа на посту, коли з ординаторської раптом вийшов заклопотаний Ігор Петрович і швидким кроком попрямував по коридору. Медсестра нашорошилася. Доктор посмикав ручки деяких дверей і заскочив до палати № 12а. Незабаром, вийшовши з неї, він попрямував в кінець коридору і зник там в службових приміщеннях. Світлана підібралася ближче, не наважуючись входити у середину. Але Ігор Петрович швидко вийшов і звідти та вже бігцем подався назад по коридору. Це було дуже підозріло. Пильна помічниця детектива пішла за ним, дотримуючись дистанції та конспірації. Підозрюваний вискочив з відділення і по сходинках побіг вниз. Та вона встигла помітити, що лікар сховався в кімнаті, розташованій в кінці коридору. Трохи повагавшися, вона вирішила до кінця з'ясувати ситуацію, але коли нарешті підійшла до таємного притулку, двері раптом відчинилися і звідти вийшов вже спокійний і задоволений доктор Прошин.

— Світлано?! Ти теж сюди?

І лише зараз вона зуміла розгледіти на дверях два великих нулі. Це був туалет.

Як я не прагнув стриматися, але сміх все одно вирвався назовні.

— Ага, Вам смішно, а мені і справді після цього захотілося туди! Ушелепалася за повною програмою.

Так, робота детектива — непроста річ. Я і сам в цьому зміг неодноразово переконатися.

* * *

Вранці наступного дня, йдучи на роботу, я відчував себе наче голий на площі. Зараз на п'ятихвилинці зберуться всі співробітники, буде там і старша медсестра, і Віка. Як поводитися? Що говорити?

«А чому, власне, повинен бентежитися я, а не навпаки? Адже через що весь цей гармидер зчинився? Хіба я у цьому винен?» — намагався я себе заспокоїти, але це вдавалося погано. Настрій був зовсім кепський.

Ігор вів п'ятихвилинку діловито, зі знанням справи. Було, правда, незвично бачити його в кріслі шефа, та він і сам, мабуть, відчував себе трохи незручно. Старша медсестра, як завжди, стояла з журналом біля дверей, але мені здалося, що в її позі вже не було колишньої упевненості, міцності, начебто в неї щось усередині тріснуло. А Віка, вочевидь, після безсонної ночі, сиділа змарніла, принишкла. Я мимоволі стежив за нею краєчком ока. Але вона так і не глянула жодного разу в мій бік. Цікаво, хто на кого повинен ображатися?

Доповідала Надія Миколаївна. Все було, як і раніше: когось поклали, комусь було погано, когось виписували. Життя у відділенні продовжувалося, але відчувалася якась напруженість, недомовленість. І коли в кінці зборів Ігор Петрович попросив усіх ще ненадовго затриматися, оскільки зараз підійде слідчий, аби поговорити з приводу зникнення шефа, стало зрозуміло, що всіх більш за все хвилювало зараз саме це питання.

Касьянов був точний: підійшов на восьму тридцать, як, напевно, і було домовлено з Ігорем Петровичем. Доктор пересів на своє звичне місце, поступившись кріслом слідчому. Капітан по-хазяйськи вмостився в нім, розкрив свою теку, дістав листи паперу, розклав на столі.

Усі напружено чекали.

— Ось знову з вами зустрічаємося, — нарешті виголосив міліціонер, звертаючись до присутніх, ніби вчитель до недбайливих учнів, які, не дивлячись на його вмовляння, продовжували бешкетувати. — Тепер уже злочин скоєний проти вашого завідувача, Віктора Тихоновича. Слідство звертається до вас за допомогою: у кого є якісь припущення, підозри, факти з приводу його зникнення, прошу повідомити мене. Тим паче, що останній раз вашого керівника бачили саме на роботі.

Усі мовчали.

— Сміливіше, товариші, — намагався розворушити колектив слідчий.

— А що Ви самі можете повідомити нам у цій справі? — запитала раптом Риндіна, і всі, наче від поштовху, разом загомоніли.

— Так, справді, що зробила міліція? Поліну Аркадіївну ще місяць тому зарізали, а вбивцю й досі не знайшли!

– І бабу Фросю в під'їзді вбили — теж ніякого результату. Тепер ось — Віктор Тихонович!

— Скоро всіх нас повбивають, а міліція проситиме допомоги!

Касьянов незворушно витримав цей потік обурення і, діждавшись тиші, спокійно повідомив:

— У справі медсестри Коритіної ведеться слідство. Відпрацьовуються різні версії. Думаю, що скоро будуть конкретні результати. А заздалегідь — нічого розголошувати не маю права. Що стосується санітарки Дорохової Єфросинії Василівни, то факт насильницької смерті не підтвердився. Ось висновок судмедекспертизи, — він узяв із теки папірець. — Вона померла від… — слідчий по складах прочитав важкі для нього слова, — від «ге — мо — ра — гічного ін — сульту». Вам, медикам, видніше, що це таке.

Він обвів поглядом працівників відділення, що примовкли.

— Добре, я зараз у насамперед поспілкуюся з тими, хто працював у нічну зміну, щоб їх відпустити відпочивати, а потім уже з рештою працівників. Ігорю Петровичу, Ви не заперечуєте, якщо я скористаюся цим кабінетом?

Ігор Петрович не заперечував.

Я хотів, поки дійде моя черга, провести обхід хворих, але зрозумів, що зараз не зможу нічого робити. Треба заспокоїтися, і все гарненько обміркувати. Шеф зник відразу ж після нашої з ним сутички і, звичайно ж, багато співробітників чули наші підвищені тони. Та і, напевно, бачили, як я, ніби ошпарений, вискочив з кабінету. Мій стан того дня теж не був секретом для багатьох. І про все це стане відомо слідчому. Отже, нічого не треба приховувати, інакше цей буквоїд піймає мене на протиріччях. Єдине, чого не варто йому казати, так це того, що я звинуватив шефа в убивстві.

Коли я увійшов до знайомого кабінету, Касьянов був трохи розбурханий і, краєм ока глянувши на мене, звично кинув:

— Сідайте, лікарю.

Слідчий навів одному йому відомий лад у своїх паперах, відкинувся в кріслі й запитав:

— А що Ви, Василю Васильовичу, думаєте з приводу всього цього?

— Не знаю, — сказав я нейтрально.

— А хіба зникнення Вашого керівника Вас не турбує?

— Турбує. Але я в цьому нічого не тямлю. Моя справа — лікувати хворих. А Ваша — шукати злочинців.

— Логічно. Але я зараз переговорив з багатьма Вашими колегами, і вони розповіли мені, що того дня, коли пропав Шерстюк, Ви з'явилися на роботу п'яний і влаштували тут скандал.

— Ніякого скандалу не було! Просто Віктор Тихонович вилаяв мене за те, що я запізнився на роботу.

— Ви часто спізнюєтеся?

— Ні, це вперше.

— А чому Ви запізнилися?

— Я проспав.

— Ви справді були в нетверезому стані?

— Ну, як у нетверезому? Напередодні ввечері трохи перебрав, а вранці… ще не відійшов.

— Ви самі п'єте?

— Чому сам?

— Тоді — з ким?

— А що, це має якесь значення?

— Для слідства все має значення.

— Один наш колега попросив допомогти йому відвезти холодильник у ремонт. Потім трохи посиділи в кафе.

— Прізвище доктора?

— Циркуль… е-е… не знаю.

Касьянов здивовано втупився у мене.

— Справді, не знаю. Це Вадим Миколайович. З приймального відділення.

— Ну добре, Василю Васильовичу, а за що на Вас так розсердився Віктор Тихонович?

— Я ж і кажу, що запізнився на роботу і прийшов у такому вигляді.

— Але у Вас була сварка. Якби він Вас просто відчитував, чути було б лише його голос. А кричали ви обоє.

Я похнюпився. Ну зануда! Ну проноза!

— Він мені нам'яв вуха, а це для мене образливо.

Напевно, це було сказано дуже щиро, тому що Касьянов змінив напрям нашої бесіди.

— Гаразд, Василю Васильовичу. А Вам не здається дивним, що до всіх подій, що відбуваються у Вашому відділенні, Ви обов'язково маєте якесь відношення?

— А у мене це з дитинства, — простодушно відповів я. — Завжди потрапляю в якусь халепу.

— То, може, Ви хочете щось повідомити слідству? — з надією запитав мій співбесідник.

— Ні, нічого не хочу, — не виправдав я його сподівань.

Капітан трохи помовчав.

— На сьогодні досить, ідіть, — вирішив він. — Але не забувайте про відповідальність перед законом за умисне приховування фактів від слідства.

«Дякую, не забуду! Тільки відтепер жодних фактів не буде. Досить! Кесареві — кесарево… Ось так-то, капловухий детективе», — обізвав я сам себе, але, дивна річ, мені стало від цього набагато легше!

Увечері того ж дня я спустився в хол гуртожитку, аби позбавити Михайлівну вантажу відповідальності. Вахтерка, побачивши мене, зраділа:

— Докторе, Ви ще не від'їхали?

Я усміхнувся.

— Ще ні. І, напевно, не поїду. Отже, дякую, Михайлівно, давайте назад мою секретну документацію.

Вона з готовністю дістала конверт із сумки й віддала мені.

А я подумав: чи не поспішив я з цим рішенням? Адже у шефа могли тут залишитися спільники, і небезпека зовсім не минула. Але — справу зроблено. І хай уже переживатиму я, а не бідна жінка.

Хоча я дуже сподівався, що на цьому моя детективна історія закінчиться і особливо хвилюватися не варто.

РОЗДІЛ 26

Правду кажуть, що людина припускає, а Бог розпоряджається. І ми, зазвичай, не знаємо, як усе може обернутися. Я сам ще вчора наївно вважав, що все вже ясно і навряд чи щось може змінитися. Але вранці наступного дня справа несподівано прийняла абсолютно інший поворот.

Ігор як виконувач обов'язків завідувача відділення, почав приходити на роботу трохи раніше, і коли я зайшов до ординаторської, він уже був там. Надія Миколаївна — бліда, збуджена — дуже емоційно доповідала йому про надзвичайний випадок, що стався цієї ночі у відділенні. Вони, захоплені бесідою, лише кивками відповіли на моє вітання і продовжували обговорювати животрепетну тему. Я, поступово вникаючи в суть розмови, довідався страшну новину. Риндіна випадково застала Вікторію за тим, що та вводила тяжкохворій якийсь розчин у вену. Хвора померла. Поки лікарка намагалася врятувати хвору, злочинна медсестра зникла. Потім Надія Миколаївна ще не раз переказувала цю історію з усіма подробицями. А було це так.

У ніч з Надією Миколаївною працювали дві медсестри — Наталія з Вікторією — і санітарка Марія Степанівна. Чергування як чергування: лікарка зробила обхід палат, проглянула історії хвороб, підкоригувала призначення деяким хворим. Усе було відносно спокійно. І раптом — наче грім з ясного неба — жінці в палаті № 6 (яку, до речі, обслуговувала Вікторія) стало погано — вона знепритомніла. Її терміново транспортували в палату № 12а і почали там проводити інтенсивну терапію. Вікторія теж активно брала участь у наданні допомоги. Хвора прийшла до тями, самопочуття її покращилось. Надія Миколаївна ще кілька разів оглядала важкохвору, але стан її вже не викликав побоювань. Невдовзі хвора заснула. Лікарка й сама прилягла відпочити в ординаторській, але вночі вирішила ще раз поглянути на хвору. Яким же було її здивування, коли вона застала в палаті медсестру, яка щось ввела жінці й іще тримала в руках порожній шприц. Але ін'єкцій на ніч доктор не призначала!

— Що ти тут робиш?! — вигукнула Надія Миколаївна.

Вікторія перелякано скрикнула і заклякла у жаху.

Риндіна підскочила до хворої, відштовхнувши медсестру. Та дихання в тієї вже не було, пульс на сонних артеріях не промацувався. Хвора була мертвою. Реанімаційні заходи ефекту не дали.

Медсестра, що прийшла до тями після заціпеніння, намагалася бігти, але лікарка схопила її. Вікторія приловчилася і так відштовхнула Надію Миколаївну, що та, не втримавшись, впала і сильно вдарилася головою. А сама ж Вікторія негайно щезла. На шум прибігла Наталія і допомогла Риндіній піднятися. Потім з санітаркою Степанівною вони шукали втікачку, але злодійки й слід прохолов. Надія Миколаївна наївно вважала, що шкідниця сама незабаром з'явиться і пояснить свою поведінку, та її сподівання були марними.

Я був шокований! Такого я не міг собі навіть уявити! Моя Вікторія, яку я любив, якій беззастережно довіряв, і яка допомагала мені шукати злочинців, сама є їх співучасницею!? Це не вкладалося у голові. Моя свідомість наче роздвоїлася, і наступні події я сприймав ніби збоку. Немов це був якийсь страшний сон, за яким я тільки спостерігав, хоча й брав участь у нім, але мої відчуття, що притупилися, ніяк на це не реагували.

Проте життя продовжувало дивувати сюрпризами і додавати нюансів до цієї заплутаної історії.

Я сидів в ординаторській, коли в двері постукали. Заглянула Світлана.

— Василю Васильовичу, тут до Вас… — вона зам'ялася і замовкла. Потім відсторонилася, а до кімнати увійшла незнайома літня жінка. Хоча щось невловимо знайоме було в її постаті.

Вона уважно, навіть вивчаючи, поглянула на мене і привіталася.

— Здрастуйте, Василю Васильовичу.

— Добридень. Ви до мене? Проходьте, будь ласка. Сідайте.

Світлана, вирішивши, що її місія виконана, пішла.

Жіночка була хоча й огрядна, але якась уся змарніла. Вона перевальцем підійшла до дивану і громіздко всілася на нього.

Відвідувачка мовчала, і в кабінеті повисла обтяжлива пауза.

— Я- Вікина бабуся, Ганна Петрівна, — нарешті сказала вона.

У мене обірвалося серце.

Вона посиділа ще мовчки, і раптом її суворе обличчя скривилося.

— Де ж наша Вікуля? — заплакала жінка.

Я кинувся її втішати.

— Неправду про неї говорять! Неправду! — схлипувала бабуся. — Не могла вона такого зробити, ні! Віка не така. Вона врятувати хотіла, допомогти. А лікарка, напевно, не так зрозуміла, накричала на неї. Ось дівчинка й образилася. Вона у нас з дитинства така — не виносить кривди, — трохи заспокоївшись, розповідала Ганна Петрівна. — Пам'ятаю, напустує дівча, я її налаю, а вона губки надує, засопе і втече абикуди, сховається. До вечора не докличешся. Голодна, холодна, а гордістю своєю не поступиться… Ми вже всіх родичів обдзвонили, — знову хлипнула бабуся, — ніде її немає.

Вона витиралася хусткою, а я співчував їй мовчки. Відчуття жалості й любові до Віки знову опанували мене. Я вже не сердився на неї.

— А через що ви посварилися? — раптом запитала Ганна Петрівна.

Ох, уже ці бабусі! В курсі всіх справ своїх онучок.

— Та ми, власне кажучи, і не сварилися.

— Вона Вас того вечора чекала, наряджалася все. Пурхала, наче та пташка! Потім хвилювалася, що Ви не прийшли, чи не сталося чого? А наступного дня лист якийсь отримала. Зовсім засмутилася.

— Який лист? — насторожився я.

— А не від Вас то хіба? Щільний такий. Я його сама зі скриньки вийняла. Він мені ще тоді дивним здався. Без зворотньої адреси. І печатки на ньому не було. Ну, штампу поштового. А потім, коли Віка пропала, я намагалася відшукати його. Ніде немає. Або з собою взяла, або знищила.

Прихід Вікиної бабусі і заспокоїв, і стривожив мене одночасно. У Ганні Петрівні я впізнавав знайомі і такі милі мені Вікині риси. Ми були стурбовані долею дорогої нам людини і мимоволі зблизилися.

Мені не давав спокою цей дивний лист… Хто і навіщо його надіслав? І що було в ньому? Ні, не так все просто. Це навіть дуже підозріло. Чиясь зловісна рука, невидима, а тому ще підступніша, продовжувала чинити свої чорні справи.

Наступні два дні жодних істотних змін не принесли. Час тягнувся нудно й довго. І я намагався роботою заглушити, заспокоїти рій моїх стривожених думок і почуттів. Жодних відомостей про зниклих Віктора Тихоновича та Вікторію не було. А невідомість, напевно, — один із найгірших станів. Але як любив повторювати мій татусь: «Час — чесний парубок». Усе колись обов'язково стане зрозумілим. Тільки коли? Чекати було нестерпно й обтяжливо.

* * *

Я робив обхід у палаті № 10. Звична вже для мене робота. Але кожного разу було щось нове, яке мало свої особливості, тонкощі. І я вкотре із вдячністю згадував повчання свого батька, переконуючись у їх точності й виваженості. «Однакових хвороб не буває, — вчив він мене, — тому що на них хворіють різні люди. Запам'ятай: немає такого захворювання «гострий бронхіт». Є гострий бронхіт у конкретному випадку Петрова Петра Петровича. Виразкової хвороби шлунку не існує взагалі. Є виразкова хвороба шлунку, приміром, Тугопузенка Сидора Матрасовича або Маргарити Євстахіївни Клоценберг. Загальні ознаки, безумовно, є, але існує безліч індивідуальних особливостей, тому що на перебіг захворювання впливають різні причини: і спосіб життя, і риси характеру, і унікальність, неповторність організму хворої людини».

Ця жінка поступила у відділення вчора. Рикова Ніна Іванівна. Відносно молода, худорлява на вигляд. Гіпертонічний криз. Швидше за все, на нервовому грунті. Я оглянув її. Зараз стан був стабільним.

— Ви не впізнаєте мене, Василю Васильовичу? — запитала раптом вона, коли я вже збирався іти.

Я уважно поглянув на неї. «Рикова, Рикова… Щось не пригадую». Хворих доводиться дивитися багато, вони миготять — не встигаєш їх фіксувати в пам'яті.

Але, справді, обличчя цієї пацієнтки було мені знайоме.

— Ви у нас вже лежали?

— Ні, у вас лежала моя мама.

— Рикова?

— Ні, Пономаренко. Віра Сергіївна.

— Ви — донька Пономаренко! — пригадав я.

— Так.

— А я Вас і справді не впізнав. Як справи, Ніно Іванівно?

— Мені б хотілося з Вами поговорити, — жінка озирнулася навкруги.

— Добре, — зрозумів я. — Зараз я закінчу обхід і запрошу Вас до ординаторської.

— Після смерті мами, — розповідала Ніна Іванівна, сидячи на стільці навпроти мене в ординаторській, — я багато думала: про себе, про своє життя, про майбутнє. Ви знаєте, та наша бесіда з Вами підштовхнула мене до подібних роздумів. Я якось по-новому поглянула на все те, що відбувається. Прагнула зрозуміти маму. Ставала подумки то на її місце, то на місце свого чоловіка, Віктора. І я тепер — на маминому боці, хоча це вже, на жаль, пізно. Ми, жінки, здатні багато що пробачати чоловікам, але, знаєте, є у Рикова одна риса, з якою я не можу примиритися. Він прагне принизити людину, підім'яти її під себе, причому робить це нещадно й злісно. Любить познущатися над тими, хто слабший за нього в будь-якому відношенні. Перед сильним він підлабужується, такий поступливий і послужливий. Напевно, це у нього через важке дитинство. Віктора виховував вітчим-алкоголік. Але він не любить про це згадувати. Ми жили з ним, загалом, непогано, я на багато що закривала очі. Але він став недобре поводитися з Микиткою. Вимагає беззастережного підкорення, поводиться з ним жорстко, навіть жорстоко. Я пробувала заступатися — стало діставатися і мені. — Ніна Іванівна відвернулася, аби не показувати сльози, що нахлинули. — Може цілу добу додому не з'являтися. А запитаю — робота у мене така — відповідає. Напевно, у нього є інші жінки, Ви вже вибачте, Василю Васильовичу, за такі інтимні подробиці. Мені це, звичайно, неприємно, але тут більше грають роль не ревнощі, а елементарна охайність. Ще якусь заразу додому принесе. Я, чесно кажучи, гидую.

А тут вихідними днями я на дачу зібралася. Адже осінь, роботи там невпрогорт. Та ключів не можу знайти, попошукалася. У Віктора запитала, а він говорить, що не треба тобі їхати — сам впораюся. Точно, думаю, дівок туди возить! Боже, як перед сусідами соромно! А вчора випадково почула, як він по телефону комусь дзвонив, запитував: «Що з твоєю кралею робити будемо? Скільки її ще на дачі тримати? Дружина туди вже рветься». Мене ніби струмом вдарило. Цього ще не вистачало! У мене на дачі повії живуть! Виказала йому. А він як розлютився — і побив мене. Не лізь, кричить, дурепа, не у свої справи! — жінка знову заплакала. — Через це я до вас і потрапила: тиск підскочив. А тут, чую, завідувач ваш і медсестра пропали. Може, вони людей викрадають?

У мене йокнуло серце.

— Коли це було?

— Учора ввечері.

— А дача Ваша де?

— За містом, у Горіхівці.

— Це далеко?

— Та ні, кілометрів п'ятнадцять буде. Всі автобуси, що йдуть на Великі Бублики, мимо проїжджають.

Я схвильовано заходив по кабінету.

— Ніно Іванівно, мені потрібно терміново поїхати на Вашу дачу.

— Навіщо?

— Там Віка, я впевнений!

— Яка Віка?

— Ну, ця медсестра, моя дівчина! Її точно викрали! Шкода лише, що ключів немає. Може, двері зламати?

— Ключі є.

— Як є?

— Я запасні, мамині знайшла. Збиралася все-таки поїхати перевірити. Та ось сюди потрапила, — сумно додала.

— А де вони?

— У мене в палаті, на загальній зв'язці.

— Чудово! Ніно Іванівно, розкажіть, як добратися туди і що там у Вас ще є: сарай, горище, погріб?

— Льох є. Як увійдете до кімнати, справа невелика комора, там вхід у підвал. Ми там овочі взимку зберігаємо і консервацію.

Вона детально виклала мені координати своєї заміської садиби, навіть схему намалювала.

Так, не можна втрачати ні хвилини! Котра година? Близько дванадцятої. Потрібно відпроситися в Ігоря і негайно їхати виручати Віку!

— Василю Васильовичу, — перервала мої роздуми Рикова. — А може, краще в міліцію повідомити? Раптом у них там і справді банда?

— Не треба в міліцію. Ваш чоловік до котрої години працює?

— Як правило, до шостої.

— Встигну.

Слава Богу, Ігор Петрович був на місці, щось писав в кабінеті завідувача. Я увірвався до нього, ледве постукавши.

– Ігорю, відпусти мене, будь ласка, мені треба терміново зараз в одне місце! — скоромовкою випалив я.

Лікар здивовано підняв голову і аж відкинувся назад від мого натиску.

— Куди? Навіщо?

– Ігорю, благаю, не запитуй ні про що! Питання життя і смерті! Мені терміново потрібно! — повторив я.

— Ну, добре. А що у тебе там з хворими?

Сказано — начальник! Навіть у таких надзвичайних ситуаціях думає про інтереси свого відділення.

— Все нормально. Обхід я зробив. Призначення написав.

— Добре, — ще раз дозволив мій в.о. завідувача. — Тільки ж дивися, знову в якусь халепу не влізь!

— Гаразд, не влізу, — вже від дверей відповів я. — Дякую! І помчався до себе в гуртожиток.

Чергова Михайлівна побачила, що я біжу серед білого дня до себе в кімнату, заклопотано вискочила з-за свого столу.

— Щось знову скоїлося?!

— Ні, все нормально, — посміхнувся я їй на ходу, не бажаючи засмучувати.

— Напевно, праску забув вимкнути, — спокійно вирішила навчена життям жінка і знову сіла в'язати шкарпетки.

Я швиденько переодягнувся і сів на ліжко. «Так, що брати з собою? Гроші на проїзд. Що ще? Ніж! Тільки без смертовбивства! — стрельнула думка. — Ні, може, треба буде мотузки розрізати. Точно! І мотузку треба захопити. Швидше за все, доведеться витягувати Віку з підвалу. Втім, від мотузки доведеться відмовитися, тому що… у мене її немає. Потім, води, вона, напевно, вмирає від спраги. І що-небудь поїсти». Я порився у своїх мізерних запасах, узяв банку кільки в томатному соусі і черству булочку. Покидавши все це в сумку, я кинувся до виходу.

Своє запитання вахтерка підготувала, напевно, заздалегідь, тому що поставила його ще здалеку, ледве вгледівши мене:

— А що сказати, якщо Вас запитуватимуть?

— Я — на бойовому завданні!

— Ясно: знову тамадою, — співчутливо констатувала Михайлівна.

РОЗДІЛ 27

Дістатися до Горіхівки можна було двома шляхами: або з автостанції рейсовим автобусом, або ж автостопом. Оскільки я квапився, то вибрав найшвидший шлях — поїхав на автобусну зупинку, тому що найкоротша дорога — та, яку знаєш.

Як не дивно, у цей час тих, хто бажає їхати в бік Великих Бубликів, було багато: в основному, пенсіонери. Осінь- дачна пора.

Придбавши квиток на найближчий рейс, я насилу протиснувся в переповнений автобус. Тут було душно і шумно. Щасливчики, що зайняли місця для сидіння, весело перемовлялися з сусідами. Пасажири, які стояли, були набагато стриманіші у своїх емоціях. Я звернув увагу на хлопчика років п'яти, який вовтузився на колінах у свого татка, спітнілого від задухи і тому похмурого. Він то тягнувся до вікна, то злазив із колін, то знову мостився на своє місце. Батько, мабуть, зморений вдало проведеним учорашнім вечором, незадоволено намагався приборкати непосидючого малюка:

— Сядь! Заспокойся. Ну чому ти такий неслухняний? Скільки разів тобі можна повторювати?!

— Ага, тату! — не витримало несправедливості хлоп'я. — А тобі скільки разів мама говорила, щоб ти не пісяв у раковину, ти ж її теж не слухаєшся!

Тоненький голосок дзвінко прозвучав у тиші, що раптово настала. Чоловік від несподіванки крякнув і стрімко поліз зав'язувати шнурки на туфлях.

Так, діти — непередбачувані! Я відвернувся убік, щоб не бентежити невдачливого татуся своїм хіхіканням. Адже зараз головне для мене — не проїхати місця свого призначення. А то тоді вже точно буде не до сміху. Я покрутив головою, навіть спробував присісти, щоб краще було видно з вікна орієнтири, які надала мені Ніна Іванівна. Але нічого, крім дерев, що миготіли вздовж траси, не побачив.

— До Горіхівки далеко? — запитав я у літнього чоловіка, що стояв поруч. — Як би не проїхати.

— Не проїдеш. Там півавтобуса виходити буде. Але я скажу, — пообіцяв той і знову замовк.

Я зрадів і заспокоївся. По-перше, тепер точно потраплю куди слід, а по-друге, добре, що звернувся до чоловіка. Жінка б так просто не відчепилася б: а куди? а до кого? а навіщо?

Ми кілька разів зупинялися і траплялося неймовірне: у, здавалося б, вщерть заповнений автобус примудрялися якимось чином протискуватися все нові й нові пасажири. Нарешті мій небагатослівний сусід сказав:

— Зараз буде Горіхівка.

Та я вже й сам це зрозумів із пожвавлення в автобусі, з того, як багато пасажирів заметушилися і стали підійматися зі своїх насиджених місць, на які тут же плюхалися задоволені попутники.

Горіхівка була досить-таки великим селом, що тяглося вздовж дороги, яка розділяла його навпіл. Воно вдало розташувалося на жвавій трасі і тому багато селян працювало в місті — благо, це було поруч, — возили на ринок сільгосппродукцію, а деякі і зовсім перебралися туди на постійне місце проживання. Втім, зв'язків із землею-годувальницею не переривали. І навпаки: городяни купували тут будиночки під дачі, місце було обжите, облаштоване. Будували тут котеджі й заможні люди, так що село зараз виглядало дивно: на тлі звичних акуратних сільських будиночків красувалися химерні дво- і триповерхові хороми.

Відразу за зупинкою, метрів за тридцять, пролягала асфальтована дорога вправо. Я упевнено пішов туди, щоб не привертати зайвої уваги і не викликати не потрібних мені розмов. З розповіді Ніни Іванівни, мені слід було звернути на другому перехресті ліворуч і знайти будинок номер сорок сім по вулиці Інтернаціональній.

Прискорений бажанням швидше розшукати і врятувати Віку, я незабаром побачив потрібні мені зелені ворота з написаним на них білою фарбою номером. Двері були зачинені на клямку, але мені повідомили її секрет, і тому вони слухняно відчинилися. Асфальтована доріжка вела вглиб двору до будинку, що стояв віддалік. Я пішов до нього, на ходу дістаючи ключі. Спочатку я потрапив у невелику веранду, а потім уже в кімнату. У будинку було прохолодно й тихо. З кімнати виходило ще двоє дверей: одні — прямо, а інші — направо. Мені потрібно було саме туди, в комору. Назва швидше умовна, тому що це теж була кімнатка, лише маленька, заставлена всяким начинням, але в кутку справді був вхід у підвал. На ньому висів, а вірніше, лежав великий замок. Забезпечений хазяйкою за повною програмою ключами, я відімкнув притулок і підняв кришку. Звідти війнуло затхлою неприємною вогкістю і холодом. Внизу було темно.

— Гей, є там хто-небудь? — напружено запитав я.

Мені здалося, що у підвалі хтось заворушився.

— Віко! — покликав я.

У відповідь почувся не то стогін, не то схлип.

Я пошукав очима вимикач і, виявивши його тут же на стіні, клацнув ним. Підвал залився тьмяним світлом. Мотузка не знадобилася б все одно, тому що в льох вела дерев'яна драбина. Я обережно ступив на неї і почав спускатися. У кутку біля стелажів з консервацією, серед якогось ганчір'я виднівся… білий привид! У мене перелякано закалатало серце. А потім пройнялося гострим болем і жалістю. Я ледве впізнав в цій змарнілій замурзаній фігурці свою дівчину! Її колись білий халат був забруднений і зім'ятий.

— Віко! — вигукнув я і кинувся до неї.

Вона теж подалася назустріч мені, загримівши ланцюгом, яким була прикута до залізної стійки стелажа.

Я міцно притиснув до себе дороге мені тільце, а моя мила забилася в гірких риданнях.

— Вікульо! Кохана моя! Усе добре, все нормально! — заспокоював я її, гладячи то по голові, то по спині.

— Як ти знайшов мене?! Як ти знайшов мене?! — схлипувала дівчина. — Васю, забери мене звідси! Забери, Василику!

— Добре, добре. Зараз я тебе звільню.

Щиколодка Віки була туго обхоплена ланцюгом, а дві сусідні ланки міцно скріплені замком. Звісно, ключа від нього у мене не було. Необхідно терміново щось придумати! Я кинувся по підвалу в пошуках чого-небудь залізного, щоб розрубати окови, але — на жаль! — окрім бляшаних кришок на банках нічого металевого не знайшлося. Стоп! — пригадав я. — У мене ж у сумці є ніж!

Раптом над нами в кімнаті загрюкали важкі кроки і почулися чиїсь грубі голоси.

Віка перелякано стиснулася.

— Це вони! Це вони! — зашепотіла в жаху полонянка.

— Та тут хтось є, — почувся знайомий голос. — Зараз поглянемо!

І через мить у квадратному отворі показалася голова… Циркуля!

— О! — радісно здивувався він. — Голубки зібралися разом! Яка приємна несподіванка!

— Вадим? Вадим Миколайович?! — приголомшено промовив я, дивуючись, як він міг тут з'явитися.

Я обернувся до Віки і все зрозумів. Її обличчя пашіло ненавистю і презирством.

— Ну що ж, — сказав Циркуль. — Посидьте поки що, а ми зараз вирішимо, що з вами робити. — Він закрив люк, почулося дзвякання замка, і світло згасло.

Ми сиділи з Вікою в темному холодному підвалі, тісно притиснувшись один до одного, і я слухав її історію.

В ту зміну Вікторія працювала в парі з Наталією. Особливої дружби між ними не водилося. Веселій, спритній Віці не дуже імпонувала замкнута, повільна медсестра, але вони підтримували нормальні робочі стосунки. Кожна займалася своїми справами, і це обох сповна влаштовувало.

Надія Миколаївна того вечора була зла, дратівлива. Віка й раніше відзначала її неврівноважену поведінку, інколи їй навіть здавалося, що лікарка напідпитку, але запаху від неї не відчувала. «Нічого, переказиться, це у жінок буває», — спокійно вирішила медсестра і зайнялася виконанням лікарських призначень. Але цього разу все було дещо інакше. Лікарка то зникала кудись, то, з'явившись, надмірно контролювала її роботу, чіпляючись до дрібниць. А потім і зовсім відправила її з нікчемним дорученням в далеке відділення. На несміливу спробу відмовитися, мотивуючи це тим, що саме зараз — час ін'єкцій, Риндіна заперечила:

— Нічого. Наталія допоможе.

І справді, коли Віка повернулася, багатьом її хворим напарниця вже поробила уколи. Коли стало погано одній з жінок, Надія Миколаївна діяла чітко й грамотно, мабуть, екстрена ситуація змусила її забути про другорядні дрібниці. Проте все одно це здалося Віці підозрілим. Вона наглядала і за лікарем, і за медсестрою. Риндіна ще кілька разів заходила в палату, і тут же за нею йшла Віка.

— Може, щось ще потрібно зробити? — безневинним голосом запитувала пильна медсестра.

Надія Миколаївна була відверто невдоволена і відповідала роздратовано:

— Якщо буде треба, я тебе покличу. Йди, займайся своїми справами!

Але хитра дівчина, прикидаючись нетямущою, демонструвала турботу до хворої: то поправляла на ній ковдру, то мацала лоб. І лікарка змушена була перебувати там недовго. А останній раз Вікторія її прогавила. Це було вже після дванадцятої години. Вона завовтузилася в маніпуляційній, коли раптом відчула, ніби хто штовхнув у серце, — щось сталося! Надії Миколаївни ніде не було видно. Віка наважилася постукати в ординаторську, на ходу вигадуючи відповідний привід. Але він не знадобився, тому що ніхто не відгукувався. Кімната була порожня. Віка помчала в палату № 12а, куди перевели тяжкохвору. Риндіна стояла біля ліжка з шприцом у руці. І дівчину вразив вираз її обличчя: задоволено-злий. Хвора лежала на спині, а на відведеній убік руці блищала свіжа крапелька крові. Вона була бездиханна.

У Віки витріщилися очі.

— Надіє Миколаївно, — прошепотіла вона, — Ви її… убили?!

Риндіна різко обернулася.

— Ах, це ти, погань! Зараз отримаєш!

Вона підскочила до медсестри, схопила її за волосся, збивши шапочку, і що є сили засмикала. Віка ледве вирвалася і кинулася геть. Куди бігти? Що робити?! Дівчина була розгубленою. Але зараз — негайно з відділення, від жаху того, що сталося!

На її щастя, як їй тоді здалося, вона зіткнулася з Вадимом Миколайовичем, він якраз піднімався по сходах. Медсестра метнулася до нього.

— Вадиме Миколайовичу!

— Що сталося, Віко?!

— Там… там… Надія Миколаївна… Треба в міліцію… вона… вона… всіх убиває!

— Заспокойся! Тихо, тихо. Зараз все зробимо.

— Там хвора… вона її… ми давно стежимо… вона… Циркуль обхопив Віку за талію і швидко став спускатися з нею по сходах.

— Спокійно, спокійно. Зараз викличемо міліцію, а потім займемося Надією Миколаївною.

Але він попрямував чомусь не по коридору, а завів дівчину в темноту підсходового простору.

Не встигла Вікторія подивуватися, як відчула на своїх сонних артеріях сильні пальці, які її душать. В очах почало темніти — і все зникло.

Опритомніла вона уже тут, у підвалі. Сильно боліла голова і нило все тіло. Вона насилу пригадала всі попередні події і жахнулася. Спробувала встати, але зрозуміла, що прикована коротким ланцюгом. Поки очі звикли до темноти, наридалася вволю. А потім з'явився Циркуль. Це був вже не той знайомий лікар, спокійний і ввічливий, а суворий, навіть жорстокий чоловік.

— Сама в усьому винна, — сказав він їй. — Не треба сунути свого сопливого носа, куди не слід! Тепер доведеться розплачуватися. Подивимося, як розгортатимуться події в лікарні, може, і вийдеш звідси, якщо будеш правильно поводитися і тримати язик за зубами.

Був тут ще хтось інший, або навіть інші. Вікторія чула, як вони перемовлялися там, нагорі, але більше нікого в обличчя не бачила.

Віка, розповідаючи, тремтіла — чи то від холоду, чи від нервового збудження.

— Що ж тепер з нами буде, га, Васю? — вона заглядала мені в очі крізь підвальну сутінь. — Невже вони нас… уб'ють?

— У мене ніж є! — відповів я якомога впевненіше, відчуваючи себе відповідальним за свою дівчину, повним рішучості її захищати.

— А ти сказав кому-небудь, куди їдеш? Може, треба було в міліцію повідомити?

— А що міліція? — обурився я. — Ти ж бачила Касьянова! Підозрює у всьому невинних, ще й знущається на допитах! А толку від нього ніякого. Хто ж міг гадати, що все так обернеться?

Наверху почувся якийсь шум, метушня, потім якісь гучні голоси. Віка притиснулася до мене.

— Васю, я боюся!

— Не бійся, я з тобою!

— Вони прийшли по нас!

І справді, знову загримів замок, кришка підвалу піднялася й інший — знайомий до болю — голос запитав:

— Ви тут?

— Тут! — відповів я.

У підвалі спалахнуло світло, і ми примружилися, на мить засліпнувши.

— Виходьте, все скінчено.

Це був слідчий Касьянов.

РОЗДІЛ 28

Пройшов певний час, перш ніж ми знову змогли зібратися всі разом у кабінеті завідувача. Ми — це я з Вікою і Світланою, Ігор Петрович і слідчий Касьянов. Вікторія ще не зовсім відійшла від пережитого стресу — була блідою і принишклою. Зате Касьянов почував себе повністю впевненим, він сидів у кріслі шефа, розклавши перед собою папери.

— Ну що, сищики-аматори? — звернувся до нас капітан. — Пора, нарешті, об'єднати наші знання, щоб у всіх склалася цілісна картина ланцюга злочинних діянь, які відбулися. Зробімо так. Я розповім те, що відомо мені, а ви доповните мене. Якщо щось буде не зрозумілим, можете ставити запитання. Згодні?

Ніхто не заперечував. Слідчий неспішно, грунтовно повів свою розповідь, а ми перетворилися на слух.

Вадим Миколайович Хижняк завжди вважав, що з батьками йому не поталанило. Батька він пам'ятав погано — той то з'являвся в їхньому житті, то кудись зникав, поки не щез остаточно. Та й особливої не те що любові, а й простої прихильності між ними не було. Діти завжди дуже тонко відчувають, як хто до них ставиться. А батьку його нащадки явно заважали. У Вадима була ще сестра, старша на п'ять років.

— Настю! Прибери їх від мене! — нервово кричав горе-батько дружині, — бачиш, я зайнятий!

Чим він був зайнятий, Вадим до цих пір так і не зрозумів, але мати казала, що батько у них дуже розумний і зараз розробляє якісь новітні технології, проте його ніде не розуміють. У нього була вища технічна освіта, і напівграмотна дружина дуже цим пишалася. А бабуся, Софія Сергіївна, так оцінювала поведінку свого зятя:

— Собою він зайнятий. Дурна ти, Настю, давно його треба гнати втришия. Ледацюга він!

Батька постійно звідусіль «несправедливо», як він гучно заявляв, звільняли. І він довго відновлював сили між короткими проміжками тимчасової роботи, яку він просто прогулював. Він любив лежати на дивані, почитувати газетки і попивати пиво. До міцних напоїв, як не дивно, він ставився байдуже. Але мати, мабуть, сліпо любила свого недолугого чоловіка і вірила в його майбутній успіх, тому що стійко продовжувала утримувати і «дармоїда», як його називала Софія Сергіївна, і всю родину. Працювала вона в ресторані посудомийкою і завжди приносила додому багато всякої смачної їжі. Лише потім Вадим відчув від цього гіркий смак приниження. У його товаришів по школі були, як він вважав, порядні батьки, які забезпечували їх матеріально. А у нього в душі боляче палило, заважало жити почуття незадоволення власних бажань з домішкою чорної заздрості до інших. Він став дратівливим, мстивим, злим. Ця грудка образи вимагала виходу, але оскільки Вадим був хоч і рослим, але худорлявим хлопчиком і програвав в єдиноборстві з однолітками, то свою злість зганяв на молодших дітях і тваринах. Він почував якусь зловтіху, бачачи, як корчиться від болю бідна тварина, усвідомлюючи, що доля нещасної залежить від нього, Вадима. І ще він зрозумів у дитинстві, що добиватися свого можна не обов'язково у відкритому бою, а й нишком, непомітно для тих, хто тебе оточує, створюючи вигідні для себе ситуації. Він міг, наприклад, вкрасти якусь річ і підкласти її своєму кривдникові, помстившись тому, а самому бути осторонь. Або ж розпустити якісь плітки, зіштовхнувши лобами колишніх друзів, і тим самим назавжди посварити їх.

Роки летіли. Несподівано померла мати, що тягнула непосильний родинний тягар без моральної і матеріальної підтримки зниклого колись обожнюваного нею чоловіка. Сестра незабаром вискочила заміж за військового, і доля понесла її по всій країні. Вона зажила окремим життям. А Вадим залишився з бабусею. Софія Сергіївна по-своєму любила онука, жаліла, але він виріс примхливим, егоїстичним парубком, що вимагав, щоб все було, як хоче він. Вони часто сварилися, тому що бабусиної пенсії не вистачало навіть на необхідне. Підійшов термін, і Вадима забрали до армії. Минули ті часи, коли батьки, проводжаючи у військо свого недбайливого синочка, з полегшенням і надією говорили: «Нічого, армія зробить з тебе людину!». Іншою стала країна, а з нею — і Збройні сили. Там процвітала дідівщина. Перетерпівши приниження і знущання старослуживих перші півроку, Вадим сам став затятим «дідом», знущаючись з молодих солдатів. Ось де він потішив своє самолюбство, коли хлопці, сильніші і розумніші за нього, змушені були коритися його самодурству.

Повернувшись додому, Хижняк зазбирався до інституту. Парубок він був, загалом, недурний та й для демобілізованих існували пільги, так що Вадим до інституту вступив з першого разу. Але дивним було те, що він вибрав саме медицину. Адже це та галузь людської діяльності, де на першому місці стоять доброта, співчуття, милосердя. Але як і кого приймають до наших медінститутів? Хіба проводяться психологічні тести на професійну придатність? Хіба з абітурієнтами розмовляє психолог, що з'ясовує, чи готовий майбутній медик з усім запалом благородної душі допомагати хворим людям? Ні, для того, щоб стати студентом медінституту, треба всього лише показати міцні знання з фізики, хімії, рідної мови… Безперечно, потрібні певні базові знання, але ж це особливий навчальний заклад. Як, наприклад, Літературний інститут, де проводиться відбірковий творчий конкурс. Скільки благородних, безкорисливих людських душ залишилося за стінами інституту, що так і не зуміли реалізувати своєї мрії, інколи по декілька років поспіль намагаючись пробитися до лав студентів. Адже серед них більшість тих, хто вже попрацював у медицині, перевірив себе і знає цю роботу не з романтичних книжок. А ми ще дивуємося, звідки беруться байдужі корисливі медпрацівники!

А Вадиму подобалося різати, колупатися в рані, в крові, в гноєві. Він йшов у медицину заради хірургії, знаючи, що це грошова робота. За операції люди платитимуть. Ось тому Вадим Миколайович вирішив стати лікарем.

Життя з бабусею обтяжувало студента. Йому хотілося вольниці, роздолля — життєвого і матеріального. Але Софія Сергіївна своєю присутністю мимоволі стримувала його поривання. Коли він інколи приводив своїх однокурсників до себе, стара жінка бувала невдоволена галасом, метушнею і потім дорікала онукові. Вадим бачив, як хоч і важко, але привільно живеться його товаришам окремо від батьків. Хто був студентом і не жив у гуртожитку, той не пізнав сповна особливостей того життя. Але йому, як місцевому мешканцю, цього не дозволялося.

— Ось я скоро помру, — говорила старенька, — і все дістанеться тобі. Тоді вже живи, як хочеш.

Вадим і сам це розумів. Бабуся хворіла, стогнала, але… не вмирала. Ну не добивати ж її! Хоча така думка інколи приходила йому в голову, але він лякався її і гнав геть від себе. Проте у цьому були і позитивні аспекти. Софія Сергіївна наводила скрізь лад, годувала його. Вадим отримував стипендію та й трохи підробляв. Одружуватися він не збирався, хоча бабуся відкрито й натякала йому, що їй уже важко вести господарство. Після закінчення інституту його призначили хірургом в районну лікарню, але він зумів добитися дозволу залишитися в місті, мотивуючи це тим, що його самотня старезна бабуся — учасниця війни і потребує постійного догляду. Проте працювати хірургом у нього не задалося. Чи то у нього була важка рука, чи дуже вже затягнулася смуга невдач, але він провів серію невдалих операцій, які закінчилися смертю пацієнтів. До того ж з'ясувалося, що Вадим Миколайович вимагав наперед гроші у родичів хворих. Надійшла скарга в Міністерство охорони здоров'я. Її довго й принизливо розглядали. До суду справа не дійшла, але з хірургії йому довелося піти. Він влаштувався медстатистом, потім перекваліфікувався на терапевта.

Бабуся нарешті померла, але від цього — на жаль! — йому не стало легше. Усі клопоти домашнього господарства лягли на його непристосовані до цього плечі. І ось тут у його долі з'явилася Надія Миколаївна Риндіна.

— До цього моменту все зрозуміло? — Касьянов обвів всіх присутніх поглядом.

— Так, — закивали ми.

І треба ж, як все розкопав цей дійшлий слідчий! Прямо ціла біографічна повість вийшла. Я, та й, напевно, всі інші, цього всього й не знали.

— Ну а тепер, — сказав детектив, — переходимо до його теперішнього періоду життя і діяльності.

З Риндіною Вадим Миколайович познайомився на одній з лікарських конференцій. Їхні місця виявилися поруч. Вони поглянули один на одного і — як кажуть у таких випадках — між ними пробігла іскра. Чим так підкорив її наш герой, невідомо, але факт залишається фактом: незалежна, горда, іронічна Надія Миколаївна стає тихою і слухняною у присутності свого коханця. Недаремно говориться: кохання робить багатим серце, а розум — бідним. Можливо, тут позначилася і його манера стосунків з представниками слабкої статі. Він звик, щоби жінки завжди підкорялися і служили йому. Свою роль у цьому зіграла, безумовно, і чергова любовна криза, в якій перебувала велелюбна лікарка. А з Вадимом Миколайовичем вона відчувала себе спокійно й упевнено. Свої стосунки вони не афішували, навпаки, ретельно приховували — на те були свої причини. Надія Миколаївна через головного лікаря влаштувала свого протеже в приймальне відділення. На певному етапі він був задоволений таким варіантом. Але ставка лікаря невелика, і тому Хижняк, що скуштував уже смак лівих грошей, став шукати можливостей добувати «живу копійку». І нагода незабаром трапилася.

Якось після роботи Вадим Миколайович заскочив у кафе випити кухлик пива. Вільних столиків не виявилося, і він, попросивши дозволу, підсів до самотнього чоловіка. Слово за слово — зав'язалася бесіда. Вона легко виникає в таких закладах. Дізнавшись, що його співбесідник лікар, чоловік пожвавився і розповів таку історію.

Він з родиною тулиться в малогабаритній квартирі. У них двоє дітей — різностатеві підлітки. Місця катастрофічно не вистачає, просто задихаються у тісняві. А є у нього дід — «старий пер-довик», як висловився оповідач, живе сам у трикімнатній квартирі. Йому вже за вісімдесят, але чадить потихеньку. Які лише варіанти не пропонував йому онук: і продати квартиру, і розмінятися, і жити разом. Дід уперся і все — буду сам доживати у своєму будинку. Воно зрозуміло, мізки вже не ті, але ж і здоров'я слабке. Хворіє, страждає. Вони, звичайно, ходять до нього, наглядають. Але ось-ось терпець урветься!

— От Ви як лікар не могли б оглянути його і сказати: чи довго він протягне? А може, є такий укол, щоб він… і сам не мучився, і нас не мучив? Ми, звичайно, в боргу не залишимося.

Вадима Миколайовича взяла за живе ця історія. Він пригадав свої поневіряння з бабусею. Старі люди — як старі речі: стоять на шляху, захаращуючи прохід.

Вони тоді обмінялися телефонами. Лікар обіцяв подумати і чимось допомогти. А його самого захопила геніальна своєю простотою ідея. Скільки в місті подібних ситуацій? Купа! І можна й потрібно делікатно та безболісно вирішувати їх. Причому із солідною матеріальною вигодою для себе. Так би мовити, соціальна евтаназія.

Треба було все ретельно продумати й організувати. Схема така. Хворий через приймальне відділення поступає у лікарню на лікування. Тут його відповідним чином «готують» — стан його прогресивно погіршується. Це для того, щоб не викликати зайвих підозрінь. А потім робиться… контрольний укол. Усе. Але для здійснення цього наміру знадобляться помічники. Лікар із відділення і, бажано, медсестра. Риндіна, в принципі, підходила для цієї мети. Хоча вона йому, якщо чесно, вже трохи набридла. Ці постійні перепади настрою, вередування, депресії. Спочатку вона ковтала якісь пігулки, а потім Хижняк зробив їй кілька ін'єкцій наркотичної речовини, і вона приохотилася до неї. У Вадима Миколайовича був варіант виходу на наркотики, і він забезпечував її. Довго вмовляти Надію Миколаївну не довелося. Досить було натякнути, що для придбання зілля потрібні певні кошти, які вона повинна якось заробляти. А ось з медсестрою були проблеми. Адже саме вона повинна буде вводити непризначені ліки і в іншій дозі, доки хворий знаходиться в загальній палаті. Вибір припав на Поліну Аркадіївну. Літня жінка, що все життя пропрацювала медсестрою, вона, здавалося б, мала бути досвідченою і кваліфікованою. Але, затуркана родинними негараздами, заклопотана матеріальними проблемами, вона була неохайною і недбалою в роботі. А це особливо небезпечно в медицині. Вона могла просто забути виконати призначення лікаря або не виміряти температуру, а одного дня взагалі поставила клізму не тому хворому.

Були на неї скарги, і Віктор Тихонович неодноразово розмовляв з нею з цього приводу, попереджав. Але все — як з гусака вода. Отже, піймати її на черговому порушенні не викликало особливих труднощів. До того ж вона була нечиста на руку. Тягнула додому з відділення все, що погано лежало, здебільшого це були медикаменти, перев'язувальний матеріал, і продавала задешево сусідам, знайомим. Кілька разів зловивши порушницю на гарячому, Риндіна поставила її перед вибором: або вона виконує її особисті розпорядження з приводу деяких хворих й отримує за це матеріальну винагороду, або лікарка здає її з бебехами завідувачеві відділення і головному лікареві — і та летить з роботи! Коритіна погодилася. Так утворилася злочинна група.

Вадим Миколайович зв'язався зі своїм знайомим, дід поступив до лікарні і невдовзі помер. Отримавши чималий куш і поділившись зі спільниками, злочинний доктор підбадьорився. Він чекав нових замовлень, і вони поступили. Процес пішов. Але тут у відділення приходить новий лікар — Лопух Василь Васильович. Він, мабуть, щось випадково дізнається, запідозрює недобре і починає втручатися в налагоджений механізм, намагаючись провести власне розслідування.

РОЗДІЛ 29

— Ну, а зараз, — слідчий поглянув на мене, — я сподіваюся, Василь Васильович продовжить мою розповідь. І ми, нарешті, почуємо, як же це було насправді.

Тепер уже я став центром уваги, і в мене мимоволі спалахнули вуха. Але обличчя всіх виражали схвалення, а у Віки в очах навіть промайнули гордість за мене і захоплення, так що я тут же заспокоївся.

— Все закрутилося після того, — почав я, — як до мене несподівано звернулася хвора Пономаренко з палати Ігоря Петровича з проханням перевести її до мене, оскільки вона боялася, що її неправильно лікують і хочуть… убити! Неймовірне, немислиме припущення! Я тут же при ній проглянув її історію хвороби. Ні, все правильно, лікування призначено адекватне. Це можна було трактувати, як марення людини з порушеною психікою, коли б назавтра не з'ясувалося, що цій хворій вночі раптово зробилося погано, і вона померла. Випадковість? Збіг? Я поговорив з її донькою. Так, у мами були конфлікти із зятем, і саме він наполіг на госпіталізації, сам домовився з якимось доктором. І тоді я вирішив постежити за нашими лікарями. Насамперед за Ігорем Петровичем, бо це була його хвора, — ми обмінялися з Ігорем поглядами, і я з полегшенням відзначив, що він не ображається на мене, — і за Надією Миколаївною, оскільки Пономаренко померла на її чергуванні. Хоча Риндіна з незначною часткою ймовірності підходила на роль вбивці. Як я зрозумів, йшлося про доктора-чоловіка. Але для певномті я вирішив підозрювати всіх лікарів нашого відділення. Окрім одного, в невинності якого я був абсолютно упевнений. Окрім себе! — я зухвало поглянув на Касьянова, але він спокійно витримав мій погляд. — Треба було уважно придивитися до палати інтенсивної терапії — № 12а, — продовжив я, — адже саме там гинули хворі. Хоча, зазвичай, всіх тяжкохворих переводили туди. Але, погодьтеся, в палаті на одне ліжко зручніше непомітно провертати всілякі чорні справи. І ось незабаром сюди знову поступає хвора, стан якої теж раптово погіршується. На її щастя, в ту ніч чергував я. Усе начебто було спокійно, але коли я несподівано навідався до своєї підопічної, там уже знаходилася Поліна Аркадіївна. Вона збиралася ввести хворій велику дозу гормону, який різко підвищує артеріальний тиск. А враховуючи вік пацієнтки та її гіпертонічну хворобу, швидше за все, це привело б до розриву склерозованих судин і до смерті.

— Чому ж Ви приховали це від слідства? — обурився Касьянов.

— А що повідомляти? — заперечив я. — Ви ж самі тільки-но говорили, що за нею тягнулася слава недбалої медсестри, яка могла випадково переплутати ліки. Вона так щиро просила заради дітей нікому нічого не казати, що я, чесно кажучи, завагався в навмисності її дій. Бентежило мене лише те, що порожні ампули вона все-таки не забула згребти собі в кишеню. Тому я вирішив увечері з нею суворо поговорити, пригрозивши, в разі чого, повідомити все начальству. Але вранці того ж дня її зарізав п'яний чоловік або хтось там ще.

— От якраз чоловік тут і ні до чого, — перехопив у мене естафету розповіді капітан. — Його в цей час і вдома не було. Але — все по порядку.

Злякана викриттям медсестра докладає Риндіній. Та — шокована. І біжить до Хижняка. Той закликає заспокоїтися і обіцяє все залагодити. А сам гарячково намагається вирішити, що ж робити? Чи застав цей Лопух Поліну Аркадіївну випадково, чи стежив за нею? Якщо стежив, то звідки про це знає? Чи повідомив він начальство або міліцію? І які взагалі має наміри? Треба було терміново переговорити з Коритіною, з'ясувати всі деталі. Хоча медсестра і не знала про роль Вадима Миколайовича в цій справі, але якщо її заарештують, вона, звичайно ж, видасть Риндіну, а та, швидше за все, і його. Цього не можна було допустити. Треба було діяти негайно. Хижняк цього ж ранку вирушає до Коритіної додому за адресою, яку повідомила йому Риндіна.

Поліна Аркадіївна злякалася, відчинивши двері. Вона подумала, напевно, що Василь Васильович все-таки розповів про те, що сталося головному лікареві, і той прислав свого представника. Але Вадим Миколайович заспокоїв її:

— Я до Вас за дорученням Надії Миколаївни. Вона просила допомогти Вам у неприємній ситуації.

Коритіна пускає його у квартиру, і вони йдуть на кухню. Після нічного інциденту і домашнього «концерту», вона, природно, заснути не змогла і займалася приготуванням їжі.

— У мене до Вас відверта розмова, — сказав лікар. — Нам ніхто не перешкодить? Вдома хтось є?

— Ні, син у школі, а чоловік пішов до свого дружка пити горілку. Прийде не раніше ніж години за три.

Хижняк намагається прояснити ситуацію. Але Коритіна нічого толком розповісти не може, перелякана, не хоче більше цим займатися і має намір, якщо приїде міліція, все розповісти. Він поривається її урезонити, але у неї починається істерика. Тоді він хапає ніж, що лежав на столі, і б'є її з розмаху по горлу. Та обм'якає і валиться на підлогу. Доктор холоднокровно констатує смерть. Тепер треба щось вирішити зі знаряддям вбивства і обставити все як родинну сварку. Якщо стерти з ножа відбитки своїх пальців, то там взагалі не буде жодних. Навряд чи б п'яний чоловік став займатися цим. Тоді Хижняк діє таким чином. Він ретельно миє його і кладе до шухлядки столу, а звідти, не залишаючи слідів, дістає інший ніж, вимазує його лезо в кров і залишає біля трупа. І хоча говорять, що завжди хтось щось бачив, цього разу всезнаючі сусіди прогавили. Убивця пішов з місця злочину непоміченим.

А чоловік, який справді прийшов через кілька годин, що називається на «автопілоті», попрямував до свого лігвища — дивану, навіть не заглянувши на кухню, де в цей час лежала його мертва дружина.

Увечері того ж дня, під час чергування, Хижняк йде у відділення і розмовляє з Василем Васильовичем, намагаючись «промацати» його. Надія Миколаївна теж за його дорученням розмовляє з Лопухом, ненав'язливо наштовхуючи його на думку, що інцидент з Коритіною — випадковість, і характеризує її як розсіяну, непрофесійну медсестру. Але начебто все нормально. Василь Васильович не виявляє активності, не б'є на сполох. І офіційна версія — побутове вбивство дружини п'яним чоловіком на грунті ревнощів — сповна їх влаштовує. Злочинці вирішують, що все зійшло їм з рук.

Через деякий час Хижняк вирушає додому до Конєвої доробляти свою чорну справу. «Жалісливий» онук, що наглядає за хворою бабусею, рекомендує його як класного лікаря і свого знайомого. Той оглядає її, пропонує курс лікування, сам особисто робить укол та йде собі. Невдовзі старенькій робиться погано і без надання допомоги вона помирає. Трохи згодом онук викликає бригаду «швидкої допомоги». Ті констатують смерть і рекомендують завтра вранці звернутися у поліклініку за довідкою про смерть. Що родич і робить. Там добре знають цю хронічну хвору і без усіляких сумнівів виписують документ. Справу зроблено. Але згодом переляканий онук повідомляє Хижняку, що до них додому навідувався лікар Василь Васильович і цікавився долею його бабки.

Касьянов поглянув на мене, ніби вимагаючи пояснень.

— Так, — сказав я. — Після Ваших витончених бесід і натяків на мою причетність до злочину я зрозумів, що довести свою невинність я зможу тільки тоді, коли відшукаю справжнього вбивцю. Я пішов на квартиру Конєвої, щоб поговорити з нею. Але там уже господарював її онук і нічого цінного я від нього не почув. Зате у цьому випадку сусіди виявили пильність. Подруга хворої, що живе у квартирі навпроти, забігала до неї на хвилинку, і повідомила мені, що до Серафими Андріївни, мабуть, приходив новий дільничний терапевт. Але в поліклініці, куди я звернувся, з'ясувалося, що їхню дільницю обслуговує лікар-жінка і що викликів від Конєвої не надходило. Значить, вирішив я, тут діяв все той же «чорний доктор», і він — чоловік. Це міг бути або Вербовий, або Шерстюк. На Циркуля я тоді й не подумав.

— Ось! — сказав слідчий. — А Хижняк вирішує скомпрометувати Вас, щоб, по-перше, Вам ніхто не повірив, а по-друге, якщо вийде, взагалі прибрати Вас з лікарні. І ще — посварити Вас із Вашою дівчиною, — ми мимоволі переглянулися з Вікою. — Так-так, він був дуже добре обізнаний про вашу дружбу. Хижняк придумує хід з ремонтом холодильника, споює Вас, доливаючи непомітно горілку в пиво. А потім, наче ненавмисне, повідомляє про зв'язок Ігоря Петровича з Вікторією. Ви засмучені і вже самі вимагаєте спиртного. А йому лише цього й треба. Потім він діє за заздалегідь наміченим планом. Везе Вас на квартиру до дівок легкої поведінки, кладе одну з них з Вами в ліжко і фотографує пікантну сцену. А наступного дня ці фотографії опускає в поштову скриньку Вашої подруги.

Касьянов витримав паузу, щоб я трохи прийшов до тями від підлоти цієї людини, потім додав:

— Надалі Хижняк виявляє удавану турботу, рятуючи Вас від похмілля, і з радістю дізнається, що його план спрацював: Ви поскандалили у відділенні, і Вас виганяють з роботи.

Мені стало соромно за те, що я незаслужено образив свого завідувача і що він постраждав через мене. Напевно, щось подібне відчула й Віка, тому що вона раптом запитала:

— А хто і за що вбив Віктора Тихоновича?

— А чому Ви вирішили, що його вбили? — здивувався слідчий.

— Він живий?! — вигукнули ми всі разом.

— Живий. Але про нього окрема розмова. Ми торкнемося цього трохи пізніше. Просто тут переплелися дві історії, одна з яких стосується особисто Шерстюка.

Капітан знову поглянув на мене.

— Василю Васильовичу, скажіть, як Ви довідалися, де перебуває Вікторія?

— Випадково. До мене у палату поступила хвора з гіпертонічним кризом. Вона — донька Пономаренко: ну, тієї хворої, що до мене приходила, а потім загинула. По чоловікові вона — Рикова.

— Ясно, — кивнув головою Касьянов.

— Вона і розповіла, що її чоловік з якимось доктором тримають у них на дачі дівчину. Я відразу відчув, що це Віка! А як Ви дізналися? — у свою чергу запитав я.

— Бо ми за Вами поїхали. На той час ми вже стежили за Вашими діями. І нас дуже здивувало, що Ви раптом серед білого дня зірвалися з роботи і кудись помчалися. А тепер послухаймо дівчину, — і ми разом зі слідчим подивилися на Віку. — Що сталося тієї ночі у відділенні? І як Ви стали заручницею?

Вікторія захвилювалася, але переказала все чітко: і про події у палаті, і про Циркуля. Все, аж до того моменту, як я знайшов її у підвалі.

— Та-ак, — поспівчував їй захисник правопорядку. — А зараз я висвітлю цю тему з іншого боку.

З Віктором Риковим Хижняка звів його перший замовник. Віктор хотів якось тихо, без розголосу позбавитися тещі, а тут трапилася така нагода. Парубок він був беручкий, займався всім, що приносило гроші. Після вдалого для них перебігу подій Риков зметикував, що можна поставляти для доктора клієнтів, маючи з цього свою частку доходу.

Замовлення були, але Хижняк розумів, що потрібно трохи почекати. Та й підшукати заміну Коритіній. А тут у відділенні почали зникати коштовні речі, гроші. Надія Миколаївна своїм досвідченим оком відразу вичислила Наталію, нову медсестру. Підстерегла її і підім'яла під себе. Звичайно, їй не роз'яснювалося, що вбиватимуть хворих, ні, просто треба буде за вказівкою лікаря зробити додатковий укол.

Нарешті у відділенні створилися сприятливі умови: шеф кудись зник, Лопух був у трансі, а Риндіна заступала в нічні зміни. Та і треба було щось робити із хворою, яку вже замовили на вбивство: або виписувати, або…

Того вечора Риндіна раптом зажадала додаткової дози наркотику. «Немає! — відповів Хижняк, — зробиш справу — тоді й отримаєш». Все начебто ішло за планом, але плуталася під ногами Вікторія. А Наталія, побачивши, яким був результат після введення нею препарату, перелякалася і навідріз відмовилася співпрацювати далі. Довелося Риндіній самій робити заключний укол. І саме в цей момент у палаті раптом з'явилася ця докучлива медсестра! Від люті лікарка готова була ухекати і цю пронозу, але та вирвалася і кудись побігла. Та недалеко. У цей час Хижняк піднімався сходами у відділення, щоб проконтролювати ситуацію. Вікторія кидається до нього по допомогу. Доктор вмить зорієнтувався — позбавляє її свідомості і вводить наркотик. Наталію залякують, примушуючи мовчати. А з Надією Миколаївною вони вигадують план, у якому перекручують усе навпаки. Хижняк по телефону терміново викликає Рикова, і той таємно переправляє безпорадну медсестру до себе на дачу.

Та з нею треба було щось робити. Ще й Риков квапив: казав, що вже небезпечно тримати там дівчину — дружина, мовляв, про щось здогадується. Проте відпустити Вікторію — означало підписати собі смертний вирок. І Хижняк вирішує її прибрати. Вони їдуть з Риковим на дачу і на своє здивування застають там і Василя Васильовича Лопуха. «Ну що ж, — злорадствує чорний доктор, — одним ударом — усі проблеми!».

Але тут з'явилися ми, — скромно закінчив слідчий. — А далі все було справою техніки.

Усі сиділи мовчки, приголомшені почутим. А я дивився на свого докучливого, дійшлого знущальника, якого ще недавно терпіти не міг, і відчував на душі таку щиру вдячність, що аж сльози навернулися на очі. Його ж риси обличчя — раніше неприємні — стали мені такими милими, дорогими. Я встав і просто потиснув йому руку.

— А що ж сталося з нашим шефом? — нарешті подав голос і Ігор Петрович, який увесь цей час мовчки сприймав неймовірну для нього інформацію.

Касьянов потовкся у кріслі, зручно вмощуючись, і був, як завжди, непередбачуваний.

— Ця історія почалася ще в Африці. Там свого часу в одній із країн працював Віктор Тихонович Шерстюк. Але пропрацювавши там лише рік, доктор зазбирався додому, на батьківщину. Причиною усього стала його занадто ревнива дружина. Вона вимагала категорично: повертайся і все! Чи хтось із «доброзичливців» написав їй, що зв'язався, мовляв, Ваш неблаговірний з розпусною медсестрою, і просто жаль дивитися, як руйнується порядна родина; чи то її бурхлива фантазія малювала в уяві нестерпні картини. Коротше, питання було поставлене ребром: або вона, або Африка! Шерстюк вибрав дружину. Його колеги, скориставшись такою оказією, просили передати своїм рідним валюту. На той час були певні проблеми з передачею грошей на батьківщину. Сума зібралася пристойна.

— А як же я їх впізнаю? — хвилювався Віктор Тихонович.

— Не турбуйся, — заспокоювали його, — тебе обов'язково зустрінуть в аеропорту. Але дай про всяк випадок свій телефон і адресу.

Доля інколи таке виробляє з нами! І справді, вони таки розминулися! Літак затримався з вильотом на два дні, та і прилетів пізно вночі, так що його ніхто не зустрів. Мабуть, не дочекалися, бо всі були з інших міст.

— Пусте! — особливо не засмутився Шерстюк, — Зв'яжуся з хлопцями і залагоджу це питання.

Але вдома Віктора Тихоновича чекав черговий сюрприз його невгомонної дружини. Вона вже все вирішила і влаштувала: знайшла роботу в іншому місті і навіть домовилася за обмін квартири. Правда, якийсь хитромудрий, потрійний або навіть четвертний. Робити було нічого, довелося підкорятися. А потім — закрутився, завертівся у нових проблемах і про гроші згадав лише через якийсь час. Але так ніхто і не відгукнувся. Та і куди? Спочатку Віктора Тихоновича мучили докори сумління, він намагався щось зробити, але зв'язок було втрачено. А потім гроші дуже доречно згодилися. Він вже майже забув про цю історію, та одного дня, зовсім недавно, в його кабінет постукали.

— Дозвольте?

До кабінету увійшов якийсь незнайомий чоловік. «Напевно, родич когось із хворих», — вирішив Віктор Тихонович.

Відвідувач уважно поглянув на нього і повільно виголосив:

— Ну, здрастуй, докторе Вікторе.

Шерстюк похолов. Так його називали в африканській країні. Це був хірург з його шпиталю. Той не кинувся битися, не став з'ясовувати стосунки, а просто презирливо оглянув зляканого злодія і поставив ультиматум: протягом тижня повернути йому потрійну суму вкрадених грошей.

Як не намагався Віктор Тихонович, але зібрати таку кількість валюти він не зміг. При повторній зустрічі благав продовжити термін ще на місяць. Хірург погодився перенести термін повернення, але дав лише тиждень. Та вже через день у квартирі Шерстюків побували «гості». Він зрозумів, що йому не повірили і шукали схованку. А опісля (це було того дня, коли він відлушпетив Василя Васильовича) йому раптом зателефонували і викликали для розмови. Там його захопили і незабаром зажадали у його дружини викупу. Та в неї вистачило розуму звернутися до міліції. При передачі грошей африканського доктора і його помічників затримали.

Ось така історія, — закінчив слідчий.

ЗАКЛЮЧНЕ СЛОВО

Минув ще деякий час, і ми трохи відійшли від усіх цих подій. Хоча наслідки їх ще тягнуться і до кінця не вирішилися. Циркуль з Риндіною перебувають під слідством, незабаром буде суд. Своє рішення він винесе і стосовно інших злочинних учасників. Шерстюки свою заяву забрали, шеф все розпродає і, здається, знову збирається за кордон — треба віддавати борги. Ігор Петрович тепер — наш чинний завідувач, ми з ним у відділенні поки що вдвох, хоча до нас вже оформляється нова молода лікарка. Я здружився з Вікиною бабусею, вона вважає мене рятівником її улюблениці. Тепер я у них бажаний гість: Ганна Петрівна пригощає мене всілякою смакотою. І скажу вам по секрету: вчора ми з Вікою віднесли заяву до загсу. Ви не повірите, але прізвище у моєї дівчини — Лапушкіна! Як ви вважаєте, такий варіант пасує нашій майбутній родині?

Кінець

Content

Іван Дубінін
КОНТРОЛЬНИЙ УКОЛ

ПЕРЕДНЄ СЛОВО

РОЗДІЛ 1

РОЗДІЛ 2

РОЗДІЛ 3

РОЗДІЛ 4

РОЗДІЛ 5

РОЗДІЛ 6

РОЗДІЛ 7

РОЗДІЛ 8

РОЗДІЛ 9

РОЗДІЛ 10

РОЗДІЛ 11

РОЗДІЛ 12

РОЗДІЛ 12а

РОЗДІЛ 14

РОЗДІЛ 15

РОЗДІЛ 16

РОЗДІЛ 17

РОЗДІЛ 18

РОЗДІЛ 19

РОЗДІЛ 20

РОЗДІЛ 21

РОЗДІЛ 22

РОЗДІЛ 23

РОЗДІЛ 24

РОЗДІЛ 25

РОЗДІЛ 26

РОЗДІЛ 27

РОЗДІЛ 28

РОЗДІЛ 29

ЗАКЛЮЧНЕ СЛОВО