Алма Катцу

Глад

На Брус, моя съпруг

Пролог

Април 1847 година

Всички бяха съгласни, че изминалата зима беше тежка — една от най-тежките, които си спомняха. Толкова, че някои от индианските племена — пайутите и миуоките — бяха принудени да слязат от планините. Горе нямаше никакъв дивеч и по петите ги следваше безмилостен глад; биваците, които оставаха след тях, бяха нашарени с черни следи от огнища, от които не се разнасяше миризма на печена храна — като тъмни очи по земята.

Някои от пайутите дори твърдяха, че са видели полудял бял човек, който е успял да преживее тази адска зима — бяха го зърнали да се носи по замръзналото езеро като призрак.

Това сигурно беше този, когото търсеха — мъж на име Луис Кесибърг. Последният известен оцелял от трагедията, сполетяла групата на Донър. Бяха изпратили спасителен отряд, който да открие Кесибърг и да го върне жив, ако това изобщо бе възможно.

Беше средата на април, но снежната покривка стигаше до гърдите на конете им; наложи се да ги оставят в ранчо наблизо и да продължат пеша.

След като превалиха хребета, до езерото им оставаха три дни надолу по склоновете на планината. Пролетта означаваше кал — много кал — но по високите места все още владееше зима и дебела бяла завивка покриваше земята. Снегът беше коварен: под него дебнеха пукнатини и неочаквано стръмни скали, и криеше тайни. Човек си мислеше, че е стъпил здраво на краката си, но беше само въпрос на време почвата под него да пропадне.

Спускането се оказа много по-трудно дори от онова, което бяха очаквали — снегът бе подгизнал и хлъзгав, изпълнен с противоестествено желание да ги повлече и да ги погребе под себе си.

Колкото повече наближаваха езерото, толкова по-тъмно ставаше наоколо — дърветата се издигаха невероятно високо и закриваха върховете на планините, а слънчевите лъчи не можеха да пробият през короните им. От пораженията по тях се виждаше колко много бе наваляло: клоните им бяха прекършени от снега, а кората им беше обелена на трийсет-четирийсет стъпки нагоре по дънерите. Близо до езерото цареше злокобна тишина. Не се чуваше съвсем нищо — нито птичи песни, нито плясък на водни птици, кацащи върху водата. Не се чуваше нищо друго освен тежките им стъпки и още по-тежкото им дишане, а от време на време — пукот от топящия се сняг наоколо.

Първото нещо, което усетиха, когато пред очите им се надигна мъглата над езерото, бе зловонието — всичко наоколо вонеше на мърша. Тежката смрад на гниеща плът се смесваше с боровото ухание във въздуха, така че им беше трудно да дишат, докато се приближаваха към брега. Миризмата на кръв, с характерния привкус на желязо, сякаш извираше отвсякъде — от земята, от водата и от небето.

Бяха им казали, че оцелелите са живеели в една изоставена колиба и в два заслона, единият от които бе издигнат до голяма канара. Откриха колибата бързо, като поеха покрай брега на езерото, по което пробягваха вълнички под ленивата мъгла. Тя се издигаше самотна, по средата на една неголяма поляна. Несъмнено беше изоставена, но те не можеха да се отърсят от усещането, че не са сами, все едно вътре ги чакаше някой — като в някаква страховита приказка.

Лошото предчувствие бе пропълзяло в душите на мъжете от отряда, а нервите им бяха изопнати от неестествената миризма във въздуха. Те бавно доближиха колибата, насочили пушки.

По снега бяха разхвърляни неща, които не очакваха да видят тук: джобен молитвеник с панделка за отбелязване на страниците, която потрепваше на вятъра.

Пръснати човешки зъби.

И друго, което приличаше на човешки гръбначни прешлени, оголени до костта.

Лошото предчувствие ги задавяше и притискаше очите им. Някои от тях отказаха да продължат. Вратата на колибата бе вече точно пред тях, а на стената до нея бе подпряна брадва. После вратата се отвори сама.

Юни 1846 година

Първа глава

Чарлс Стентън вярваше, че на света няма нищо по-хубаво от едно гладко бръснене.

Тази сутрин беше застанал пред голямото огледало, завързано отстрани на фургона на Джеймс Рийд. Прерията се простираше във всички посоки около него като безкрайно покривало, набръчкано от вятъра: миля след миля бизонска трева, прекъсната единствено от силуета на червената кула на Чимни Рок, която стърчеше като страж в далечината. Когато присвиеше очи, керванът му приличаше на редица от детски играчки, пръснати сред необятната пустош — незначителен и мимолетен, сякаш всеки миг можеше да се стопи от погледа, без да остави следа от присъствието си.

Той се обърна към огледалото и вдигна острието към ръба на челюстта си, като си припомни една от любимите фрази на дядо си: „Лошият човек се крие зад брадата си като Луцифер“. Стентън познаваше много мъже, които нямаха нищо против да се бръснат с добре наточен нож — и дори няколко, които използваха брадвичка — но самият той не беше готов да направи компромис с правия бръснач. Допирът на студения метал по гърлото му не го притесняваше. Напротив, дори му допадаше.

— Не вярвах, че си суетен човек, Чарлс Стентън — обади се някой зад гърба му. — Но като нищо можех да си помисля, че се възхищаваш на отражението си.

Едуин Брайънт пристъпи към него, държейки канче с кафе. Усмивката му веднага помръкна.

— Кървиш — отбеляза той.

Стентън сведе поглед към острието на бръснача. Беше почервеняло. Той погледна отражението си в огледалото и видя дълбока резка на шията си, дълга цели три пръста — там, където бе опрял бръснача преди малко, толкова остър, че не беше усетил нищо. Стентън бързо дръпна кърпата, преметната на рамото му, и притисна раната.

— Явно ръката ми се е отплеснала — каза той.

— Седни — нареди му Брайънт. — Дай да видя. Все пак имам малко опит като лекар.

Стентън отстъпи от протегнатата му ръка.

— Нищо ми няма — каза той. — Просто неприятен инцидент.

Точно това беше цялото им проклето пътуване, казано с две думи. Един неочакван „неприятен инцидент“ след друг.

Брайънт сви рамене:

— Щом казваш. Вълците подушват кръвта от две мили разстояние.

— Какво мога да направя за теб? — попита го Стентън.

Знаеше, че Брайънт не бе изминал пеша цялата дължина на кервана само за да си поговорят — не и сега, когато се приготвяха да впрягат животните, за да потеглят. Около тях се беше възцарил обичайният сутрешен хаос. Водачите на фургоните отвеждаха воловете и земята се тресеше под тежестта на копитата им. Мъжете събираха палатките си и ги товареха или гасяха лагерните огнища с пясък. Във въздуха се носеха крясъците на децата, които носеха кофи с вода, така че семействата им да имат какво да пият и с какво да се мият през деня.

Стентън и Брайънт се познаваха отскоро, но бяха завързали бързо дружба помежду си. Групата, с която пътуваше дотогава Стентън — неголям керван, който беше потеглил от Илинойс и се състоеше най-вече от членовете на семействата на Донър и Рийд — наскоро се бе присъединила към друга, много по-голяма група заселници, предвождани от пенсиониран военен на име Уилям Ръсел. Двата кервана се бяха срещнали недалеч от град Индипендънс в щата Мисури, а Едуин Брайънт пръв от хората на Ръсел бе се представил на Стентън и бе започнал да общува с него — може би защото и двамата бяха ергени във върволицата, състояща се най-вече от женени мъже със семействата им.

На външен вид Едуин Брайънт представляваше пълната противоположност на Стентън. Последният бе висок и силен, без да полага специални усилия за това. През целия му живот го бяха поздравявали за външния му вид. Дължеше го изцяло на майка си, поне доколкото можеше да определи. Беше наследил от нея гъстата, вълниста тъмнокестенява коса и одухотворените ѝ очи.

„Лицето ти е дар от дявола, момче, така че да вкарваш другите в грях.“ Това беше друга от мъдростите на дядо му. Веднъж бе разбил физиономията на Стентън с токата на колана си, може би в опит да прогони дявола, който виждаше там. Безуспешно. Стентън не беше изгубил нито един зъб, а носът му бе зараснал. Дори белегът на челото му се бе стопил. Дяволът, поне според него, не си беше отишъл.

Брайънт сигурно бе с цяло десетилетие по-възрастен от него. Работил с години като вестникар, не беше толкова корав, колкото повечето от другите мъже от кервана — фермери, дърводелци или ковачи, които се прехранваха с тежък физически труд. Зрението му беше слабо и почти постоянно носеше очила. Изглеждаше неизменно раздърпан и разрошен, сякаш мислите му винаги бяха другаде. Но не можеше да се отрече, че умът му сече — може би повече, отколкото на всеки друг наоколо. Беше признал, че на младини е чиракувал няколко години при един доктор, но не искаше да го нарочват за лекар.

— Погледни — каза му Брайънт, като подритна туфа трева в краката им, вдигайки облак прах. — Забеляза ли? Тревата е твърде суха за това време на годината.

Вече от няколко дни пътуваха през равнината, а до хоризонта не се виждаше нищо друго освен висока прерийна трева и храсталаци. От двете страни на пътя им, в далечината, се издигаха песъчливи хълмове в златисто и розово — понякога изваяни от вятъра като пръсти, които сочеха право към небето. Стентън приклекна и отскубна няколко стръка трева. Бяха къси, не повече от девет-десет пръста, но вече избледнели до убито зеленикавокафяво.

— Явно наскоро е имало суша — каза той.

Изправи се и изтупа пръстта от ръцете си, като вдигна поглед към прашната виолетова завеса на хоризонта. Равнината сякаш се простираше до края на света.

— А ние току-що навлязохме в прерията — изтъкна Брайънт.

Беше ясно какво искаше да каже: може би скоро нямаше да има достатъчно трева за впрегатните волове и добитъка. Трева, вода и храна: това бяха трите неща, от които се нуждаеше един керван.

— Условията са по-тежки, отколкото си представяхме, а все още ни предстои дълъг път. Виждаш ли онези планини в далечината? Това е само началото, Чарлс. Зад тях има други — както и пустини, и прерии, и реки, по-широки и по-дълбоки от всички, които сме прекосили досега. И стоят между нас и Тихия океан.

Стентън беше чувал вече тази тирада. Брайънт не говореше за почти нищо друго, откакто преди два дни бяха стигнали до траперската колиба в Аш Холоу. Празната барака бе превърната в нещо като граничен пост за пионерите, които прекосяваха прерията — бяха започнали да оставят в нея писмата си, така че следващият пътник, който мине оттам по пътя си на изток, да ги отнесе до някоя истинска пощенска станция. Много от тези писма бяха просто сгънати парчета хартия, мушнати под някой камък с надеждата, че в крайна сметка ще достигнат до получателя си, останал далеч назад у дома.

Видът на всички тези писма породи необяснима утеха у Стентън. Сториха му се като доказателство за куража на заселниците, за любовта им към свободата и за жаждата им да постигнат нещо повече, независимо от всички рискове. Но Брайънт се беше разтревожил. „Виж колко са много. Може би цели дузини, дори стотици. И всички заселници, които са ги оставили, са ни изпреварили по същия маршрут. Ние сме сред последните, които са потеглили този сезон, а ти знаеш какво означава това, нали?“

Стентън не му беше отговорил.

„Може би сме закъснели. Когато дойде зимата, планинските проходи ще станат непроходими, а по високите места студовете настъпват по-рано.“

— Търпение, Едуин — каза му Стентън. — Едва-що оставихме Индипендънс зад гърба си, а…

— А вече е средата на юни. Движим се твърде бавно.

Стентън отново преметна кърпата на рамото си и се огледа. Слънцето беше изгряло преди няколко часа, а те все още не бяха потеглили. Навсякъде около него се виждаха семейства, които още не бяха приключили със закуската си, събрани около догарящите лагерни огньове. Видя майки, които си бъбреха, докато дундуркаха бебетата си. Момче си играеше с някакво куче, вместо да прибира воловете на семейството си от паша.

— Как да им се сърдиш в това прекрасно утро? — подхвърли весело той.

След няколко седмици по фургоните никой не се силеше да продължи. Половината от мъжете в кервана бързаха единствено когато трябваше да отворят някое царевично уиски. В отговор, Брайънт само се навъси. Стентън се потърка по врата.

— Така или иначе, Ръсел е човекът, с когото трябва да говориш за това.

Брайънт се намръщи, докато се навеждаше да си вземе канчето.

— Вече говорих с него и той се съгласи с мен, но не прави нищо по въпроса. Не може да откаже на никого. Нали си спомняш как по-рано през седмицата разреши на онези мъже да отидат на лов за бизони, а после целият керван седя на място два дни, докато опушат и изсушат месото?

— Това месо може да ни потрябва по-нататък по пътя.

— Гарантирам ти, че ще срещнем и други стада бизони. Но никога няма да си върнем изгубените дни.

Стентън виждаше смисъла в думите на Брайънт и не искаше да спори с него.

— Добре. Тази вечер ще дойда с теб и двамата заедно ще се срещнем с Ръсел. Ще го накараме да разбере, че говорим сериозно.

Брайънт поклати глава.

— Омръзна ми да чакам — каза той. — Точно това дойдох да ти кажа: смятам да оставя кервана. Няколко души ще продължим заедно, на коне. Колоната се движи твърде бавно. Разбирам защо семейните мъже трябва да пътуват с фургоните си. Те имат малки деца, както и стари и болни роднини, за които да се грижат. Имат и вещи, които са натоварили. Не им се сърдя, но и не съм съгласен да ме държат за заложник.

Стентън си помисли за собствения си фургон и двата вола, впрегнати в него. Беше похарчил почти всички пари от продажбата на магазина си, за да се подготви за това пътуване.

— Разбирам те — каза той.

Очите на Брайънт искряха зад стъклата на очилата му.

— Онзи ездач, който пристигна снощи, ми разказа как индианците от племето уашоу все още са на юг от обичайните си територии за паша — на около две седмици напред по пътя на заселниците. Не искам да рискувам да ги изпусна.

Брайънт се смяташе за нещо като любител антрополог и уж пишеше книга за вярванията на различните индиански племена. Беше в състояние да говори с часове за индианските легенди — за говорещи животни, коварни божества и духове, които обитават земята, вятъра и водата — и разказваше с такава охота, че някои от заселниците бяха започнали да се съмняват в него. Колкото и да се забавляваше Стентън с историите на Брайънт, той не забравяше, че някои от тях можеха да изплашат до смърт обикновените християни, отгледани единствено с притчите от Библията, които едва ли щяха да разберат защо един бял човек се вълнува толкова дълбоко от вярванията на туземците.

— Знам, че тези хора са ти приятели. Но все пак, за бога… — продължаваше Брайънт.

Когато някой въпрос го вълнуваше, беше много трудно да го накараш да смени темата.

— Защо са решили, че трябва да вземат със себе си цялото си имущество, когато потеглят за Калифорния?

Стентън не сдържа усмивката си. Знаеше за какво говори Брайънт, естествено: за големия, изработен по поръчка фургон на Джордж Донър — истинска шхуна на прерията. Цял Спрингфийлд говореше само за него, когато го изработиха, а сега и целият керван. Фургонът бе удължен с още няколко стъпки, така че да има място за пейка за сядане и покрита товарна площ. Беше оборудван дори с малка печка на дърва, а коминът стърчеше през нарочен отвор в платнището на покрива.

Брайънт кимна към лагера на семейство Донър.

— Питам се как изобщо си мислят, че ще прекосят планините с нещо подобно? Това е истински бегемот. Дори да впрегнат четири вола, пак няма да им бъдат достатъчни, за да го изтеглят по стръмните склонове. И за какво? За да може Савската царица да пътува комфортно.

За краткото време, откакто групата от Спрингфийлд се беше присъединила към по-голямата на Ръсел, Едуин Брайънт бе развил здравословна неприязън към Тамсен Донър и не правеше никакъв опит да го прикрие.

— Поглеждал ли си вътре? Прилича на покоите на Клеопатра — с пухена постелка и копринени чаршафи.

Стентън се ухили. Семейство Донър в действителност не нощуваше така; фургонът им беше натоварен с вещите от домакинството им — включително чаршафи и завивки — точно както фургоните на всички останали. Брайънт бе донякъде склонен да преувеличава в праведното си възмущение.

— Смятах Джордж Донър за умен мъж — продължи той. — Но явно съм сгрешил.

— Можеш ли да го виниш за това, че иска да зарадва жена си? — попита Стентън.

Искаше му се да смята Джордж Донър за свой приятел, но вече не можеше. Не и след като знаеше с какви хора беше свързан.

А сега, все едно не му беше достатъчно тежко, не успяваше да откъсне очи от жена му. Тамсен Донър бе поне с двайсет години по-млада от своя съпруг и бе омагьосващо красива — може би най-красивата жена, която Стентън беше виждал през живота си. Приличаше на онези порцеланови кукли на витрините на шивачите, облечени с миниатюрни рокли по последна френска мода. Имаше лукав поглед, който привличаше Стентън като магнит, и най-тънкото кръстче на света — толкова тънко, че човек можеше да го обхване с двете си ръце. На няколко пъти му се беше налагало да сложи юзди на представите си какво ще е, ако го обгърне. За Стентън си оставаше истинска мистерия как Джордж Донър изобщо бе успял да спечели ръката на такава жена. Предполагаше, че богатството му има нещо общо с това.

— Няколко души потегляме утре — каза Брайънт, вече по-тихо. — Защо не дойдеш с нас? Ти сам си си господар и нямаш семейство, за което да се грижиш. Ще стигнеш много по-бързо… дотам, накъдето си се запътил.

Явно Брайънт отново се опитваше да изкопчи нещо от него, за да разбере защо Стентън е решил да замине на запад. Повечето хора нямаха търпение да разкажат на другите защо са го направили. Брайънт знаеше, че Стентън беше държал магазин и беше имал дом в Спрингфийлд, но не бе споделял с него — нито с някого другиго — решението си да се откаже от всичко това. Съдружникът му, който разбираше повече от търговията, неочаквано се бе споминал и бе оставил Стентън сам да се оправя с магазина. Стентън притежаваше нужното умение, но му липсваше желание — да обслужва безкрайната върволица от клиенти, да се кара с онези, на които не им допадаха цените, да се опитва да зарежда лавиците със стоки, които ще се харесат на гражданите на Спрингфийлд — все хора, които почти не познаваше и определено не разбираше (екзотични парфюми? сатенени панделки в ярки цветове?). Животът му в Спрингфийлд беше самотен и това определено бе причина да напусне града.

Но не и единствената.

Стентън реши да отстъпи крачка.

— А какво да правя с фургона и воловете? Не мога просто да ги изоставя насред пътя.

— Няма да ти се наложи. Не се съмнявам, че ще намериш на кого от заселниците да ги продадеш. Или можеш да платиш на някой от водачите, за да наглежда твоя фургон и да се увери, че ще пристигне в Калифорния.

— Не знам — отвърна Стентън.

За разлика от Брайънт, той нямаше нищо против да пътува заедно със семействата, не му пречеха детският шум и пискливото бърборене на жените по пътя. Но имаше и друго.

— Нека да си помисля — каза той.

В този момент към тях в галоп се приближи ездач, а появата му беше предизвестена от облак прах. Беше Джордж Донър. Едно от задълженията му бе да кара всяка сутрин заселниците да потеглят. При обичайни обстоятелства той се занимаваше с желание с тази работа, като подканваше семействата да събират нещата си и да впрягат воловете, така че големият керван да поеме на път. Но тази сутрин изражението му беше навъсено.

Стентън му махна за поздрав. Явно най-сетне беше дошло време да потеглят.

— Тъкмо се канех да впрегна… — започна той, но Донър го прекъсна.

— Все още не сме тръгнали — каза мрачно той. — Напред по кервана стана неприятен инцидент.

Стентън потръпна от неприятно предчувствие, но го сподави.

Брайънт присви очи срещу Донър:

— Да си донеса ли лекарската чанта?

Джордж Донър се намести на седлото на коня си.

— Случката не е от тези. Изчезнало е едно малко момче. Нямало го е в палатката тази сутрин, когато са отишли да го събудят.

Стентън изпита мигновено облекчение.

— Децата често се отдалечават…

— Когато сме в движение — да. Но не и нощем. Родителите му няма да потеглят оттук, преди да потърсят сина си. Някои от другите също ще останат с тях, за да им помогнат.

— Още доброволци ли им трябват? — попита Стентън.

Донър отново поклати глава:

— Доброволците са повече от достатъчно. След като изтеглят фургоните си настрани от пътя, останалите ще минат. Оглеждайте се за момчето. Ако е рекъл Бог, може да се появи скоро.

Донър пришпори коня си и се отдалечи, а след него се вдигна стълб от прах, като вирнат към небето пръст. Ако детето наистина се беше отдалечило в тъмното, не беше много вероятно родителите му да го видят отново. Едно малко момче просто щеше да потъне в необятното пространство наоколо, в тази безмилостна пустош, която се простираше във всички посоки до хоризонта, способна да впрегне дори самото слънце в своя хомот.

Стентън се поколеба — може би трябваше да отиде с тях. Малко помощ нямаше да им навреди. Той се потърка по врата, като се чудеше дали да не яхне коня. Пръстите му почервеняха. Отново беше започнал да кърви.

Втора глава

Фургоните се редяха един след друг по равнината пред Тамсен Донър, докъдето ѝ стигаше погледът. Човекът, който пръв се беше сетил да нарече фургоните на заселниците „шхуни на прерията“, явно е бил доста умен мъж: платнищата на покривите им наистина приличаха на корабни платна, светнали в бяло под яркото утринно слънце. А гъстите облаци прах, вдигани от колелата, можеха да се сбъркат с високи вълни, понесли върху себе си мъничките плавателни съдове през пустошта.

Повечето от заселниците вървяха отстрани, вместо да се возят във фургоните си, за да спестят на воловете допълнителното тегло, и се отдалечаваха на известно разстояние от пътя през равнината, за да избегнат най-гъстите облаци прах. Добитъкът — говеда за мляко и месо, кози и овце — също се движеше отстрани, подкарван от момчета и момичета с пръчки, а семейното куче подбираше изоставащите животни.

Тамсен обичаше да ходи пеша. Така имаше време да търси билки и треви, които ѝ трябваха за нейните лекове — равнец за треска, върбова кора за главоболие. Записваше познатите растения от флората наоколо в дневник, а непознатите откъсваше и прибираше между страниците му, за да ги изучава и да експериментира с тях.

Освен това така мъжете имаха възможност да се порадват на фигурата ѝ, докато върви. Какъв смисъл имаше да изглежда по този начин, ако не се възползваше от това?

А и нещо друго. Когато бе затворена във фургона по цял ден, започваше да изпитва познатото остро и мъчително безпокойство, което се надигаше в нея като у животно, уловено в капан — точно както правеше преди, у дома. Докато беше навън, звярът — нещастието — поне можеше да се скита на свобода, като ѝ оставяше достатъчно място да диша и да чува мислите си.

Но тази сутрин тя бързо съжали за решението си. Бетси Донър, омъжена за по-малкия брат на Джордж, се носеше като таран право насреща ѝ. Не можеше да се каже, че тя не харесва Бетси — но и със сигурност не можеше да твърди, че я харесва. Бетси бе простовата като четиринайсетгодишно девойче и изобщо не приличаше на приятелките, с които дружеше Тамсен в Каролина, преди да се омъжи за Джордж: другите учителки, особено Изабел Топ; Хети, домашната помощница на Изабел, която я научи кои растения да използва за лекове; жената на свещеника, която умееше да чете на латински. Всички те липсваха на Тамсен.

И тъкмо това бе най-големият проблем. Пътуваха вече месец и половина и Тамсен се измъчваше. Беше си представяла, че колкото по-далеч на запад отиват, толкова по-свободна ще се чувства, и не бе очаквала това усещане, че е уловена в капан. През първите няколко седмици имаше с какво да се разсейва: непознатото преживяване да живее във фургон и да спи в лагер под звездите например. Задължението да занимава децата ден след ден по безкрайния път, като им измисля различни игри и ги превръща в уроци. Всичко беше започнало като приключение, но сега не успяваше да мисли за нищо друго освен за това колко отегчително бе станало и колко много бяха изоставили зад гърба си.

Колко много беше изоставила тя.

И как раздразнението от липсата се увеличаваше с разстоянието, вместо да затихва.

Тамсен от самото начало бе против идеята да заминат на запад. Но Джордж бе показал съвсем ясно, че той ще взима всички решения за добруването на семейството. Беше ѝ се представил като собственик на голяма ферма, със стотици акри обработваема земя и стадо добитък. „Аз съм роден да преуспявам. Остави на мен да управлявам семейните дела и никога няма да ти липсва нищо“, беше обещал той. Самоувереността му я привлече; беше се чувствала съвсем сама и се бе уморила да се грижи за себе си, след като първият ѝ съпруг почина от дребна шарка. Каза си, че с времето ще го обикне. Налагаше се.

Това беше единственият начин да заличи онова, което бе сбъркано в сърцето ѝ — онази фатална пукнатина.

А освен това, каквото и друго да изпитваше, тя не се съмняваше, че винаги може да се довери на Джори. Брат ѝ смяташе, че Джордж е подходящ, за нея; и тя бе склонна да му вярва. Беше си наредила да му повярва.

И тогава Джордж се обърна към нея с идеята да заминат за Калифорния. „Това е земята на неограничените възможности“, заяви той, след като бе прочел няколко книги от заселници, изминали пътя дотам. „Ще бъдем по-богати, отколкото някога сме мечтали. Там можем да се сдобием с хиляди акри земя — много повече, отколкото някога ще успеем да си купим в Илинойс. Ще поставим началото на наша собствена империя и ще я завещаем на децата си.“ След това уговори и брат си, Джейкъб, да влезе в съдружие с него. И когато тя го попита за онези слухове за брожения в Калифорния, които беше чувала — нима там вече не живееха мексиканци? Те нямаше да се съгласят просто да им предадат земята си. Ами онова, което се говореше за предстояща война с Мексико, както в Тексас? — той махна с ръка. „За Калифорния заминават американци на тълпи — твърдеше той. — Властите нямаше да ги оставят да го направят, ако имаше някакъв риск.“ Дори бе извадил любимата си книга: „Емигрантски наръчник за Орегон и Калифорния“, написана от Лансфорд Уорън Хейстингс, юрист, който се беше заселил там — за да ѝ докаже правотата си. И макар че тя имаше и много други въпроси, донякъде ѝ се искаше да изпитва същата надежда като него — че животът в Калифорния може би наистина щеше да бъде по-хубав.

Но единственото, което ѝ се бе случило досега, бе това безнадеждно безкрайно пътуване в компанията на хората, за които я беше грижа най-малко. Роднините на мъжа ѝ.

— Добро утро, Бетси — поздрави тя, когато етърва ѝ се доближи до нея, и се усмихна насила.

Жените бяха принудени да се усмихват винаги. Тамсен го бе усвоила толкова майсторски, че понякога се плашеше.

— Добро утро, Тамсен.

Бетси беше квадратна жена, с широки рамене и хълбоци и месесто тяло по средата, което корсетът не можеше да удържи.

— Чу ли новината? Изчезнало е едно момче.

Тамсен не се изненада. Керванът бе понесъл вече поредица от злощастни събития: до едно знаци на съдбата, ако се знаеше как да се тълкуват. Едва миналата седмица бе отворила буре с брашно и бе открила, че в него са се завъдили гъгрици. Наложи се да го изхвърлят цялото, естествено — солидна щета. На следващата вечер Филипин Кесибърг, младата съпруга на един от по-недостопочтените мъже от кервана, беше родила мъртво бебе. Лицето на Тамсен се изкриви, когато си спомни как тъмнината на прерията сякаш бе обгърнала плачевния вой на жената, носещ се по въздуха около тях.

А освен това ги следваха и вълци; едно семейство се беше простило с целия си запас от сушено месо, а след това вълците бяха отмъкнали и цяло новородено теленце, което не спря да мучи.

И сега беше изчезнало малко момче.

— Вълците — каза Тамсен.

Не искаше да свързва двата случая, но не успя да се сдържи.

Бетси вдигна ръка към устата си — една от многобройните ѝ престорени привички.

— Но другите деца са спели в същата палатка — възрази тя. — Нямаше ли да се събудят, ако…?

— Кой знае?

Бетси поклати глава:

— Може да са били и индианци, разбира се. Чувала съм за индианци, които отвличат бели деца, след като са нападнали някое поселище…

— Божичко, Бетси, виждала ли си поне един индианец през последните двайсет мили от пътя?

— Тогава какво е станало с това момче?

Тамсен само поклати глава. На децата — и жените — непрекъснато се случваха ужасни неща в собствените им домове. Неща, причинявани от хора, които са познавали — хора, на които са си мислели, че могат да имат доверие. И сякаш това не беше достатъчно, в кервана живееха в непосредствена близост до стотици непознати. По всяка вероятност поне един сред тях беше белязан от някакъв ужасен грях.

Но самата тя нямаше да стане жертва на подобна трагедия — не и ако зависеше от нея. Разполагаше със средства да ѝ се противопостави, колкото и да бяха ограничени: амулети, талисмани, все начини да убеди злината да я подмине.

За нещастие, всички те бяха безсилни пред злото, което дебнеше отвътре.

Недалеч от Тамсен крачеше мъж на име Чарлс Стентън, като подкарваше добитъка си с пръчка. Беше по-млад от Джордж и личеше, че всеки ден се труди здраво на полето, а не в някой магазин. Стентън вдигна очи и улови втренчения поглед на Тамсен. Тя бързо се извърна настрани.

— Истината нерядко е много по-страшна от онова, което можем да си представим — рече Тамсен и донякъде се зарадва, когато Бетси я погледна стреснато.

— Къде са твоите момичета тази сутрин? Виждам само три — каза Бетси.

Гласът ѝ отведнъж се изпълни с тревога.

Обикновено Тамсен караше дъщерите си да ходят пеша до обяд, като се надяваше по този начин да останат стройни и стегнати. Красотата можеше да представлява проблем за младото момиче, но си оставаше едно от малкото оръжия, с които разполагаше зрялата жена, и тя искаше нейните дъщери да запазят своята, ако е възможно. По-големите, Елита и Лиан — дъщерите на Джордж от втората му жена — наглеждаха по-малките: Франсис, Джорджия и Илайза. Но днес напред вървяха само девойките, а Франсис подтичваше около тях като палаво теленце, пълна с живот и доволна, че и двете каки се занимават само с нея. Седемте момчета и момичета на самата Бетси вървяха по-далеч напред, с наведени глави, като стадо безмозъчни говеда.

— Няма нищо страшно. Джорджия и Илайза са във фургона — отговори Тамсен. — Тази сутрин се събудиха трескави и неспокойни. Реших да ги оставя да си почиват.

— Ами да, разбира се. Малките много лесно се уморяват.

Понякога Тамсен сама се изумяваше от мисълта, че е майка. Струваше ѝ се невъзможно двамата с Джордж да са женени толкова отдавна, че да създадат три деца. Те бяха прекрасни — точно като нея, когато беше малка, слава богу. Елита и Лиан, от друга страна, приличаха на баща си: с едър кокал и донякъде конски физиономии.

Но тя не съжаляваше за майчинството. Това вероятно беше едно от малкото неща, за които не съжаляваше. Нещо повече, гордееше се със своите момичета: като бебета бе слагала мед по езика им, както я бе научила една индианска прислужничка от родния ѝ дом, за да израснат сладки; беше изплитала върви от балсамова ела и ги беше подпъхвала между завивките им, за да израснат силни.

Пред тях винаги щеше да има възможности; те никога нямаше да бъдат принудени насила да минат под венчило, както се беше случило със самата нея не веднъж, а два пъти.

Но Тамсен си имаше начин да си връща за това, както биха се изразили някои.

Стентън отново срещна погледа ѝ. Бетси бе избързала напред, за да настигне децата си, и този път Тамсен не извърна очи — не и преди него.

Тя протегна ръка и плъзна върховете на пръстите си по дивите полски цветя. Спомни си за жълтите цветчета на ехинацеята, които изпъстряха обширните пшенични поля на брат ѝ Джори, непокорими и изобилни. Знаеше, че домът я очаква някъде напред, а не е останал зад нея; даваше си сметка, че трябва да се отърси от спомена за фермата — и от всички мисли за живота си преди това — но точно сега нямаше сили да го направи.

Цветята се огънаха под пръстите ѝ — толкова нежни, че я гъделичкаха.

Трета глава

Мери Грейвс коленичи в тревата и остави металното си корито до реката. Бяха спрели до спокоен участък от северното течение на река Плат, където водата течеше бавно и тихо, защото лятото бе отнело вече част от силите ѝ. По земята наоколо личаха всички признаци на приближаваща суша.

Да пере дрехите на голямото семейство Грейвс, бе едно от многобройните задължения на Мери. Дванайсет души — нейните родители, петте сестри и тримата ѝ братя, да не говорим за съпруга на по-голямата ѝ сестра Сара — означаваха много мръсни дрехи и бельо, и Мери предпочиташе да ги пере по малко всяка вечер, вместо да ги оставя да се натрупват. Това беше един от редките моменти, когато имаше възможност да остане насаме със себе си. Целият ѝ ден беше отдаден на семейството: да се грижи за по-малките си братя и сестри, да приготвя храната заедно с майка си, да седи заедно със сестра си до огъня вечер, за да кърпи дрехите. От мига, в който ставаше сутрин, до момента, когато се отпускаше на постелката си вечер, тя бе обградена от различни хора, обсаждана от гласовете и нуждите им, от историите и оплакванията им. Понякога се чувстваше така, все едно е застанала на пътя на непрестанен силен вятър, който се мъчеше да я разнесе във всички посоки едновременно. Дори от това разстояние, до нея достигаха гръмогласен смях и викове от лагера.

Обикновено се измъкваше от тях просто за да изпита удоволствието от тишината, в която не се чуваше нищо друго освен шумоленето на високите треви, разлюлени от лекия ветрец откъм реката. Но тази вечер близостта на останалата част от кервана не я притесняваше толкова. Изчезването на онова момче бе стреснало всички, дори нея. Горкият Уилям Найстром. Семейството му беше част от основната група, а те рядко се смесваха с новодошлите, така че Мери го беше виждала само от разстояние. Но ѝ се стори мило момче, което винаги си играеше и се смееше — беше само на шест години, а косата му бе толкова руса, че изглеждаше почти бяла. Нейните братя, Джонатан и Франклин-младши, бяха горе-долу на същата възраст и сърцето ѝ се качваше в гърлото, когато си представеше как някой от тях двамата просто може да изчезне по същия начин, насред лагера. Като в някаква стара приказка за деца, които изведнъж изчезват безследно, отвлечени от разгневени зли духове в подземния свят.

Светлината на лагерните огньове в далечината я успокояваше. Мъжете изкарваха добитъка по-далеч от лагера, сред високите треви, за да пасе през нощта, и спъваха конете, за да не се отдалечават. Оглеждаха осите и колелата на фургоните, да не би да са се износили, и проверяваха впряговете, така че всичко да бъде готово за пътя на следващия ден. Децата се прибираха в лагера, понесли наръчи дърва и съчки за огъня. Тя беше оставила малките си братя да рисуват поле за игра на „Лисица и гъски“ в пръстта. Всички се държаха както обикновено, доколкото успяваха.

Мери току-що се беше заела да търка първата дреха — ризата на брат ѝ Уилям, спечена от засъхнала пот — когато видя две по-млади жени, Хариет Пайк и Елита Донър, да се приближават към нея сред високата трева, понесли коритата си. Мери им махна с прилив на облекчение, от който сама се изненада.

— Добър вечер, Мери — поздрави сковано Хариет.

Двете бяха на една възраст, но почти не се познаваха. Мери смяташе, че Хариет се държи като жена на много повече от двайсет години, на колкото беше — и го отдаваше на факта, че бе омъжена вече, с деца. Твърде необичайно да я види заедно с Елита Донър, която не само беше със седем или осем години по-млада от нея, но и се държеше като още по-малко момиче, или поне така казваха повечето хора.

— Дойдохте точно навреме — подхвърли Мери, като се опита да прозвучи жизнерадостно. — Вече се стъмва.

Хариет хвърли един продължителен поглед през рамо към Елита, докато ровеше в дрехите за пране.

— Ами… не беше по мое желание. Тази вечер не мислех да пера, но Елита ме умоляваше да дойда с нея. Страхувала се сама.

Елита не каза нищо, докато търкаше дрехите в плитката вода, но раменете ѝ бяха хлътнали до ушите. Изглеждаше притеснена и стресната, като подплашена кобила.

— Така ли, Елита? — попита Мери. — Заради онова момче? В това няма нищо лошо. Според мен всички сме потиснати заради него.

Момичето не каза нищо, само поклати глава, така че Мери продължи.

— Мислите ли, че са го отвлекли индианците?

В действителност Мери се вълнуваше от мисълта за това, че най-сетне може да срещне истински индианец. Бяха видели неколцина първия ден, когато влязоха в територията на индианските племена — няколко поуни, които безизразно ги наблюдаваха от конете си, докато керванът се виеше през една долина, но останаха на разстояние от тях.

Повечето от хората в кервана се бояха от индианците и винаги разказваха как отвличали добитъка и конете, а понякога и децата на белите, но Мери не споделяше това отношение. Една от заселничките в Литъл Блу Ривър ѝ беше разказала, че племето поуни се предвожда от жените. Мъжете ходели на лов и воювали, но жените взимали решенията за бъдещето на племето.

Мисълта за това я зашемети.

— Индианците не ме плашат — отговори Елита.

Работеше бързо и не откъсваше поглед от ръцете си, без да вдига очи към тях. Явно не възнамеряваше да прекара до реката и един миг повече, отколкото беше нужно.

— Плаши се от духове — въздъхна Хариет. — Според нея това място е обсебено.

— Не съм казвала такова нещо — възрази Елита. — Не съм казвала, че са духове.

Тя се поколеба, като поглеждаше първо към Хариет, а после към Мери.

— Мистър Брайънт казва, че…

Хариет изсумтя.

— От това ли се притесняваш? От приказките на мистър Брайънт? Защо изобщо го слушаш, Елита?

— Не е честно да го мислиш — отговори Елита. — Той е умен мъж. Ти сама го каза. Пътува по тези места, за да напише книга за индианците. И разказва, че те са му казали за духовете, които живеят наоколо — сред горите, хълмовете и реките.

— О, Елита, не обръщай внимание на мистър Брайънт и неговите приказки — каза Мери.

Самата тя не беше сигурна какво да мисли за него. Той бе много учен. Личеше от пръв поглед. Освен това се беше доказал като доктор, като намести крака на Бил Мърфи, след като конят му го хвърли от гърба си. Но имаше нещо притеснително в начина, по който сякаш непрекъснато блуждаеше, а мислите му бяха някъде другаде, все едно неизменно се вслушваше в глас, който никой друг не чуваше.

— Но аз съм ги чувала — настоя Елита и се намръщи. — Нощем съм ги чувала как ме викат. Вие не сте ли?

— Викат ли те? — попита Мери.

— Тя е податлива на внушения. Все пак нейната мащеха ѝ разрешава да чете романи. Главата ѝ се е завъртяла от толкова много измислени истории.

Хариет се обръщаше към Мери над главата на Елита.

Мери се подразни от тези думи. През годините беше срещала много жени като Хариет — жени с лица, които сякаш бяха притиснати между страниците на Библията, докато не бяха изгубили всяка следа от свободна мисъл и широк мироглед.

Мери се протегна, за да потупа Елита по ръката.

— Сигурно нищо не е станало — каза тя. — Може би си чула някакви хора, които си говорят в съседната палатка.

— Не приличаше на двама души, които си говорят. Изобщо не звучеше така — каза Елита и прехапа долната си устна. — Все едно някой… все едно някой шепне силно, но се чуваше съвсем слабо, сякаш вятърът го носеше от много далеч. Беше непонятно и тъжно. Никога не съм чувала нещо по-страшно през живота си.

По гърба на Мери пробяга ледена тръпка. Тя също бе долавяла необясними неща нощем, откакто бяха поели по северното течение на река Плат, но всеки път си беше казвала, че си въобразява. Крясъкът на непознато животно или вятърът, който свири в пуст каньон. Сред ширналото се пространство на прерията шумовете се чуваха различно.

— Според мен си въобразяваш — каза Хариет. — И смятам, че трябва да внимаваш повече с тези приказки за духове, индианци и други подобни. Хората може да започнат да си мислят, че имаш езически наклонности, също като мистър Брайънт.

— Престани, Хариет — каза Мери.

Хариет не се отказа толкова лесно.

— Защо? В този керван може би вече има някой мъж, който ти е хвърлил око — но той няма да се ожени за теб, ако реши, че си глупаво и стреснато момиче.

Мери усука последната дреха в ръцете си още веднъж, по-силно, като си представяше, че стиска Хариет за врата, после я пусна в коритото си, за да я занесе обратно във фургона.

— Тя е само на тринайсет години — рече тя, като се опитваше да не издава чувствата си. — Малко е млада, за да се тревожи кой ще се омъжи за нея, не мислиш ли?

Хариет изглеждаше обидена.

— Не, не мисля. Аз бях на четиринайсет, когато се омъжих.

Тя се обърна към Мери със студена усмивка.

— А ти? Имала ли си някого, който да ти е близък на сърцето? Изглежда ми странно, че още не си омъжена.

— Не е минало много време, откакто бях сгодена — отговори лаконично Мери, като миеше ръцете си във водата. — Но той неочаквано се спомина, преди да минем под венчило.

— Колко тъжно — обади се тихо Елита.

— Съдбата е изменчива — рече Мери с усмивка, доколкото успя. — Човек никога не знае какво го чака.

Хариет вирна отново дългия си нос и ги погледна отвисоко.

— Изненадвам се да го чуя от теб, Мери. Ти си добра християнка. Господ решава за всичко, което се случва в живота ни, и всичко става според неговия план. Сигурно си е имал причина да ти отнеме този мъж.

Мери не се притесни, но Елита ахна.

— Нали не го мислиш наистина, Хариет? Бог не би бил толкова жесток към Мери.

— Не казвам, че Мери носи вина за това — отговори Хариет, макар че думите ѝ прозвучаха така, все едно мислеше точно обратното. — Просто искам да кажа, че такива неща не стават случайно. Господ е искал да каже на Мери, че на тази женитба просто не ѝ е писано да се случи.

Мери си прехапа езика. Хариет се наслаждаваше на жестокостта си, но поне за едно беше права. Мери никога нямаше да си го признае пред никого — най-малко на родителите си — но в сърцето си беше знаела, че не е готова да се омъжи. Сестра ѝ Сара с радост бе минала под венчилото с Джей Фосдик, когато бе навършила деветнайсет, но Мери не приличаше на по-голямата си сестра и този факт си личеше все по-ясно с всеки изминал ден. Когато баща ѝ обяви, че ще заминават за Калифорния, тя едва бе прикрила въодушевлението си. Не издържаше да живее повече в малкия град, където бе родена и където всички бяха наясно със скромния произход на семейството ѝ — знаеха как се бяха отоплявали с говежди фъшкии, за да продават дървата си за огрев, докато посевите им най-сетне не се хванаха и реколтите не започнаха да стават по-обилни. Хората винаги щяха да очакват от нея да бъде точно такава, за каквато я мислят, и никога нямаше да ѝ позволят да се превърне в нещо повече. Все едно да се опитваш да крачиш напред, докато си впрегнат в хомот.

Когато годеникът ѝ беше убит, тя изпита най-вече облекчение — макар и ужасно да се срамуваше от това. Даваше си сметка, че баща ѝ бе заложил всичко на тази предстояща женитба и на по-добрия живот, който щеше да донесе на всички им.

Бракът на сестра ѝ бе практичен, но освен това тя се беше омъжила по любов. Но Мери знаеше, че Франклин Грейвс винаги беше имал други планове за нея. Винаги си беше представял, че тя ще бъде онази, която ще си намери по-заможен съпруг, така че да донесе избавление на цялото им семейство. Не можеше да преброи всички пъти, когато ѝ беше казвал, че тя е единствената му надежда.

Но не можеше да преброи и всички пъти, когато си беше мечтала Сара да се беше родила по-хубавата от тях двете, така че бремето за щастието на всички останали да легне на нейните рамене.

Хариет се изправи, като подпря коритото на хълбока си.

— Господ има нарочен план за всеки от нас и не ни е писано да се съмняваме в мъдростта му, а единствено да се вслушваме в заръките му и да ги изпълняваме. Аз се връщам в лагера. Идваш ли, Елита?

Елита поклати глава:

— Още не съм свършила.

Мери протегна ръка към нейната.

— Не се тревожи, аз ще те изчакам и после можем да се върнем заедно.

— Хубаво — каза през рамо Хариет, като пое обратно към лагера. — Вечерята няма да се приготви сама.

Елита изчака да се отдалечи дотолкова, че да не ги чува, преди да заговори.

— Нали не ми се сърдиш, че споделям това с теб, Мери?

Очите ѝ изведнъж бяха станали огромни и кръгли.

— Защото просто трябва да кажа на някого. Но всъщност не ме изплашиха гласовете, както казах.

Тя крадешком се огледа, преди да продължи:

— Аз винаги съм си била такава. Тамсен казва, че съм чувствителна — към света на духовете, има предвид. Тя се интересува от такива работи. Някаква жена в Спрингфийлд ѝ е гледала на ръка. И на карти, за да ѝ предскаже съдбата. И тази жена е казала на Тамсен, че духовете ме обичат. Защото им е лесно да си говорят с мен.

Мери се поколеба, преди да хване Елита за ръката, изстинала от студената вода.

— Няма нищо. Разкажи ми. Станало ли е нещо?

Елита бавно кимна.

— Преди два дни, когато стигнахме до онази изоставена траперска колиба…

— Аш Холоу? — попита Мери.

Ясно си представи мъничката колиба, скована как да е — дъските ѝ бяха избелели като кости под безмилостното слънце на прерията. Беше скръбно, самотно място, точно като онази изоставена ферма, покрай която минаваше едно време всяка неделя на път за службата в църквата. Природните стихии почти я бяха заличили от лицето на земята, прозорците ѝ бяха тъмни и пусти като празните очни кухини на оголен череп, и от нея бяха останали само спомен и предупреждение за провала на едно друго семейство. „Това да ти е за урок“, беше ѝ казал веднъж нейният баща, докато минаваха бавно покрай изоставената ферма с каруцата си — не бяха изминали толкова много години от времето, когато и самите те бяха на ръба да изгубят всичко. „Ако Бог беше решил друго, тук можехме да бъдем ние.“

Светът беше несигурно място. Един ден израстваш от пръстта; на следващия се превръщаш в съчка за огъня.

Елита здраво стисна очи, преди да отвърне:

— Да. Аш Холоу. Ти влезе ли вътре?

Мери поклати глава.

— Колибата беше пълна с писма. Бяха стотици. Натрупани върху маса, затиснати с камъни. Мистър Брайънт ми каза, че заселниците ги оставят там, така че следващите пътници на изток да ги отнесат до първата пощенска станция.

Елита несигурно погледна Мери, преди да попита:

— Ще ми се разсърдиш ли, ако ти кажа, че прочетох някои от тях?

— Но, Елита… Тези писма не са били написани за теб.

Елита се изчерви.

— Реших, че няма да навреди на никого. Все едно чета измислени истории. Повечето от писмата не бяха запечатани, а само сгънати и оставени на масата, така че изпращачът е знаел, че всеки може да ги прочете. Но се оказа, че това изобщо не са писма.

Мери примигна срещу нея, объркана от думите ѝ. Елита беше приклекнала в краката ѝ, пребледняла като месечина.

— Какво искаш да кажеш?

— Не бяха адресирани до никого — каза Елита.

Гласът ѝ се беше снижил до шепот.

— И в тях нямаше нищо лично… Аз ги отворих едно след друго и ги прочетох, и във всичките пишеше едно и също, отново и отново.

— Не разбирам — каза Мери.

Чувстваше се така, все едно по гръбнака ѝ пълзи нагоре-надолу паяк.

— Ако не са били писма, какво пишеше в тях?

Елита неловко бръкна в джоба на престилката си. Извади едно сгънато листче и го подаде на Мери.

— Аз си прибрах едно. Исках да го покажа на някого, но все още не съм. Не знаех на кого. Никой нямаше да ми повярва. Сигурно щяха да си помислят, че съм го написала сама, за да ми обърнат внимание. Но аз не съм, Мери. Не съм.

Мери взе листчето. Хартията беше изтъняла и крехка от толкова много дни в жегата. Тя внимателно го разгъна, като се боеше да не се разпадне между пръстите ѝ. Мастилото бе избеляло, все едно думите бяха написани много отдавна, но тя ги прочете без усилие.

„Върнете се — пишеше с букви, тънки като паяжина. — Върнете се или всички ще умрете.“

Четвърта глава

По-късно същата вечер откриха изчезналото момче от семейство Найстром — или поне онова, което беше останало от него.

Тревогата бе стиснала Стентън за гърлото, докато крачеше след Джордж Донър между фургоните и после сред тъмната пуста прерия.

Двама от водачите бяха открили тялото едва преди няколко минути, докато изкарвали добитъка на паша за през нощта, бяха забелязали на бързо избледняващата светлина смачкано място в тревата и бяха отишли да проверят какво е станало. И двамата бяха корави мъже, но единият бе повърнал при вида на онова, което бяха открили.

В мрака пред тях се носеха светли точки и Стентън отначало си помисли, че са илюзия на светлината, но когато се приближиха, точките нараснаха до големината на пламъчета, а сетне и на факли. На мястото се бяха събрали вече дузина мъже, застанали в кръг, а светлината от факлите се издигаше над главите им като ореол. Стентън познаваше повечето от тях — Уилям Еди, Луис Кесибърг и Джейкъб Уолфингър, както и Едуин Брайънт — но имаше и неколцина от първоначалната група, приятели на семейството на момчето, които беше виждал само мимоходом. В далечината се надигна странен звук, нещо средно между плач и вой, и се понесе като вълна към тях през равнината.

— Проклети вълци — промърмори някой от мъжете.

Когато Стентън си проби път навътре в кръга, първо видя Едуин Брайънт, коленичил. Червеното влажно петно на тревата пред него се оказа труп. Той затвори очи за миг. И друг път беше виждал грозни неща, но едва ли щеше да си спомни за по-чудовищно от това. Отново отвори очи, за да го погледне.

Главата беше непокътната. В действителност, ако гледаше само лицето, човек можеше да си помисли, че няма нищо страшно. Очите на момчето бяха затворени и дългите му кафяви мигли рязко се очертаваха на фона на страните му, бели като брашно. Меката му руса коса беше прилепнала по главата, а мъничката му уста бе затворена. Изглеждаше умиротворено, все едно спеше.

Но от врата надолу…

Джордж Донър, който стоеше до него, изскимтя.

— Какво се е случило? — попита Луис Кесибърг, удряйки приклада на пушката си в земята до тялото, все едно се опитваше да я накара да му отговори.

Кесибърг и Донър бяха приятели, макар и Стентън да не можеше да си обясни защо. Кесибърг беше изпълнен с гняв и мрачни мисли за граници и страни: твоята и моята. Беше трудно да си представи, че притежава необходимото търпение да бъде баща, но Стентън бе чувал, че има малка дъщеричка.

— Сигурно са вълци, след като са го разкъсали така — обади се Уилям Еди и потърка брадата си, както му беше навик, когато беше притеснен.

Еди беше дърводелец и го биваше да поправя счупените оси и разбитите колела на фургоните. По тази причина семействата от кервана го знаеха и дружаха с него. Но освен това бе напрегнат като пружина. Стентън не беше сигурен, че може да му се довери.

— А ти как мислиш, докторе? — попита Джейкъб Уолфингър с мекия си германски акцент.

Брайънт приклекна и се отпусна на пети.

— Не съм доктор — напомни им той. — И не знам какво се е случило. Но все пак си мисля, че не са били вълци. Изглежда ми твърде чиста работа.

Стентън неволно потръпна. От тялото на момчето не беше останало почти нищо. Беше превърнато в съвсем малко повече от един оголен скелет. В тревата имаше отъпкан кръг, прогизнал от кръвта, сред който се виждаха само пръснати кости и парченца плът, вътрешностите бяха струпани на купчина и вече бяха почернели от мухите. Тревожеше го и нещо друго: бяха на почти шест мили от мястото, където бе изчезнало момчето. Вълците нямаше да влачат трупа толкова дълго, преди да го изядат.

— Каквото и да е било, явно е било гладно — отбеляза Донър, а лицето му беше толкова пребледняло, че изглеждаше безцветно. — По-добре да погребем останките. Жените и децата не бива да го виждат.

Еди се изплю настрани.

— Ами родителите? Някой трябва да потвърди, че това е момчето, което търсим…

— Ние сме по средата на нищото. Следващото поселище на бели хора е на цели дни път оттук — обади се Уолфингър. — Кое друго може да е?

Уолфингър се беше наложил като водач на емигрантите от германски произход сред пътуващите, като превеждаше на онези, които не знаеха английски език. Те общуваха най-вече помежду си и често се събираха на малки групички около лагерните си огньове нощем, като разговаряха на скорострелния си немски език — но Стентън все пак беше забелязал хубавата млада жена на Уолфингър, която се казваше Дорис, а ръцете ѝ изглеждаха така, сякаш са направени да свирят на пиано, а не да носят дърва за огъня или да теглят юздите.

В крайна сметка някои от мъжете отидоха да донесат лопати. Други се отправиха обратно към семействата си, за да събудят заспалите си деца или просто да ги погледат, така че да потърсят някаква утеха в присъствието им.

Стентън запретна ръкави и хвана лопатата, когато дойде неговият ред да копае.

Нямаше нужда от голяма яма, за да погребат останките — от момчето беше останало съвсем малко — но искаха да я направят дълбока, така че никое животно да не изрови костите му. Освен това имаха нужда от физическо усилие. Стентън искаше да бъде уморен, когато си легне.

Толкова уморен, че да не сънува.

Джордж Донър остана с тях, но както можеше да се очаква, хвърли едва няколко лопати пръст върху гроба. Когато най-сетне свършиха, той колебливо произнесе кратка молитва над прясно изкопаната земя. Старинните слова прозвучаха кухо в нощта.

Донър и Стентън закрачиха един до друг обратно към фургоните, заедно с Джеймс Рийд и Брайънт. Стентън не познаваше добре Рийд и не беше сигурен, че иска да го познава. Когато живееха в Спрингфийлд, Рийд бе добре известен сред търговците и предприемачите — но никой не го харесваше.

Той държеше над главата си догаряща факла, но светлината на пламъка не успяваше да разпръсне мрака, който ги обгръщаше. Двамата с Донър ту изчезваха от поглед, ту изникваха обратно, а бледите им лица потрепваха на ръба на светлината като на духове. Земята под краката им беше неравна и коварна, нашарена с тунели на прерийни кучета и гъсти туфи висока трева. Горещият въздух на лятото, притискал ги през целия ден, се беше охладил, но все още беше сух и прашен.

— Никога не съм виждал нещо подобно — рече накрая Рийд, като сложи край на мълчанието. — Съгласен съм с теб, мистър Брайънт. Ако момчето беше нападнато от животно, нямаше да бъде толкова чисто. Истината е очевидна. Индианци — няма кой друг да е бил, освен индианци.

Той вдигна ръка, за да попречи на Брайънт да възрази.

— Знам, че се смяташ за някакъв специалист по индианците, мистър Брайънт. Отиваш да живееш при тях и да си говориш с тях, и да си водиш разни бележки за онази книга, която пишеш. Но никога не си се сражавал срещу тях — никога не си се изправял срещу жадни за кръв индианци, както съм го правил аз. Затова знам на какво са способни.

Рийд разказваше на всички желаещи да го слушат, че беше участвал в кратката война срещу индианския вожд Черния ястреб — сигурно се надяваше, че така опитните водачи от кервана ще престанат да се отнасят с него като с новак.

— Точно така, мистър Рийд — отговори меко Брайънт. — Научил съм всичко, което знам за индианците, като съм разговарял, а не като съм стрелял по тях от другата страна на бойното поле. Но споровете няма да разрешат нищо. Дори ти би трябвало да се съгласиш, че ако оставим хората от кервана да повярват, че индианците са отговорни за това, ситуацията бързо ще се влоши. Все пак в момента пътуваме през индианските територии. Последното, от което имаме нужда в този момент, е хората да изпаднат в паника.

Рийд отвори уста да възрази, но той продължи:

— Освен това никога не съм чувал за индиански обичай, при който тялото да се почиства от главата и вътрешностите по този начин, след като бъде заклано.

Донър рязко се обърна към него:

— Говориш така, все едно момчето е заклано като някакво животно.

Брайънт не отговори. Нямаше нужда.

— Заколението означава, че убийството е било преднамерено — обади се Стентън.

Дори самите думи оставяха неприятен вкус в устата му.

— Но ако не са били индианците, кой е бил?

Устните на Брайънт бяха свити в мрачна гримаса, когато отговори:

— Не бива да изключваме възможността убиецът на момчето да е част от този керван. Някой, който вече е сред нас.

Настъпи изострена, плътна тишина.

— Глупости — промърмори Рийд.

Както винаги, когато Рийд изглеждаше напрегнат, носната му кърпа се показа от джоба му, за да избърше лицето си с нея. Беше неволен тик, по който винаги можеше да бъде разпознато състоянието му.

— Но подобен човек със сигурност щеше да се набива на очи, нали? — възрази Донър, като въртеше копчетата на дрехата между пръстите си. — Поведението му щеше да го издаде.

Стентън знаеше, че не е задължително това да отговаря на истината. Когато видя убитото момче, той си спомни за едно време в родния си град в Масачузетс — когато бе видял как изтеглят любимата му изпод леда на замръзналата река и я полагат върху снега. Лидия. Бяха изминали петнайсет години, а той все така не издържаше на болката, която му носеше този спомен. Тя изглеждаше така, сякаш току-що е заспала — изражението на лицето ѝ бе също толкова умиротворено, колкото и на момчето. Лъжа. Спомняше си тъмните ѝ мигли на фона на кожата, която бе станала бледосиня след дългия престой под водата, и устните ѝ, лилави като синина. Нещо ужасяващо я беше принудило да поеме по тънката заледена повърхност на реката в този зимен ден — някакво зло, което бе живяло сред тях, но той бе останал сляп за него. Поне за това дядо му беше напълно прав. Злото беше невидимо и беше навсякъде.

— Понякога един луд може да се държи нормално, когато се налага — отговори Брайънт. — Може да го прикрива, колкото е необходимо. Може да крие истинската си природа неограничено време.

Рийд избърса чело с носната си кърпа.

— В едно съм сигурен — каза той. — Добре че полковник Ръсел се оттегли навреме. Имаме нужда от нов водач.

Стентън хвърли поглед на Донър и видя, че обичайната му самоувереност се беше стопила на подскачащата светлина от факлата на Рийд. Донър бе един от помощниците на Ръсел и очевидно се бе наслаждавал на назначението си и на всички малки задължения, които вървяха заедно с него. Харесваше му думата му да се чува, когато се взимат решения; и определено му харесваше да го уважават, сякаш жадуваше за възхищението на другите. Респектът на Стентън към него обаче не беше нараснал особено.

— Нали няма да се опиташ да обвиниш Ръсел и за това? — попита Брайънт.

— Той изобщо не биваше да бъде избиран за водач. Подобно нещо никога нямаше да се случи, ако управляваше човек с по-твърда ръка.

Рийд се прокашля, преди да продължи, и Стентън си помисли, че знае какви ще са следващите му думи.

— Вярвам, че моята репутация говори сама за себе си.

— На твое място щях да внимавам и да не се осланям твърде много на положението си — отговори Донър и се обърна към светлината, така че голямото му широко лице лъсна в тъмното. — Може и да си добър търговец, но не знам колко струва това по пътя на кервана.

— Аз вече съм един от неговите водачи — по същество, макар и не по длъжност — заяви сковано Рийд. — Не можеш да го отречеш.

Стентън беше принуден да се съгласи; всеки път, когато се налагаше да се вземе някакво сериозно решение, хората почти инстинктивно се обръщаха към него.

— Ако зависи от теб, ще убием първия срещнат индианец — тросна се Донър. — Ще започнем война, без да имаме абсолютно никакво доказателство за самоличността на убиеца на момчето, който или каквото и да е той.

— Разбирам. И предполагам, че по твое мнение от теб ще излезе по-добър водач от мен, така ли? — попита го остро Рийд.

Дори на оскъдната светлина на догарящата факла Стентън видя как лицето на Донър почервеня.

— В интерес на истината, точно така мисля — каза той. — Аз имам опит в предвождането на кервана. Хората ме познават — и ме харесват. Важно е да те харесват, Джеймс — не бива да подценяваш това.

Рийд се намръщи срещу Донър:

— По-добре да ме уважават, отколкото да ме харесват.

Той му отвърна с тънка, престорена усмивка:

— Точно затова няма да те изберат за водач. Не можеш да очакваш просто да се изправиш и да започнеш да нареждаш на хората какво да правят. Трябва да спечелиш уважението им — а ти все още не си го направил.

Рийд спря насред крачката си. Главата му се поду от ярост и сякаш всеки момент щеше да се пръсне.

— А ти си мислиш, че хората те уважават, така ли? Всички знаят, че не можеш да се опълчиш дори на собствената си жена.

При тези думи и другите спряха. Стентън неловко пристъпи от крак на крак в праха. Дори в тъмнината забеляза как кръвта се отдръпна от лицето на Донър. Мъжът стоеше напълно неподвижен, а големите му ръце бяха увиснали като боздугани от двете страни на тялото му, докато се извисяваше над Рийд. Но той не отстъпи — и в този миг изглеждаше по-силният от двамата.

Брайънт наруши мълчанието, като пристъпи между тях.

— Господа! Вече е късно. А тази вечер всички преживяхме истински шок.

Стентън едва сега си даде сметка, че беше сдържал дъха си, макар и да не изглеждаше толкова вероятно Рийд и Донър да стигнат дотам да разменят удари помежду си. Джеймс Рийд беше избухлив наистина, но освен това и горделив — и нямаше да се унижи с юмручен бой. Стентън бе забелязал вниманието, с което се отнасяше към външния си вид, маниакалната му грижа за чистотата на ноктите и поддържането на брадата, как не спираше да четка праха от връхната си дреха, макар че едва след няколко минути отново щеше да е потънала в прах. А Донър изглеждаше наперен, но дълбоко в себе си бе твърде мек, почти като гъба, и твърде силно се осланяше на другите, за да оформят позицията и характера му. Беше от хората, които намират някой друг да свърши мръсната работа вместо тях.

Но въпреки всичко това на Стентън не му хареса напрежението, което остана наоколо, дори след като Рийд се обърна и се отдалечи, без да каже и дума повече.

Донър поклати глава.

— Това е лудост — промърмори той.

После им пожела лека нощ и пое обратно към лагера.

За миг, докато го гледаше как потъва в мрака, Стентън завидя на Донър за семейството му, което го очакваше, за компанията на красивата му жена и спящите му деца, които издишваха сладкия си нощен дъх в летния въздух.

Брайънт въздъхна.

— Господи, дано се намери някой друг да ни води.

Стентън кимна към силуетите на двамата мъже, които вече се бяха стопили в тъмнината.

— Ако трябваше да избереш един от двамата, кой щеше да бъде?

— Ако се налагаше, по-скоро щях да избера Рийд, отколкото Донър. Има повече качества за водач. Но ако наистина искаш да знаеш истината, щях да гласувам за теб.

— За мен ли? — рече Стентън и едва не се разсмя. — Не вярвам да намериш някой друг, който да те подкрепи. Семейните мъже не ми вярват, защото нямам жена и деца. А и бездруго това главоболие не ми трябва — и предпочитам да се грижа само за себе си. Ако толкова искаш да имаме водач, защо не се кандидатираш сам?

Брайънт се усмихна накриво:

— Няма толкова лесно да ме разубедиш да замина.

— Значи все още смяташ да го направиш? — попита го Стентън. — Да пътуваш с малка група, докато убиецът на момчето все още е на свобода, може да се окаже опасно.

— Така е — съгласи се Брайънт и наведе глава, все едно се вслушваше в далечината. — Знаеш ли, това ми напомня за нещо. За една стара история, която съм чувал много отдавна.

— От индианците ли я научи?

— Не — отвърна Брайънт с усмивка, която приличаше повече на гримаса. — Беше необичайна случка от времето, когато чиракувах като доктор. И беше почти толкова трудно за вярване, колкото някоя приказка. Ако някога успея да я проумея, ще ти я разкажа.

Докато говореше, той се обърна и вдигна ръка за сбогом.

— Пази се, Стентън. Ще ти изпратя вест, когато мога.

„Почти толкова трудно за вярване, колкото някоя приказка.“ По някаква причина тези думи продължиха да се въртят в главата на Стентън.

Той винаги палеше лагерния си огън встрани от другите; през нощта обичаше да бъде сам. Виждаше фургоните на останалите от другата страна на една горичка — палатките им бяха опънати за сън, а огньовете им догаряха в нощта; във въздуха се носеше уханието от вечерята им. Но всяко огнище, край което минаваше, бе пусто. Бащите бяха прибрали семействата си в палатките. Всеки път ставаше така, когато се случеше нещо страшно: кръговете се стесняваха. Естественото желание на хората бе да защитят най-близките си.

Стентън си даваше сметка, че обезобразеното тяло на онова момче трябваше да го тревожи… и наистина бе така. Но го тревожеше и друго, упорито като миризмата на кръв във въздуха. Беше мъчителното усещане, че нещо жизненоважно — някаква невидима нишка — ще се разплете всеки миг. Никога не беше обичал враждите, но думите на Донър тази вечер се бяха запечатали с болезнена острота в главата му. „Не подценявай колко е важно да те харесват.“ Стентън не си беше направил труда да направи така, че да го харесват; единственият му истински съюзник бе Брайънт, а той си тръгваше.

Предположението, че убиецът на момчето може да е сред тях, бе накарало Стентън да бъде нащрек. Сред членовете на експедицията имаше мнозина мъже, които се отличаваха със склонност към насилие и дори с откровени отклонения. Той се замисли за онова, което беше казал Брайънт: опасните наклонности могат да бъдат прикрити. Носеха се слухове, че Кесибърг бие младата си жена, когато си мисли, че няма свидетели, и Стентън беше склонен да им вярва. Кесибърг беше самоук измамник на карти и не забравяше никога нищо — точно от онези хора, които бяха в състояние да си отмъстят, защото имат зъб на някого.

Също и наемният работник на семейство Грейвс, Джон Снайдър — известен с безмилостния тормоз, който упражняваше върху по-младите водачи на кервана; често ги принуждаваше да му дават вечерната си дажба бира или да поемат неговата смяна като пазач. Да, това бяха недостопочтени мъже, но всички те бяха брутални по всекидневен, обичаен начин. На запад бяха поели стотици други като тях; дори хиляди. Но на Стентън му беше трудно да си представи когото и да било от тях като чудовище, способно да обезобрази трупа на малко момче. За това се изискваше особена жестокост, единствена по рода си — и мисълта за нея пораждаше тревожна тръпка у Стентън, като си оставаше въпрос без отговор.

Той вече знаеше, че няма да може да заспи.

В изоставения му лагерен огън просветваха единствено няколко догарящи въглена. Беше прекалено късно, за да си приготви нещо за вечеря, но и без това не беше гладен — не и след видяното в прерията. Предпочиташе да се пъхне под завивката с последното си останало уиски и да се опита да изтрие от паметта си онази картина, от която не можеше да се отърси. Помъчи се да си спомни къде беше скрил бутилката. Но докато се приближаваше към фургона си, чу нещо да се движи в сенките. Не беше сам.

Ръката му се стрелна към револвера на хълбока му, когато от тъмнината пред него изплува човешки силует. Беше жена. Когато тя свали шала от главата си, той различи Тамсен Донър. Сякаш го преряза нож. Красотата ѝ беше твърде голяма, за да ѝ донесе нещо добро.

За да донесе нещо добро на когото и да било.

Той отдръпна ръка от кобура си.

— Мога ли да помогна с нещо, мисис Донър?

Произнесе името ѝ внимателно и нарочно.

Косата ѝ се беше разпиляла. Кога за последен път бе докосвал косата на жена? Когато живееше в Спрингфийлд, имаше една млада вдовица, която работеше в ателието на шапкарката по-надолу на същата улица, където бе неговият магазин — беше мълчалива жена, която два пъти в седмицата се промъкваше по задното стълбище до стаята му над магазина. Косата на вдовицата бе истински гъсталак от къдрици и тя винаги се опитваше да я пристегне, все едно се срамуваше от дивата ѝ природа. Косата на Тамсен Донър беше тъмна и се спускаше по раменете ѝ като вода.

Тя вдигна очи към лицето му.

— Целият лагер разбра за случилото се. Мъжа ми го нямаше и не знаех къде е изчезнал… Сигурно не съм разсъждавала съвсем трезво. Но не можех да мисля за нищо друго и имах нужда от някого — и се сетих за теб.

Стентън знаеше, че в семейството на Донър има и други мъже: братът на Джордж и няколко наемни водачи за воловете. Бяха предостатъчно, за да защитят жените и децата, ако се наложи. Но тя беше дошла при него и беше изоставила дъщерите си, за да потърси утеха при мъж, когото на практика не познаваше.

Пристъпи към него и шалът ѝ се свлече, като разкри ключиците и горната част на гърдите ѝ, съвършени и бели, притиснати от деколтето на роклята ѝ.

— Надявам се, че нямаш нищо против — каза тя.

Гърлото му пресъхна. Наложи си да отмести поглед от нея.

— Мъжът ти ще се върне всеки момент — каза той.

Устните ѝ се извиха.

— Мъжът ми?

Беше лесно да я слуша човек — толкова лесно, сякаш камък се търкаля надолу по склона.

— Ти познаваш Джордж. Бива го да утешава хората. В момента те имат по-голяма нужда от него, отколкото аз.

Каза го така, все едно беше направила жертва, идвайки тук. Пръстите ѝ бяха хладни, когато го докосна по бузата, и ухаеха на аромат от пустошта, който не можеше да разпознае — като смачкани цветчета и вятъра над прерията. Тя събираше билки и се говореше, че приготвя лекове от тях, хората си шепнеха, че е вещица, която може да направи себе си неустоима за мъжете. И може би наистина беше така.

Той я целуна.

Не беше светец — дори не беше добър човек. Беше силен физически, но винаги бе подозирал, че дълбоко в себе си е слаб. Меката извивка на устните ѝ. Слабост. Лекият допир на косата ѝ по ръба на челюстта му. Слабост. Уханието ѝ. Слабост.

Той усети как хладните ѝ ръце се плъзгат под дрехата му, за да потърсят гърдите му, и мисълта за истината се надигна в него като гореща вълна. Тамсен Донър беше дошла тук със сериозна цел, той вече не се съмняваше в това. Тази жена знаеше какво прави.

Успя да извърне глава от нея.

— Не бива да изкушаваш един мъж по този начин, мисис Донър.

Тя зашепна в ухото му:

— Прав си. Не искам да създавам неприятности.

Думите ѝ го погъделичкаха по врата.

Невидимата нишка се разплиташе.

Двамата се озоваха във фургона му, преди изобщо да разбере как бяха стигнали дотам — някак си бяха прескочили ритлата, бяха се шмугнали под платнището и се бяха скрили в мрака под него. Фургонът бе натъпкан с багаж и нямаше свободно място, в крайна сметка той я притисна към скрин, стегнат с въжета, а подът под краката им се заклати като палубата на кораб, когато я облада, вкопчил пръсти в нея, за да не я изпусне, почти сляп в мрака на неосветеното пространство.

Когато свърши, тя остро проплака — това на практика беше единственият звук, който издаде през цялото време — и в този миг той не изпита усещане за освобождение и облекчение, а за пропадане по гръб в бездна. Наложи му се да прокара пръсти през косата си и да диша дълбоко, за да възвърне равновесието си, докато гледаше как тя незабавно се оправи, прибра гърдите си зад стените на корсажа, приглади полите си и събра кичурите, които се бяха изплъзнали от местата си. Беше красива. Красива и далечна — защото в този момент му изглеждаше още по-непозната, отколкото беше преди това.

Той поклати глава:

— Не биваше да го правим.

Започваше да осъзнава тежестта на стореното току-що. Това беше жената на Донър.

За миг по лицето на Тамсен пробяга нещо, за което не можеше да намери по-подходяща дума от страх. Но изражението ѝ се стопи толкова бързо, че сякаш беше просто игра на светлината. Тя стисна очи и отново ги отвори, преди да отвърне:

— Има много неща, които човек не бива да прави, мистър Стентън.

Думите ѝ го ужилиха и той отново си спомни за дядо си, който му казваше: „Не изкушавай дявола, момче“. Все едно пак усещаше токата на колана по лицето си: старецът го беше хванал да целува съседската дъщеря на двора на църквата, когато беше на девет години. Колко нещастен се чувстваше, докато растеше в дома на дядо си. И колко беше ядосан на баща си, задето бе оставил него и майка му там.

Сега, когато мислите в главата му започнаха да се проясняват, той изведнъж си даде сметка за болката по гърба — настойчива, остра. Вдигна ръка към врата си и усети кръв.

— Одраска ли ме? — попита той.

Тя отвърна на погледа му с очи, толкова тъмни, че бяха почти безизразни. В тях не можеше да се прочете нищо. Вдигна ръка към лицето му, почти нехайно.

— Надявам се, че няма да има неприятности.

Този път гласът ѝ звучеше различно.

— Заплаха ли е това? — попита той.

Но тя не му отговори. Прехвърли се грациозно през ритлата и си тръгна. Той се заслуша в леките ѝ стъпки, които потънаха в мрака. Твърде късно си даде сметка, че тя е едно от онези изкушения, на които е по-добре да не се отдаваш — като уиски, което е толкова силно, че може да те ослепи.

Трябваше да се опита да се разбере с нея. Той се измъкна от фургона и скочи на земята. Стресна го девойче, което се измъкваше заднешком от храстите, с изплашено и объркано лице. Паниката го завладя. Откога ли беше тук?

Той я повика:

— Почакай! Коя си ти, момиче? От семейство Брийн ли си?

В кервана имаше толкова много деца, че не беше възможно да ги запомни всичките.

Тя застина на място, все едно беше забравила как може да избяга.

— Не, сър. Аз съм Елита Донър.

От лошо по-лошо.

— Какво правиш тук? — настоя да узнае той.

— Аз… изпратиха ме да събирам дърва за огъня. Точно се прибирах при нашите, заклевам се.

Лицето ѝ беше яркочервено и лъскаво, а устните ѝ — свити в инатлива гримаса. Но още по-важното беше, че не носеше никакви дърва.

— Кажи ми какво видя, Елита — нареди той и пристъпи към нея. — Хайде! Не ме лъжи.

Не искаше да я изплаши. Но Елита се обърна и хукна обратно в горичката като подплашена сърна. Понечи да се втурне след нея, но се удържа. Един голям мъж не бива да гони дете в гората — особено след онова, което бяха открили тази вечер.

Той закрачи към фургона си, твърдо решен да открие онази бутилка уиски. Знаеше какво го чака през нощта: посещение от Лидия. След случката с момчето и другата с Тамсен, Стентън вече не се съмняваше в това. Горката Лидия щеше да се яви в сънищата му, мокрите ѝ дрехи щяха да бъдат залепнали по синкавото ѝ тяло и тя щеше да го умолява да я спаси. „Имам нужда от теб, Чарлс“ — никога не му го беше казвала приживе, но той го прочиташе в очите ѝ всеки път, когато му се явяваше насън. Как беше възможно да я е познавал толкова добре, но да не беше разбрал ужасната истина?

„Помогни ми, Лидия — помисли си той и се върна при огнището си, над което се виеше дим на тънка струйка. — Помогни ми този път да видя чудовищата навреме.“

Пета глава

Форт Ларами, индианските територии

Скъпа тоя Марджи,

Най-сетне стигнахме до Форт Ларами, дълбоко в сърцето на индианските територии. След като бях преживявал единствено със съдържанието на торбите върху седлото си в продължение на цели шест седмици, това събитие ме развълнува повече, отколкото си бях представял — както с обещанието за бръснене и гореща баня в истинска вана, така и заради възможността на това място да ме очаква писмо от теб.

Може би ще се зарадваш да научиш, че прекарах цялата първа седмица след отпътуването от Индипендънс в съмнения дали току-що не съм направил най-голямата грешка в живота си. След като бях чакал четирийсет и две години да се оженя, нима наистина доброволно щях да замина далеч от жената, с която бях решил да прекарам остатъка от живота си? Но след като първоначалният шок отмина, аз съзнателно се заех да опозная членовете на групата, която се присъедини към кервана недалеч от Индипендънс. Новодошлите — общо шест семейства, някои от които са доста заможни (поне ако се съди по покъщнината, с която са натоварени фургоните им, домашните прислужници и дори слуховете за богатство в сребърни и златни монети) — пристигнаха от Спрингфийлд, Илинойс. Освен това към нас се присъединиха и няколко самостоятелни мъже, решени да потърсят щастието си на запад.

Най-влиятелният член на новата група несъмнено е Джордж Донър. Той оглавява цялата фамилия Донър, която се състои както от собственото му семейство, така и от това на по-младия му брат Джейкъб. Изглеждат просто устроени хора, но явно са по-проницателни и съобразителни, отколкото си дават вид, защото се твърди, че са притежавали значителни имоти в Илинойс. По-големият от братята Донър обича да цитира пасажи от Библията, но често погрешно. Питам се дали е достатъчно способен, за да бъде водач, но от друга страна, всички му имат доверие — точно защото умее да не влиза в конфликт с никого. Най-забележителното у него, освен размерите му (масивни), е неговата съпруга Тамсен. Повечето от мъжете вече са влюбени в нея; при все това, аз забелязах известна острота, която граничи с жестокост. Виждал съм я да се кара на прислужниците така, че да ги докара до сълзи, и да се държи студено с чуждите деца. Отбягва компанията на жени, които не са красиви като нея, и освен това се твърди, че се занимава с вещерство — но последното най-вероятно е слух, породен от завист.

Следващият поред е Джеймс Рийд, собственик на голямо предприятие за мебели в Спрингфийлд. Във физическо отношение той е пълната противоположност на Джордж Донър: нисък и слаб мъж, с тясно, изпито лице. Често усуква носната си кърпа в ръцете си, когато е притеснен, заради което не мога да не се сетя за лейди Макбет, когато го видя („Излизай, проклето петно!“). Но колкото и да е опак и гневлив, той изглежда като пример за уважаван гражданин — и никога не пропуска възможност сам да изтъкне този факт. Жена му е по-възрастна от него — вдовица с многобройни деца от починалия си съпруг. Пътниците от Спрингфийлд твърдят, че този брак е бил истинско спасение за Маргарет Рийд, която е кльощава, болнава и — честно казано — прилича повече на майка на Рийд, отколкото на негова съпруга. Групата на семейство Рийд наподобява същински пътуващ цирк — с три големи фургона, натоварени с луксозни мебели (производство на неговото предприятие, предполагам) и всякакви удобства. С тях пътуват домашни прислужници, включително и млада жена, която се занимава единствено с готвене и пране на дрехите им, и дори понита за забавление на децата.

Запазих за десерт любимия си нов познат от групата от Спрингфийлд. Чарлс Стентън — ерген, който пътува сам с покрития си фургон — не прилича на повечето останали неженени мъже (в общия случай наемни работници или скитници, които едва преживяват), и може би точно по тази причина бързо се сприятелихме. И двамата сме отгледани от свещеници (макар че, за разлика от моя баща, който беше провинциален пастор, неговият дядо е прочут свещеник от англиканската църква — толкова известен, че дори аз съм чувал за него) и носим в душите си еднакви белези, с които да го докажем. Останах поласкан, когато ми каза, че е чел моите статии във вестник „Вашингтон Глоуб“, посветени на онзи пътуващ евангелистки мошеник Юрая Пътни.

Като за толкова сдържан и дискретен човек, животът му е бил истинско приключение: роден е в Масачузетс и е чиракувал при някакъв адвокат във Вирджиния, но след това е заминал на фронта, за да воюва под командването на генерал Сам Хюстън в битката за Сан Хасинто. Човек, който се е сражавал във войната за независимостта на Тексас, въпреки че по рождение няма никакви връзки с тази територия, или е романтик, или е идеалист. След като го опознах по-добре, вече мога да кажа, че според мен у него има по малко и от двете — а това пък означава, че е орисан да води нещастен живот, или поне така се опасявам. Намекна за някакво ужасно злощастно събитие, заради което е избягал от Масачузетс, но отказа да говори повече за него. Освен това не е сигурен с какво точно ще се занимава, когато пристигне в Калифорния — още един признак за неспокойния дух, който не му дава мира.

Като цяло керванът е необичайна смес от човешки съдби — и въпреки че понякога се отдават на политиканстване и интриги, аз с неохота ще се разделя с всички тях, когато продължа сам утре сутринта. Реших да последвам плана, за който вече ти писах — като се присъединя към неголямата дружина мъже без семейства на мулета и коне, за да се придвижваме по-бързо. Не успях да убедя Стентън да замине заедно с мен и подозирам, че той не искаше да го стори, защото смята, че може да е полезен като участник в голямата експедиция — понякога разкъсвана от междуособици. В едно отношение изпитвам облекчение от неговото решение — по този начин с тях ще има поне един разумен човек, но продължавам да се тревожа, че ще ги изоставя, преди да са избрали следващия си водач.

Форт Ларами е истински пограничен форт — точно такъв, каквито ги описват във вестниците. Човек остава с усещането, че се намира на самия край на цивилизацията — а отвъд кирпичените стени се шири земя, почти недокосната от белите заселници, където продължава да властва дивата природа. Разказаха ми, че само през тази година през форта са преминали няколко хиляди фургона на заселници — по всеобщо мнение броят им през следващата година ще се увеличи, стига да не избухнат сражения с индианците или война с Мексико. По всичко личи, че фортът просперира: в допълнение към неголемия гарнизон, който е разквартируван там, зад стените му има и търговски пункт, ковачница, конюшня и пекарна. В границите на форта са издигнати и няколко къщи на по два етажа, в които вероятно живеят собствениците на форта, техните семейства и прислуга.

Макар че този керван е сред последните за сезона, във форта кипеше живот, когато пристигнахме. Няколко трапери — мръсни и неугледни мъже със стари кожени дрехи и шапки — разтоварваха конете си пред търговския пункт. По улицата тичаха деца и весело пищяха. Видях половин дузина индианци, възседнали фантастично пъстрите си мустанги, които бавно яздеха през форта, а на слънцето пред конюшните се припичаха други, облечени в дрехи по западен образец, но украсени с перата и мънистата на своя народ.

За никого не беше изненада, че слухът за наличието на бар в търговския пункт се разпространи мигновено. Но онова, което най-вече интересуваше лично мен, беше вероятността за топла храна. Онова, което мога да си приготвя сам на лагерния огън, вече ми е омръзнало до болка. Едва бях успял да се настаня на една от издрасканите маси в трапезарията, пред тенекиена чиния с рядка яхния, когато вниманието ми беше привлечено от непознат мъж — облечен като трапер или планински водач, с характерните им износени кожени дрехи, с дълга бяла коса и набръчкано лице, обветрено и потъмняло от слънцето като пергамент. Мъжът се казваше Лайънъл Фарнсуърт — и за разлика от всички останали, се беше отправил на изток вместо на запад. Нещо повече — пътуваше сам, което е рискована стратегия в тази толкова рядко населена територия. Обясни ми, че вече веднъж е ходил до Орегон и два пъти до Калифорния, така че познава маршрутите по-добре от всеки друг.

Според Фарнсуърт идеята да се мине през прохода Хейстингс — по маршрута, по който Донър смята да преведе своите хора — е почти катастрофална. По мнението на Фарнсуърт пътят е твърде неравен за фургони и твърде негостоприемен за животните. По една случайност, докато разговарях с него, Донър беше до мен и не се зарадва да чуе, че намерението му е истинска загуба на време. Той незабавно се опита да убеди Фарнсуърт, че греши — като му обясни, че във Форт Бриджър ще ги посрещне самият Хейстингс, откривателят на този проход, който е обещал да ги преведе чак до Калифорния — но възрастният ни събеседник беше непоклатим в убежденията си. Той не пестеше думи, за да обясни възможно най-ясно на Донър, че не бива да се отклоняват от стария маршрут — но щеше да постигне повече успех, ако се беше опитал да накара някой чайник да изпее ария.

В интерес на истината, когато научи, че самият аз възнамерявам да мина по него (макар и без фургони и в състава на много по-малка дружина), той се опита да разубеди и мен. И след като продължих да го разпитвам, накрая се разбра, че суровият терен не е единствената — или дори главната — причина за неговата неприязън. Той призна, че по време на пътуването си недалеч от езерото Тръки е срещнал индианско племе на име анауаи, но ме предупреди да не се занимавам с тях. Когато му казах, че никога не съм чувал за племе на име анауаи, той не беше изненадан — племето било малко и се смятало за твърде изолирано. Фарнсуърт твърдеше, че са особено диви; нещо повече, според него те се придържали към ужасяваща традиция, на която станал свидетел със собствените си очи: човешки жертвоприношения.

Бях зашеметен. Човешките жертвоприношения са изключително рядко срещани сред индианските племена от равнините. Древните култури на юг — маите и ацтеките — са известни с практикуването на ритуални човешки жертвоприношения, но по мои сведения тази практика е нечувана на север от Рио Гранде. Помолих го да ми опише точно на какво е станал свидетел. По очевидни причини, първата ми мисъл беше, че не е разтълкувал правилно какво е видял.

Мъжът ми разказа, че е видял дузина воини от племето анауаи, които отвели един от своите в гората. Индианецът се съпротивлявал, но те го държали здраво. Замъкнали го далеч от лагера си и го завързали за едно дърво, за ръцете и за краката, а сетне го оставили на съдбата му, макар че той крещял нещо след тях. На Фарнсуърт му се сторило, че индианецът ги умолявал да го освободят.

Описаната сцена несъмнено беше покъртителна. Разбирах защо се бе стреснал Фарнсуърт. Но въпреки това — описаното не ми звучеше като ритуал за жертвоприношение. От онова, което бях прочел по въпроса, бях останал с впечатлението, че избраните за жертвоприношение често го смятат за висока чест и с готовност отиват сами към олтара.

Отвърнах на Фарнсуърт, че ако се съди по неговото описание, бе станал свидетел по-скоро на някакво наказание. Беше изключително вероятно да са изключили въпросния индианец от племето поради провинение. Но Фарнсуърт настоя, че случаят не е бил такъв. И твърдеше, че освен това знае каква е била истинската причина да го направят: индианците от племето анауаи се страхували от „демона, който живее до езерото Тръки“, и му принасяли жертви, така че да остави другите от племето на мира.

Фарнсуърт не знаеше повече подробности за тази фолклорна легенда, но през изминалата година беше чувал разкази за индианци, които са изчезвали от поселищата си недалеч от територията на племето анауаи — обикновено болни, стари и деца, отмъкнати от леглата си или изчезнали без следа в гората, където са отишли да събират дърва за огъня или плодове. Разбира се, този мотив се среща в почти всяка култура, но аз бях необичайно развълнуван от него — може би заради горкото момче от семейство Найстром, което също беше отмъкнато от леглото си и така и не се беше върнало.

Фарнсуърт ми разказа всичко това с видима неохота, като се боеше да не го помисля за луд. Склони да го направи едва след като го уверих, че наистина искам да знам всичко и че точно това е причината да пътувам към индианските територии: за да изследвам техните необичайни вярвания и митове и да се опитам да ги свържа с някаква достоверна действителност. Фарнсуърт прие, че съм твърдо решен да продължа към езерото Тръки, но ме умоляваше да разубедя Донър и останалите да не поемат по същия път.

Опасявам се обаче, че до този момент не съм успявал да окажа някакво въздействие върху Донър, и няма да го постигна и сега. Колкото до самия мен, мога единствено да си призная, че предупрежденията на Фарнсуърт ми оказаха точно противоположното въздействие. Вече не мога да мисля за нищо друго, освен за възможността да се запозная с това самобитно индианско племе и да науча нещо повече за легендата за духа — или демона — от езерото Тръки.

За това и за теб, скъпа моя. Така че ще сложа край на писмото си на това място, преди да преосмислиш прибързаното си решение да се омъжиш за бъбрив стар въздухар. Понякога не мога да повярвам на щастливата си съдба, която позволи жена като теб — толкова интелигентна, мъдра и красива — да се съгласи да се омъжи за причудлив, упорит глупак. Защото, колкото и да те обичам и да ми липсваш и да искам да бъда с теб, знам, че след като вече чух за легендарния звяр от езерото Тръки, няма да се спра пред нищо, докато не стигна дотам и не науча всичко възможно за него. Не се съмнявам, че няма да се зарадваш, когато прочетеш за това мое намерение, но трябва да ме разбереш, когато ти казвам, че ако не се опитам да я разплета сега, тази история ще ме измъчва до края на дните ми. Не се тревожи за мен, скъпа Марджи, и знай: възнамерявам да се върна при теб колкото се може по-скоро.

Твой любящ Едуин

Юли 1846 година

Шеста глава

„Сбогом, сбогом.“

Думите продължаваха да отекват в главата на Стентън, макар че останалата част от кервана — заселниците, които щяха да продължат към Орегон — бяха потеглили още преди няколко часа, като оставиха по-малката група на брега на реката Литъл Сенди. Заминаха с повече от сто фургона, които вдигнаха облак от задушлив прах. Дали наистина нямаха търпение, или Стентън само си го беше въобразил? Дали наистина бяха нетърпеливи да оставят зад гърба си лошия късмет и спомена за закланото момче от семейство Найстром? Да се разделят с „отцепниците на Донър“, както бяха започнали да наричат групата, която щеше да продължи към Калифорния? Само преди няколко дни, във Форт Ларами, се бяха сбогували с Едуин Брайънт и неколцината мъже, които бяха решили да тръгнат с него, но Стентън вече тъгуваше за единствения си приятел.

В небето се носеха облаци, пухкави като памук, все още на стъблото, и толкова ниски, че човек можеше да се закълне, че ще ги достигне с ръка, ако се протегне към небето. Равнината се простираше до хоризонта, нашарена с големи петна в зелено и златно, а през нея се виеше реката Литъл Сенди. Беше тиха и тясна рекичка, точно както подсказваше името ѝ. Едва ли можеше да се случи нещо лошо тук. Останалите от кервана се приготвяха за пиршество — нещо като организиран пикник за цялата общност. Идеята бе на Донър, разбира се, така че да отпразнуват последната отсечка от пътуването си. Беше се постарал да разпали самочувствието им, като им бе говорил как ще бъдат възнаградени за смелостта си да поемат по прохода Хейстингс. Нарече ги безстрашни пионери, които ще проправят нов път през пустошта; имената им щяха да останат в историята. Стентън подозираше, че действителната цел на пикника е да разсее съмненията им в това решение. Сред фургоните от кервана се носеше слух за кръвожадни вълци, които плячкосват индианските територии напред по пътя им. Бяха чули за това от един златотърсач със съмнителна репутация, но тъй като смъртта на момчето от семейство Найстром си оставаше без обяснение, всички бяха разтревожени.

— Не трябва ли да продължим веднага — като основната група? — беше попитал Стентън, когато чу за плановете на Донър да организират празненство.

— Днес е неделя, ден за почивка — беше отвърнал Донър със снизходителен тон. — Господ ще се погрижи за нас.

— Ако не спираме, можем да стигнем до Форт Бриджър до края на седмицата — настоя Стентън. — Но не можем да разчитаме на това, че няма да се забавим по пътя.

— Водачите казват, че воловете трябва да си починат — обади се Уилям Еди, като присви едното си око срещу него.

Стентън знаеше, че това е лъжа. Вчера не бяха изминали повече от шест мили.

— Знаеш ли какъв ти е проблемът, Стентън? Прекалено си боязлив.

Каза го Луис Кесибърг, със самодоволна усмивка, отпуснал ръка на колана си. На няколко пръста разстояние от револвера.

Еди се разсмя:

— Боязлив като стара даскалица.

Стентън знаеше, че при обичайни обстоятелства нямаше да посмее да му се присмива, но след като Брайънт вече го нямаше, а Донър се бе провъзгласил за водач на кервана, равновесието на силите се беше променило. Еди и Кесибърг — част от групата на мъжете, с които Донър бе положил специални усилия да се сдружи — вече се държаха като негови неофициални заместници. А Стентън нямаше обичай да влиза във вражда с хора, които сами я търсеха, особено когато бяха толкова повече от него.

Сега в далечината се разнесе звукът от цигулката на Люк Халоран. На Стентън му прозвуча умолително — като гласа на дете, което вика за помощ. Всичко това му се струваше грешно: да се разделят с по-голямата част от кервана, да се отправят по неизвестен маршрут, да спрат за пикник, все едно имаше някакъв църковен празник, вместо да продължат възможно най-бързо.

И разбира се, въпреки че отдавна го бяха заровили, все още не можеше да се отърси от спомена за обезобразеното тяло на убитото момче, с оголени от плътта кости. В светлината на този спомен мисълта за пикник му се струваше още по-гротескна.

Но въпреки това той се насили да прекоси лагера. Боеше се от мисълта да види Тамсен, но в същото време желаеше да я зърне; сега му се струваше още по-красива, когато я погледне отдалеч, но освен това и страховита — като току-що наточено острие. Под прикритието на мрака тя омекваше под пръстите му; идваше при него като дим, който оставаше по косата му, по дрехите му, и пълнеше дробовете му. Преди две нощи я беше попитал дали наистина не е вещица, че да го омагьоса така, но тя само се беше засмяла.

Бяха подредили импровизирани маси от ритли, подпрени с пънове, с опънат върху тях памучен плат на райета. Семействата бяха бръкнали по-дълбоко в провизиите си, за да приготвят пай и да отрежат допълнително бекон. По-късно щеше да има и танци, и приказки край огъня. Стентън прие една купа от пилешката яхния на Лавина Мърфи — беконът толкова му беше омръзнал, че не можеше да понесе мисълта за него — и накрая обра мазнината по дъното на купата с парчета сухар.

— Ядеш така, все едно не си ял от цяла седмица — пошегува се Лавина Мърфи.

Беше мормонска вдовица, повела цялото си домочадие — включително омъжените си дъщери и техните съпрузи, та чак до собствените си деца, най-малкото от които беше само на осем години — в търсене на нов дом на запад, сред последователите на тяхната вяра.

— А може би наистина не си, след като си нямаш жена да ти готви — добави тя. — Не ти ли омръзна ергенският живот, мистър Стентън?

— Не съм срещнал подходящата жена — отговори той, като си наложи да преглътне нетърпението си.

Не виждаше друг начин да си спечели приятели, а нямаше никакъв шанс да се опълчи на Донър, ако на негова страна не застане никой друг.

Жените само се разсмяха, когато чуха този отговор.

— Не ми се вярва, мистър Стентън — възрази Пеги Брийн, заслонила очи от слънцето с ръка.

Зад нея беше застанала Дорис Уолфингър, като хубаво пате зад майка си. Пеги беше едра жена, яка като товарен кон, която бе народила половин дузина синове. Дорис беше още девойче, почти не говореше английски език и се усмихваше неразбиращо всеки път, когато някой се обърнеше към нея. Стентън нямаше как да не се запита какво в действителност се въртеше в главата ѝ.

— Нали знаеш какво казват за мъжете, които остават ергени твърде дълго, мистър Стентън? — попита го лукаво Пеги Брийн. — Започват да се държат странно, така казват.

— Да не искаш да кажеш, че вече е трудно да се общува с мен, мисис Брийн? — възкликна той с престорена обида. — А аз си мислех, че се държа съвсем дружелюбно.

— Просто казвам, че има опасност да се превърнеш в кисел стар ерген — отвърна Брийн, а останалите жени се разсмяха. — Не смяташ ли, че е по-добре за човека да живее с другите? И да се разбира с тях?

Стентън си помисли, че в гласа на Пеги Брийн се беше прокраднало нещо ново: не просто констатация, а предупреждение.

Лавина Мърфи отново се намеси в разговора, като очевидно не забелязваше какво се опитва да каже Брийн.

— Самата аз съм била омъжена три пъти. И винаги казвам: какво му е хубавото на това да си сам? По-добре да си имаш някого, с когото да споделиш пътя. Пеги е права, мистър Стентън. Ще бъде жалко да се похаби мъж като теб.

Думите ѝ бяха посрещнати с още смях. Стентън дори улови един скришен срамежлив поглед от Дорис Уолфингър.

— Не вярвам много жени да издържат мъж като мен — отвърна той.

Каза го, за да се пошегува с тях, но в същото време дълбоко в себе си знаеше, че е вярно. Той не заслужаваше да има добра жена — не и след онова, което бе сторил, или по-скоро не бе успял да стори.

— Обзалагам се, че има такива — дори в нашия малък керван — които няма да се съгласят с тези думи, мистър Стентън, и ще бъдат готови да ти го докажат, ако им дадеш и най-малък шанс — заяви Лавина Мърфи. — Прекарвай по-малко време сам и повече време с нас и ще видиш.

Не му хареса тънкият намек в нейните думи, нито погледът на Лавина, който му хвърли с присвити очи изпод дългите си мигли. Знаеше, че жените притежават своя собствена сила. Едно обвинение щеше да бъде достатъчно, за да накара всички да му се нахвърлят. Точно както преди. Никой не се беше усъмнил в онова, което бе казал за него бащата на Лидия, макар и да беше син на един от най-уважаваните свещеници на Източното крайбрежие. Беше се случило преди повече от дузина години, но сърцето му все така се свиваше в паника, когато си спомнеше.

— Опитвам се да стоя настрана от жени, които не мога да имам — каза той и се изправи.

Осъзнаваше с болезнена острота колко лицемерни бяха тези думи и беше благодарен, че Тамсен не бе наблизо, за да ги чуе.

— Тогава може би ще си намериш любима по пътя — каза Лавина Мърфи. — Добрият Господ иска всички да се задомим.

— Скоро най-желаните девойки ще бъдат заети — обади се една от по-младите жени — Сара Фосдик.

Самата тя се беше омъжила съвсем наскоро — и очевидно бе подпийнала.

— А за теб ще остане само някоя стара свинка — добави тя и се разсмя.

Зад гърба му се разнесе друг женски глас:

— Прости на сестра ми за тези думи, мистър Стентън. Струва ми се, че вместо нея говори чашката.

Той се обърна и видя зад себе си момиче, което познаваше съвсем бегло: Мери Грейвс. Беше с остри черти на лицето и много висока за жена. За пръв път я виждаше толкова отблизо. Очите ѝ бяха необикновени, сиви като цвета на небето призори.

— Ти си дъщерята на Франклин Грейвс, нали? — попита той, макар и сам да го знаеше.

Беше я забелязвал и преди, но тя сякаш винаги бе със семейството си, обградена от родителите си или от цяла орда малки деца, които шумно се боричкаха за вниманието ѝ.

— Така е — отвърна тя. — Една от дъщерите му.

Гласовете на останалите жени заглъхнаха, когато двамата се отдалечиха от тях, почти несъзнателно — просто закрачиха един до друг към борова горичка в края на лагера.

— Надявам се думите ми да не прозвучат самонадеяно, мистър Стентън, но моят съвет е просто да не им обръщаш внимание.

Полите ѝ шумоляха на всяка крачка, като бръснеха дивата прерийна трева. Вървеше с дълги, енергични крачки, напомняше му на млада кобила, силна и изпълнена с живот.

— Само те подкачат. Но омъжените жени наистина не обичат да виждат мъж да живее сам. Мисля, че това ги притеснява.

— Защо да ги притеснява един ерген?

Тя се засмя, преди да отговори:

— Предполагам, че това просто е една от тайните на живота.

— Едуин Брайънт — запозна ли се с Едуин? — Имаше една теория за това. Според него изборът да не се ожениш, се възприема като укор.

Пикникът неусетно се стопи в далечината и заприлича на миниатюрен цирк: ярко петно от движение и цветове, от което до тях долитаха единствено тихият монотонен звук от цигулката на Халоран и от време на време пискливият смях на някое дете. Разбира се, хората щяха да започнат да говорят, ако двамата се отдалечаха твърде много. Но Стентън не го беше грижа — а и бездруго искаше да се измъкне от онези жени, преди да е казал нещо, за което ще съжалява.

Изглежда, Мери Грейвс също не беше загрижена за клюките, които можеше да тръгнат за нея.

Тя се намръщи замислено:

— Укор към жените или към брака?

Стентън се поколеба, като обмисляше отговора си. Харесваше му как говори тя — бързо и леко. Много други жени сякаш въртяха думите в устата си като захарни кубчета, преди да се разделят с тях, така че първоначалната им форма се губеше.

— Мисля, че и двете — отвърна той.

— Някои жени може би го възприемат като обида, но не и аз. Не на всички им е писано да се омъжат — каза тя. — Знаеш ли, че Лавина Мърфи е омъжила четиринайсетгодишната си дъщеря за мъж, когото е познавала едва от четири дни? Доведената ми сестра бе права поне за едно. В кервана не са останали много жени, подходящи за женитба.

Той поклати глава.

— Означава ли това, че вече и ти си заета, мис Грейвс?

Искаше най-вече да се пошегува с нея, но по лицето ѝ сякаш премина облак и думите му изведнъж отекнаха кухо и сериозно.

— Годеникът ми почина наскоро — отвърна тя. — Това е причината семейството ми да потегли на запад.

— Съжалявам — каза той.

Все едно някой беше спуснал воал пред лицето ѝ.

— Значи искате да оставите лошите спомени зад гърба си? — попита той.

— Нещо такова — отвърна тя.

Говореше все така нехайно, но Стентън успя да я зърне за миг зад внимателно изградената ѝ фасада от безразличие, и видя у нея истинското нещастие.

— Но това сигурно може да се каже за почти всички останали от кервана — добави тя.

— Права си — и все пак съжалявам — повтори той.

Обзе го налудничавото и неуместно желание да я хване за ръката.

— Нима нищо. Аз не го познавах много добре.

Значи, ако наистина беше нещастна, причината бе някъде другаде. Мери Грейвс сложи ръка на устните си.

— Но това прозвуча още по-зле, нали? Винаги казвам нещо, което не трябва.

Стентън се усмихна.

— И аз съм така. Но сега вече ще трябва да ми разкажеш цялата история.

Тя наведе глава, за да мине под ниския клон на една дребна ела.

— Боя се, че историята не е много интересна. В действителност става дума за нещо, което се случва непрекъснато. Не се съмнявам, че вече си я чувал: послушната дъщеря се съгласява на уговорен брак с богат мъж, за да изплати дълговете на баща си.

— Значи може би си извадила късмет, че нещата са се развили по този начин — каза Стентън и едва тогава осъзна какво всъщност бе казал, така че бързо продължи. — Надявам се, че поне са ти избрали добър съпруг.

— Беше толкова мил с мен, колкото можеше да се очаква. Всички казваха, че ще сме щастливи заедно. Но кой знае?

Гласът ѝ бе плътен и мелодичен, искаше му се да не спира да говори.

— Какво точно се случи? — попита той.

Тя се поколеба и той добави:

— Ако не ти се разказва…

— Не, няма нищо — каза тя и откъсна клонка от най-близкия бор, а после разсеяно разтърка игличките между пръстите си и наоколо се разнесе уханието на смола. — Две седмици преди да се оженим, той отиде на лов за елени с приятелите си и един от тях го прострелял, без да иска. Те го донесоха, но вече нямаше какво да се направи за него. Спомина се на следващия ден.

— Това е ужасно.

Тя се обърна към него. Стентън разпозна изражението ѝ: беше вина.

— Но знаеш ли кое е още по-ужасно? Онзи, който бе отговорен за смъртта му, се разкъсваше от мъка. Едва не полудя. А аз бях потресена, разбира се, но почти не плаках. И да ти кажа ли истината, мистър Стентън? Изпитвах облекчение. Облекчение.

Тя събра сили за една кратка, горчива усмивка.

— Излиза, че съм истинско чудовище, не мислиш ли? Трябваше да ми стане тъжно — ако не за горкия Рандолф и неговото семейство, то поне за баща ми. Това беше краят за него, след като не получихме парите от брака. Наложи се да продадем всичко. Баща ми не можеше да понесе мисълта, че отново ще трябва да започне живота си на същото място, където за пореден път да се доказва на същите хора. Аз му подхвърлих идеята да заминем за Калифорния. Затова, каквото и да се случи с нас, каквото и да ни очаква там, ще нося отговорността за него.

— Чудовище? Нищо подобно. Според мен ти просто си един забележително искрен човек — каза той.

Думите му я накараха отново да се усмихне.

— Може би. А може би просто имам нужда да изповядам греховете си пред някого.

Тя се обърна и отново закрачи напред.

— Винаги ли си толкова открита с непознати? — попита я Стентън, като я последва.

Лагерът вече бе останал далеч зад тях, така че гласовете и музиката се бяха стопили.

— Аз все още съм в траур. А когато си в траур, почти всичко ти се разминава — не си ли забелязал?

Тя леко се обърна към него и повдигна едната си вежда. Профилът ѝ беше издължен и остро очертан, все едно бе изрязан със скалпел.

— Но сега е твой ред. Явно има причина все още да не си женен, мистър Стентън. Ще ми кажеш ли каква е тя?

Той я настигна и отново закрачи до нея.

— Както и ти каза, беше нещо, което се случва непрекъснато. Едва ли има смисъл историята да се разказва за пореден път.

— Аз ти разказах моята. Няма да е честно.

Не беше сигурен, че ще се справи толкова добре като нея.

— Бях влюбен веднъж — започна той.

— Бяхте ли сгодени?

Дори след твърде много време мисълта за Лидия продължаваше да носи болка в гърдите му като глътка леден въздух.

— Баща ѝ не ме одобряваше. А както се оказа, не искаше и да се разделя с нея.

Сивите ѝ очи не се откъсваха от лицето му. Бяха с цвета на небето, натежало от облаци, или на оловните океански вълни край бреговете на Бостън.

— А какво искаше, тя да остане стара мома?

— Не знам какво трябваше да стане с нея — отвърна кратко Стентън.

Твърде късно бе осъзнал, че са навлезли в опасна територия, прекалено близо до истината.

— Във всеки случай, нямаше шанс да го разбере. Тя почина на деветнайсет, твърде млада.

Мери рязко си пое дъх.

— Съжалявам — каза.

Съвестта не му позволяваше да продължи. Като млад беше обещал, че никога няма да разкрие тайната на Лидия пред никого. Колкото и безсмислено да му се струваше това обещание сега, след петнайсет години — при това го беше дал на едно мъртво момиче — той не можеше да си представи да го наруши. А освен това имаше и други неща, които бе сторил и за които се разкайваше — дълга и заплетена верига от измами, която се влачеше след него през всичките тези години, така че бе невъзможно да я обясни на някого, без да изглежда като чудовище. Сърцето му сякаш биеше пет пъти по-бързо от обикновено.

— Беше ужасно — каза той. — Боя се, че все още не мога да говоря за това.

Мери изглеждаше притеснена.

— Не исках да ти причинявам болка — каза тя.

Ръката ѝ го докосна по рамото леко — като прелитаща птица.

— Няма нищо — отвърна той, но не беше така.

Споменът го беше стиснал за гърлото с такава сила, че го задушаваше.

Мери внимателно се взираше в него.

— Какво е това? — попита тя, като ръката ѝ се премести от рамото му на врата.

Пръстите ѝ бегло докоснаха шията му и драскотините: най-новите следи от Тамсен.

— Ти си ранен. Все едно те е нападнало…

Този път докосването ѝ не му беше приятно. То го изгаряше. Отмести ръката ѝ, без да се замисля.

— Няма нищо — каза той. — Недей, моля те.

Тя бързо отстъпи крачка назад, все едно между тях изведнъж се беше издигнала стена. Преди той да каже каквото и да е, във въздуха отекна нейното име, ясно и чисто като звън на камбана.

Щом го чу, тя бързо се извърна, хвърли последен поглед на Стентън през рамо и се стрелна обратно към лагера. Движеше се с изненадваща бързина, като се стрелкаше между дърветата подобно на слънчев лъч, и се стопи от поглед.

Седма глава

Четири бурета брашно.

Джеймс Рийд отвори капака на едно от тях, като остави прашни отпечатъци по дървото, и надникна вътре. Беше пълно до половината. Удари по веднъж отстрани останалите бурета, за да се увери, че съдържанието им е недокоснато. Значи имаха общо петстотин фунта брашно, горе-долу. Стомахът му се сви от притеснение. Когато бяха потеглили преди два месеца, имаха почти осемстотин фунта.

Той отбеляза това на парчето хартия, което държеше.

После погледна в следващото буре. Захар, но само до половината. Илайза Уилямс, прислужничката, прекалено често правеше пай или кекс за децата.

Когато приключи с описването на инвентара, той се покатери през ритлата и скочи на земята. Извади носната си кърпа и избърса праха от дланите си, а след кратко колебание се зае да изтърка както трябва и пръстите си. Накрая подуши носната си кърпа, преди да я прибере.

Едва тогава си позволи да погледне пълния списък в ръцете си, като си наложи да го държи здраво, без да потрепери. Проверяваше провизиите на семейството си на всеки няколко дни, откакто бяха потеглили от Спрингфийлд. Запасите им се стопяваха с тревожна бързина. Но нямаше смисъл да се тревожи, ако не предприеме нещо.

И така. На първо място трябваше да говори с Илайза. Никой не биваше да получава допълнителна порция, дори децата — а със сигурност не и водачите на воловете, които изобщо не се замисляха и прахосваха храната. Той прегледа сметките си за втори път. Дали не беше изчислил погрешно колко храна щеше да бъде необходима за едно седемчленно семейство? Сметките му не излизаха заради шестимата прислужници: мъжете бяха истински чревоугодници и се тъпчеха заради самото удоволствие от яденето, без изобщо да ги е грижа какво струва това на работодателя им.

Въпреки всичко той си даваше сметка, че положението им е по-добро — много по-добро — отколкото на много други семейства от кервана. Всички се държаха така, все едно няма никакъв проблем, но той подозираше, че тайно в себе си някои бяха започнали да изпадат в паника. Дори онези, които се бяха снабдили с допълнителни провизии във Форт Ларами, все пак бяха разчитали на повече дивеч по пътя. Но след форта сякаш всичко бе изчезнало — от зайците до прерийните кучета. Пътуваха в самия край на сезона, така че може би заселниците по маршрута преди тях бяха опоскали всичко наоколо.

Но по-вероятно е да разчитаха на милосърдието на спътниците си, ако им свършеха провизиите. Е, ако се обърнеха за милостиня към Джеймс Фрейзър Рийд, щяха да останат разочаровани. Християнското му милосърдие си имаше граници.

Миналата вечер се беше опитал да убеди Донър да го назначи за отговорник на провизиите на целия керван. Но естествено, никой не поиска да го чуе. Никой не си даваше сметка за опасността, която щеше да ги застигне, ако храната им свършеше, докато са някъде по-нависоко в планинските проходи. Признаците за това вече се виждаха ясно — стига някой да си направеше труда да ги забележи.

— Да ти дам власт над моите провизии? — каза Уилям Еди и само се разсмя, а после изплю тютюн за дъвчене на няколко пръста от ботуша на Рийд. — Няма да стане. Ако ти позволим да ни нареждаш какво можем да ядем, по колко и кога, всички ще изпосталеем като скелети. Ще станем кльощави като теб.

Рийд не отговори на Еди, но се изкушаваше да извади хартията със сметките и да я размаха пред лицето на Донър.

— От Форт Ларами насам сме с двайсет и пет говеда за месо по-малко, а това беше преди по-малко от три седмици. Ако не сме ги изяли всичките, значи някой ги е откраднал. Ако продължаваме така, няма да ни останат и общо две дузини, докато пристигнем в Калифорния.

Безразсъдство и удоволствия — това искаха хората от този керван. Беше достатъчно човек да погледне фургона на Донър, за да се увери — истински кораб, натъпкан с пухени завивки и всякакви ненужни удобства. Наемниците проиграваха надниците си всяка вечер край лагерните огньове, като се лишаваха от заплатата си още преди да са я спечелили. Хората от кервана танцуваха край шишовете с печено месо, докато Люк Халоран стържеше на цигулката си. И онзи пикник — какъв беше смисълът от него? Не беше нищо повече от извинение за Джордж Донър, така че да се качи на пън и да държи реч как трябва да го изберат за водач на експедицията. Заклаха две глави добитък само заради това — за да ги увери, че няма за какво да се тревожат, все едно искаше да им каже: „Вижте колко много има за ядене, предостатъчно за всички“.

Рийд подозираше, че пикникът бе организиран и по друга причина: да отвлече вниманието на хората. В целия керван се мълвеше, че са виждали Тамсен Донър да се скита посред нощ на места, където не ѝ е работа. Някои от другите жени казваха за нея, че била вещица: можела да изчезва във въздуха и да се появява на друго място, да лети по вятъра като пух от глухарче, да омагьосва мъжете с дъха си. Рийд не вярваше на тези приказки, но едно беше ясно: тя не беше вярна на мъжа си и заради това Джордж изглеждаше като истински глупак тъкмо когато целият керван трябваше да застане зад него.

Рийд се изправи, вкочанен от дългото клечане във фургона сред буретата и големите чували от зебло, пълни с трици и стар боб, и бъчвите с оцет и меласа. Докато се протягаше, край него на коня си в тръс мина Донър, като размахваше шапката си във въздуха.

— Впрягайте воловете! — викаше той.

Широкото му лице бе порозовяло от усилието.

— Време е за тръгване!

Как само ненавиждаше гласа на Донър.

Но тъкмо когато се обръщаше да му отговори нещо, Рийд забеляза две от момчетата от семейство Брийн, които изпълзяха на четири крака изпод един от фургоните. Лицата им бяха пребледнели и те се олюляваха на краката си, а от устата им се отронваха болезнени стонове, все едно някой ги беше пребил.

Сърцето на Рийд подскочи. Спомни си за онова момче, което някой беше убил преди един месец — с пребледнялото му лице, сякаш потънало в сън, и ужасяващо разкъсаното му тяло. Болни ли бяха момчетата от семейство Брийн? Изведнъж едното, а сетне и другото се приведоха и започнаха яростно да повръщат. Вонята бе остра като от лекарство и толкова силна, че не можеше да я сбърка с нищо друго.

— Ей, вие! — Рийд прекоси разстоянието, което ги делеше, преди момчетата да успеят да избягат. — Пили сте, нали? Не отричайте. Подушвам го.

И двете момчета — които сигурно нямаха и по десет години — навъсено се извърнаха срещу него.

— Не е твоя работа — каза едното.

Вонята на повръщано и уиски беше толкова гнусна, че Рийд едва се сдържа да не вдигне носната си кърпа пред лицето. Съмняваше се, че момчетата са се сдобили с алкохола от баща си: Патрик Брийн щеше да ги пребие почти до смърт.

— Вие сте откраднали уискито, което сте изпили, нали? От кого го откраднахте? Кажете ми истината.

Момчетата го гледаха войнствено.

— Няма да ти кажем — рече едното, по-кльощавото и мръсно от двете.

Рийд се изкушаваше да му зашлеви една плесница с опакото на ръката си, но размисли. Хората наоколо вече ги гледаха.

— Защо притесняваш децата? — поклати глава Милт Елиът, един от водачите на семейство Донър.

— Ти не се грижи за това — отвърна му Рийд.

— Нали не си им баща?

Този път се обади друг от наемниците на семейство Донър, Самюъл Шумейкър.

— Баща им сигурно сам лежи по очи в някоя канавка — рече Рийд, преди да се спре.

Веднага се прокле заради острия си език. Представяше си как звучи на тези хора, мнозина от които се измъчваха от махмурлук след танците предишната вечер. Дланите го засърбяха. Усещаше мръсотията, която се събираше в ушите му, в ноздрите му, под ноктите на ръцете му. Изпитваше нужда да се изкъпе.

— Вижте, просто се опитвам да разбера откъде са се сдобили с алкохола.

— Да не искаш да кажеш, че ние сме виновни за това, че са се напили? — попита го Елиът, като повдигна едната си вежда.

— Не. Просто искам да кажа, че трябва по-внимателно да следим провизиите си.

Той поклати глава. Щеше да опита още веднъж.

— Може би трябва да държим алкохола под ключ например…

През тълпата си проби път Луис Кесибърг, висок и ръбест, неизменно надвиснал над останалите като някакво злокобно плашило. Рийд трябваше да го предвиди. Кесибърг сякаш винаги си търсеше с кого да се скара.

— Иска ти се да ни прибереш алкохола, нали? Сигурно ще го излееш в реката, когато се обърнем — до последната капка.

Той мушна с пръст Рийд в гърдите.

— Но само да се опиташ да пипнеш моите бутилки, Бог ми е свидетел…

По горната устна на Рийд започна да избива пот. Той се озърна, но не видя наоколо нито жената, нито детето на Кесибърг. Явно той пазеше всичко човешко в себе си скрито от чуждите погледи, така че нямаше полза да го увещава, като му напомня за семейството и достопочтеността. От друга страна, не биваше да му позволява да го тормози пред всички останали; хората щяха да го сметнат за страхливец. Но Рийд знаеше, че Кесибърг е прословут със своята злопаметна природа. Вече никой не играеше комар с него, защото никога не забравяше кой го беше измамил, кой обичаше да блъфира и кой винаги играеше само с картите в ръката си. Помнеше кои карти от колодата вече са били изиграни и пресмяташе кои най-вероятно ще бъдат следващите. Явно умът му беше остър като бръснач. Освен това бе с половин стъпка по-висок от Рийд и с трийсет фунта по-тежък от него.

Беше застанал толкова близо до него, че Рийд не се съмняваше: Кесибърг щеше да забележи, че нещо не е наред.

Рийд си представяше, че собствената му тайна — злото вътре в него — притежава такава сила, че човек може да я види или да я подуши, ако застане достатъчно близо. Беше като фината прах по пътя, от която никога не успяваше да се отърве напълно, все едно греховете му оставяха следи по ръцете или лицето му и се просмукваха под дрехите му, независимо колко усърдно се опитваше да ги изтърка.

Той отново протегна ръка към носната си кърпа.

— Не ме докосвай — рече той, като се надяваше гласът му да не потрепне издайнически. — Иначе…

— Иначе какво? — настоя Кесибърг и се приведе още по-близо към него.

Остър като бръснач.

Преди Рийд да му отговори, между тях пристъпи истински исполин: Джон Снайдър, наемният водач на Франклин Грейвс. Със сигурност последният, с когото щеше да иска да си има работа един разумен човек.

Снайдър присви очи, а в игривата му усмивка се четеше самодоволство.

— Какво става тук? Човечето пак се опитва да казва на всички останали какво да правят, така ли?

Снайдър обичаше да го нарича човече, за да напомни на Рийд, че може да направи каквото си иска с него, когато си поиска.

— Снощи не ти ли казаха, че няма да стане да ни нареждаш?

Снайдър го погледна и Рийд си помисли, че го гледа многозначително, все едно знаеше нещо за него. Кръвта на Рийд изстина. Дали някой друг бе видял изражението на Снайдър?

Но хората наоколо не им обръщаха повече внимание; никой не го беше видял. Никой нямаше как да разбере.

— Точно така — каза Кесибърг. — Водачът на кервана е Джордж Донър, а не ти.

— Просто казвам нещо, което говори здравият разум — настоя Рийд.

Това наистина беше важно. Колкото и неудобно да се чувстваше, щеше да се опита да ги накара да го чуят още веднъж.

— Форт Ларами беше последният граничен пост преди Калифорния. От тук нататък няма да има повече магазини, складове за зърно или заселници, готови да ни продадат някой и друг чувал царевично брашно. От когото и да са откраднали уискито тези момчета…

Рийд посочи към двамата, които продължаваха да се въргалят в праха.

— … този човек ще съжалява, че не е бил по-внимателен, едва след няколко седмици по пътя, когато не е останала и капка.

Тълпата наоколо притихна. Рийд усети, че е постигнал малка победа.

— Приятели — продължи той, — по всички сметки, по-лесната част от пътя остана зад гърба ни. Във Форт Ларами разговарях с мъжете, които са минавали по този планински проход. Всички казаха, че пътят пред нас е по-страховит от всичко, което можем да си представим. Приканвам ви да отделите малко време, за да вземете някои трудни решения.

Вече всички мълчаха и неспокойно го очакваха да продължи. Дори Снайдър не откъсваше поглед от него, а очите му изглеждаха почти златисти на светлината на слънцето.

— Мнозина от нас са натоварени с любими вещи от дома, с които не им е дало сърце да се разделят. Приканвам ви да ги оставите сега. Оставете ги тук, на тази поляна, ако не искате да уморите воловете си до смърт в планините, които ни очакват.

Над тълпата се беше възцарило мълчание. Рийд твърде късно си даде сметка, че беше прекалил — макар и всички да знаеха, нямаше как де не знаят, че им беше казал истината. От няколко мили насам подминаваха вещите на предишните заселници по маршрута, които ги бяха изоставили настрани от пътя. Мебели, сандъци с дрехи, детски играчки; дори едно пиано, което стърчеше насред полето, все едно чакаше някой да пристъпи към него и да изсвири нещо. Рийд бе видял как младата Дорис Уолфингър, момичето от германското семейство, с копнеж беше докоснала вкочанените бели клавиши, и при вида на това гърдите му се бяха изпълнили с непоносима болка, която не можеше да назове.

Но както често става с истината, никой не искаше да я чуе.

— Виж кой го казва — рече Кесибърг. — Човекът със специалния фургон. Трябват ти четири вола, за да го теглят, и това е на равното.

— Не следваш собствените си съвети, а? — попита го Снайдър.

Говореше нехайно и дори не го поглеждаше, а чоплеше мръсните си нокти. Рийд неволно се загледа в ръцете на Снайдър, толкова големи и силни. Неволно си представи какво щеше да изпита, ако го стиснеха за гърлото.

— Няма нужда някакъв лицемер да ни казва какво да правим — добави Снайдър.

Преди да му отговори, сред тълпата се появи Джордж Донър, като водеше коня си за юздите.

— Денят няма да ни чака, спътници. Да не се бавим, да впрягаме воловете и да потегляме. Искам всички фургони да бъдат готови след четвърт час.

Тълпата се разпръсна, а Донър се метна на седлото. Рийд си помисли, че изглежда доволен от себе си. Сигурно трябваше да му бъде благодарен за тази намеса, но не изпитваше нищо друго, освен негодувание, а после мислите за Джон Снайдър — за силната му челюст и за могъщите му страховити ръце — най-сетне започнаха да се отдръпват заедно с мрака, който носеха със себе си.

Когато хората се разотидоха, Рийд забеляза жена си Маргарет. Беше се увила с вълнен шал, а дългите му пискюли от конци за бродиране се развяваха на вятъра. Не очакваше да я види и остана поразен от това колко стара изглеждаше.

Тя се извърна, но не успя да го направи толкова бързо, че Рийд да не забележи изражението ѝ. По него се четеше съжаление — или може би отвращение. Рийд забърза през тълпата, за да я настигне, и я улови за лакътя.

— Какво има, Маргарет? Имаш ли да ми кажеш нещо?

Тя само поклати глава и продължи към техния фургон, като бавно накуцваше, все едно я измъчваше непоносима болка. Изглежда, страдаше повече по пътя, отколкото в Спрингфийлд, ако това изобщо бе възможно — все едно здравето ѝ се влошаваше. Но той почти не се съмняваше, че тя се преструва, за да го накара да се чувства виновен.

— Хайде, Маргарет. Кажи ми веднага какво те тревожи. Ще ти олекне, ако ми кажеш какво съм направил, за да те разочаровам така.

Тя потрепери и той с потрес осъзна колко много ѝ струваше да потиска чувствата си. Гнева си. Рийд си спомняше каква беше Маргарет, когато се ожениха. Като вдовица бе опитна в брачните дела и разбираше разделението между мъжа и жената, различните им роли и различната им власт. Мислеше я за достойна, усърдна и подредена жена. Винаги го беше оставяла да взима решенията в семейството; винаги го беше подкрепяла пред децата, прислугата и съседите.

— Не те разбирам, Джеймс. Защо ти трябва да влизаш в тези пререкания с нашите спътници?

— Не съм го направил нарочно. Онези момчета изпълзяха изпод фургона — и на практика повърнаха върху ботушите ми…

— Защо го правиш? — прекъсна го тя, очевидно накрая на силите си. — Защо се държиш така, все едно струваш повече от всички останали? Заради теб ми се присмиват всички…

Тя изведнъж спря и здраво стисна очи, преди да продължи:

— Наистина не те разбирам, за бога. Защо изобщо настояваше да напуснем Спрингфийлд, да продадем един успешен бизнес и хубавата си къща?

Тя с мъка си пое дъх. Все едно се давеше във въздуха.

— Ако знаех това, Джеймс, не знам дали щях да се омъжа за теб…

— Не говори така, Маргарет — каза механично той.

Жена му дори не вдигна очи от земята. Нито един от двамата не си правеше илюзии по отношение на брачния им съюз; не се бяха оженили по любов. Беше най-обикновен брак по сметка, така че в много отношения живееха по-скоро като брат и сестра, отколкото като мъж и жена. Но колцина от хората тук можеха да кажат нещо друго?

— Ами децата? Замислял ли си се какво им причинява всичко това — да се откъснат от приятелите си, от съседите и от всички хора, които някога са познавали? Когато ми предложи да се оженим, ти ми каза, че ще се грижиш за нас.

— И точно това правя. Точно това е смисълът на всичко, което правим.

Отново бе извадил носната си кърпа и търкаше ръцете си; дори не беше осъзнал, че го прави. Натъпка я обратно в джоба си.

Истината не беше толкова проста.

Той не беше направил всичко по силите си, за да се погрижи за нея и за децата. Беше допуснал грешки.

Особено една.

Жена му се беше запознала с Едуард Макгий — когато неочаквано бе дошла да види Рийд в склада. Тогава си беше помислил, че е чула нещо и е дошла в града, за да се увери с очите си каква е истината. Но тя не беше казала и дума за това на Рийд — не беше изразила и най-малкото съмнение. Дори бе стиснала ръката на Едуард. Рийд не можеше да забрави онази чудата, почти подигравателна усмивка, която бе заиграла по устните на Едуард, докато държеше ръката на Маргарет.

Но всичко това беше приключило. Налагаше се да остави миналото назад. Налагаше се да обърне гръб на страховете и на вината си. Налагаше се завинаги да забрави за това как онзи водач Снайдър може да го стисне за гърлото — или за китките. Трябваше да се постарае повече. Макар и това да беше съвсем ирационално и напълно невъзможно, някаква мъничка част от него бе убедена, че момчето от семейство Найстром беше убито заради неговия грях — и именно той бе привлякъл вниманието на дявола към техния лагер.

Но не. Не биваше да губи здравия си разум. Всичко щеше да се промени, само да стигнеха до Калифорния. Рийд присви очи към небето. Слънцето пълзеше все по-нависоко. Скоро отново щяха да потеглят.

Той извади списъка си и се зае отново да отброява всичко. Но колкото и пъти да го пресмяташе, достигаше до една и съща истина. Просто нямаше как да им стигне.

Трябваше да се направи нещо.

Осма глава

Индианските територии

Скъпи Чарлс,

Пиша ти от неизвестната пустош отвъд Форт Бриджър — може би от планините Уасач? Не съм сигурен — както не съм сигурен и дали изобщо някога ще прочетеш това писмо. След премеждията от изминалите няколко седмици има само едно нещо, в което съм сигурен: длъжен съм да запиша онова, което съм научил. Ако това писмо все пак достигне до теб, Чарлс, не се опитвай да тръгнеш след мен. Аз продължавам единствено в името на науката и истината.

Точно преди да замина от Форт Ларами, си намерих местен водач — млад индианец от племето пайути, на седемнайсет години, на име Томас. Мисионерите са го покръстили и са му дали това име преди шест години, и оттогава той е живял единствено сред белите хора. Каза ми, че познава племето уашоу от околностите на езерото Тръки, което се опитвам да открия, нещо повече — тъй като при мисионерите, които го бяха отгледали, беше живял и един сирак от това племе, той щеше да може да общува с тях. Беше чувал и за племето анауаи, но сякаш не искаше да говори за това.

Можеш да си представиш радостта ми, че съм успял да си намеря водач, който познава околността и това племе, и дори говори техния език. Не бяха минали и пет дни, откакто напуснахме Форт Ларами, и Томас се изправи пред първата възможност да се докаже, когато нашата малка група попадна на отряд ловци от племето пайути. Индианците биха дружелюбни и по-късно споделиха вечерята си с нас около лагерния огън. Отговориха и на въпросите ми за племето анауаи. В действителност моят интерес към тях сякаш разпали чувствата им. Индианците се опитаха да ме убедят да не се срещам с това племе, защото е особено опасно.

Доколкото успях да разбера от превода на Томас, индианците от племето анауаи бяха обърнали гръб на традиционните си божества и вече се кланяха единствено на някакъв вълчи дух, който обитавал тяхната долина. Пайутите твърдяха, че индианците от племето анауаи имат склонност изведнъж да освирепяват и да се изпълват с неутолима жажда за кръв. Приписваха им всякакви чудовищни жестокости, но след това ми беше трудно да проследя нишката на техния разказ, тъй като Томас вече не успяваше да превежда думите им както трябва.

Фактът, че тази необичайна информация странно напомняше за историята за човешките жертвоприношения на Фарнсуърт, затвърди решителността ми да не се отказвам от търсенето на истината. Неособено изненадващо, останалата част от групата не споделяше моята охота. Ти познаваш тези хора — Нюъл, Андерсън и братята Манинг — едри и корави мъже, които никой не би си помислил да обвини, че са страхливци. Накрая успях да ги убедя да продължат заедно с мен до Форт Бриджър, като изтъкнах, че керванът също ще мине оттам, така че винаги могат да се включат обратно в състава на вашата експедиция.

След като успокоих останалите, Томас ме дръпна настрани. Забелязах, че той също е изплашен. Младежът заяви, че желае да се върне. Аз му напомних, че му плащам за неговата служба и уговорката ни е за всичко или нищо: ако искаше да види и един-единствен цент от мен, трябваше да ме заведе до края. Както можеш да си представиш, той не остана доволен от думите ми, и поиска да му дам оръжие, предвид опасността, която ни грози. Но и преди това беше толкова стреснат, че не бях убеден дали няма да открие огън по първата срещната мишена — включително и по мен самия. Освен това трябва да си призная, че бях чувал твърде многобройни истории за индиански водачи, които са се обръщали срещу работодателите си, макар и Томас да не приличаше на такова момче, и в крайна сметка му отказах. Изтъкнах, че непрестанно е обграден от въоръжени мъже и ние ще се погрижим за безопасността му. При все това, когато стигнахме до Форт Бриджър, той беше все така притеснен.

За пръв път в живота си изпитвам такова щастие при вида на западнала дупка като Форт Бриджър. Както ще видиш, това място няма нищо общо с Форт Ларами. Джим Бриджър, единият от собствениците, тайно ми довери, че благосъстоянието на форта е понесло тежък удар още миналата година, когато проходът Гринуд изведнъж стана особено популярен. Оттогава керваните на заселниците, потеглили към Орегон, просто ги заобикаляли. Фортът беше заприличал на изоставен призрачен град.

На следващата вечер, когато всички седнахме в стаята на Бриджър с една бутилка долнопробен домашен алкохол, най-сетне разбрах какви са действителните мащаби на катастрофата. В момент на пиянска искреност Бриджър ни разказа за инцидент отпреди шест години, когато отряд златотърсачи се беше изгубил в териториите, които междувременно станаха известни като прохода Хейстингс. Някои казвали, че са умрели от глад, други твърдели, че са ги изклали непредвидимите индианци от племето анауаи. Бриджър се сближил със златотърсачите, когато минали през неговия форт, и потеглил след тях, за да ги потърси. Задачата изглеждала безнадеждно трудна: територията била огромна, а неговият отряд разполагал с твърде ограничени ресурси. Вече се канели да се откажат, когато един от златотърсачите с несигурни крачки влязъл в лагера на спасителния отряд. За съжаление, горкият човек бил изгубил ума си, след като живял като див звяр в гората, и не бил в състояние да разкаже на никого какво се е случило с останалите.

Тази история ми направи злокобно впечатление. Напомни ми за нещо, което Луис Кесибърг бе споделил с мен — за собствения му чичо, който също беше изчезнал безследно по тези места преди много години.

Междувременно бях започнал да си създавам отрицателно мнение за Бриджър. Цените в неговия форт са безбожни, а стоката му е долнокачествена (лепкаво брашно, развалено месо, разводнен алкохол). Гарнизонът от форта още преди няколко месеца бил прехвърлен в по-оживения Форт Хол, така че Бриджър и неговият партньор Луис Васкес останали сами. Според мен и двамата са се предали на отчаянието.

След опита с ловния отряд от племето пайути и разказите на Бриджър, на следващата сутрин ме изпълваше несигурност, когато потеглих от форта, придружаван единствено от Томас. Бързо се убедихме, че пътят наистина е много тежък. Бриджър ми разказа, че Лансфорд Хейстингс наистина е бил в неговия форт, но заминал, за да преведе керван от фургони през прохода. Експедицията се движеше на около една седмица пред нас, така че се опитахме да се водим по следите им, но горите и храсталаците по пътя бяха твърди гъсти. От време на време попадахме на някоя стара индианска пътека, но само за да открием, че рязко свършва в каньон или на ръба на висока скала. Беше трудно да се придвижваме на коне, а щеше да бъде почти невъзможно да го правим с фургони. Задачата ти да попречиш на кервана да поеме по този маршрут, е от съдбоносна важност. Тук няма да откриете нищо друго освен лишения и провал.

Отне ни цяла седмица, но в крайна сметка двамата с Томас успяхме да прекосим планините. Бяхме изгубили всякакви следи от кервана, предвождан от Хейстингс, и с изострено внимание се надявахме да зърнем някакво доказателство, че са минали оттук, или да чуем човешки глас — каквото и да е, което да ни покаже, че не сме сами. Но колкото по-дълбоко навлизахме в гората, толкова по-откъснати от всичко се чувствахме. Парадоксално, в същото време ме измъчваше крайно необичайното и непоносимо силно усещане, че ни наблюдават.

Томас беше стреснат като заек и започнах да се тревожа за разсъдъка му. Снощи, докато седяхме заедно край лагерния огън, го притиснах да ми каже какво има, и той си призна, че когато беше превеждал думите на индианците от племето пайути, не ми беше казал цялата истина. Пайутите наистина ни бяха предупредили да стоим по-надалеч от племето анауаи от езерото Тръки, но за тяхната свирепост имало друга причина. Те отвличали чужденците, за да ги принесат в жертва на този вълчи дух.

Томас ми призна колко съжалява, че не ми е казал това по-рано, но се беше страхувал да не настоявам да проверя лично каква е истината, така че в крайна сметка да донеса гибел и на себе си, и на него. Томас не криеше, че ме смята за луд човек, когото е невъзможно да вразуми. Започнах да изпитвам вина за неговите притеснения. Все пак е само едно момче на седемнайсет години, което се бои за живота си.

Вече се канех да развържа кесията си, за да му платя дължимото и да го освободя от задълженията му към мен, когато чухме някакъв шум в храсталаците. И двамата скочихме на крака. Аз протегнах ръка към пушката си, а Томас извади от огъня горящ клон.

Шумоленето продължи в храстите навсякъде наоколо. Томас вдигна горящия клон над главата си като факла. Сетне точно пред нас се разнесе силен пукот — като от масивно тяло, което отпуска цялата си тежест върху изсъхнал клон. Вдигнах пушката си и я насочих право натам.

— Покажи се! — креснах в мрака.

В отговор чух стъпки, които се втурнаха право към мен. Вече се канех да стрелям, но в същия миг Томас се извърна и хукна да бяга през гората. Беше невъоръжен (в паниката си беше захвърлил дори факлата) и аз се почувствах длъжен да го последвам, за да го защитя. Поех след шума от Томас, който тичаше през гората отпред, но през цялото време чувах и как някой друг на свой ред тича след мен. За броени минути изгубих всякаква следа от момчето в мастиления мрак. Но шумът зад гърба ми ставаше все по-силен и идваше все по-близо, така че в крайна сметка, от чувство за самосъхранение, аз се обърнах и стрелях на сляпо в тъмното. Пламъчето от изстрела на пушката ми освети нещо сред дърветата и аз стрелях още веднъж. Този път чух болезнено квичене, определено от животински произход, и когато очите ми свикнаха с мрака, различих блясъка на жълти очи и зъби; но след това притежателят им, каквото и да представляваше, се изгуби от поглед. Тогава се съсредоточих изцяло върху онова, което ми подсказваше слухът, като се опитвах да определя дали нещото не ме заобикаля, за да ме нападне отново от друго място, но всички шумове изведнъж замряха.

От нападателите не беше останала и следа — както и от самия Томас. Тази вечер той не се върна повече в лагера. Не знам какво е станало с него.

Ти вече познаваш моя магарешки инат, Чарлс, така че сигурно няма да се изненадаш от решението ми да продължа по пътя си към езерото Тръки. Вече съм стигнал твърде далеч, за да се върна. Може би смяташ, че действията ми са прибързани и рисковани — и си прав, разбира се. Но аз и преди съм попадал в подобни ситуации и съм оцелявал. Продължавам напред, за да търся Томас, но освен това търся и истината.

Бог да те поживи и да ти помага,

Едуин, твой приятел

Девета глава

Сигурно беше най-сухият и горещ ден от това лято, когато керванът от фургони най-сетне излезе от прохода Саут на север от Форт Бриджър. Земята бе по-негостоприемна, отколкото беше очаквал Стентън. Зелените равнини бързо отстъпиха място на изгорени до кафяво треви, крехки като съчки и потънали в прах, а реката Биг Сенди бе толкова пресъхнала, че на места не беше по-широка от някоя вада. Добитъкът душеше оскъдната трева, но не пасеше. Щеше да им се наложи бързо да прекосят тези земи, като се надяват да стигнат до по-добри пасища. В подобни условия нямаше да оцелеят дълго време. Но равнината сякаш се простираше една и съща на стотици мили пред тях: като безкрайно мъчение.

Мускулите на Стентън го боляха. Потта се събираше по челото му и течеше по гърба му. Главата му болезнено пулсираше от изтощение и треска. През изминалите няколко нощи сам се беше предложил за пазач на добитъка. По този начин правеше всичко по силите си, за да се увери, че няма да бъде в палатката си, ако Тамсен реши да го посети. Беше временно решение — рано или късно щеше да му се наложи да се изправи срещу нея — а освен това на следващия ден беше толкова изтощен, че не виждаше пред себе си. И все пак му се струваше по-страшно да се изправи пред изкушението, което му носеше тя, и пред последствията от нейния гняв.

Все така бе като зашеметен от онова, което се бе случило преди три вечери, когато Донър беше признал на Стентън, че знае как Тамсен върши нещо нередно. Донър призна, че това не е първият подобен случай; Тамсен бе неуравновесена жена и някои предишни случки бяха една от причините да заминат на запад. Последната ѝ афера едва не беше станала публично достояние — скандал, който щеше да направи за посмешище както нея, така и него. Докато се прибираха, олюлявайки се — а Донър беше толкова пиян, че се налагаше да се подпира на Стентън, за да се задържи на краката си — той се закле, че ще убие на място човека, с когото се срещаше Тамсен сега. Стентън се изненада от яростта, с която Донър продължаваше да защитава жена си въпреки всичко, което беше сторила. И макар като цяло да създаваше впечатление за безобиден човек, Стентън не се съмняваше, че Донър наистина ще направи онова, с което заплашваше.

Затова нощем пазеше добитъка — макар и това да означаваше, че едва ще държи очите си отворени в дългите, горещи, прашни дни.

Когато зърна Форт Бриджър за пръв път, той си помисли, че може би е мираж. Различи покривите на няколко колиби от цели дървени трупи и още няколко постройки, които изглеждаха на ръба да се разпаднат. Стентън дори не си беше давал сметка с какво нетърпение е очаквал да пристигнат тук, където поне за малко щеше да се разсее от собствените си мисли. А сетне се изненада отново, от силата на разочарованието си. Това място приличаше по-скоро на изоставено.

Безпокойството растеше и се разпространяваше: Стентън го усещаше като порив на вятъра, който се носи сред хората от кервана. Това не може да е Форт Бриджър, казваха си хората един на друг. Къде беше оградата от заострени колове, къде беше здравата порта, къде беше артилерийското оръдие? В далечината се виждаха само няколко скупчени постройки. Двама индианци, които режеха дърва в кален двор, вдигнаха очи към кервана, но сетне бързо се върнаха към работата си.

Откриха собственика на форта Джим Бриджър в една от окаяните дървени колиби. Вътре беше толкова мрачно и задимено, че почти не се виждаше. Колибите бяха ниски и продълговати, с недостатъчно отвори за прозорци, но за сметка на това между дънерите имаше предостатъчно процепи, през които да става течение. Подът представляваше отъпкана пръст, по която тук-там бяха разхвърляни окъсани кожи. В ъгъла седяха две индианки, приведени над кошниците си, които сякаш не забелязваха задушливия дим от огнището. В краката им си играеше дете, като ровеше с палец в праха.

Стентън беше чувал да разказват за Джим Бриджър още във Форт Ларами — описваха го като гневлив и нетърпелив човек и отдаваха характера му на многото години самотен живот в пустошта. В продължение на десет години беше обикалял този район като планински водач, преди да основе форта заедно със своя партньор, един раздразнителен мексиканец на име Луис Васкес. Един от мъжете във Форт Ларами го беше описал като параноичен човек, който не се колебае да въздава собствената си представа за справедливост, без да се съобразява със закона.

Едно време Бриджър сигурно е бил корав, дори внушителен мъж, но сега бе изсъхнал, с изпити страни, изцеден, все едно нещо го беше изяло отвътре. Беше облечен с изпокъсани, мръсни кожени дрехи. Косата му се спускаше дълга, рядка и посивяла. Когато вдигна очи към тях, не остана място за съмнение: в погледа му светеше лудост.

Донър беше толкова висок в сравнение с Бриджър, че едва не го удари в лицето, когато протегна ръка към него.

— Искам да разговарям със собственика на компанията — заяви той.

Говореше с характерния си енергичен, самоуверен тон, за който Стентън вече се беше уверил, че е напълно престорен.

— Аз съм — отвърна Бриджър, без да го погледне.

Заедно с него зад тезгяха стоеше още един мъж, нисък на ръст и по-млад от него. Кожата му беше с цвят на карамел, а на кръста му бе пристегната мръсна престилка. Двамата явно се занимаваха с опис на инвентара.

— Ще останем тук няколко дни, за да си отпочинат животните — обясни Донър, след като се бяха запознали.

— Чудесно. Кажете ни, ако имате нужда от нещо. Разполагаме с доста солидни запаси от различни стоки — отвърна Васкес, като бършеше длани в мазната си престилка.

Петната по нея бяха ръждивочервени и кафяви, все едно бе заклал някакво животно.

— Накъде смятате да продължите? — попита той. — На север или на запад?

Изглеждаше така, сякаш и двамата живо се интересуваха от отговора.

— На запад, разбира се — отвърна Донър. — Дойдохме, за да се срещнем с Лансфорд Хейстингс. Той обеща да ни чака тук, за да преведе заселниците през прохода.

Бриджър и Васкес си размениха поглед, който Стентън не успя да разтълкува.

— Хейстингс наистина беше тук, но замина — рече Васкес. — Преди две седмици оттук мина друг керван с фургони и той потегли заедно с тях.

— Преди две седмици! — повтори Донър. — Но той обеща да ни чака!

Стентън се удържа да не напомни на Донър, че го бяха предупредили. Донър беше убедил хората от кервана да продължат през прохода Хейстингс, като им бе казал, че ще ги очаква самият той. Но сега щяха да разберат, че бяха заложили всичко на това — и може би го бяха изгубили.

— Не се тревожете — рече Бриджър и лицето му се сви в гримаса, за която Стентън предположи, че би трябвало да изобразява усмивка. — Хейстингс заръча, ако пристигнат още фургони, да тръгнат по следите от техния керван. Те бележат пътя, докато минават по него. Няма как да го изгубите.

Донър се намръщи.

— А ти какво мислиш за този маршрут? Добър ли е? В нашия керван пътуват деветдесет души и повечето от тях са жени и деца.

Стентън не знаеше защо изобщо си прави труда да го пита. Благосъстоянието на форта на Бриджър зависеше от успеха на този маршрут. Надяваше се собствениците на форта да бъдат достатъчно почтени християни, за да не ги излъжат в очите, но ако не беше така, не за пръв път щеше да остане разочарован от добротата на християните. На света нямаше много хора, които да ценят живота на непознати повече от собствената си печалба.

Бриджър и Васкес се поколебаха.

— Ами този маршрут е доста нов… — рече накрая Васкес.

— Така е — прекъсна го Бриджър, доста по-жизнерадостно. — Но Хейстингс много го хвали. Изминавал го е заедно с Бил Клаймън — чували ли сте за него? Клаймън сигурно е най-прочутият планински водач по тези места и лично го е одобрил.

Лицето на Донър грейна глупашки. Нямаше никакво съмнение, че щеше да повтори тази реклама пред всички останали от кервана.

— Радвам се да го чуя — каза той. — И това ми е достатъчно.

— Знаете ли какво, аз лично ще оседлая коня си и ще ви заведа до началото на прохода — предложи Бриджър. — Но преди това най-добре останете няколко дни, за да се уверите, че животните ви са нахранени и отпочинали както трябва. Имаме овес и малко царевица за фураж. Но оттук до форта на Джон Сътър в Калифорния няма нищо. Това е последният ви шанс да ги угоите както подобава, преди да се качите в планините.

— И ние няма да го изпуснем, господа — отвърна Донър, като се усмихна поред на двамата, преди да си тръгне. — Можете да разчитате на това.

Стентън го изчака да излезе, преди да се обърне към Васкес.

— Има ли писмо за мен от Едуин Брайънт? Би трябвало да е минал оттук преди около една седмица.

Стори му се, че в тъмните очи на Васкес проблесна нещо, но му отговори Бриджър:

— Как каза, че се казва?

— Брайънт. С няколко години по-възрастен от мен, през повечето време носи очила. Вестникар.

Бриджър поклати глава.

— Не си спомням някой е това име да е минавал оттук. Така или иначе, няма писмо за теб.

Стентън за миг беше завладян от тревога.

— Но той беше точно пред нас по пътя — настоя Стентън.

Бриджър не отговори нищо и той продължи:

— И смяташе да спре тук. Сам ми го каза.

Не искаше да мисли за онова, което можеше да го е сполетяло по пътя: Брайънт ранен, мъртъв или умиращ.

— Не, не, всъщност имаш право. Той наистина беше тук, вече си спомням — рече бавно Васкес.

Стентън изпита облекчение, че приятелят му все пак бе минал през форта. Но в държанието на двамата мъже имаше нещо, което не му изглеждаше както трябва.

— Брайънт се канеше да остави писмо за мен. Сигурни ли сте, че няма нищо?

— Няма нищо, сър — отвърна Васкес.

Стентън разбра, че го лъже.

— Е… нали чухте Донър? — каза той. — Ще останем тук още няколко дни. Аз още веднъж ще дойда да проверя, ако все пак излезе нещо.

Той се обърна, за да си върви. Зад него Бриджър му отвърна единствено със скована усмивка, като му показа всичките си зъби.

През следващите два дни се изливаше сив непрестанен дъжд. Никой не се оплакваше, защото иначе нямаше как да свърши сушата, но дъждът беше точно толкова силен, че да удави радостта от живота. Огньовете припукваха и пушеха; семействата се свиваха по палатките си и трепереха по цяла вечер, навлечени с калните си дрехи и ботуши, като не спираха да се чешат заради въшките и другите паразити, които сякаш се бяха завъдили в завивките и дрехите на половината от пътниците в кервана. Най-тежко беше за по-старите хора от експедицията — като Матис Хардкуп, възрастен белгиец, който пътуваше сам. Хардкуп не познаваше човешката природа и беше решил да се осланя на Кесибърг (съвсем необяснимо, поне според Стентън), но на Кесибърг му беше омръзнало да се грижи за стареца и го беше изхвърлил от фургона си въпреки тихите възражения на жена си Филипин. Изтощен от трудното пътуване, измъчван от тежка кашлица, Хардкуп влачеше крака из целия форт, понесъл постелката и почти празната си пътна торба, като си търсеше никое сухо местенце, където да легне.

Някои от семействата се измъкнаха от влагата и калта, като взеха стаи под наем от Бриджър и Васкес. Джеймс Рийд настани многобройното си домочадие в бараките, които стояха празни, след като гарнизонът се беше изнесъл от форта миналата година. Джордж и Джейкъб Донър надминаха това постижение, като предложиха на Васкес достатъчно пари, за да накара собственото си семейство да освободи дървената им колиба. Така двете фамилии Донър можеха да се скрият от дъжда, да се радват на топла храна и да кипват вода в големия меден казан на Васкес, за да се къпят. Колкото до Стентън, той си оставаше твърде заклет янки, за да харчи пари, когато разполагаше със здрава палатка.

Най-сетне, на третата сутрин от престоя им във форта, дъждът спря. Стентън беше приклекнал до брега на реката, гол до кръста, струпал дрехите си наблизо. Водата беше толкова студена, че дъхът му спираше. Къпането с ледена вода беше истинско мъчение, но беше друго нещо, към което изпитваше необяснима привързаност — и несъмнено го дължеше на дядо си. Той бързо изми откритите части от тялото си. Донър им беше обещал, че това ще бъде последният им ден във форта, затова всички бързаха да приключат със задачите си. На Стентън му предстоеше много работа: да провери осите и колелата за признаци на износване или пукнатини; да почисти сбруята, която се беше вкоравила от пот; да огледа копитата на воловете и коня си. Товарните и ездитните животни струваха точно толкова, колкото струваха копитата им, и никой не можеше да си позволи да изгуби животно по пътя.

По-скоро усети писъка, отколкото го чу. Разпозна нейния глас и го почувства в тялото си, все едно беше предназначен единствено за него. Грабна револвера, който беше оставил върху купчината с дрехите си, но не спря, за да вземе нещо друго. Втурна се право към мястото, откъдето се чу нейният глас.

Мери Грейвс.

Тя лежеше по гръб в праха и пълзеше заднешком. Но шокът да я открие в това положение, не беше нищо в сравнение с изненадата от непознатия мъж, който се беше надвесил над нея. Той беше мръсен, кожата му бе почти като на прокажен, а очите му бяха зачервени и сълзяха. Вонята, която се разнасяше от него, беше толкова силна, че Стентън едва не се задави.

Всички тези мисли преминаха за миг през главата на Стентън. По-късно нямаше да си спомня нищо друго, освен двете крастави ръце, протегнати да стиснат раменете на Мери, преди да се прицели в него и автоматично да му пусне два куршума.

Изстрелите улучиха човека — ако изобщо можеше да бъде наречен така — в гърба. Той пусна Мери и се свлече напред. Тя го блъсна с всички сили, за да не я затисне. Опита да се изправи, но отново се свлече в праха. Лицето ѝ беше много бледо и Стентън виждаше, че прави всичко по силите си, за да не се разплаче.

Стентън се изненада, че мъжът все още е жив; беше почти сигурен, че го е улучил и с двата куршума. Той приклекна до него, за да види дали не може да направи нещо.

— Не се мятай, така ще изгубиш повече кръв — нареди му той.

Но когато протегна ръка, за да го накара да лежи неподвижно, непознатият се хвърли към него и едва не отхапа пръстите му с оголените си зъби с цвят на ръжда. Стентън силно го удари в лицето; костите му сякаш бяха омекнали — като изгнила гъба.

Мъжът падна по гръб в праха и Стентън се удържа да не го простреля още веднъж. Вместо това се обърна към Мери, която все още бе на земята.

— Добре ли си? Нали не си ранена?

Тя поклати глава. Беше толкова пребледняла, че Стентън различаваше плетеницата от венички по страните ѝ.

— Ще се оправя — каза тя.

На рамото ѝ се виждаше яркочервена резка.

— Какво е това? — попита Стентън.

Тя докосна раненото място с трепереща ръка.

— Нищо. Просто драскотина.

Мери вирна брадичка към непознатия мъж.

— Бях излязла да видя защо се бавят братята ми — бяхме ги изпратили да донесат едно ведро вода — и той изведнъж изскочи от гората. Преди да се усетя, вече ме беше сграбчил и…

Тя замълча, за да си поеме дъх, и Стентън отново видя, че се старае да не се разплаче.

— Нищо няма да ти направи. Ще го застрелям между очите, ако само се опита да стане от земята.

Крайниците на мъжа отново се бяха раздвижили. Значи не беше в безсъзнание.

Но Мери сякаш не му обръщаше внимание. Тя отново се опита да се изправи на крака.

— Братята ми… Виждал ли си братята ми?

— Не се безпокой. Ще ги потърся веднага след като те върна в лагера.

Той се зае да помогне на Мери да се изправи и в този миг чу викове. От гората с тропот изскочиха няколко мъже от експедицията.

— Какво става тук? — настоя да узнае Джордж Донър.

Беше пристигнал пръв, притиснал шапката си, за да не падне от главата му. На няколко крачки след него бяха Уилям Еди и Джим Бриджър. Бриджър държеше на каиш куче, което изглеждаше опасно. Животното изръмжа, когато подуши кръвта в праха.

— Кой стреля? — попита Бриджър и млъкна, когато видя човека на земята. — Господи Боже, какво…?

Бриджър с усилие удържа кучето, когато то се хвърли срещу непознатия. Странно, помисли си Стентън; възрастният мъж изобщо не изглеждаше изненадан от това, което беше видял.

— Чух писъка на Мери — каза Стентън.

Мери се беше облегнала е цялата си тежест на него и Стентън нямаше как да не забележи намръщения поглед на Еди.

— Когато дойдох, този мъж я беше нападнал.

Донър не криеше отвращението си.

— Лицето му… — каза той и поклати глава. — Какво му има?

— Нека всички да се успокоим — предложи Бриджър с дружелюбен тон.

Той подаде каиша на кучето на Еди и приклекна до мъжа, за да върже ръцете му с въже. Стентън забеляза, че китките на непознатия са охлузени почти до кръв. Мъжът беше седнал, но не оказваше съпротива; Стентън забеляза, че се бои от кучето на Бриджър, но Бриджър въпреки това се отнасяше внимателно с него.

— Този човек е пленникът, за когото ви разправях — обясни Бриджър. — Трябва да се е измъкнал.

— Пленник? — повтори Донър.

Явно не знаеше нищо за това, което беше разказвал Бриджър на новите си гости през последните няколко дъждовни вечери. Самият Стентън беше чувал само преразказани слухове.

— Какво е направил?

— Нищо не е направил — отвърна Бриджър, като сви рамене. — Не и това, което си мислите. Един от онези златотърсачи, които се изгубиха в гората преди няколко години. Оттогава е трескав в главата и се побърка. Нали го виждате как се държи? Затворили сме го за негово добро, за да не се нарани.

Бриджър хвърли надменен поглед на Стентън, преди да продължи:

— Правя го от добро сърце. Можех просто да го оставя да броди в гората до края на дните си, нали разбирате?

— Не се съмнявам, че християнското ти милосърдие вдъхновява всички ни — отвърна Стентън, като не си направи труд да прикрие сарказма си.

Каквато и да беше причината китките на непознатия мъж да са охлузени по този начин, тя не беше свързана с доброто сърце на Джим Бриджър. Защо държеше този опасен човек във форта, когато наоколо имаше жени и деца? При това не със седмици или дори месеци, а с години? Стентън потръпна — все едно този чудовищен пленник беше някакъв домашен любимец на Бриджър.

Донър и Еди предложиха на Мери Грейвс да я изпратят до фургоните. Бриджър се зае да изправя своя пленник на крака, а Стентън остана на мястото си, разтревожен от нещо, което не можеше да си обясни както трябва; не откъсваше поглед от Мери, която неловко вървеше между двамата си придружители, а споменът за нейния писък все така не му даваше мира. Вече почти се беше изгубила в далечината, когато му хвърли поглед през рамо. Бледосивите ѝ очи бяха в същия цвят, в който бе небето.

Вече се стъмваше, когато Стентън си опакова нещата. Беше готов да остави зад гърба си Форт Бриджър, побърканите му обитатели и всичките му тайни. Нямаше търпение да впрегнат воловете и да потеглят.

Луис Кесибърг изведнъж подаде главата си в палатката му, без да предупреди за присъствието си.

— Донър каза да дойдеш с мен.

Не толкова отдавна Донър щеше сам да дойде при него, ако искаше да говорят за нещо. Може би дори щеше да донесе бутилка уиски, с която да се почерпят. Стентън не беше сигурен кога точно се бяха променили отношенията им, нито защо.

Стентън вдигна очи от ножа, който точеше на бруса в скута си.

— Не може ли да почака до утре?

— Мисля, че ще искаш да дойдеш. Той разпитва едно индианче, което изпълзя от гората.

Гнилите зъби на Кесибърг влажно проблеснаха в тъмното.

— Момчето каза, че е пътувало заедно с Едуин Брайънт.

Броени мигове по-късно Стентън вече беше скочил на крака и излезе от палатката. Когато пристигнаха в хамбара, няколко мъже се бяха събрали в кръг около кльощаво мургаво момче, седнало върху бала слама, загърнато с мръсен конски чул. Виждаше се само главата му, с мръсна и сплъстена черна коса. Сигурно това бе индианският водач, когото бе наел Брайънт, преди да потегли от Форт Ларами. Стентън беше чувал за него — сирак от племето пайути, покръстен от мисионерите — но не го беше виждал. Стори му се твърде младо момче, за да води пътници през непознати територии, неотбелязани на картата.

— Къде е Едуин?

Думите излязоха от устата на Стентън, преди да се усети. Едва успя да се удържи да не се нахвърли върху момчето, но то само поклати глава.

— Каза ни, че Брайънт е решил да продължи сам и го е освободил — обади се Донър.

Беше пъхнал ръце в джобовете си и не спираше да крачи напред-назад; Стентън видя, че и на него му беше трудно да повярва на тази история.

Рийд пристъпи по-близо до момчето и се смръщи срещу него.

— Брайънт е нямало да те пусне, ако не си направил нещо лошо. Открадна ли от него? Какво открадна, момче?

Индианецът отмести кичур коса от очите си.

— Нищо не съм откраднал, заклевам се.

— Но той не те е освободил. Ти излъга за това, нали? Избягал си. Ти си страхливец — каза Рийд.

Момчето отново наведе глава и промърмори нещо неразбираемо. Рийд се извърна към останалите.

— Единственият въпрос е какво да правим с него.

— Ще го оставим тук, разбира се — каза Донър и спря насред крачката си, за да се обърне към Рийд. — Какво друго можем да направим? Не можем да го вземем с нас.

Стентън си спомни за побъркания мъж в импровизирания затвор на Бриджър и за разкървавените рани на китките му. Нима просто щяха да оставят и това момче на Джим Бриджър?

— Защо да не го вземем с нас? — предложи Кесибърг. — Страхливец или не, той познава тази територия, а ние имаме нужда от водач. Той може да ни заведе при Хейстингс. Нека това да е наказанието му, че е изоставил бял човек в пустошта.

Това беше едно от по-разумните неща, които Стентън бе чувал от устата на Кесибърг.

— Не можете да ме накарате да работя за вас — обади се момчето.

— Ние няма да те измамим — отвърна му Рийд.

Макар че двамата с Кесибърг се ненавиждаха, явно това предложение му се харесваше.

— Но ти сам чу какво ти казаха тези хора: не можеш да останеш тук. И нямаш къде другаде да отидеш. Или ще дойдеш с нас, или ще трябва да се прибираш пеша чак до Форт Ларами.

Момчето поглеждаше първо към единия от похитителите си, после към другия. Стентън за миг си помисли, че може да се опита да скочи на крака и да избяга.

— Не ме карайте да идвам с вас. Този път… този път е лош. Напред по него ви чакат зли духове. Не можете да минете оттам. Опасно е.

„Зли духове.“ Стентън се сети за посланията, изпращани в сънищата; за малките талисмани от завързани клечки и дантела, които беше виждал да носи Тамсен, когато си мислеше, че никой не я вижда. Когато и той не биваше да я вижда.

Преди една седмица бе открил под възглавницата си торбичка с изсушени билки — след последния път, когато бяха заедно. Когато я изгори, пушекът от нея беше задушлив, сладникав и замайващ.

Стентън приклекна, за да погледне момчето в очите.

— Слушай! Как се казваш?

Погледът на момчето беше предпазлив и враждебен.

— Томас.

— Томас — повтори Стентън.

Името му звучеше познато; може би го беше чувал във Форт Ларами.

— Още утре сутринта ще ме заведеш там, където си оставил Едуин Брайънт.

Момчето се скова от ужас.

— Не мога да го направя, сър. Това беше на няколко дни път оттук. Дори не знам къде е той сега.

Ясно се виждаше, че това момче не иска да се върне в пустошта, дори да го влачат с диви коне.

Донър отпусна ръка на рамото на Стентън.

— Не си губи времето да се тревожиш за Брайънт. Той ще се оправи. Познава индианците и техните обичаи. Ако има някой, който може да оцелее в тези планини, това е той — повече и от нас.

Стентън се изправи и се отърси от ръката на Донър.

— Едуин е някъде там, съвсем сам, и най-вероятно не знае пътя. Не можем просто да го изоставим.

— Той изостави нас, когато потегли на коня си — забрави ли? — попита го Донър. — Според мен вече е направил своя избор. А аз трябва да се грижа за повече от един човек, Стентън. В тази експедиция има осемдесет и осем души и всички до един разчитат на мен. Ако искаш, можеш да потеглиш сам, за да търсиш Брайънт — но индианецът остава с нас.

Дълбоко в себе си Стентън знаеше, че Донър има право. Дори да успееше да събере отряд за издирване на Брайънт, керванът не можеше да си позволи да ги чака. Вече бяха изгубили твърде много дни.

А освен това нямаше и писмо от него. Нямаше нищо.

Той си спомни за Мери Грейвс, която пълзеше заднешком в праха, и за отката на револвера си, когато простреля нейния нападател; представи си какво щеше да стане, ако той не беше там.

Помисли си и за Тамсен — с изящно очертаните устни.

Помисли си и за гръмогласната Пеги Брийн, която се шегуваше с него през целия път, и за дребничката Дорис Уолфингър с бледите деликатни ръце.

Помисли си за безбройните деца, на които все още не можеше да запомни имената, въпреки че пътуваха от доста време.

И разбра, че вече не може да тръгне след Брайънт. Не искаше да поема риска за онова, което можеше да се случи с останалите, ако не се върне.

Десета глава

Спрингфийлд, Илинойс

Март 1846 година

— Vertraust du mir?

„Вярваш ли ми?“ Джейкъб Уолфингър се обърна към младата си съпруга Дорис, докато двамата лежаха един до друг на тясното си легло в нощта, преди да потеглят.

Дорис се притесняваше да измине целия път от Германия дотук, за да се срещне с бъдещия си съпруг, когото не беше виждала нито веднъж — бяха общували помежду си единствено чрез писма. Но с облекчение беше открила, че Джейкъб Уолфингър — макар и по-възрастен от нея с много години — изглежда сносно. Той беше само иконом на богат човек от града, като се грижеше за многобройните му търговски дела, но имаше по-голямо богатство, отколкото си личеше на пръв поглед — а най-вълнуващото от всичко беше това, че имаше мечта.

И макар че Калифорния ѝ се струваше толкова далеч от американските градове, за които бе чувала — Бостън, Ню Йорк и Филаделфия — освен това ѝ звучеше невероятно екзотично. Дорис не се страхуваше от мисълта за едно дълго пътуване. Все пак беше само на деветнайсет години. Целият ѝ живот бе пред нея.

— Ja — отговори тя, като улови ръката на Джейкъб между своите.

Бавно я дръпна надолу, под ръба на нощницата си, така че пръстите му леко да докосват коляното ѝ. Почувства как се изчервява от този дързък жест.

Плаха и стеснителна, когато се запознаха, тя вече беше започнала да се наслаждава на вниманието на съпруга си. Имаше чувството, че опитните сватовници, които бяха уредили женитбата им в родината, през цялото време са имали право — защото са знаели много повече за любовта, отколкото знаеше тя. По краката и тялото ѝ пробягваха тръпки, когато я докосваше. Стомахът ѝ пърхаше в очакване. Беше се предала на неизвестността, бе повярвала в бъдещето, бе оставила океанските вълни да я отнесат на запад и в живота на този мъж. И тази вяра бе възнаградена.

Но тази нощ, след като той беше заровил ръцете си в разбърканата ѝ коса и приглушено беше простенал в ухото ѝ, нито един от двамата не успя да заспи.

Той се претърколи, за да се обърне към нея.

— Du solltest dies ueber mich wissen.

„Трябва да знаеш нещо за мен.“

Дорис застина при тези думи. Не обичаше такива мигове, когато нещо изведнъж ѝ припомняше колко малко знае за него в действителност. И особено сега, когато бяха на самия ръб да се отправят заедно в пустошта.

Той вече бе употребил всичките им спестявания, за да поръча фургон за пътуването, заедно с голямо брезентово покривало, два чифта волове и чифт сложно устроени впрягове. Вече беше оставил в магазина списък с всички провизии, от които щяха да имат нужда по пътя. Парите бяха похарчени. Нямаше връщане назад.

Но Джейкъб настояваше, че не може да я поведе със себе си, преди да ѝ признае всичките си грехове. Затова седна, извади от чекмедже до леглото бутилка местен плодов шнапс и започна да ѝ разказва историята за Райнер, като се запъваше в своята изповед.

— Райнер?

Тя дори не го беше чувала да споменава това име преди.

Джейкъб ѝ разказа, че се беше случило преди шест години — почти на същия ден. Беше се запознал с друг имигрант от германски произход, който бе пристигнал в града. Човекът, на име Райнер, бе дошъл в Спрингфийлд на гости на своя племенник, когото не беше виждал отдавна. Казал на Джейкъб, че умее да приготвя народни лекове от родината. Джейкъб предположил, че е малко нещо шарлатанин, но не пропуснал да види добрата възможност. Райнер се нуждаел единствено от съставките… и ако Джейкъб се съгласял да му помогне, щял щедро да сподели печалбата си с него.

Той ѝ разказа, че работата била лесна, тъй като неговият работодател му поверил ключовете от всичките си магазини, включително и от аптеката.

— Ти си откраднал от него — каза Дорис.

Истината я удари в стомаха. Значи това беше грехът на нейния съпруг — и вероятното обяснение за неочакваното му богатство.

— Взехме съвсем малко — увери я той. — Няколко пакета с прахове и няколко дузини стъкленици. Липсата им дори нямаше да се забележи.

— Тогава какъв е грехът, за който говориш? — попита Дорис.

Джейкъб замълча, без да я поглежда в очите.

— Райнер продаде лековете на хората от Спрингфийлд — отвърна накрая той, — а сетне изчезна. Някои казват, че е станал златотърсач на запад. Но хората, които си купиха от неговите лекове, започнаха да се разболяват. И един от тях умря. Една млада жена.

— Е — каза Дорис, а гласът ѝ трепереше. — Жената поначало е била болна, нали така? Може би смъртта ѝ е била причинена от болестта, а не от лекарството.

Може би, съгласи се Джейкъб. Може би.

— Жената, която умря… Нейните роднини побесняха от ярост. Опитаха се да открият шарлатанина, който ѝ беше продал смъртоносния лек, но безуспешно. Естествено, никой не знаеше за моята връзка с него.

— И никой няма да узнае за това — обеща му тя, като отново го хвана за ръката и я стисна.

— Освен… — каза тихо той. — Освен дето смятам… смятам, че може би има някаква връзка между онази жена, която умря, и едно от семействата, с които ще пътуваме на запад. Страхувам се да не ме разкрият по време на пътуването.

— Каква връзка?

— Джордж Донър може би не е познавал жената, която умря, но съм почти убеден, че неговата съпруга Тамсен я е познавала.

Дорис погледна мъжа до себе си. Този мъж я беше разочаровал — внезапно и безмилостно. И фактът, че щяха да пътуват заедно със семейството, на което беше сторил зло… Това ѝ се струваше лоша поличба; много лоша поличба.

— Не се тревожи, Джейкъб — каза му тя, но също толкова искаше да успокои и самата себе си. — Опитай се да не мислиш за това.

Но самата тя не успяваше да го направи. Винаги ѝ бяха казвали, че наказанието за греховете идва по неведоми пътища. И понякога дори най-дребната простъпка може да има огромни, неочаквани последствия. Една лъжа и животът на едно човешко същество бяха надвиснали над главата на нейния съпруг като тъмна, все по-голяма сянка. И това наистина беше много лоша поличба.

Но през целия ѝ кратък живот безусловната вяра неизменно я беше възнаграждавала. Затова тя остана будна тази нощ, като се взираше в звездите през мъничкия прозорец на стаята им за последен път, и реши отново да се остави на вярата.

В крайна сметка какво друго можеше да направи?

Август 1846 година

Единайсета глава

Сухари. Сухарите сигурно щяха да му харесат. Всички обичат сухари.

Елита Донър застина с ръка, протегната към студената преносима холандска фурна. Колко сухари можеше да вземе, ако не искаше някой да забележи липсата им? Два, три? Баща ѝ винаги обвиняваше наемните работници, когато изчезнеше храна — наричаше ги ходещи стомаси — така че сигурно нямаше защо да се тревожи. В крайна сметка реши да вземе два и ги сложи по средата на квадратното парче басма, което бе донесла. До тях постави едно твърдо сварено яйце, останало от закуската, и няколко тънки резена бекон. Бяха малко плесенясали, но ставаха за ядене, ако човек е достатъчно гладен, а горкият Томас със сигурност беше гладен.

Тя завърза кърпата на малко, спретнато вързопче. Искаше ѝ се да му занесе и нещо хубаво за пиене, но сайдерът им бе свършил преди няколко седмици. Погледът ѝ се спря на бъчвата с бира. Запита се дали ще успее да занесе пълна чаша чак до бараката, в която го държаха.

Зад вратата се разнесоха гласове. Не различаваше думите, но разпозна хората по интонацията им: баща ѝ говореше с Тамсен, а леля Бетси се опитваше да ги помири — както винаги.

Тя се промъкна покрай вратата към всекидневната. Беше странно да живеят в чужда къща. Всички се държаха така, все едно е напълно естествено да седят на мебелите на семейство Васкес, да използват тяхното спално бельо и завивки, да се хранят от техните калаени чинии и чаши. Да се отнасят с всичко в къщата така, все едно им принадлежи, докато истинските собственици бяха съвсем наблизо, в отсрещния край на форта. Елита беше чула, че мистър Васкес е преместил семейството си в една от празните колиби. Всичките му малки деца спяха в някакъв курник, а те живееха тук и се правеха на много велики.

Имаше чувството, че живеят във Форт Бриджър от цели десетилетия, макар и в действителност да бяха минали само няколко дни, по-малко от седмица. Но през това време юли се беше превърнал в август и нощите бяха станали по-горещи от всякога. И двете семейства Донър бяха натъпкани под един покрив. Човек винаги се сблъскваше с някого по пътя, едва се промушваше през вратите, спеше с по трима други на едно легло и се събуждаше облян в пот. Едва имаше място да дишат. Беше дори по-зле, отколкото по време на пътуването. Когато живееха в палатки, поне имаха място да ходят, където си искат, а сухият въздух вечер да им донася по малко хлад.

А освен това, разбира се, чуваше и гласовете. Винаги ги беше чувала, но през последния месец станаха особено настоятелни — отначало във Форт Ларами, а сетне и тук. И не бяха гласовете на другите пътници от кервана, които не спираха да се смеят и да спорят помежду си по всяко време на деня и нощта. Бяха гласовете, които не чуваше никой друг. Онези, които поначало ѝ бяха казали да прочете писмата в Аш Холоу. Същите, които я бяха предупредили да отбягва побъркания мъж в курника, завързан с верига като куче — онзи, който беше нападнал Мери Грейвс.

Но тя чуваше и него, дори от разстояние. Той също имаше глас, точно като другите невидими гласове, и тя го чуваше в тихите мигове, и този глас я разтърсваше до дъното на съществото ѝ.

„Ела тук — чуваше отдалеч шепота на мъжа. — Ела тук, ласкаво създание.“

Но макар и да беше любопитна, тя се държеше настрана от него. Другите хора може и да смятаха Елита за глупачка, но тя не беше такава.

Никой не я забеляза, когато се измъкна от къщата. Никой не обръщаше внимание на доведените дъщери — както всички наричаха тях двете с Лиан, дори баща ѝ. Стига само да не излагат Тамсен и него, както и да си вършат работата, те можеха да правят каквото си поискат. Очакваха от тях да бъдат невидими. И Елита беше станала много добра в това.

Толкова добра, че умееше да се промъква незабелязано между фургоните, да отива и да се връща от гората, дори да броди между добитъка, пуснат да пасе през нощта, като гали животните по влажните муцуни и гладките хълбоци. Смяташе, че сигурно знае повече за всички останали в кервана от всеки друг. Знаеше, че Патрик Брийн почти всяка вечер се напива и се кара с жена си, а вдовицата Лавина Мърфи обръща прекалено много внимание на своите зетьове — по един специфичен начин, от който Елита се чувстваше неудобно. Знаеше кои от наемните работници губят най-много пари на карти и кои от тях ходят сами в гората, за да се молят, преди керванът да потегли всяка сутрин.

Беше виждала и доведената си майка, която се измъкваше от фургона на Стентън съвсем сама, а баща ѝ не се виждаше никъде наоколо.

Все още не беше разказала на баща си какво е видяла. В крайна сметка той може би щеше да реши да не ѝ повярва, а тя нямаше как да не се страхува от доведената си майка. Така или иначе, това нямаше значение. Всеки човек с половин ум в главата си дори можеше да види, че мистър Стентън е влюбен в Мери Грейвс.

Беше ясна нощ. Луната къпеше двора на форта в синьо-сива светлина. Плетеницата от звуци гъделичкаше съзнанието ѝ — и тя осъзнаваше, че не чува просто шепот, а гласове. Постара се да прочисти мислите си и да се съсредоточи. От постройките наоколо се чуваха приглушени гласове — истински гласове — и от време на време по някой и друг ядосан вик. Още някой се караше, може би семейство Еди и семейство Рийд.

Тя бързо стигна до хамбара, където се бяха подслонили от дъжда повечето от мъжете от кервана. Видя през процепите между дъските отблясъци от светещи фенери и чу гръмогласен смях. Беше достатъчно да събереш на едно място само двама млади мъже, независимо откъде идваха, и не след дълго те щяха да се подкачат вече за способностите си, дали са били с някое момиче, както и за размера на патките си.

Това също беше нещо, което бе забелязала и наблюдавала.

Индианецът Томас беше затворен в съседната постройка, нищо повече от барака, тъмна и самотна. Беше натикан там от Джим Бриджър, собственика на форта. Човек би си помислил, че мистър Бриджър трябваше да е впечатлен от неволите на индианското момче, което бе успяло съвсем само да се върне чак дотук, но не — мистър Бриджър толкова се ядоса, когато го видя, все едно го беше заловил, докато се опитва да запали неговия форт. Беше ударил Томас по главата, няколко пъти, преди мистър Стентън да се намеси. Момчето ѝ се стори слабовато, едва ли не деликатно с дългата си тъмна коса, падаща пред блестящите му очи. Но когато беше вдигнал поглед към нея и очите им се бяха срещнали, тя видя, че той е всичко друго, но не и слаб. Втренченият му поглед и начинът, по който стискаше зъби, и напрегнатите мускули на тялото му — всичко това я накара да застине на мястото си, все едно бяха ударили нея.

Напомняше ѝ за буря през лятото, и макар някои да биха казали, че е глупаво от нейна страна, тя искаше да изтича навън право в тази буря и да усети дъждовните капки, за които някак си не се съмняваше, че ще се спуснат леко и нежно по кожата ѝ.

Надникна зад ъгъла. Двама от синовете на чичо Джейкъб — Уилям и Джордж, бяха оставени на пост пред бараката. Задачата им беше единствено да вдигнат тревога, ако Томас се опита да избяга, но Уилям — на дванайсет години — и Джордж — на осем — я възприемаха сериозно, така че се бяха въоръжили с пръчки от онези, с които подкарваха добитъка. На Елита нямаше да ѝ бъде трудно да се отърве от тях: Уилям бе започнал да проявява интерес към момичетата — дори към собствените си братовчедки — а на Джордж можеше да се разчита да последва брат си навсякъде.

Тя тръгна право срещу тях и дори не си направи труд да скрие вързопчето, което носеше в ръка.

— Здравейте — рече им. — Мери Грейвс се къпе на поилката. Съблякла се е по кюлоти.

Това беше достатъчно. Момчетата хукнаха, без дори да поглеждат назад.

Тя остана сама и сърцето ѝ заби толкова силно, че го чуваше в ушите си. Бутна тясната врата на бараката и се спря на прага, докато очите ѝ свикнат с тъмното. Вътре миришеше на стара слама и кокоши пух.

— Ехо? — подвикна тя.

Мракът остана неподвижен като езерце в нощта.

— Аз… донесох ти нещо за ядене.

Усети раздвижване. Тя бавно примигна и видя Томас, който изникна от сенките, макар че се задържа на място, където бе наполовина скрит от погледа ѝ. Гледаше я по начин, който беше едновременно любопитен и внимателен. Нещо запърха в гърдите ѝ.

— Казвам се Елита Донър — рече тя и протегна вързопчето, което беше донесла. — Помислих си, че може да си гладен.

Той не помръдна. Тя го остави върху бала слама и отстъпи. Измина дълга, скована минута, преди той да се приближи. Но не го направи като диво животно, както си беше представяла, че ще стане — не се нахвърли на храната, нито пропълзя към нея. Вместо това вежливо пристъпи към вързопчето и го отвори с внимателни, акуратни пръсти. Държеше гърба си изправен като на строга и взискателна гувернантка.

— Аз съм правила сухарите. Щях да ти донеса и малко мед, за да си ги намажеш, но не успях да измисля как…

Той вече беше започнал да се храни, също толкова сдържано, макар че ръцете му трепереха, като издаваха колко е гладен. На Елита ѝ се прииска да се свие от неудобство, когато видя неговата акуратност. Помисли си, че някой ден може да го покани на обяд със семейството си. Нито баща ѝ, нито чичо Джейкъб пестяха храната (макар и не по отношение на прислугата), така че неделният обяд във фермата винаги означаваше пилешка яхния и кнедли, задушен зелен боб с масло и хляб от царевично брашно, прясно изстудено мляко и горски плодове със сметана за десерт.

Но тя си даваше сметка, че това няма как да бъде нещо повече от фантазия. Тамсен бе нарекла Томас „мръсен езичник“. Той никога нямаше да бъде един от тях.

Но когато го гледаше сега, тя си мислеше точно обратното. Той спря да се храни и вдигна поглед към нея, а очите му бяха като две тъмни езера. Нещо пробяга в тях и тя изведнъж се почувства неудобно заради начина, по който го зяпаше. Беше свикнала да наблюдава хората и да остава незабелязана. Смущаващо бе някой на свой ред да забележи нея самата.

Смущаващо и прекрасно.

Изчерви се и му се усмихна. Той отвърна с леко кимване. След като бе пресушил бирата, тя взе халбата — и се опита да не забелязва как подскача адамовата ябълка на гърлото му, докато пиеше преди това. Беше почти сигурна, че Томас ѝ се усмихна съвсем леко, когато ѝ подаде халбата. И това бе нейната награда.

Беше достатъчна.

Това, както и откритието, че поне за миг или два гласовете в главата ѝ бяха замлъкнали.

Дванайсета глава

Откриха бележката, затисната с камък, на върха на една скала край пътя, където вятърът я развяваше като бяло знаме за капитулация. Когато я видя, Стентън усети как нещо в собствените му гърди се надига и сетне пропада в отговор.

Донър я прочете на глас:

— Пътят напред е по-труден от очакваното. Не тръгвайте след нас през каньона Уебър. Подпис: Лансфорд Хейстингс.

Вятърът дърпаше хартията от ръката на Донър, все едно се опитваше да я отмъкне някой невидим дух.

— Какво трябва да означава това, по дяволите? Мислех си, че този човек познава маршрута! — просъска Кесибърг. — Все пак го е кръстил на себе си, дявол да го вземе.

Откакто бяха потеглили от Форт Бриджър, целият керван бе обзет от необичайно настроение. Това беше съвсем разбираемо, след странния инцидент с пленника на Бриджър и историите, които им разказа момчето от племето пайути, Томас — но въпреки това у Стентън се загнезди безпокойство. Сякаш бяха стъпили на острието на бръснача: боеше се, че ако не открият Хейстингс, който да им помогне, съвсем скоро ще се обърнат един срещу друг. Атмосферата пращеше от недоверие. Вече всички си даваха сметка, че се състезават с времето.

Съвсем скоро лятото щеше да свърши, макар и в момента да беше толкова задушно и горещо, че почти не можеха да си представят как някога може да дойде студ.

Очите на Стентън се плъзнаха по земята пред тях.

— Следите им се виждат ясно. Въпреки това, което е написал, няма да бъде трудно да ги следваме.

Те водеха към проход, изцяло скрит в гората — тъмна и непроходима, като жива стена, която поглъщаше пътя. Над обширния лес се издигаше стена от внушителни планини, увенчани със сняг. Повечето от хората в кервана идваха от равнините, така че никога не бяха виждали подобни планини.

— Калифорния сигурно е точно зад тях — рече Патрик Брийн, останал без дъх, когато ги зърна за пръв път.

Очевидно не можеше да си представи, че е възможно да има още такива планини, скрити зад тези. Но Стентън знаеше, че според малкото съществуващи карти на тази територия, колкото и да бяха несигурни, бе истина точно обратното. Просто не искаше той да бъде човекът, който да го каже на Брийн.

— Умно ли ще бъде това? — попита Франклин Грейвс.

Всички инстинктивно се обърнаха към него; хората сякаш се вслушваха в Грейвс. Може би обяснението се криеше във внушителния му ръст; Грейвс бе едър мъж, широкоплещест от усилната работа на полето, където бе построил фермата си от нищото.

— Не и ако Хейстингс е казал, че е опасно — продължи той. — Явно си има причина да ни предупреди.

— И все пак, не можем просто да си седим на задниците и да чакаме да получим разрешение от него — възрази Снайдър, наемният водач на семейство Грейвс.

Стентън забеляза, че Рийд неволно се сви, когато чу гласа му. Странно.

Очите на Донър неспокойно се стрелкаха от Кесибърг към Еди и оттам към следите от фургони в праха.

— С нас върви индианско момче, което познава тези земи — рече той. — По-добре да продължим.

Каза го така, все едно искаше да се чуе на глас, за да види как ще реагират другите. Изражението му не се хареса на Стентън — Донър му приличаше на човек, който е нагълтал камъче, но по-скоро ще се задави и ще умре, отколкото да го изплюе и да си признае грешката. Донър се беше борил с всички сили, за да стане водач на експедицията, но очевидно не си беше дал сметка за трудните решения, които ще му се наложи да взима на този пост.

— И без това имам проблем с оста на единия от фургоните — каза Грейвс. — Не мога да поема този риск.

— Най-добре да изпратим няколко души напред, за да открият Хейстингс и да го доведат обратно — обади се Рийд. — Той ни забърка в тази каша и той би трябвало да ни измъкне от нея, по дяволите.

Рийд изправи рамене. Беше се изпотил от слънцето. Стентън нямаше никаква представа защо винаги се докарваше с костюм, все едно отива в съда.

— Аз съм доброволец — предложи се Рийд.

— Ти? Защо си мислиш, че ще те послуша? — подвикна Кесибърг. — Теб никой не те слуша, по дяволите!

Хората наоколо се разсмяха на тази шега, която не беше толкова трудно да се измисли. Стентън си помисли, че Кесибърг му прилича на побойник от класната стая — едно от онези момчета, които късат крилцата на водните кончета за забавление или тъпчат мравки с обувките си.

— Ще направя така, че да ме послуша — отвърна Рийд, като се постара да звучи самоуверено. — Но все пак предпочитам още някой да дойде с мен. Колкото повече, толкова по-сигурно.

Никой нямаше нужда да му се напомня каква беше причината за това.

Настъпи тишина, в която се чуваше само как вятърът обръща сухите листа. Миналата вечер бе имало игри на покер, пиене, приказки и кой знае още какво по палатките. Малцина бяха готови да оставят тези удоволствия, за да се отправят на сляпо към непозната територия.

Страхливци. Нямаше дори да се замислят, преди да оставят Рийд да поеме целия риск. Но той не можеше да го пусне да тръгне сам, без да има кой да му пази гърба. Стентън пристъпи напред.

— Аз ще дойда — рече той.

Нарочно не поглеждаше към Кесибърг; знаеше много добре какво мисли за него.

— Аз ще отида с Рийд.

По-късно същата вечер Стентън върза коня си до лагера и запали огън. Сетне разпрегна воловете си и ги подкара към поляната, за да пасат заедно с останалия добитък, като кимна за поздрав на мъжете, които щяха да останат на пост през нощта. Забеляза в далечината Франклин Грейвс и един от синовете му, които водеха своите волове през поляната, и когато Франклин се обърна и улови погледа му, изражението му накара Стентън да си спомни за слуховете, които беше чул във Форт Бриджър — неприятни и злонамерени, които се въртяха около него самия. Кесибърг с готовност му беше казал — на него винаги можеше да се разчита, когато истината е неприятна — че някои от хората в кервана бяха започнали да се чудят дали в Стентън няма нещо малко сбъркано, нещо свързано с неизменната му самота, някаква лека лудост, която може да го направи опасен за околните. Когато Брайънт ги беше предупредил, че убиецът на момчето от семейство Найстром може да се окаже някакъв извратен индивид, който живее незабелязан сред тях, Стентън дори не си представяше, че самият той може да се превърне в заподозрян. Все още никой не го беше обвинил — явно никой не беше готов да стигне дотам. Но Стентън знаеше, че човешкият ум е податлив на коварни въздействия — особено когато хората са изгладнели, изтощени и наплашени. Спомни си как неговите съседи, без да се колебаят, бяха повярвали на най-лошото за него след смъртта на Лидия… Дали и тези хора, които го познаваха от Спрингфийлд, най-сетне не бяха научили историята за Лидия? И ако вече я знаеха, колко време щеше да мине, преди да се обърнат срещу него?

Едуин Брайънт му беше дал добър съвет, но той не му бе обърнал внимание. Трябваше да си създаде повече съюзници, когато имаше възможност. Другите мъже, които пътуваха сами, се бяха погрижили да помагат на едно или друго семейство, така че да си осигурят място край лагерния огън или във фургоните им — като болнавия Люк Халоран или стария белгиец Хардкуп. Когато беше в дивото, човек не можеше да си позволи да бъде сам.

А освен това, разбира се, си оставаше и проблемът с Тамсен — с тънката ѝ усмивка, с която се разминаваше всеки път с него, така че го побиваха тръпки; с мълчаливото усещане за власт, с която го държеше в ръцете си дори когато отдавна го беше отминала.

Покрай поляната се издигаха тополови фиданки — издънките на тъмния лес, в който бе потънал керванът. Стентън си представяше как гората просто бе погълнала техните фургони, подобно на слънчева светлина, изгубена сред гъстите листа. Той закрачи през рехавата горичка, за да събере достатъчно сухи дърва, така че огънят му да гори през цялата нощ.

Но беше изминал едва няколко крачки, когато се стъписа: сред дърветата пристъпваше Мери Грейвс, явно със същото намерение, и той остана толкова доволен и изненадан да я види там, че едва ли не се усъмни в съществуването ѝ. Но тя се обърна, когато под краката му изпука съчка. Не можеше да различи изражението ѝ в сумрака. Мери едва не изпусна съчките, които беше събрала в ръцете си.

— Мис Грейвс — каза той и дълбоко си пое дъх. — Приятно ми е, че се срещаме. Надявам се, че не съм те изплашил.

В интерес на истината, изплашеният беше той — колко често се сещаше за нея напоследък, все едно всичките му останали мисли бяха като паднали листа, които вятърът можеше да разпилее за миг.

Мери не му беше казала и дума, откакто бе нападната във Форт Бриджър. Но той неведнъж бе забелязвал как тя поглежда към него.

— Съвсем малко — призна си тя. — Все пак се страхувам след онова, което се случи…

— Радвам се да те видя в добро здраве — рече бързо Стентън.

Беше пребледняла, а мисълта за това, че ѝ бе напомнил за онзи чудовищен човек от Форт Бриджър, не му беше приятна.

— Съжалявам, че не ти се обадих по-рано — добави той.

Но баща ѝ не се откъсваше от нея нито през деня, нито през нощта.

Усмивката, с която му отговори, бе напрегната, но искрена.

— Няма нужда да се извиняваш. Разбирам те.

— По-добре ли се чувстваш? — попита той.

Питаше за онази рана на рамото ѝ. Беше само драскотина, но онзи мъж, който я бе нападнал, бе толкова мръсен, че раната като нищо можеше да се замърси и да се възпали.

— Да, благодаря ти. Не беше нищо сериозно, само драскотина. Но когато майка ми видя в какво състояние беше онзи ужасен човек, ме накара да я изплакна с оцет и калцинирана сода! Все едно ми свали кожата.

Тя се разсмя и неловко скръсти ръце пред тялото си.

— Но всъщност аз се радвам, че се срещнахме, мистър Стентън. И аз съм онази, която би трябвало да се извини. Щях да дойда по-рано, но баща ми…

Гласът ѝ заглъхна и тя стисна очи, преди отново да ги отвори, а в гърлото на Стентън се надигна горчилка. Значи наистина беше така, както бе подозирал.

— Благодаря ти за онова, което направи онзи ден, като се втурна да ме спасиш. Беше много смело от твоя страна.

— Няма нищо.

По цели дни мислеше за очите ѝ, а сега почти не можеше да ги срещне.

— Едва ли не ми стана жал за него — продължи той. — Заради начина, по който се отнасяше Бриджър с този човек — все едно беше някакво животно в менажерия. Помислих си, че…

Сърцето му бе започнало да бие малко по-бързо. Спомни си онази вечер, когато бащата на Лидия се беше напил и разправяше как наднича през ключалката на вратата на спалнята на дъщеря си, за да я гледа как се съблича нощем. Стентън не знаеше защо се сети за това точно сега. Може би просто усещаше, че Бриджър се наслаждава на властта над своя пленник и обича да го гледа окован в онази тъмна стая, където не му остава нищо друго, освен бавно да изгуби разсъдъка си.

Мисълта за това беше толкова злокобна и силна, че за миг се побоя да не я предаде и на нея, все едно беше нещо заразно.

— Какво? — попита Мери. — Какво има?

Преди да успее да измисли някакво извинение, наблизо се разнесе вик. Двамата се обърнаха и видяха Франклин Грейвс, който си пробиваше път към тях през храсталаците. Погледна първо Стентън, но сетне се обърна към дъщеря си.

— Нали ти казах, че не искам да говориш с него?

Мери не трепна, макар че баща ѝ се извисяваше над нея.

— А аз ти казах, че той не е направил нищо лошо — отвърна му тя с равен глас. — Освен това исках да му благодаря, че ме спаси. Защото той ме спаси, нали си спомняш?

Лицето на Грейвс бе потъмняло от гняв.

— Повярвай ми, Мери, този човек не е спасил никого. Занеси дървата на майка си, че те чака. Хайде, тръгвай.

Той вдигна ръка, все едно щеше да я удари. Но вместо това грубо я дръпна към кервана.

— Тръгвай!

Стентън почувства как яростта му тръгва надолу към някакво дълбоко, остро очертано място, все едно се стичаше по острието на нож. Ето още един баща, който го мразеше и го ненавиждаше — а може би дори му завиждаше.

— Не знам какво съм направил, за да си спечеля неодобрението ти… — започна той.

Грейвс не го остави да довърши.

— Не искам да те виждам повече да говориш с дъщеря ми, чуваш ли? Знам всичко за теб. Знам какво си направил в Масачузетс.

Масачузетс. Думата му прозвуча като съскане на пламък, готов всеки миг да се надигне и да го погълне целия.

Поне Мери се беше отдалечила вече достатъчно, за да не го чуе.

По устните на Грейвс заигра тънка усмивка.

— Виждам, че знаеш за какво говоря. Този път не можеш да се измъкнеш с лъжи, не и от мен. Джордж Донър познава бащата на онова момиче, нали разбираш? Онова момиче, което си забременил, а сетне си зарязал. Той ми разказа, че си избягал от срам, след като тя се е самоубила.

Стентън се почувства така, все едно го бяха ударили. Точно това беше мигът, от който се бе страхувал — и може би беше очаквал още от деня, в който бяха потеглили от Спрингфийлд. Понякога се питаше дали тези слухове няма да го преследват до края на света. Може би винаги идеше да ги носи със себе си като сянка, като товар на раменете си до края на живота си.

Но той сам си беше виновен. Знаеше, че Донър и Нокс са съдружници. Точно така се беше озовал в този керван — все едно бе уловен в някакъв безкраен водовъртеж, решен да не остави миналото му да си отиде. Просто не очакваше Джордж Донър да разкаже на някого за Лидия. Освен това, разбира се, Донър не знаеше цялата истина; знаеше само онова, което му беше казал Нокс — и естествено, точно в това беше проблемът.

Окуражен от мълчанието на Стентън, Грейвс пристъпи по-близо до него. Стентън усети дъха му: неприятна, влажна воня.

— На колко години беше онова момиче, когато я подреди така?

Прииска му се да удари Грейвс, но някак успя да се удържи. Не можеше да му отговори. Думите се надигнаха в гърлото му с такава сила, че го задавиха, докато не му се стори, че ще се задуши — но много отдавна, още когато беше дал своето обещание на Лидия, той се бе научил да преглъща истината. Не бе казал нищо още тогава, когато се бе случило, и не бе позволил на злонамерените слова на съседите му от Масачузетс да определят действията му.

— Значи дори няма да се опиташ да го отречеш, така ли? — рече Грейвс.

За миг изглеждаше едва ли не разочарован, все едно се беше приготвил за бой.

— Не искам да се доближаваш до Мери — продължи той. — Няма да ѝ позволя да захвърли живота си в ръцете на злодей като теб. Ако пак те пипна да говориш с нея, ще ѝ кажа всичко, което знам.

Значи поне все още не беше казал на Мери. Поне това.

Стентън си помисли, че в този свят все по-често не можеше да се надява на нищо повече.

Пътят, който бе проправил Хейстингс, бе едва разчистен и толкова тесен, че по него с мъка би минал един-единствен фургон. Докато двамата с Рийд яздеха покрай отсечените дървета и нащърбените пънове, които бяха останали след предишния керван, Стентън се отпусна в плавния ритъм на ездата и се постара да забрави за Мери, за пререканието с Франклин Грейвс и за спомените за Лидия, които се бяха възродили у него. Може би в крайна сметка Грейвс все пак беше прав. Откъдето и да го погледнеш, той не беше идеалният ухажор. Съмняваше се, че изобщо знае как да направи щастлива една млада жена. След Лидия сякаш не можеше да се отърве от току-що овдовели и недоволни от мъжете си съпруги. Не беше сигурен дали някога ще успее да се откъсне от тях — сякаш тази нужда, която изпитваше отново и отново да заравя нещастието си в тях, бе единственият му шанс да оцелее.

Освен това той определено не можеше да осигури на Мери богатството и перспективите, от които нейният баща очевидно се интересуваше.

Спомни си думите на Лавина Мърфи, когато се беше пошегувала с него на пикника, че трябва да си намери жена. „Не ти ли омръзва да живееш сам, мистър Стентън?“

И още как. Самотата го разяждаше. Понякога се тревожеше, че вече му бе отнела всичко — че в него не бе останало нищо.

На първата вечер спряха, за да лагеруват, докато слънцето се спускаше зад възвишенията. Стентън се изненада, когато Рийд се върна в лагера с един заек. Животното беше кльощаво и дребно, но все пак беше дивеч.

— Къде го намери? — попита той.

Беше впечатлен, че Рийд изобщо е успял да открие нещо, при това толкова бързо, след като още от Форт Ларами насам не бяха забелязвали почти никакъв дивеч. Дори сред гъстите корони на дърветата не се чуваха птичи песни. Все едно обилната зеленина не беше нищо повече от нарисуван декор — убедителна илюзия за живот, съградена с талашит и боя.

Рийд се усмихна бегло, докато дереше заека, като свали кожата от тялото му с няколко силни дръпвания.

— Май просто извадих късмет — рече той. — Открих и едно изворче по-надолу, до онези скали. Ще донеса вода за конете, след като сложа този заек на огъня.

Стентън беше подходил предпазливо към пътуването в компанията на Рийд, за когото подозираше, че си има свои собствени причини да отбягва останалите: умееше да разпознава скритите тайни. Но сега, когато се бяха отдалечили от напрежението на кервана, Стентън си позволи да се отпусне малко.

На следващия ден двамата настигнаха кервана на Хейстингс, като следваха блуждаещите следи от фургоните сред гората. Маршрутът им сякаш беше проправен от някой пияница — първо вървеше на зигзаг между дърветата, а накрая изведнъж спря в края на скала. Когато застанаха на ръба, Стентън видя каньона далеч под себе си — явно трябваше да поемат по него, за да прекосят планините. Но не виждаше пътека, която да води надолу.

Двамата подкараха конете си към кервана, който беше спрял насред гората и не можеше да продължи. Около тях кипеше трескава работа — мъжете от кервана размахваха брадви, за да разчистят пътя, или използваха воловете от каруците, за да извлекат повалените дървета настрани. Фургоните бяха останали подредени един след друг по-назад по пътя, като уловени в капан. Забелязваха се необичайно малко жени и деца: не горяха лагерни огньове, никой не готвеше и не переше дрехи. За сметка на това имаше няколко въоръжени пазачи, които се бяха изкачили на високите скали наоколо и бяха подпрели пушките си в свивката на лактите. Стентън си помисли, че може би по пътя насам си бяха имали неприятности с индианците.

Едър, червендалест мъж, разсъблечен до кръста, отпусна брадвата си по средата на удара, когато видя Стентън и Рийд да влизат на конете си в просеката. Стентън не остана доволен, когато забеляза как мъжете на пост вдигнаха пушките си и подпряха прикладите на раменете си.

— Търсим Лансфорд Хейстингс! — подвикна Стентън, докато все още бяха достатъчно далеч, за да представляват трудна мишена. — С вас ли е?

Мъжете се спогледаха, но запазиха враждебно мълчание.

Рийд заговори, за да го наруши:

— Нашият керван остана на няколко дни назад по маршрута. И ние тръгнахме през прохода, точно като вас, но намерихме една бележка от Хейстингс, в която ни предупреждаваше да не ви следваме.

Единият от мъжете мрачно се засмя.

— Значи ви е направил услуга, приятелю. Смятайте, че сте извадили късмет, и тръгвайте обратно.

— Чакат ни почти сто души — каза Стентън. — Имаме нужда от него, за да ни води.

— Вижте — каза червендалестият мъж и вдигна брадвата на рамото си. — Той не става за нищо, но и ние имаме нужда от него, за да ни изведе от тази проклета гора. Така че няма да ви го дадем.

Това бяха необичайни думи. Стентън и Рийд се спогледаха.

— Просто искаме да говорим с него, нищо повече — рече Рийд.

Накрая мъжете им направиха знак да се доближат, а пазачите отпуснаха оръжията си. Поеха един след друг покрай дългата колона от фургони. Стентън надникна през някои от пролуките в покривалата и различи изплашени личица — деца, които се бяха скупчили едно в друго и мълчаливо отвръщаха на погледа му. Нещо се беше случило тук. Нямаше никакво съмнение.

— Е, защо са ви пазачите? — попита Рийд с дружелюбен тон. — Неприятности с индианците ли имахте?

Червендалестият мъж избърса лицето си с кърпа за глава.

— Имахме неприятности, но не с индианци. След нас се движи някакво животно, или може би повече от едно. Следва ни още откакто тръгнахме от Форт Бриджър.

— Нали няма защо да се тревожите, че ще ви нападнат посред бял ден? — попита Стентън.

Но почти веднага си даде сметка, че под гъстите корони на дърветата бе толкова тъмно, все едно се здрачаваше.

— Нападат най-вече добитъка нощем, а ние не можем да си позволим да загубим още животни — отговори мъжът. — Но сега изчезнаха и някои от кучетата. Може би просто са избягали, няма как да разберем.

Стентън беше обзет от безпокойство. Очите му обходиха дърветата, които сякаш ги притискаха от двете страни.

Рийд се прокашля, за да си прочисти гърлото.

— Преди малко каза, че Хейстингс не става за нищо — какво имаше предвид?

— Просто е изгубил кураж — отвърна мъжът с брадвата. — Сами ще видите.

Той кимна към един фургон, спрян по-настрани от останалите. Отворът на покривалото беше стегнат с кожени каиши. Изглеждаше странно, все едно Хейстингс сам се е зашил в него. Стентън никога не беше виждал нещо подобно. Той се обърна към Рийд с въпросителен поглед, но той само сви рамене. Беше ясно, че придружителите им нямат намерение да продължат напред. Мъжът отпусна брадвата на земята между краката си и се подпря на дръжката, като ги гледаше леко развеселен.

Стентън продължи към фургона, като си мислеше как му се иска да се отърси от усещането, че ги наблюдават — не само другите мъже от кервана, но и самата гора.

— Лансфорд Хейстингс? — подвикна Стентън, като се покатери през ритлата.

От вътрешността на фургона се разнесоха трескави шумове.

— Не стреляй! — продължи той. — Двамата с моя приятел идваме да говорим с теб. Надяваме се да ни отделиш само няколко минути.

Не се чу отговор, но нямаше и още шумове, и Стентън реши, че това е знак на съгласие. Наложи се да развърже кожените каиши, за да се промъкне през отвора в покривалото. Рийд го последва.

Първото нещо, което забеляза Стентън, бе миризмата — във фургона миришеше на пушек, но не от дърва. Сякаш Хейстингс бе горил билки или цветя, и миризмата остро му напомни за Тамсен, за уханието на нейната коса по пръстите му, за вкуса на нейната кожа. На дървени куки висяха цели дузини индиански амулети, изработени от пера, клонки и връв. Самият фургон изглеждаше така, сякаш са го обрали — на пода цареше истинска бъркотия от бурета, сандъци и бъчви. Когато очите му свикнаха с тъмното, Стентън различи масивен силует, приклекнал зад един сандък с кожени каиши срещу тях. В сумрака мътно просветна цевта на пушка.

При други обстоятелства, по друго време, Лансфорд Хейстингс може би щеше да мине за хубав мъж: имаше квадратна челюст, изпъкнало чело и тъмни, будни очи. Но сега лицето му беше покрито с прах от пътя. Косата му висеше на мръсни кичури.

Стентън предпазливо го доближи, без да забравя за пушката, насочена срещу него.

— Лансфорд Хейстингс? Ние сме от друг керван. Видяхме писмото ти и се надявахме да ни чакаш във Форт Бриджър, за да ни преведеш през прохода. Но когато стигнахме до началото на маршрута, намерихме бележката, която си оставил.

Когато чу това, погледът на Хейстингс се оживи и се спря на Стентън.

— Защо не ме послушахте? Не биваше да идвате насам.

— Виж, Хейстингс, ние изминахме целия този път, защото прочетохме твоята книга — обади се изведнъж Рийд, без да обръща внимание на погледа, който му хвърли Стентън. — И няма да скрия от теб, че останахме неприятно изненадани, когато пристигнахме във Форт Бриджър и не те заварихме там. А сега и тази бележка. Вече подозирам, че не си нищо повече от един шарлатанин. Как можа да напишеш всичко това в книгата си, ако маршрутът…

— Проблемът не е в маршрута — отвърна лаконично Хейстингс. — Пътят през прохода не е лек, но не е невъзможно да се мине по него. Аз съм го минавал. — Той поклати глава: — Става дума за нещо съвсем друго. Има нещо, което ни следи.

Амулетите, окачени по стените, слабо се раздвижиха, все едно ги беше докоснала невидима призрачна ръка.

Стентън се намръщи.

— Да, разбрахме. Хората от кервана ни казаха. Някакви диви зверове, които…

— Те нищо не разбират — рече Хейстингс.

След като се беше изправил, Стентън вече усещаше миризмата, която се разнасяше от него; миришеше на нещо болно и изплашено до смърт, като ранено животно.

— Това не е звяр — или поне не е звяр, какъвто аз съм виждал.

Гласът му непрекъснато изтъняваше, докато говореше.

— В тези гори няма дивеч — забелязахте ли? Защото не е останало нищо живо. Нищо. Някъде там има нещо, което яде всичко останало.

— Глутница вълци — каза Рийд, но не звучеше убеден. — Това ни казаха още във Форт Ларами.

— Не — отвърна настоятелно Хейстингс. — Аз познавам вълците. Знам как ловуват. Това е нещо различно. Индианците също го разбират.

Хейстингс се засмя така, все едно се давеше.

— Хванаха едно момче, което нямаше и дванайсет години, заклевам се, и го завързаха за дърво от другата страна на хребета, а после го изоставиха. Просто се качиха на конете си и го оставиха. Оставиха го за онова нещо, което живее там, за да се нахрани. Още го чувам как крещи.

Стентън знаеше за хора, побъркани от живота в пустошта — от твърде много години, прекарани под мрачната обсада на дивата природа. Запита се дали Хейстингс просто не беше полудял. Но въпреки мръсотията по тялото си и треперещите си ръце, Хейстингс не изглеждаше луд.

Изплашен до смърт — да. Но не и луд.

— Веднага след като потеглихме от Форт Бриджър, изчезна едно малко момиченце — продължи Хейстингс.

Гласът му отново се беше снишил, почти до шепот.

— Всички мъже от кервана отидоха да я търсят, но безуспешно. А сетне, на няколко мили навътре в гората, открихме тялото ѝ: разкъсано на парчета, така че от нея не беше останало нищо друго освен скелета.

Стентън си спомни за момчето от семейство Найстром и за ужасяващото състояние, в което бяха намерили тялото му. С лице, обърнато настрани към земята, все едно просто си беше полегнало в пръстта, за да си почине. Това момиченце бе открито на цели мили напред по маршрута на кервана, точно като малкия Найстром. Косата по тила на Стентън настръхна. Амулетите отново се раздвижиха в тишината. По челото му беше избила пот. Близостта на дрънкулките на Хейстингс го напрягаше, като му напомняше за Тамсен. „Тези боклуци не могат да те предпазят; нищо не може да ги предпази.“ Не знаеше откъде се беше появила в главата му тази мисъл. Но беше вярна.

— Трябва да кажете на кервана си да обърне. Тръгнете към Форт Хол и към северния маршрут, колкото можете по-бързо. Онези мъже няма да ме пуснат, иначе щях да падна на колене, за да ви умолявам да ме вземете. Спасете се, докато все още можете.

Рийд не отвори уста да каже нещо, докато двамата със Стентън не се отдалечиха на достатъчно разстояние от кервана, попаднал в капана на гората.

— Да върви по дяволите този Лансфорд Хейстингс — рече най-сетне той. — До края на живота си няма да повярвам на друг адвокат.

Рийд се изплю на земята.

— Мислиш ли, че си е изгубил ума?

— Не — отвърна Стентън, без да бърза. — Не, не мисля така.

Рийд го изгледа вторачено.

— Значи вярваш на тази история за чудовища в гората?

— Не вярвам в чудовища — отговори Стентън. — А само в хора, които се държат като тях.

Тринайсета глава

От разговора с Хейстингс бяха изминали три дни, когато откриха останките от детето, за което им беше разказал — индианчето на дванайсет години, завързано за дървото.

Ръцете на Рийд бяха ожулени до кръв, а търпението му бе на изчерпване. Пътят дотук беше мъчителен. След като двамата със Стентън се бяха върнали при останалите, въпреки всички предупреждения, които им предадоха, хората от кервана все пак решиха да продължат по същия маршрут. Патрик Брийн и Франклин Грейвс не одобряваха този път от самото начало и се оплакваха на всички, които бяха готови да ги изслушат, а скоро след тях и Уолфингър, Шпицър и всички останали германци подхванаха същия рефрен. Рийд подозираше, че това поне отчасти се дължи на неодобрението им към него като водач на експедицията.

Но той нямаше друг избор, освен да заеме това място. Новината за Лансфорд Хейстингс само за миг лиши Джордж Донър от цялата му самоувереност. Когато му казаха, той не отговори нищо, само премести поглед от Рийд към Стентън и обратно. Гледаше неразбиращо, все едно не можеше да проумее думите, които беше чул току-що.

— Допуснахме ужасна грешка — заяви направо Рийд. — Заложихме всичко на този човек, а той ни предаде. И ни излъга. И сега ще умрем тук, защото…

Но Донър само поклати глава.

— Не знам пътя до река Хумболт оттук, никой от нас не го знае. Може би наистина трябва да обърнем. Можем да поемем по северния маршрут…

— Няма време за това — прекъсна го Рийд. — Ако се опитаме да потеглим по северния маршрут толкова късно през сезона, ще се наложи да презимуваме във Форт Хол.

За повечето семейства това щеше да бъде истинска катастрофа. Малцина от тях имаха достатъчно пари, за да оцелеят през зимния сезон — не и на високите цени, на които се продаваше всичко в търговските мисии. Един фунт брашно струваше по долар и петдесет цента, а едно семейство като нищо изяждаше по фунт брашно на ден. Половината от семействата в кервана щяха да умрат от глад, преди да дойде пролетта.

Донър се беше извърнал настрани от тях, треперещ и облян в пот, като отказваше да вземе решение. И оттогава не беше казал нито дума на някого извън собственото си семейство. Рийд бе сигурен, че този срив е временно явление, и беше убедил Стентън да си мълчи. Джейкъб Донър, брат му, се съгласи да го държи настрани, така че никой да не го види, и в кервана се разпространи новината, че се е разболял.

И така, Рийд пое командването по маршрута. Само за един ден гората ги погълна, точно както беше погълнала кервана на Хейстингс, а след това теренът рязко започна да се изкачва нагоре. На сутринта, на втория си ден като водач, Рийд се ядоса, че един от воловете му е окуцял. В крайна сметка се опита да си го изкара на Кесибърг — когото не биваше да провокира — и двамата стигнаха дотам да си крещят в лицето, преди Кесибърг да му извади нож, така че се наложи останалите да го сграбчат за ръката, за да ги разтърват.

По маршрута на кервана бързо се възцариха напрежение и параноя. Рийд изпрати баджанаците Уилям Фостър и Уилям Пайк напред по пътя, за да разузнаят терена, и накара всички останали да секат дърветата наоколо, изпълнен с ужас, че може да попаднат в горския капан — точно като другия керван. Освен това предложи да съберат всички провизии на едно място и да ги разпределят на дажби, но предложението му беше отхвърлено с шумно и неприкрито възмущение, а част от мъжете дори го заплашиха, че ще увисне на някое дърво, ако отново повдигне този въпрос.

След като керванът спря за нощувка, изпратиха неголям ловен отряд, за да се възползва от последния останал час дневна светлина, преди да стане твърде опасно за лов. Прясното месо не достигаше, а никой не беше готов да заколи някое от своите животни, така че всички здрави мъже — както и някои не толкова здрави, като Люк Халоран — които имаха пушки, отидоха да търсят дивеч.

Рийд вървеше след малка групичка, предвождана от Милт Елиът и Джон Снайдър. Пушката му тежеше, а ръцете го боляха, след като цял ден бе размахвал брадвата. Освен това продължаваше да си блъска главата върху онова, което му беше казал Снайдър снощи — след като го беше последвал в гората.

„Знаеш ли какъв ти е проблемът, Рийд? Ти изобщо не разбираш хората.“

„Само овцете ще те следват покорно. Останалите не вярват, че имат нужда от теб.“

„И няма да те слушат, освен ако не ги накараш.“

Снайдър беше безделник и скитник на двайсет и пет години, който никога не се беше занимавал с нещо по-трудно от това да размахва камшик след добитъка и да се отнася грубо с по-слабите от него. Рийд бе изградил голямо дърводелско предприятие от нищото и бе предвождал военен отряд срещу индианците от племената сауки и кикапу в сраженията срещу вожда Черния ястреб.

И въпреки това Снайдър беше прав — Рийд не разбираше хората. Светлината на деня вече се стопяваше, а през цялото време не бяха видели нищо — дори някоя прерийна катерица или една-единствена яребица — но никой не говореше за това на глас, против уроки. Рийд притеснено се вслушваше в бъбренето на мъжете пред себе си, разтревожен от все по-опасния разговор на Снайдър с Елиът. Снайдър знаеше, че Рийд го чува, и обичаше да го дразни; грубиянът в него се обаждаше. Дали снощи не се беше опитвал да го предупреди за нещо?

„Има два вида хора. Овце и онези, които ги колят. Не забравяй от кои съм аз.“

Ако имаше едно нещо, което Снайдър наистина да умее, това беше да накара хората да направят онова, което искаше от тях. Беше достатъчно само да им хвърли един поглед изпод сключените си вежди или да стегне мускулите на ръката си.

Ако Рийд можеше да се върне назад във времето, никога нямаше да се забърка в нещо с него. Беше проявил безразсъдство. Но не успяваше да заличи мисълта за ръцете на Снайдър от ума си, а тя — за големите му, груби, силни ръце — някак се беше преобразила от източник на боязън в силна, отчаяна нужда.

Беше глупаво. Беше по-лошо от глупаво — беше фатално.

Беше достатъчно човек да каже само една грешна дума на когото не трябва, за да се озове в килия, където да дочака окръжния съдия да се заеме с него. Рийд беше чувал една такава история от Едуард Макгий. Затова човек винаги трябваше да е готов да приеме всяко предложение в мига, в който е отправено.

Пред него изведнъж се разнесе ядосаният глас на Снайдър.

— Бога ми! — извика той и продължи с поредица от ругатни.

Малкото кученце на Халоран кресливо се разлая. Рийд ускори крачка. Може би най-сетне бяха открили дивеч.

Когато излезе от завоя на пътеката и видя какво бяха открили, стомахът му се преобърна. Между две дървета висяха останките от труп: китките бяха здраво стегнати с въже, раменете бяха разперени като криле, главата бе увиснала на шията, а надолу — надолу нямаше почти нищо. Гръбначният стълб свършваше изведнъж, във въздуха, а прешлените му висяха като мъниста на връв. Костите бяха почти напълно оголени от плътта. По земята се виждаха дългите кости на краката и натрошени парчета от ребрата. Пръстта под трупа беше бясно изровена и потъмняла от засъхнала кръв.

— Какво е това, мътните го взели? — каза Милт Елиът и едва не се спъна в дребния териер на Халоран, който душеше костите.

Рийд не можеше да откъсне поглед от главата, превърната на каша от насекомите. Нещо друго — може би птица? — бе изкълвало очите. Смъртта на детето сигурно е била чудовищна, макар че нямаше как да знае дали е била по-мъчителна от гладната смърт или от жажда високо в планините. Трябваше да каже нещо, преди Снайдър, Елиът и Халоран да занесат новината обратно в лагера и всичко да отиде по дяволите.

— Хейстингс ни разказа за това — каза той. — Това е работа на индианците. Някаква церемония.

— Церемония? — изръмжа в отговор Снайдър.

Той извади големия си ловджийски нож и се зае да кълца едното въже, докато не го преряза. Трупът увисна наляво, така че едната му ръка се повлече по земята.

— Каква е тази шибана церемония?

Рийд не отговори. Двамата със Стентън се бяха разбрали да не казват на останалите от експедицията за опасенията на Хейстингс. „Нещо преследва кервана.“ С тази новина нямаше да постигнат нищо друго, освен да им изкарат ангелите. Така или иначе, Снайдър явно не очакваше отговор; както мнозина други, и той се страхуваше от индианците и дори не се опитваше да разбере нещата, които правеха.

— Не ви ли прилича на онова хлапе, което намерихме в прерията, преди да стигнем до Форт Ларами? — попита ги Снайдър.

Териерът на Халоран започна да гризе кост от китката на трупа в краката му и Снайдър го изрита.

— Престани! Не бива така. Едно куче не бива да яде човешко месо. Може да му се услади.

— Куинси, ела тук — повика го Халоран.

Беше позеленял, а от охтиката беше останал само кожа и кости. Щеше да бъде истинско чудо, ако преживееше още един месец.

Снайдър протегна ръка, за да издърпа костта от кучето на Халоран. То скочи изведнъж срещу него и го захапа. От ухапаното място веднага бликна кръв.

— Глупаво псе! — рече Снайдър и инстинктивно вдигна ръка към устата си, за да изсмуче кръвта от раната.

После замахна с ботуша си срещу кучето, но не улучи и териерът отново скочи напред, за да го захапе за подметката. Без да се церемони, Снайдър вдигна пушката си и го простреля в стомаха. Звукът, който издаде животното, когато куршумът се заби в него, беше най-странното и злокобно нещо, което Рийд бе чувал през живота си — пронизителен писък, изпълнен с изненада и болка, който звучеше почти човешки.

Халоран беше плах и стеснителен човек — овца според класификацията на Снайдър — и беше изтощен от болестта, но сега го обзе гняв, който му даде сили да се изправи срещу Снайдър. Ръцете му се вкопчиха в реверите на по-едрия мъж, но Снайдър с лекота го отблъсна.

— Какво беше това, по дяволите? Защо го направи, дяволите да те вземат?

Халоран се обърна към останалите в търсене на подкрепа, но Рийд извърна поглед от него. Никой нямаше да се възпротиви на Снайдър — най-малко Рийд. Вече знаеше в какво може да се превърне той, познаваше силата на тези ръце и имаше синини, с които да го докаже.

— Този пес ме ухапа — отговори Снайдър. — А аз си имам права. Ако някое куче ме ухапе, го застрелвам.

— Почти не ти е пуснал кръв! — възрази Халоран.

По брадичката му се стичаше кръв от последния пристъп на кашлица.

— Може би аз трябва да застрелям теб — добави той.

Снайдър го зашлеви през лицето и Халоран падна по гръб на земята. Рийд се сви, когато го видя. Снайдър само се засмя.

— Престани да ревеш — рече той. — Така само ще стане още по-лошо.

Какво друго му беше казал Снайдър снощи? „Мислиш си, че знаеш как е устроен светът, но нищо не знаеш. Вбесявам се от хора като теб. Толкова си глупав, да ти го начукам, че дори не знаеш колко си глупав.“

Халоран се претърколи на четири крака и цялото му тяло се разтърси от нов пристъп на кашлица. От устата му увиснаха кървави нишки слюнка. Рийд беше погнусен от него, но и от себе си; трябваше да направи нещо, за да защити Халоран, но страхът не му позволи.

Снайдър и Елиът поеха обратно по пътя, по който бяха дошли. Рийд не помръдна от мястото си, а се загледа в Халоран, който се беше заел да рови с ръце в пръстта до тялото на кучето си.

— Хайде, Люк. Остави го.

Беше се стъмнило почти, а Рийд не искаше да изостава от останалите.

Халоран дори не вдигна поглед към него.

— Трябва да го погребем. Не мога просто да го оставя тук. Ще ми помогнеш ли? Поне това ще направиш ли?

Погнусата на Рийд се превърна в гняв. Земята беше твърда като скала, а те нямаха лопати. Какво искаше Халоран, да копаят с голи ръце? Освен това трябваше да мисли и за утрешния ден, за поредния ден на мъчителен труд, с който да разчистят пътя за кервана, а кой знае още колко дни като него ги очакваха след това.

— Остави проклетото куче — нареди Рийд и вдигна пушката на рамото си. — Или можеш да останеш сам тук в тъмното, за да провериш дали наистина има нещо, което ни следи.

Халоран се изправи и той изпита облекчение — но и зашеметяващ пристъп на вина, от който в гърлото му се надигна горчилка.

По целия път обратно към лагера се преструваше, че не чува хлипането на Халоран.

Четиринайсета глава

Всички казваха, че се е случило истинско чудо. Беше станало по Божията милост и представляваше доказателство, че не са забравени и изоставени на съдбата.

Тамсен не ги обвиняваше; чудесата не им достигаха, точно както и всичко останало. А и как иначе можеше да се обясни онова, което се случи с Халоран? Ако тя наистина беше вещица, както твърдяха всички, може би щеше да има обяснение. Знаци, поличби, амулети за прогонване на дявола, предсказване на бъдещето по облаците в небето: онова, с което се занимаваше, не ѝ носеше власт, а само внимание — и все по-често, от нежелания вид.

Но някаква сила беше докоснала Халоран и го беше изцелила.

В продължение на една седмица, откакто застреляха малкото му кученце, той почти не можеше да вдигне глава. Жалко за кученцето, но Халоран се беше привързал твърде силно към него. Дори го бе оставял да го гризка и хапе за забавление — като родител, който не знае как да научи децата си на дисциплина. Халоран вече редовно кашляше кръв, макар и да се опитваше да го скрие, и понякога не можеше да си поеме дъх часове наред.

Тамсен не беше спряла да се грижи за него, като стигна дотам да го прибере в техния фургон, когато вече беше толкова отслабнал, че не можеше да се държи на седлото. Не знаеше защо го съжалява; може би просто защото беше външен човек, самотен и презиран — като нея самата. Хранеше го с лъжица в устата — с бульон, сварен от гъбите, които събираха дъщерите ѝ: единственото, което успяваше да хапне. Още когато момичетата бяха малки, тя се бе постарала да ги научи да различават жълтите дантели на пачия крак от отровния двойник на сърнелата, а освен това знаеха, че не бива да опитват нито една гъба, преди да я донесат у дома, за да я одобри. (Тя сама събираше отровни гъби, когато имаше нужда от тях; разполагаше с приличен запас от отровния двойник на сърнелата и те бяха внимателно почистени и изсушени, за да бъдат смесени със саморъчно приготвения лауданум — но всички тези запаси бяха скрити и прибрани на тайно място, където останалите от кервана да не знаят за тях.)

Тамсен дори не можеше да предположи защо Халоран е решил да предприеме това пътуване на запад. Беше скрил колко е болен, защото знаеше, че няма да му позволят да се присъедини към кервана — особено като не притежаваше фургон и волове и пътуваше сам, така че нямаше роднини, които да се грижат за него. От друга страна, никой не си представяше, че пътуването им ще бъде толкова тежко. Тамсен не знаеше дали те бяха сполетени от лош късмет, или всички останали преди тях бяха излъгали: във вестниците и в книгите, които бяха написали, като онзи Лансфорд Хейстингс (който беше подъл, долен човек, а се оказа, че освен това е и луд; още една причина за Тамсен да ненавижда съпруга си, който беше повярвал на всяка дума, написана от Хейстингс). Бяха ги подмамили на запад, за да загинат в пустошта.

Постепенно дишането на Халоран се облекчи, а треската му отслабна. В края на първия ден от възстановяването си той вече можеше да се изправи и да ходи без чужда помощ, макар и не задълго. Кашлицата му премина. На следващия ден, след вечеря, свири на цигулката си повече от час. Преди, в онези дни, когато се чувстваше по-добре, всички обичаха да го слушат. Хората се събираха около него и за няколко минути забравяха за враждите и пререканията си. Никой не се караше, никой не се сърдеше. Повечето предпочитаха живи мелодии, на които може да се танцува, но Тамсен обичаше тъжните песни; меланхолията отиваше повече на земята около тях.

Но тази вечер той изсвири една жига толкова бързо, че лъкът на цигулката му заприлича на размазано петно, а танцуващите нападаха по земята, когато не можеха повече да следват ритъма.

— Ако продължава така, ще мога да си изнеса нещата от вашия фургон и да се върна на мулето си — каза Халоран. — Вече няма да бъда в тежест на семейството ви.

— И все пак не бързай — отвърна му Тамсен.

Тя се радваше, че е оздравял — разбира се, че се радваше. Но освен това се страхуваше — по причини, които не можеше да назове. Все едно той не просто си беше върнал живота, а се беше сдобил с някакъв съвсем друг: беше по-разговорлив, трескаво щастлив и с възобновен оптимизъм.

— Първо трябва да си сигурен, че наистина си оздравял и си възвърнал силите си.

Истината беше, че бе свикнала Халоран да бъде наоколо — или във фургона, облегнат на ритлата, или до лагерния огън вечер, завит с одеяла, да наглежда вечерята, докато се готви. Джордж беше решил, че си е изгубила ума, когато настоя да му намерят място във фургона, но грижите за Халоран се оказаха необичайно лесна работа. Той не скъпеше благодарностите си за всеки дребен жест, играеше си с децата, доколкото му позволяваха силите, и когато се изтощаваше съвсем, слушаше разказите на Тамсен за младостта ѝ като учителка в Северна и Южна Каролина. Това не бяха най-щастливите ѝ дни — беше млада бездетна вдовица и се опитваше да се справя сама — но бяха толкова различни от живота ѝ с Джордж, че понякога се питаше дали изобщо са били.

Халоран беше на двайсет и пет и донякъде ѝ напомняше за нейния Джори. Той винаги ѝ беше служил като компас в живота. Но вече от години не беше виждала брат си — и понякога си мислеше, че умът ѝ си намира всякакви извинения, за да го открива в други хора.

Имаше дори моменти, в които усещаше Халоран мил като любовник, със срамежливата му усмивка и вежливите му маниери, но сигурно си въобразяваше и това.

Ръцете му бяха красиви и изящни — сигурно трябваше да се благодари на цигулката. Понякога, само понякога, тя си представяше усещането, ако тези ръце докоснеха тялото ѝ.

Дали ги търсеше, или я откриваха сами — тези мрачни, затворени мъже с техните тайни? Те никога не се задържаха, но оставяха въздействието си върху нея, като я изпълваха с потребност за още — като онези билки, които предизвикват пристрастяване, и ако дозата се намали твърде рязко, човек започва да трепери и да изпитва замайване.

А милото присъствие на Халоран сякаш само разпалваше това пристрастяване и даваше нови сили на ненавистта ѝ към Джордж, така че започваше да усеща кожата си раздразнена и лепкава от погледа на собствения си съпруг. Отново изпитваше онзи познат импулс да направи нещо необмислено, да се отдаде на желанията си, да се освободи.

Но почти веднага след като се почувства по-добре, Халоран изнесе нещата си от фургона на семейство Донър. Разбира се, всички говореха за чудодейното му изцеляване. Тамсен трябваше да предположи, че ще стане така. Казваха, че тя го е омагьосала със заклинанията си. Бетси Донър докладваше на всички за всичко, като се преструваше на смирена, но очевидно се наслаждаваше на възможността да се изкара по-високо от нея.

Но Тамсен беше свикнала да я наричат с много по-обидни имена.

Малцина бяха преживявали охтика в толкова напреднала фаза като Халоран. И все пак често се случваше той пръв да се отзове на нареждането да впрегнат воловете и последен да си легне вечер. След като се беше погрижил за себе си, носеше вода и дърва за огъня на съседите си, все едно имаше енергия в излишък.

Тамсен трябваше да се радва, но се страхуваше.

Халоран беше различен. Не можеше да каже точно как, но го знаеше.

Една сутрин той започна да събира нещата си, за да ги натовари на мулето, като възнамеряваше да се върне към самостоятелния си начин на живот, и тя го посъветва да изчака още един-два дни, а той се тросна, че знае какво прави. Никога преди не ѝ беше отговарял рязко, независимо колко зле се беше чувствал. Тя остана толкова изненадана, че не му каза нищо повече през целия ден, а само го гледаше как лудешки бръмчи наоколо като насекомо, уловено в буркан, което се блъска в стените му в търсене на изход.

Оттогава нещата се бяха влошили. Халоран влезе в пререкание с един от водачите на семейство Рийд, когато оня преведе пръв мулето си през тясна клисура, преди големия фургон на семейството, и остро настоя на това, че възголямото превозно средство ще заседне в меката пръст (и се оказа прав, между другото; наложи се да впрегнат още един чифт волове, за да изтеглят фургона).

И най-лошото: на следващата вечер разби цигулката си в камък, когато някой го попита дали няма да им изсвири нещо след вечеря. Халоран заяви, че му е омръзнало до смърт да го тормозят да им свири.

Всички бяха толкова потресени, че млъкнаха и дълго време не казаха нищо, но Тамсен усети как очите ѝ се пълнят с горещи сълзи. Люк Халоран беше обичал тази цигулка като дете. Отново я обзе мисълта, че това не е Халоран — че Халоран беше умрял и това беше някой друг.

Но тази мисъл очевидно бе налудничава. Много по-вероятното обяснение беше онова, че след няколко седмици боледуване той се беше променил. Или може би винаги си е бил такъв, но болестта го беше прикрила за известно време.

Когато си беше представяла това пътуване, тя предполагаше лишения, глад и мръсотия, която полепва навсякъде, като втора кожа, и никога не може да бъде отмита. Но не си беше представяла толкова много хора наоколо, и невъзможността да избяга от техните необичайни, необясними предразсъдъци и внезапните, шокиращи промени в настроението им.

От една седмица се придвижваха в сянката на планинската верига Уасач и беше горещо дори след залез-слънце. Тамсен искаше да се изкъпе; искаше да се почувства чиста, макар и да знаеше, че до сутринта отново ще бъде покрита с полепнала мръсотия.

Тя изчака останалите от семейството да се настанят до палатките, така че да има възможност за малко усамотение. Джейкъб четеше на глас на децата; Джордж бе запалил лулата си и седеше със затворени очи, все едно беше на любимия си стол у дома, където бе прекарал толкова много вечери. Но сега, когато беше седнал в праха под купола на враждебното небе, този ритуал изглеждаше абсурдно, едва ли не отчаяно. Сякаш си представяше, че отново е у дома или вече е пристигнал в Калифорния.

Тя застана от другата страна на един от фургоните, напълни най-голямата им тенджера с вода и я сложи да се стопли на догарящите въглени. По вятъра тихо се носеха шумове от останалата част на кервана, но бяха далеч. Семейство Донър не бяха изпаднали дотам да ги смятат за парии, но все пак бяха изгубили положението си на най-изтъкнатата и влиятелна фамилия в кервана. Но каквото и да мислеха другите за нея, Тамсен си знаеше, че само едно нещо може да я накара да се почувства по-добре: баня. Тя остави настрана блузата, полата и чорапите си и остана по корсет и фуста.

Натопи гъба в топлата вода и се зае да се избърше, така че по кожата ѝ оставаха дълги влажни следи. Покрай шията и по врата. Повдигна фустата си и се погрижи за дългите си крака. Беше истинско чудо какво можеше да се постигне с една мокра гъба. Едва не се разплака от облекчение, когато лекият бриз докосна бедрата и прасците ѝ. Беше започнала да разхлабва корсета си, когато застина. Нещо се беше променило.

Нещо се беше раздвижило.

Косата ѝ на тила настръхна. Не можеше да каже дали я беше стреснал някакъв шум или движение в тъмнината, но не се съмняваше: някой я наблюдаваше.

Очите ѝ се стрелнаха към храстите, към тъмната нащърбена сянка на дърветата. Нищо.

Тя се отпусна. Приказките за дебнещи чудовища и вълци, големи колкото коне, явно ѝ се бяха отразили. Отново се зае с връзките на корсета си, с хлъзгави и непослушни пръсти. Беше прекалено тихо. Нямаше начин Джейкъб вече да е спрял да чете. Нямаше начин останалите вече да са си легнали.

Нямаше начин да е сама. Слънцето бе залязло едва преди час и хората все още обикаляха наоколо, извеждаха добитъка си на паша и почистваха след вечерята.

Тя развърза корсета си. Разтвори го, за да разголи гърдите си, но вятърът носеше вече хлад, и тя потрепери. И тогава го видя — силует, който се движеше в сенките на дърветата; движеше се бързо; движеше се изправен.

Тя инстинктивно протегна ръка към блузата си — искаше да се прикрие с нещо, с каквото и да е. Но с другата си ръка грабна фенера и го вдигна високо над главата си, така че светлината му се отрази в дърветата и изрисува плетеница сред листата в короните им. Силуетът избяга почти веднага, но не и преди светлината да го улови, така че за миг освети лицето му: бледо, изпито и гладно.

Беше Халоран. И той я гледаше.

Преди Тамсен да успее да извика, се изгуби от поглед.

Ръцете ѝ трепереха, когато се зае да се облече. Очите му — в тях не се четеше желание, а нещо по-дълбоко, нещо сурово и животинско. Тя се опита да си спомни къде беше видяла за последно своите момичета — своите невинни доверчиви момичета, които се бяха привързали към Люк Халоран, обичаха го и му вярваха. Лиан беше седнала при по-малките деца и смучеше карамелов бонбон, докато слушаше Джейкъб. Дали и Елита беше с тях?

Тя забърза обратно към лагерния огън, където стресна останалите насред четенето на Джейкъб. Джордж объркано примигна срещу нея, все едно не можеше да си представи откъде е дошла.

— Изкъпа ли се? — попита той. — Хубаво ли беше?

Тя не му отговори. Елита не беше при останалите.

Даваше си сметка, че това е глупаво. Беше параноично. Елита сигурно беше изгубила представа за времето. Сигурно просто се скиташе някъде, разсеяна както обикновено, търсеше попови лъжички в потока или се катереше по дърветата, за да намира изоставени птичи гнезда. Веднъж, не много отдавна, Тамсен я беше хванала да си шепне сама, и когато я попита на какво си играе, Елита беше пребледняла от гняв. „Не си играя“, беше заявила тя. Момичето трябваше да се превъзпита, за нейно собствено добро.

И все пак не ѝ се искаше тази вечер Елита да се скита сама.

Тамсен първо навлезе в гъсталака до потока. Беше точно от онези места, които се харесваха на Елита — плетеница от папур и острица, над която се носят сладки птичи песни.

— Елита Донър! Там ли си?

Нямаше отговор. Беше тихо като в църква. Всички казваха, че наоколо е прекалено тихо, и Тамсен бе съгласна. Все едно всичко живо бе избягало, дори птиците.

— Елита, веднага ми отговори!

Нещо се раздвижи в гъсталака. Сърцето на Тамсен биеше като чук в гърдите.

— Елита?

Този път не успя да прикрие страха в гласа си.

— Боя се, че съм само аз.

Беше Мери Грейвс, която изникна пред нея с широки крачки на крака, подобни на кокили.

— Елита е изчезнала, така ли?

— Не е изчезнала — отвърна остро Тамсен.

Макар че си мислеше съвсем същото, Мери я подразни, като използва тези думи.

— Сигурно е отишла да се разходи.

Двете жени се изгледаха. Беше първият път, когато Тамсен наистина ѝ обърна внимание. Можеше да се сметне за привлекателна, ако не беше твърде ясно очертаната ѝ челюст и очите ѝ, определено прекалено големи за това лице. Макар и да беше само с няколко години по-млада от Тамсен, сигурно бе още девствена.

Може би точно това се харесваше на Стентън; Тамсен не беше пропуснала да забележи, че бе пренасочил вниманието си към нея. Може би му се искаше неопитна жена, която да може да впечатли по-лесно. Странно как мъжете не бяха готови на нищо повече от флирт с опитна жена — курва, погледнато с техните очи — но веднага се кротваха с някоя друга, готова да им се подчинява като теле под хомот.

— Не исках да те стресна — каза Мери. — Видях те да идваш насам. А… от известно време искам да говоря с теб насаме.

— Точно в момента нямам време — отвърна Тамсен.

Не ѝ даде никакво обяснение. Мери Грейвс не го заслужаваше.

Но когато се опита да я подмине, Мери пристъпи пред нея.

— Моля те. Само за една минута — каза тя.

Изглеждаше така, сякаш се кани да я хване за ръката, но размисли.

— Просто искам да знам защо не ме харесваш.

За момент Тамсен остана без думи. Едва ли не — само едва ли не — изпита съжаление към това момиче. Мери изглеждаше искрено озадачена: като дете, което е видяло някоя ябълка да пада нагоре вместо надолу. Но в същото време Тамсен изпита остър прилив на безмилостен гняв: Мери си мислеше, че Тамсен ѝ дължи обяснение. Обяснение, за което едно не толкова наивно момиче щеше да се досети веднага само.

Ако обстоятелствата бяха други, Тамсен сигурно щеше да се разсмее. Може би дори щеше да ѝ обясни как стоят нещата. Чарлс Стентън беше предпочел Мери, но това не означаваше, че всички останали също трябва да я харесват. Мери ѝ беше отнела Стентън, без дори да се старае. Дори не беше ясно дали изобщо го иска.

Тамсен имаше пълното право да я мрази.

Но разбира се, тя не можеше да каже нищо такова. Подръпна ръба на полата си и се изкатери през високите туфи трева, за да заобиколи Мери Грейвс.

— Не знам за какво говориш — рече нехайно тя. — И не се съмнявам, че и двете имаме по-сериозни неща, за които да се тревожим.

Мери не се отказа. Тръгна след нея и веднага настигна Тамсен, като без усилие поддържаше същото темпо.

— Не ме харесваш — настоя тя. — Нали виждам как ме отбягваш? Просто искам да знам защо.

Тя прехапа долната си устна, преди да попита:

— Да не би… да не би да е заради мистър Стентън?

Тамсен неволно се сви, когато чу името му от устата на Мери.

— Какво общо има мистър Стентън? — попита тя.

Собственият ѝ глас прозвуча студено и пронизително в ушите ѝ, все едно беше преминал през пласт от дебел лед.

Мери се поколеба. Тамсен за миг си помисли, че няма да събере смелост да го каже. Но накрая се прокашля и отговори.

— Чух разни приказки — рече тя.

„Приказки.“ Друга дума за злостни лъжи като онези, които се разказваха за нея в Северна Каролина, преди да се премести да живее в Спрингфийлд.

„Ако си толкова сигурна, че съм вещица — беше отговорила Тамсен на жената на свещеника, която я беше сгълчала толкова безжалостно преди всичките тези години, — не мислиш ли, че не е много умно да ме предизвикваш?“ Страхът по лицето на онази жена, което сякаш се беше пресякло, ѝ бе донесло някакво глупаво, мимолетно удоволствие. Точно това беше проблемът на жени като Пеги Брийн и Елеанор Еди: те се страхуваха, винаги се страхуваха, и никога от онова, от което наистина трябваше да се страхуват.

В този момент изкушението да каже истината на Мери, беше почти непреодолимо. Можеше да ѝ обясни някои неща за Стентън, които не очакваше да чуе, за да ѝ стане ясно. Да, той беше силен и умен, но освен това бе небрежен с чувствата — със своите собствени чувства и с чувствата на останалите хора. Беше създаден, за да живее като самотник; бе така устроен, че допускаше хората на едва половината път до себе си.

„А ти не искаш да дадеш сърцето си напразно на такъв човек, девственице.“

Но Тамсен знаеше, че нещастието щеше да застигне Мери, независимо дали Тамсен ще я научи как да го вижда, или не. Една мъничка, злонамерена част от нея дори се радваше на това.

— Не бива да слушаш хорските приказки — отвърна кратко тя.

Преди Мери Грейвс да отговори, някой извика Тамсен по име.

Тя се обърна, като отначало помисли гласа за този на Джордж. Но беше Халоран. Той с мъка си пробиваше път през гъсталака, като се държеше за стомаха. Олюляваше се, приведен, все едно са го простреляли.

Цялата му нова сила, енергия и здраве се бяха стопили; тя остана потресена, когато го видя, потресена и ужасена. Нямаше никакво съмнение, че той умираше. Очите му бяха изскочили. Устните му бяха извити в болезнена гримаса и бяха оголили възпалени венци и прогнили зъби. Сухожилията бяха изпъкнали по врата, ръцете и дланите му.

— Мисис Донър — повтори той, като протегна ръка към нея.

Тя неволно отстъпи, макар че между тях все още беше тесният поток. Той се препъна по неравната земя и падна на колене във водата. Но вместо да се изправи на крака, запълзя към нея.

— Помогни ми. Моля те, помогни ми.

В този миг тя забрави за мъжа, когото беше видяла да я гледа от дърветата, и вместо това отвърна на молбата на човека, за когото се бе грижила до лагерния си огън. Навлезе в потока, като разплискваше водата около краката си, обзета от срам, че първоначалният ѝ импулс беше да се отдръпне по-далеч от него, загреба вода с шепите си и я поднесе към устата му.

— Иди да доведеш някого — каза тя на Мери. — Имаме нужда от помощ, за да го пренесем.

На Мери трябваше да ѝ се признае, че не изпищя, не възрази и не припадна. Извърна се и хукна към кервана.

Той не искаше да пие вода. От устата му се отронваха мъчителни стонове и сякаш не я чуваше, когато тя го умоляваше да отвори очи. Застанала толкова близо от него, тя едва не се задави; миризмата на тялото му беше вече на труп.

Но веднага щом Мери се изгуби от поглед, Халоран отвори очи. Пръстите му се вкопчиха в китката на Тамсен с неочаквана сила.

— Мисис Донър… Тамсен — рече той, като я дръпна близо до себе си, толкова близо, че тя усети дъха му по бузата си. — Ти още си ми приятел, нали? Беше толкова мила с мен, само ти ми помогна, когато се разболях…

— Шшш. Спокойно. Естествено, че съм ти приятел — отвърна тя.

Очите му бяха огромни и светнали. Сякаш грееха дори в тъмното. Тя отново си помисли, че е обсебен — сякаш някой друг беше заел тялото му и го караше да се държи като непознат.

Тя се опита да измъкне ръката си от неговата, но хватката му беше твърде мощна. Силата му изобщо не приличаше на човек, който умира. Страхът пробяга по гръбнака ѝ като ледена тръпка.

— Всички останали са готови да оставят човека да умре от глад дори когато имат предостатъчно храна. Грижат се само за себе си. Ако беше на тях, вече щях да съм мъртъв.

— Мистър Халоран, моля те.

Тръпката се превърна в равномерен, обединяващ пулс. Тя се страхуваше. Едва успяваше да си поеме дъх от вонята на гнило. Какво беше станало с него? Беше чувала за болест, която се връща така, но не и толкова бързо, че да изяде човека отвътре само за един час.

— Не си добре. Успокой се. Ще ти доведа помощ.

— Никой друг не може да ми помогне — рече той и усмивката му се изкриви в мъчителна гримаса. — Аз умирам, Тамсен. Затова дойдох при теб. Ти ме спаси преди — ще ме спасиш ли отново?

Сякаш му беше трудно да диша. Трябваше да го чака, преди да си поеме следващия дъх, за да продължи.

— Ще направиш ли нещо за мен?

— Разбира се — отвърна тя.

Гласът ѝ беше изтънял. Защо бе оставила фенера си на брега? Тъмнината бе толкова гъста, все едно някой бе затиснал очите ѝ с ръка.

Халоран отново беше склопил очи. Пръстите му отпуснаха хватката си върху китката ѝ. Но все още се опитваше да каже нещо — прошепна го толкова тихо, че тя не успя да го разбере, и шепнешком го повтори. Тя виждаше какви усилия му струва това; отдаваше последните си сили, за да изрече тези накъсани слова.

Красивите му ръце, меките му кафяви очи, милият му нрав — всичко това беше изчезнало, разкъсано от неизвестната болест, която го ядеше отвътре. Тамсен откри с изненада, че е напът да се разплаче.

Той продължаваше да се опитва да каже нещо.

— Не те чувам — рече тихо Тамсен.

Сетне добави:

— Спокойно, Люк.

Но виждаше, че той се бори да бъде чут.

Тя се приведе по-близо до него — толкова близо, че устните му я докоснаха по бузата, когато се раздвижиха отново. Едва сега успя да различи какво казва.

— Гладен съм.

Повтаряше го отново и отново; като една-единствена нота, изпълнена с агония.

— Гладен съм, Тамсен.

Той отново отвори очи и тя не видя нищо друго освен пълен мрак; и освен това видя, че той се усмихва.

Блъсна я назад. Скочи върху нея, или по-скоро се нахвърли, и без усилие я притисна към земята, и по някакъв налудничав начин тя осъзна, че всичко останало е било капан — примамка, за да я накара да го доближи и да се отпусне. Вече беше върху нея и държеше нож. Откъде се беше взел?

— Няма да ти поискам много — рече той.

— Моля те — каза тя.

Гласът ѝ беше задавен. Вече не разсъждаваше както трябва. Това беше сън, нямаше друго обяснение — кошмар, от който щеше да се събуди с писък, заседнал в гърлото. Този побъркан не беше Халоран.

— Моля те, пусни ме.

Но той я сграбчи още по-силно.

— Ти не знаеш какво е да умираш от глад. Как боли. Как те изяжда. Не мога да мисля за нищо друго. Дори кръвта ми умира от глад.

Той се приведе и притисна лицето си към шията ѝ — сетне си пое дъх, за да се изпълни с миризмата на тялото ѝ, и облиза потта ѝ с език — като куче. Това я сломи; все едно някаква невидима преграда се беше сринала необратимо, сякаш с това единствено движение беше заличил цялото Божие дело и я беше преобразил от жена в парче месо.

— Мога да го взема насила, ако се наложи — от теб или от някой от другите. Нали виждаш колко ще ми бъде лесно да го взема насила?

Сякаш беше навсякъде и върху нея. Сякаш нямаше край — тази негова тежест, тази воня, този глад.

— Но аз не искам да го правя. Предпочитам да ми го дадеш с готовност, като приятел.

Болката в китките, които беше стиснал, ѝ помогна да се съсредоточи. Мери беше отишла да доведе помощ. Нямаше къде другаде да е отишла. Сега трябваше просто да му угажда, да му играе по свирката, докато се появи някой.

— Разбира се — отвърна тя. — Разбира се. Като приятел.

Дори не беше сигурна, че я е чул.

— Аз винаги съм се грижила за теб, нали?

Думите излизаха с мъка от устата ѝ — беше по-тежък и по-силен, отколкото би трябвало. Беше чувала, че побърканите обладават невероятна сила. Почти не виждаше от страх. Ако се освободеше от хватката му, дали щеше да успее да избяга? Беше рисковано. Ами ако я настигнеше? Той продължаваше да я притиска към земята, макар и да не се беше облегнал вече с ръка на шията ѝ.

— Обещаваш ли да ми помогнеш? — попита накрая той. — Обещаваш ли да не ме оставиш гладен?

Тя успя единствено да кимне. След още миг той отмести тежестта си от нея — и тя успя да грабне ножа от ръката му.

В мига, в който пръстите ѝ се сключиха около дръжката, зад нея се разнесе шум: шумолене на треви, пукот на счупени съчки и гласове. Тя чу гласа на Мери Грейвс, която викаше:

— Насам. Ето там!

Тамсен едва не извика от облекчение. Беше спасена.

Но в същия миг Халоран се промени. Или поне така си помисли тя: видя как цялото му същество се усуква и извива, все едно се навиваше около някаква невидима макара, която се беше строшила и го влачеше надолу към преизподнята. Разкъса се и се преобрази в нещо друго. Вече не беше себе си; дори не беше човешко същество. Очите му бяха изцяло черни, пусти и безизразни като дъното на кладенец. Лицето му се беше стеснило. Тя усети миризмата на кръв в дъха му. Все едно някакво животно, пленено вътре в него, точно в този миг се беше освободило и беше разцепило човешката му обвивка.

Той оголи зъби. „Дай ми това, което искам, или ще го взема насила… Умирам от глад.“

Лицето, което гледаше пред себе си, вече не беше лице на човек.

В мига, в който Мери изскочи на поляната до потока, а той се отдръпна и оголи зъби, в същия този един-единствен свръхестествено застинал миг Тамсен разбра, че ще умре. Тя заби върха на острието в гърлото му, рязко го дръпна настрани, като усети под него съпротивлението на сухожилията и гръкляна и ги разсече, а ръката ѝ се обля в топла кръв.

Петнайсета глава

Кеймбридж, Масачузетс

Скъпи Едуин,

Изпращам това писмо до Форт Сътър, както предложи ти, с надеждата да достигне до теб в другия край на дългия маршрут до Орегон. Не съм изненадан, че си решил да участваш в това велико американско приключение, приятелю, защото то несъмнено отива на твоята дръзка и любознателна природа. Завиждам ти и ми се иска да можех да се присъединя към теб, но освен това съм реалист и си давам сметка, че съм твърде силно привързан към удобствата на цивилизацията, за да приема такова предизвикателство. Освен това ми се струва, че новото ми назначение в Харвардския университет е достатъчно голямо приключение, така че ще се задоволя с него.

Пристигнахме в Кеймбридж от Кентъки преди два месеца. Тили ни намери обзаведена квартира в чудесна къща на улица „Принс“ и вече се е сближила с няколко съпруги на преподаватели от университета, така че не вярва пустошта на Кентъки да ѝ липсва особено много. С радост прочетохме в последното ти писмо, че си се сгодил. Аз съм твърдо убеден привърженик на идеята, че за един мъж е по-добре да е женен, отколкото да живее сам на света.

Но нека не се бавя повече, преди да стигна до истинската причина за това писмо — едно преживяване, което може да ти се стори много интересно и свързано с хипотезите, по които работиш толкова неуморно. Наскоро имах възможността да се запозная с английски лекар, който посети Харвардския университет в рамките на програма за професионален обмен. Името му е Джон Сноу; мълчалив човек с впечатляващо високо и широко чело, подобно на купол, и проницателен поглед, от който блика остър ум. Запознахме се на тържество на факултета и след като обсъдихме скорошната епидемия от дребна шарка далеч на запад от Бостън, той ми призна, че не е съвсем убеден в правотата на конвенционалното мислене за „лошия въздух“, на който се дължи разпространението на болестта. Самият той проучва други възможни причини. Според него в научната теория за миазмите има твърде много противоречия и виновникът е друг, макар и все още неизвестен. Достигнал е до фундаментални въпроси за самата същност на болестите и за това как е възможно съвсем специфични и съвсем различни болести да се разпространяват незабелязани сред нас, преди изведнъж да се събудят за живот — като холерата и коремния тиф — и да избухнат в истински епидемии. Говореше дори за възможните начини една болест да се пренася невидимо, посредством хора или други създания, които не показват никакви признаци на болестта.

Разговорът несъмнено беше изненадващ и вълнуващ. И точно защото той ми се стори дотолкова изпълнен с нови идеи — и същевременно не толкова далеч от някои от онези мисли, които ми сподели самият ти, когато бяхме заедно — аз започнах да си мисля, че ако изобщо има човек, с когото да мога да разговарям за нашето преживяване в Смитбъроу, това би бил той. Беше рисковано, разбира се: политическата мъдрост на подобно действие бе достойна за съмнение, но трябва да си призная, че споменът за Смитбъроу ме измъчваше твърде отдавна и гореше в мен като пламък, който жадува да излезе навън.

Затова помолих Сноу да се срещнем насаме и когато той се съгласи, аз му разказах с най-големи подробности за нашето уникално премеждие, без да му спестявам нищо, колкото и фантастично да прозвуча. Когато завърших разказа си, той остана като зашеметен. Попитах го дали някога е чувал за друг случай, подобен на този, и в отговор той промърмори, че не е. Тогава го попитах какво възможно обяснение би имало за онова, на което станахте свидетели, и той ме погледна сериозно и строго. „Това, което описваш, не е нищо повече от езическо суеверие — рече той със силния си, необичаен акцент. — Налага се да ти напомня, че ние сме хора на науката. Съветвам те да търсиш отговорите в естествения свят, а не в свръхестествения.“

Боя се, че допуснах непростима грешка; ако той реши да разкаже на останалите от факултета, може да ме сметнат за ужасно суеверен човек, което със сигурност ще навреди на репутацията ми.

Но след като ме сгълча така, той ми помогна да видя истината. Едуин, моят съвет е да се откажеш от това издирване, което си предприел в търсене на предания за индиански божества, способни да се преобразяват в различни форми — хора денем и животни нощем. Не мога да кажа дали отговорът на онази мистерия наистина може да се открие в естествения свят, както настоява Сноу. Красотата на света, Едуин — както и безнадеждността на стремежа да го опознаем напълно — се дължи на безкрайното му разнообразие. Не бива да храниш напразни надежди; напълно възможно е никога да не научим отговорите на нашите въпроси.

Но стига толкова. Ако не се вслушаш в моя съвет — а аз знам колко вероятно е това — поне не поемай ненужни рискове, за бога. Моля те, послушай съвета на един стар приятел, който иска да те види отново: снабди се с най-надеждния кон, който можеш да си позволиш, не пътувай сам в непозната територия, не забравяй лекарската си чанта и винаги носи със себе си заредено оръжие.

Твой скъп приятел,

Уолтън Гау

Шестнайсета глава

„Не бях виновен аз, Елита. Кажи на мащехата си, че не бях виновен аз.“

Тялото на Халоран все още не беше отнесено в лагера, когато тя започна да чува гласа му — отначало слабо, на пресекулки, все едно някакъв невидим вятър носеше словата му към нея. Сетне по-силно и настоятелно.

„Моля те. Кажи ѝ. Кажи ѝ, че съжалявам.“

Елита затисна ушите си с ръце, без да я е грижа дали някой ще я види. Когато остана сама, се опита да се разбере с Халоран, но той сякаш не я чуваше.

Тя не можеше да говори на гласовете. Можеше само да ги чува. „Моля те. Онова чудовище, което събори Тамсен на земята, не бях аз. Не успях да го спра, но това не бях аз.“

Откакто бяха потеглили от Форт Бриджър, с гласовете ѝ беше още по-тежко. Единственият, когото разпознаваше ясно, бе гласът на Люк Халоран, който цяла седмица бе вехнал в техния фургон, на ръба между живота и смъртта. Вече знаеше, че другите гласове бяха на мъртъвци, и най-често говореха безсмислици. Само от време на време успяваше да различи по някоя дума. Понякога се чувстваше така, все едно се е вмъкнала по средата на някакъв разговор помежду им, все едно тя влизаше без покана в собствената си глава, а не обратното.

Беше се опитала да сподели с Тамсен. Знаеше, че доведената ѝ майка вярва в необясними неща отвъд естествения свят. Беше я виждала да сплита внимателно стръкове розмарин, за да си направи защитни амулети, и да разтърква самакитка и лавандула, за да сложи от тях зад ушите на собствените си деца, така че да не ги преследват демони.

Но когато ѝ каза името на Халоран, лицето на Тамсен стана твърдо като скала. Тя сграбчи Елита за раменете.

— Не бива да казваш на никого — нареди тя. — Никога повече не искам да чувам и дума за това. Закълни се.

Елита се беше заклела, защото се беше изплашила; тя я беше стиснала толкова силно, че ѝ остави синини. Тамсен също се боеше: заради онова, което се беше случило с Халоран в гората, и заради приказките на хората след него. Преди смъртта му се говореше само шепнешком, не по-тихо от змийско съскане, което следваше по петите Тамсен и дори Елита. Но сега тези шепнещи гласове, точно както гласовете в главата ѝ, бяха започнали да крещят. Крещяха, че го е омагьосала със своите отвари, че го е превърнала в демон, че го е направила свой любовник и го е накарала да полудее. Крещяха, че го е убила, за да му източи кръвта и да я изпие.

Вече никой не искаше да говори с Тамсен. Дори Елита усещаше тежестта на всеобщата омраза. Хората се отдалечаваха, когато я видеха да се приближава. Нито едно от другите момичета, с изключение на Мери Грейвс, не оставаше да пере на реката, когато дойдеше Тамсен, а когато Елита ходеше вместо нея, понасяше подигравки и промърморени под нос обиди.

Тамсен сякаш вече носеше вина за всичко лошо, което се бе случило с кервана. Тя умело се преструваше, че това не я притеснява, но Елита понякога я чуваше да плаче нощем.

Елита не умееше да се преструва. Цялата гореше от срам. А гласовете продължаваха да се тълпят в главата ѝ, да нашепват ужасни неща и да оставят след себе си дълбока яма от самота, все едно словата им бяха остри и реални, способни да я издълбаят отвътре. Изпитваше отчаяна нужда от мир и спокойствие, от тишина.

Но гласът на Халоран беше неумолим — приглушен и почти постоянен ритъм, който я потапяше в ужас и вина. Разказваше ѝ с подробности за неща, за които не искаше да чува. Разказа ѝ за глада, който се беше загнездил не в стомаха му, а в кръвта му — неутолим глад, който забираше като възпалена рана. Разказа ѝ за сладкия аромат на човешката кожа и за плътния пикантен вкус на човешката кръв, и за своята нужда от тях, която измъчваше цялото му същество. Твърдеше, че се срамува, но говореше с копнеж за тялото на Тамсен — и в своите най-мрачни и яростни мигове ѝ нашепваше извратени, гнусни неща, които сетне тя не можеше да забрави.

„Чудя се каква си на вкус.“

„Чудя се какво ли ще бъде, докато те ям.“

„Ще започна с нещо много малко, с едно пръстче на крака или с едно от меките ти ушенца.“

Тя все по-често започна да си мисли да се удави; да си мечтае за хладната тъмна водна повърхност, която се затваря над главата ѝ.

А сетне го направи.

Тамсен я беше изпратила на реката, за да изпере дрехите, докато всички останали от семейството бяха заети да разпрегнат воловете и да устроят лагера за през нощта. Тя не беше планирала да се самоубие точно тази вечер, но когато застана в сянката на брега, като гледаше как залязващото слънце играе по водата, и се опитваше да не обръща внимание на непрестанните призрачни гласове, тя изведнъж си даде сметка, че има само едно възможно решение — и то беше точно пред нея. Реката ѝ приличаше на легло, застлано с чисти чаршафи. Приличаше ѝ на уютен дом.

За миг се замисли дали да не остави ботушите си на брега; обущата бяха скъпо нещо и нямаше никакъв смисъл да се губят, вместо да останат за сестрите ѝ. Но се боеше, че ако спре, за да ги свали, може да размисли. Стъпи от камъните в плитката, бърза вода. Беше по-студена, отколкото очакваше, но тя продължи да крачи напред. Не спря и когато стигна до кръста ѝ. Чудеше се дали не трябва да напълни джобовете си с камъни, но полите ѝ вече бяха толкова натежали, че ѝ беше трудно дори да върви. Течението я дърпаше. По-напред се виждаха бели вълнички; на това място то щеше да бъде най-силно. Ако имаше късмет, щеше да я събори и да я отнесе надолу по реката.

Тогава нямаше да бъде виновна. Нямаше да има избор. Смъртта ѝ щеше да бъде оставена в Божиите ръце и може би все още имаше шанс да получи милостта Му. Тя се помоли на Бог да се случи бързо.

Водата стигна до гърдите ѝ и я накара да ахне. Вече ѝ беше по-трудно да пази равновесие; течението непрекъснато я дърпаше за полите и за глезените. Всички гласове в главата ѝ замлъкнаха отведнъж и тя усети на тяхно място прилив на паника. Спомни си за лицето на малката си сестричка и за Томас. Но вече беше късно да съжалява; беше стигнала дълбокото и нямаше да успее да се върне до брега, не и с подгизналите си поли и корсажа, който не ѝ позволяваше да си поеме въздух. Помисли си да се обърне и да извика за помощ, но се подхлъзна на един камък. Краката ѝ се измъкнаха изпод нея, ледената вода се втурна към лицето ѝ, напълни ѝ носа и устата и я заслепи.

Не можеше да се отблъсне с крака, защото бяха заплетени в полите ѝ. Не знаеше накъде е повърхността. Теченията я подмятаха и не можеше да диша. Изобщо не беше така, както си го беше представяла; не беше мирно и тихо, нито като насън. Дробовете ѝ крещяха за въздух. Гърлото ѝ се свиваше, защото не можеше да поеме нищо друго освен вода. Цялото ѝ тяло мъчително протестираше срещу това, което се случваше с нея. Изпитваше болка навсякъде.

И гласовете се върнаха, по-яростни от всякога, като цяла разярена тълпа, докато не разбра, че в действителност те я дърпаха за краката, те я теглеха надолу към дъното, те я увличаха под вълните.

Под водата не беше останало нищо друго освен гласовете.

„Вече си моя, момиче“, рече някакъв непознат.

„Ела при мен, Елита — рече Халоран, почти разридан. — Ласкава мила Елита.“

А сетне изведнъж я сграбчиха ръце. Тя се озова над водата, като се бореше да си поеме дъх, в ръцете на Томас. Реката я беше отнесла на стотина крачки надолу по течението; той се беше покатерил на паднало дърво, за да ѝ пресече пътя, и сега я издърпа при себе си, като ръмжеше от усилие, а тя плачеше и плюеше вода с вкус на повръщано.

Той не ѝ каза нито дума, докато не пропълзяха заедно обратно до брега, докато тя не престана да трепери и да кашля. Освен това не я докосна, нито я погледна, докато плачеше. Но когато най-сетне свърши с всичко това и когато имаше нужда от носна кърпа, той протегна към нея парцал — мокър, но чист — който извади от джоба на жилетката си.

— Защо? — попита я просто той.

Беше останала без сили, а гърлото ѝ драскаше. Той я беше увил с връхната си дреха; искаше ѝ се да заспи в прегръдките му, но не виждаше как да му отговори по друг начин, освен да му каже истината.

— Чувам мъртвите да ми говорят — каза му тя. — Говорят ужасни неща. Исках тишина.

Когато се обърна към нея, пред очите му паднаха кичури черна коса. Трябваше да се подстриже; Елита си го помисли дори сега, по средата на целия хаос.

— Когато бях малко момче… — започна Томас.

Той винаги казваше така, когато говореше за детството си в племето, и никога „преди да ме накарат да живея с белите“.

— … ме учеха, че духовете могат да говорят с нас. По вятъра, по водата, дори през дърветата.

Тя поклати глава.

— Не говоря за това — каза тя и си пое дъх. — Говоря за… действителни мъртъвци.

Тя отново си пое дъх и изпълни дробовете си с въздух, който сякаш ги преряза.

— Сигурно ме мислиш за луда.

Той замълча за момент.

— Когато убиха родителите ми, понякога ми се струваше, че ги виждам да ме наглеждат. Но никога не са ми говорили.

Елита си спомни, че нейната истинска майка ѝ се беше явила само веднъж — в деня, когато баща ѝ се ожени повторно и Тамсен се премести да живее у тях. Беше само сянка, която се рееше в края на леглото ѝ, но Елита я разпозна. „Не тъжи — беше казала, майка ѝ. — Баща ти има нужда от нея.“

— Свещеникът ми каза, че ги виждам само защото така искам — продължи Томас и сви рамене. — Каза, че всичко е в главата ми. След това никога повече не съм ги виждал.

— Значи мислиш, че всичко е в моята глава?

От това следваше, че тя наистина полудява.

Томас поклати глава.

— Не — каза просто той. — Мисля, че свещеникът не беше прав. Мисля, че родителите ми спряха да идват да ме виждат, защото се убедиха, че ще се справя. Защото знаеха, че трябва да продължа без тях.

Елита се беше самосъжалявала, когато баща ѝ се ожени за Тамсен, като си мислеше, че целият ѝ свят се е обърнал с главата надолу, а той е предал майка ѝ. Какво ли беше изпитвал Томас, който беше изгубил цялото си семейство, племето си и всичко близко? Тя дори не можеше да си го представи. Не можеше да разбере откъде е намерил сили да го понесе.

— Значи вярваш в духове и други такива тъмни неща? — попита го тя.

Той не изглеждаше притеснен или разтревожен от това, което щеше да си помисли тя.

— Да.

— И аз.

Той се премести малко по-близо до нея и тя потрепери, когато коленете им се докоснаха.

— Ще ти кажа нещо, което не съм казвал на никого — започна той и спря.

Тя го зачака да продължи, със затаен дъх.

— Когато бях в гората заедно с мистър Брайънт, срещнахме отряд от племето уашоу. Той не разбираше езика им, но аз ги разбирах.

Гласът му беше прегракнал. Беше много близо до нея и когато неволно се докосваха, Елита усещаше колко е студена кожата му. Сякаш и той се страхуваше.

— Те ми разказаха за някакъв демон — за дух, който е много неспокоен и много гладен. Духът се е умножил. И духовете вече носят кожите на хората, които са погълнали.

Духове, които се скитат и дебнат в горите, предрешени като хора. „Легион ми е името; защото сме мнозина.“ /Евангелие от Марко, 5:9/.

Томас поклати глава.

— Мисля, че си права. Мисля, че мъртвите говорят, когато са разгневени или неспокойни. Мисля, че духовете наистина съществуват. И мисля, че има причина да се страхуваш. Може би мъртвите се опитват да те предупредят за нещо.

Той кимна към мрака, който ги обгръщаше.

— Нещо ни чака там.

Тогава тя си спомни за момчето от семейство Найстром. Не ѝ бяха позволили да го види — а и тя не искаше — но беше чула какво се говори. Замисли се за глада, който описваше гласът на Халоран. Но Халоран нямаше как да е злият дух на племето уашоу. В това нямаше никакъв смисъл.

— Затова ли избяга? — попита тя.

Томас се поколеба. Сетне кимна.

— Изплаших се — рече той.

Тя дълбоко си пое въздух, после протегна ръка и я сложи върху неговата, като остави завивката да падне от раменете ѝ. Този път не ѝ се стори студен. Беше горещ като въглен.

— Не те обвинявам — каза тя.

Той се обърна към нея. Двамата бяха много близо един до друг в тъмното.

— Страх ли те е? — прошепна той.

Той притисна с пръст вътрешната страна на китката ѝ и този път тя потрепери по друга причина. Дъхът му я докосна по бузата. Миглите му бяха дълги и меки като перата на птица.

Допирът на устните му върху нейните беше неочакван — не неприятен, а просто необичаен. Бяха малко влажни, малко хладни и нежни. Първата ѝ целувка. Сърцето ѝ подскочи в гърдите, когато си го помисли. Стори ѝ се безобидно; защо свещениците и родителите изпадаха в паника? Той отново я целуна, все едно разбра, че ѝ се искаше още веднъж. Този път беше по-уверен в себе си и нещо в нея се надигна в отговор. Представи си душата си като птица, като червеношийка с мек пух на гърдите, която се опитва да полети.

Двамата останаха прегърнати още малко, докато Елита се къпеше в тайното щастие, което искаше да продължи вечно, макар да знаеше, че няма да бъде така, и сетне се отдръпна от него.

Ако я нямаше твърде дълго време, баща ѝ или мащехата ѝ щяха да дойдат да я търсят.

Полите ѝ все още бяха мокри и влажно се удряха в глезените ѝ, докато си проправяше път обратно през гората, но тя дори не забелязваше. Нямаше да забележи дори ако Тамсен ѝ се развика, че се е изцапала.

Когато излезе на една поляна, едва не се блъсна в Джон Снайдър и Луис Кесибърг: двама от хората, които ѝ бяха най-малко любими от целия керван. Радостта ѝ беше угасена също толкова бързо, колкото се беше появила, като пламъка на свещ на силен вятър.

И двамата носеха лопати. Преди да успее да свърне, те я забелязаха. Снайдър застана точно пред нея. Беше масивен като бизон и имаше същия див поглед; въртеше очи, така че се виждаше много от бялото.

— Гледай ти, момичето на Донър скитосва около лагера.

Кесибърг я огледа от глава до пети по начин, от който Елита се почувства неудобно.

— Какво правиш навън сама, момиче?

„Внимавай.“ Гласът на Халоран отекна внезапно и силно в главата ѝ, и за пръв път не го усети като натрапник, а като приятел. Спомни си какво беше казал Томас. „Може би мъртвите се опитват да те предупредят.“

Тя реши да подмине въпроса на Кесибърг. Ако искаха да я смятат за глупаво момиче, щеше да се държи като такова.

— А вие какво правите с тези лопати? — попита ги тя.

— Току-що заровихме Халоран — отвърна Снайдър. — Не върви да го оставим да овони всичко.

Кесибърг си свали шапката. В лицето му имаше нещо сбъркано, но Елита не можеше да разбере точно какво. Приличаше на скулптура на лице, изсечена от твърд камък. Но когато светлината го огряваше по определен начин, човек можеше да забележи пукнатините по него.

— О, аз точно идвах да кажа една молитва за него — каза тя.

— Заради онова, което направи на майка ти? — Под усмивката на Кесибърг се показа нещо грозно. — Закъсняла си.

— Никога не е късно за молитва — отвърна Елита, като се опитваше да ги заобиколи.

Но Кесибърг я сграбчи за ръката.

— Никъде няма да ходиш. Майка ти ще ми се сърди, ако те пусна да ходиш сама по това време — каза той.

Хватката му беше силна, влажна и прекалено гореща.

— Пусни ме!

Тя се опита да се издърпа, но той я задържа още малко, като изви ръката ѝ толкова, че да я накара да извика. Това се хареса на Снайдър. Той се засмя. Кесибърг също се разхили.

— Ти не си малко дете, нали знаеш? Вече си почти жена. А това означава, че не бива да ходиш сама. Някои мъже може да го възприемат по определен начин, все едно кръвта ти вече е кипнала.

Тя вече се канеше да извика за помощ — може би жената на Кесибърг беше достатъчно наблизо, за да я чуе, макар че от това нямаше да има никаква полза, разбира се, защото тя изглеждаше напълно безпомощна — но Кесибърг изведнъж я пусна. Блъсна я, колкото да се препъне, преди да се задържи на крака.

— Ако ти се прииска да се разходиш някоя вечер, само ми кажи и аз ще дойда, за да се погрижа за теб — каза той.

Тези думи накараха Снайдър отново да се разкиска и ушите ѝ пламтяха от техния смях, докато се отдалечаваше тичешком.

Седемнайсета глава

Спрингфийлд, Илинойс

Април 1846 година

Когато отхапа от пая с череши, по брадичката на Лавина Мърфи потече ален сок и тя бързо се протегна за салфетка. Беше недопечен — прекалено мек и с твърде много плодов пълнеж. Тя щеше да се справи по-добре, но нямаше да го каже на Мейбъл Франклин. Все пак бяха организирали този прощален пикник за нея.

Беше докарала цялата си фамилия в Спрингфийлд едва преди година и един месец — скоро след смъртта на съпруга си — но за това време у нея се бе загнездило безпокойство.

Семейство Франклин я разбираше. Те също го усещаха. Страхът, който понякога надничаше от очите на минувачите — дори тук, в Спрингфийлд, където хората се смятаха за по-толерантни. Беше чувала какво си шепнат. Хората се преструваха, че тази страна може да бъде дом за всеки, готов да следва собствения си път, но това не беше вярно. Същите тези хора се отнасяха различно с човека, ако не споделяше техните вярвания. Беше същият Бог, но от друга книга. Затова ги гледаха изпод вежди; затова не им вярваха.

Е, Лавина също не им вярваше.

— Още едно парче, мисис Мърфи?

Тя поклати глава и когато сведе очи, видя как ръцете ѝ бяха почервенели от пая. За миг я обзе хлад. Когато погледна ръцете си, сякаш не видя пълнежа от череши, а кръв. Кръвта на мъжа си.

— Сигурно си ужасно притеснена заради заминаването? — продължи Мейбъл. — Не знам как се справяш. Толкова си смела.

Лавина знаеше, че няма предвид само приготовленията за отпътуването. Говореше за всичко.

Жена, която сама отглежда голямото си семейство, бе куриоз в град като този. Но тя нямаше как да остане в Науву. Не и след онова, което се случи. Мнозина мъже бяха изгубили живота си, а цели семейства — домовете си. А сетне бяха убили и Джоузеф Смит. В последно време изглеждаше, че където и да се съберат мормони, за да живеят заедно, някой ще се опита да ги прогони оттам.

— Просто ми се струва жалко — отбеляза Мейбъл. — Да не живееш сред своите хора.

Нима не разбираше? Така беше по-безопасно. Повече мормони означаваха повече неприятности.

— Нали имам семейството си? — отвърна тя. — Това ми стига.

Веднага щом ѝ се стори, че няма да обиди никого, Лавина незабелязано си тръгна. Не се ядосваше на тези хора, но знаеше какво си мислят някои от тях — че е предпочела собствената си безопасност пред Бога.

Докато крачеше през поляната, тя се обърна да погледне към двора на къщата на семейство Франклин. Усмихна се, когато видя всичките си приятели там — сърцето ѝ се изпълни с радост до пръсване: златните поля и бледосиньото небе. Полите на жените, издути от следобедния ветрец, като корабни платна на хоризонта. Децата — включително пет от нейните и трима внуци — които си играеха на криеница в царевичната нива. Спрингфийлд беше прекрасен, мирен град — и за толкова кратко време се бе превърнал в място, което усещаше като дом. Но кой знаеше колко дълго ще продължи този мир?

Напрежението, което я обзе, я накара да стигне чак до другия край на полето, по-далеч от веселбата и шума. Зад съседното възвишение забеляза друга фермерска къща, посивяла и увиснала от времето. Семейството, което живееше там, също щеше да потегли с кервана от фургони в сряда. Лавина бе срещала мъжа един или два пъти. Беше неприятен човек, женен отскоро. Имаше някакво странно име — как беше, Клайнбърг? Не, Кесибърг, точно така беше. Тя потрепери под шала си, като си спомни за неизменно намръщеното му лице и ядосания поглед, от който кръвта се смразяваше.

Беше чувала и за друг, по-възрастен, чичото, който бе отседнал за известно време при своя племенник преди години. Хората от града се бяха страхували от него. Разказваха за него, все едно е бил истинско чудовище, и твърдяха, че е бил замесен в някаква тайнствена трагедия в открито море; някои дори подозираха, че има пръст в смъртта на онази бедна жена, болна от охтика, която бе загинала от отровното лекарство, продавано от някакъв шарлатанин. Казваха, че от онзи, по-възрастния, винаги се разнасяла слаба миризма на кръв, както се усеща в бараката за клане на животни.

Лавина наведе глава и се отправи към дома си, за да се заеме отново с приготовленията за сряда. Предстоеше им дълго пътуване. А в самия му край ги очакваше свобода — от онази свобода, за която бяха писали и мечтали основателите на тази страна, свободата да живеят без страх.

Септември 1846 година

Осемнайсета глава

Джеймс Рийд едва ли не беше започнал да си мисли, че най-страшното е останало зад гърба им.

Най-сетне изпълзяха от тесните каньони, задръстени с тополи, и се измъкнаха от планините Уасач. Ръцете им бяха разранени и покрити с мазоли, а гърбовете ги боляха от сечене на дърва. Спускането от другата страна бе като награда за усилията им — по дълъг склон с лек наклон, еднакво лесен за ходене и за изтощените животни, и за хората. Облекчението на пътниците от кервана беше осезаемо; хората говореха с оптимизъм за това, че най-трудното е минало.

Докато не стигнаха до първия участък с изсъхнала побеляла земя.

Отначало видяха само отблясък в далечината — толкова бледа и опалена, без нито едно живо стръкче, че изглеждаше като пелена от сняг, която покриваше земята от хоризонт до хоризонт. Почвата вонеше. Беше изгоряла от слънцето, но на места като отворени рани се виждаха локви от застояла бяла вода. Тя не ставаше за пиене — убедиха се в това, когато една крава се опита да пие от нея и се разболя.

През първата година на Рийд в Америка имаше необичайно продължителна суша. Тогава беше само на десет години, но още си го спомняше съвсем ясно. Живееха в тютюнева плантация във Вирджиния, където майка му работеше като перачка. И той изкарваше пари, като работеше на полето заедно с робите — подкастряше тютюневите насаждения през пролетта и събираше узрелите листа през лятото.

Беше тежък, мъчителен труд, а през онова лято бе непоносим. Джеймс беше отраснал в хладната, влажна ирландска провинция, и никога не беше виждал такава жега. Нивите трептяха под маранята. Зелените редици на тютюна се вълнуваха от призрачен вятър в застиналия въздух. Дори един от робите умря, преди горещината най-сетне да отмине. Майката на Рийд бе помолила надзорника на полето да наглежда нейния син, така че всеки ден го изпращаха у дома след обяда. Чувстваше се гузен, докато си отдъхваше на хлад в стаите на слугите в голямата къща, и знаеше, че робите щяха да продължат да работят до залез-слънце.

И сега, десетилетия по-късно, бленуваше за хладните плочи, с които бяха застлани онези сенчести коридори. За водата, която се изливаше от пръстени кани. За сенките, порцелана и леда.

Тук нямаше къде да избяга.

От разказите и описанията на малцината пътешественици, които бяха изминавали преди тях маршрута покрай езерото Тръки, бяха пресметнали, че ще прекосят пустинята за един ден.

Но вторият ден дойде и отмина. А след него и третият. Добитъкът на семейство Мърфи, обезумял от глад и жажда, избяга посред нощ. Никой не желаеше да тръгне да го търси. Продължиха мълчаливо, като безкраен парад от мъртъвци. Нямаха сили дори да спорят.

На четвъртия ден вятърът се усили и вдигна от земята малки танцуващи фунии от прах и солени кристали. Децата се оживиха за пръв път от дни насам и запляскаха с ръце. Но вятърът не спираше и малките вихрушки нарастваха, докато не се превърнаха в шибащи змии, които ги засипваха с камъни, разкъсваха покривалата на фургоните им, заслепяваха ги и жулеха кожата им, и децата започнаха да плачат.

Повечето фургони едва имаха достатъчно вода за хората. Добитъкът изпадна в паника. Животните се побъркаха и започнаха да мучат, и Рийд никога не беше чувал нещо подобно.

На петия ден Ноа Джеймс, един от водачите на семейство Рийд, дойде да му съобщи, че и неговите волове умират. Двамата се отправиха обратно покрай кервана, срещу вятъра. След половин миля стигнаха до фургоните на семейството на Рийд. Воловете на два от трите фургона се бяха отклонили от пътя и риеха в пясъка. Едно от животните вече беше мъртво. Останалите страховито се поклащаха в хомотите си като в мъртвешки танц.

— Имаме ли вода? — попита Рийд, макар че знаеше отговора.

Джеймс поклати глава.

— Недостатъчно, за да има някакъв смисъл.

— Тогава разпрегнете това животно. И онова там.

Рийд посочи с камшика си към друг вол, който умираше, но после забеляза, че ръката му трепери, и бързо я отпусна.

— Ще се наложи просто да теглим фургоните с животните, които са ни останали.

— С цялото ми уважение, мистър Рийд, така останалите ще се изморят още по-бързо — отвърна Джеймс. — Няма да издържат и един ден.

— Тогава какво предлагаш? — попита го Рийд.

Устата и очите му бяха пълни с прах. Разбираше, че Джеймс има право, но не можеше да понесе мисълта да оставят фургона. Ако се съгласеше на това, вече нямаше да може да се преструва.

Защото вече не ставаше дума за Калифорния. Изобщо не ставаше дума за мястото, на което трябваше да пристигнат. Ставаше дума просто за оцеляване.

Фургонът на Джордж Донър спря до тях. След измяната на Хейстингс от Донър беше останала само сянка от предишното му аз, и Рийд бе доволен от тази промяна — керванът се управляваше по-ефективно без грубиянското му самохвалство, с което се подиграваше на тревогите на Рийд.

Донър погледна Рийд и веднага извърна поглед.

— Можеш да прибереш някои от твоите неща при мен — рече той, после добави: — Няма нужда да ми благодариш.

Рийд усети как гърдите му олекват от внезапна признателност; нямаше да намери сили да му благодари и усещаше, че Донър също го е разбрал. Във всеки случай, и двамата си даваха сметка за това, че Донър го дължи на Рийд, след като го отмени след инцидента с Хейстингс.

Маргарет се разплака, когато разтовариха фургоните си и се заеха да подреждат всичко, за да решат какво да задържат. Децата мълчаха и не се оплакваха, а послушно подредиха играчките си на земята, за да бъдат изоставени. На самото дъно на купчината остана седло, което Рийд беше поръчал да изработят специално за Вирджиния, когато ѝ подариха първото пони. Беше от кожа с цвят на масло, с гравирани цветя и филизи по краищата. Беше украсено с парички — като луксозно седло за голям човек. Едно време изпитваше гордост, когато го погледнеше. Беше доказателство, че е добър баща, който може да се погрижи за радостта на децата си.

Но сега, докато се взираше в детското седло, почти не можеше да разбере какъв е бил смисълът от него или от живота, част от който е било.

— И Ади ли? — попита Пати Рийд, като вдигна куклата си, така че баща ѝ да я види.

Беше парцалена кукла с рокличка от памучни парчета и малко дантела, вързана на кръста като пояс. Сигурно тежеше само няколко унции, но всяка унция бе важна. Трябваше да избира: осем унции царевично брашно или осем унции памучни парчета. Унции, зрънца пясък, секундите в пясъчен часовник: целият живот беше една голяма сметка, но накрая всички получаваха един и същ резултат.

— Боя се, че да — каза ѝ Рийд.

С изненада откри, че гърдите му се стягат, докато гледа как детето му оставя куклата си в праха — внимателно, все едно беше истинско погребение.

Прехвърлиха товара за час. Фургоните, които се налагаше да изоставят, заприличаха на призраци. Рийд застреля оставащите волове в главата, така че да не се мъчат повече, и му се стори — макар и да не си позволяваше да се отдава на въображението си — че съзря в очите им последна искрица облекчение.

Деветнайсета глава

Пясъчната буря започна сравнително безобидно. Във въздуха се завихриха бели снежинки и Стентън си помисли, че са почти красиви в изяществото си. Но по здрач на шестия ден от прехода на кервана през пустинята бяха принудени да спрат. Беше достатъчно тежко да прекосяват тази необятна пустош под открито небе. Да се опитват да продължават през вихрушка от остри песъчинки, бе самоубийство.

Облакът от пясък и сол тресеше фургоните като яростни вълни на разгневено море. Никой не се опита да опъне палатка или да устрои бивак; всички се подслониха във фургоните. Стентън уви раменете си с одеяло и се пъхна между буретата във фургона си, където щеше да му се наложи да спи, изпънат в тясното пространство, плътно натъпкано с домакински вещи. Не се постара да запали фенер. И без това нямаше нищо, което да искаше да вижда. Камшиците от пясък, които размахваше бурята навън, със съскане дращеха по покривалото на фургона му. След днешния ден беше покрит с фин слой от сол. Тя беше по кожата му, по устните, дори по миглите му. Покриваше ноздрите му от вътрешната страна и бе прежулила гърлото му, така че го болеше дори когато преглъщаше.

Внезапно Стентън чу пукота на изстрел — в същия миг, в който ритлата зад гърба му потрепери. Дървото се пръсна на трески на няколко пръста от главата му. Той се хвърли по корем, доколкото можеше в претъпканото пространство, като се опитваше да определи откъде бе дошъл изстрелът — отпред или отзад на фургона. Беше отзад, със сигурност. Когато се ослуша, различи и шумолене, без съмнение, на човек. Който и да беше стрелял по него, все още се спотайваше в мрака навън, приклекнал до задното ляво колело.

Стентън внимателно се придвижи към предната част на фургона, като се надяваше пясъчната буря да удави звука от стъпките му. Измъкна се навън и скочи на земята, в разбърканата сбруя, разпрегната от воловете и оставена на земята.

Пясъчната буря поглъщаше лунната светлина. Стентън не видя нищо друго освен мъжки силует, който се приближаваше. Не си беше създал много приятели в това пътуване, но знаеше, че това е нещо повече от омраза. Беше глад. Той бе лесна мишена — със собствен фургон и без деца. Който и да беше този човек, искаше да плячкоса провизиите му и не се интересуваше дали Стентън ще загине. Бурята му осигуряваше перфектното прикритие.

Преди да успее да извади револвера си от кобура, мъжът се блъсна в него с цялото си тяло и го събори на земята. Пясъчната вихрушка скриваше подробностите, така че Стентън сякаш се бореше с призрак без лице — но с осезаема воня на уиски. Успя да отдръпне глава, когато ръката на мъжа се стрелна към лицето му, и чу как в рохкавия пясък до него се заби острието на нож.

Двамата се затъркаляха в пясъка, като се боричкаха в търсене на преимущество над противника и се бореха не само помежду си, но и с вятъра, който ги подхвърляше насам-натам в тъмното като великанска ръка. Мъжът беше безумно силен, но движенията му бяха забавени от алкохола и Стентън успяваше да го удари по два пъти за всеки удар, който получаваше. Гърдите го боляха и се чувстваше така, все едно се е нагълтал с цял фунт пясък. Все пак успя да го улучи в ребрата, чу го как извика и в този миг със сигурност разпозна гласа на мъжа. Беше Луис Кесибърг.

Нападателят му може би осъзна, че е разпознат, а може би просто се отказа. Но се отдръпна назад, като се олюляваше, и с несигурни крачки се отдалечи през бурята.

Изтощен, Стентън се свлече на колене, но в този миг поредният порив на вятъра го блъсна настрани и той се подпря с ръка, която се удари в нещо твърдо, заровено в пясъка. Беше револвер, не по-голям от дланта му — твърде малко оръжие за човек, едър като Кесибърг. Стентън с усилие се изправи на крака и успя да си проправи път обратно до вътрешността на фургона, като се ориентираше с ръка по главите на впрегатните си животни.

Когато влезе вътре, Стентън запали фенер. Първо зареди пушката си, в случай че Кесибърг реши да се върне, и едва тогава разгледа револвера. Беше с уникална седефена дръжка, така че го разпозна веднага. Сигурно в цялата страна на запад от река Мисисипи нямаше друг такъв.

Не можеше да повярва на очите си; прониза го остро разочарование. Беше револверът на Тамсен Донър.

На сутринта Стентън се качи на коня си и пое напред по кервана, докато стигна до Джеймс Рийд. Рийд изглеждаше така, все едно не беше спал. По дрехите му беше полепнала сол, а светлата му ирландска кожа бе толкова зачервена, че изглеждаше като изгорял.

Рийд му кимна за поздрав, като го огледа от глава до пети.

— Явно си излязъл невредим от бурята.

— На косъм — отвърна Стентън, като се постара гласът му да не го издаде. — Снощи някой се опита да ме убие.

Той заведе Рийд до фургона си и му показа дупката, оставена от куршума.

Рийд приклекна, за да я разгледа както трябва.

— Видя ли кой беше?

Стентън се поколеба. Не виждаше причина да разкрива участието на Тамсен и Кесибърг. Беше по-добре да запази подробностите в тайна, докато се ориентира каква беше целта на техния план.

— Не. Беше прекалено тъмно.

— Значи вече е толкова зле, че се опитваме да се избием помежду си?

Рийд свали шапката си и приглади косата си, подгизнала от пот. Стентън си спомняше как изглеждаше Рийд, когато потеглиха — като началник от големия град, на когото все още му се занимаваше да колосва яките на ризите си и да лъска обувките си.

— Какво ще правиш? — попита Рийд.

— Бих искал да се предложа за доброволец, за да препусна напред по пътя на кервана. До ранчото на Джонсън. Повечето семейства не са добре с храната. Провизиите на някои са към края си. А онези, които са добре, отказват да ги споделят с останалите, които имат нужда от помощ.

Рийд присви очи, за да погледне фургоните в началото на кервана, далеч напред по равнината. Изглеждаха миниатюрни като бръмбари.

— Веднъж да излезем от пустинята, можем да спрем за ден или два и да заколим няколко глави добитък, за да изсушим месото. Това би трябвало да ни стигне за известно време.

— Никой, който все още има добитък, няма да се раздели с него — нито от добро сърце, нито за пари — изтъкна Стентън. — Много от животните умряха по време на прехода или избягаха. А и онези, които ги грози гладна смърт, са хората, които поначало нямаха почти нищо — семейство Еди, семейство Маккъчън, Уолфингър и Кесибърг. Не забравяй и за мъжете, които пътуват сами. Единаците, въоръжени с пушки. Скоро ще стане опасно.

Рийд кимна и отново хвърли поглед на дупката в покривалото на фургона на Стентън.

— Явно вече е станало — отвърна той и въздъхна. — Предполагам, човекът, който е стрелял по теб, ще има време да охлади страстите си.

Или това, или Стентън щеше да рискува да се изолира още повече.

Но поне засега си оставаше по-безопасно от другото, което можеше да направи. Трябваше да се махне оттук.

— Значи се разбрахме, нали?

Рийд кимна.

Стентън не за пръв път се запита къде ли беше Брайънт сега и се постара да не мисли за най-лошото, което следваше от липсата на обещаните му писма. Ако имаше късмет, Брайънт вече доближаваше Йерба Буена и се радваше на легендарното калифорнийско слънце.

— Искам да взема още един човек с мен — добави той, без да бърза.

Не откъсваше очи от лицето на Рийд, за да прецени реакцията му. Не очакваше да открие много кандидати, нетърпеливи да се заемат с тази работа. Между мястото, където бяха спрели, и ранчото на Джонсън имаше много неща, от които да загине човек.

— Уил Маккъчън — отвърна Рийд. — Мисля, че той е най-подходящият, който да те придружи.

Стентън кимна в знак на разбиране: всичко, което притежаваха семейство Маккъчън, беше завързано на гърба на единственото муле на семейството.

— Мога да помоля Бейлис да се грижи за воловете ти, докато те няма. Мисис Маккъчън ще поеме грижата за фургона ти.

Стентън отново кимна мълчаливо.

— Благодарности, мистър Стентън. Много сме ти задължени.

Рийд изтупа ръцете си, преди да протегне едната към него.

Откри Тамсен в сянката, която хвърляше високо опънатото покривало на един от фургоните на семейство Донър. Влачеше крака в пясъка и беше увила главата си с бял шал, за да се предпази от слънцето. Той слезе от коня и пое редом с нея.

— Мистър Стентън.

Сякаш не се изненада да го види. Той се възхити на самообладанието ѝ.

— Какво правиш тук?

Той бръкна в дисагите на седлото.

— Мисля, че това е твое.

Тя застина, когато видя собствения си револвер. Изведнъж му се стори променена — все така красива, но някак по-дребна, като пламък, останал без въздух.

— По-добре да си го вземеш — каза той. — Знам, че е твой.

Тя го направи, но с неприязнено изражение, все едно оръжието беше змия или голямо насекомо, което може да я ухапе. Стентън я гледаше в ръцете и за миг се запита дали няма да го насочи срещу него, нещо в съзнанието му се люшна към несигурността. В същия миг изпита ненавист към самия себе си, защото точно това погрешно привличане — към опасностите, към нея — водеше до разруха, и той го осъзнаваше, от което то ставаше още по-силно. Устните ѝ бяха свити и розови. Той извърна поглед, обзет от внезапна ярост към нея, към розовата ѝ уста. Дори не проявяваше достатъчно приличие, за да изглежда виновна.

— Не искаш ли да разбереш къде го намерих? — настоя той.

Тя го погледна безизразно.

— Отнех го от Луис Кесибърг — продължи той.

— Луис Кесибърг? — Тя хладно сви рамене и се опита да му върне револвера. — Каквото и да е направил, аз не съм му казала да го прави. Не съм му дала и оръжието. Сигурно го е откраднал.

— И кога е имал възможност да го направи? Явно не обичаш да оставаш без работа, мисис Донър. Трябва да ти кажа, радвам се, че си имаш вече нова играчка.

Не беше хубаво да намеква подобно нещо, но онзи звяр, който носеше окован в себе си през последните няколко месеца, бе надигнал глава. Стентън започваше да губи контрол — или вече го беше изгубил много отдавна.

Цялото ѝ лице се сви от омраза като пресечено мляко.

— Нямаш право да ми говориш по този начин. Не и след онова, което се случи между нас.

— Не си мисли, че съм забравил за него — отвърна той.

Гласът му звучеше като ръмжене, което го подразни; подразни го властта ѝ над него, но в същото време тази власт го привличаше.

— Припомням си го всеки ден, когато половината фургон говори нещо зад гърба ми, докато минавам, а другата половина ме отбягва, и слуховете се разпространяват като зараза. Припомням си го всеки път, когато Франклин Грейвс заплашва да ме обеси, ако не…

Той млъкна. Не искаше да споменава името на Мери.

Но Тамсен само поклати глава.

— Не съм казвала на никого.

— Прости ми, ако не мога да повярвам на думите ти.

Той стисна юздите и се приготви да скочи на седлото, но Тамсен го докосна по ръката, за да привлече вниманието му — толкова бързо, сякаш докосваше нагорещено желязо.

— Съжалявам, Чарлс — каза тихо тя. — Ще ме чуеш ли? Не съм толкова лоша, колкото може би си мислиш.

Той присви очи и се извърна. Планините, които по-рано приличаха на далечни йероглифи, все едно гладката черупка на синьото небе се беше разкъсала на хоризонта, сега изглеждаха много по-близо. Вече различаваше заснежените им върхове и вечно заледените клисури. Нямаше време за губене.

— Не — рече накрая той, макар и все още да не я поглеждаше.

Спомни си за горещия дъх на Луис Кесибърг, вонящ на уиски, и за безразсъдния начин, по който се беше нахвърлил върху Стентън, едва ли не като див звяр. Не виждаше начин Тамсен да пусне мъж като него в леглото си — и дори, поне така се надяваше, да се сдружи с него. Той изпусна тежка въздишка, преди да добави:

— Сигурно не си.

Знаеше, че Тамсен много прилича на този револвер — опасна, дори смъртоносна, но само когато попадне в грешните ръце.

Той сведе очи към своите собствени ръце, после стисна юздите, възседна коня си и препусна в галоп.

Двайсета глава

Индианските територии

Най-скъпа Марджи,

Изгубен съм. Вече не мога да кажа със сигурност откога. Обръщам се към теб с това писмо, за да се разсея и да повдигна духа си. Не знам дали ще срещна друг човек, на когото да го дам, за да достигне до теб. Ако не, ще го оставя на брега на някоя река или на друго подобно място, където има шанс да го открие някой.

Храната ми свърши. Наоколо няма никакъв дивеч. Успявам да оцелея само благодарение на онова, което научих от индианците миуоки, с които се запознах преди години — племе от „копачи“, принудени да ровят в земята, за да се прехранват. Опитвам всичко, което ми изглежда ядивно, дори горчиви жълъди и бурени, но сушата е направила така, че дори те са оскъдни. Може би щях да убия и изям коня си, ако си мислех, че ще успея да се измъкна от пустошта пеша. Може и да ми се наложи, ако нещата не потръгнат по-добре, макар и мисълта за това да ме изпълва с отвращение.

В това полутрескаво състояние наскоро попаднах на следи от нещо, което приличаше на лагер. Беше на една поляна, а по средата бе останал кръг от камъни, в който имаше старо огнище. От времето и природните стихии единственият заслон, грубо изработен от неодялани дънери, вече почти се разпадаше и покривът му беше увиснал. Разрових пръстта около огнището и открих няколко неща, от които заключих, че тук сигурно са живели бели хора, най-вероятно група златотърсачи: калаено канче за кафе, плесенясал молитвеник с множество откъснати страници (несъмнено за подпалки), няколко сребърни монети и две празни бутилки, които положително бяха съдържали уиски. Но сред тези оскъдни предмети имаше и много, много натрошени кости. Помислих си, че по тези места неотдавна сигурно е имало дивеч, макар сега да не беше останал никакъв.

Но костите бяха необичайни: прекалено големи, за да са от заек, и с такава форма, че нямаше как да са от сърна. Отдадох объркването си на делириума, предизвикан от глада, а може би някак си вече бях очаквал истината — твърде ужасяваща, за да я възприема веднага.

Едва когато влязох в заслона, си дадох сметка, че тук се беше случило нещо злокобно. По пода бяха разпръснати човешки черепи. До един строшени, все едно бяха ударени с камък. Дългите кости, на които попаднах там, определено бяха човешки — с характерните по-тънки кортикални стени. Краищата на големите кости — онези, които се свързват със ставите на хълбоците, раменете и прочие — не бяха непокътнати, както щеше да бъде, ако тялото е било разкъсано или се е разпаднало от гниенето, а по тях имаше ясно различими следи от удари с острие. Наблизо видях ръждясала брадва; нямаше никакво съмнение как точно бяха срещнали края на живота си тези хора.

Излязох обратно навън с несигурни крачки, зашеметен от ужас. На кого беше този лагер? Бриджър и Васкес ми бяха разказвали за златотърсачите, изчезнали безследно преди няколко години — и това сигурно бяха те. Открих инструменти на златотърсачи — кирки и лопати, които гниеха под някакви храсти.

Опитах се да си спомня какво беше разказвал Бриджър за този отряд. Колко души бяха? Какво се беше случило с тях? Кой ги беше убил? Дали бяха индианците от племето анауаи? Нищо не сочеше към тях, но и нищо не сочеше в друга посока. Беше също толкова вероятно причината да е била пререкание между членовете на отряда, което бе прераснало в кръвопролитие. Или някой побъркан непознат, излязъл от гората и попаднал случайно на тях. Или бандити, които са ги измъчвали, за да им предадат предполагаемите си запаси от злато. Имаше безброй възможни причини хората да се избият помежду си.

Макар и да не съм човек, който се плаши лесно, не можех да прекарам нощта там. Отдалечих се с цялата бързина, на която беше способен конят ми, нетърпелив да оставя тази сцена по-далеч зад гърба си.

И оттогава не съм спирал.

Марджи, тъй като може би това ще се окаже началото на края на живота ми, вече ми се струва справедливо да ти обясня защо реших да не остана с теб в Индипендънс, а да продължа на запад. Макар и да говорихме за това — и аз винаги ще съм ти благодарен, че не се опита да ме спреш — все пак не ти казах цялата истина. Преди да потегля, ти ме попита защо индианският фолклор ме вълнува толкова силно и аз ти отговорих по начина, който биха възприели повечето хора — че съм любопитен как живеят и искам да сравня техните вярвания с християнските и прочие. Нямах намерение да те заблуждавам или да се обръщам отвисоко към теб, но се боях, че ако ти отговоря искрено, може би ще размислиш и няма да се омъжиш за мен, а не исках да те загубя. Но тук, сред пустошта, имах много време да мисля за времето, което прекарахме заедно, и за теб самата, и вече си давам сметка, че трябваше да ти разкрия действителните си мотиви. Прости ми, че до този момент не ти се доверих.

Интересно колко здраво се държим за някои истини за самите нас и каква сила упражняват те върху живота ни. Аз вече ти разказах малко за детството си и за начина, по който съм отгледан. Баща ми беше провинциален свещеник от Тенеси. Някои сигурно биха го сметнали за представител на движението за религиозно възраждане — един от хората, които изобличавах в онази поредица от статии, които написах преди време. Но за разлика от шарлатаните като Юрая Пътни, моят баща не се опитваше да заблуди никого. Той се опитваше да проповядва и да ръководи паството си по най-добрия начин, на който беше способен с ограниченото си образование. В него нямаше никакво място за толерантност или прошка. Гледаше на себе си като на Божи човек, но неговият Бог беше осъдителен, яростен и суров в изискванията си. И естествено, той следваше примера на своя Бог в поведението си.

Както можеш да си представиш, детството ми беше истински ад. У дома цареше атмосфера, отровна за едно любопитно момче. Баща ми не разрешаваше въпроси или различни интерпретации по отношение на вярата. Не разрешаваше въпроси, точка. И още в ранна възраст аз реших, че няма да следвам този модел на поведение, а ще се науча да задавам въпроси за всичко.

Реших да се отдам на науката, а в наши дни няма по-благородна наука от медицината. Започнах да помагам на местен доктор на име Уолтън Гау. Д-р Гау може и да беше родом от планините на Тенеси (и по-късно ме отведе със себе си в Кентъки), но в никакъв случай не беше прост фелдшер с провинциални разбирания. Беше високо уважаван заради своите умения и рационалния си подход към медицината. Притежаваше забележителна наблюдателност и разсъдливост. Създаде си репутацията на човек, способен да спасява живота на пациентите си дори в най-тежки случаи, но повечето го познават като лекаря, който спаси живота на прочутия Дейви Крокет, докато служеше като представител на закона в Тенеси, като го оперира от спукан апендикс. По онова време Уолтън е бил млад и по случайност се е оказал един от малкото хирурзи наблизо.

Ти си медицинска сестра, Марджи, така че разбираш как понякога се случва един лекар да стане свидетел на неща, които да го накарат да си задава въпроси за всичко, което си мисли, че знае за света. Точно това се случи с мен и Уолтън Гау една вечер, скоро след като се преместихме в Кентъки.

Никога не съм ти разказвал тази история, защото се боях да не ме сметнеш за луд. Но за да ме разбереш, трябва да ти кажа истината.

Бяхме потеглили на прегледи в един много отдалечен район, когато чухме за някакъв особено любопитен случай в Смитбъроу. Помолиха ни да прегледаме местен човек, станал жертва на нападение. Любопитното в случая беше, че белезите му не приличаха съвсем на рани, оставени от нападение на диво животно. Мъжът ни разказа, че не знае точно какво го е нападнало, но нещо в тази история не звучеше съвсем достоверно. Д-р Гау настоя за цялата истина, за да можем да му помогнем. Мъжът ни разказа, че го е нападнал демон, който обитава горите в околностите на Смитбъроу. Въпросният демон бил добре познат на местните жители, но по обясними причини те с неохота говореха за това с чужденците. Мъжът ни обясни, че демонът някога е бил човек, но е претърпял необичайно преображение — никой не знаеше защо — и изведнъж заживял в гората — като диво животно. За да преживява, нападал домашните животни на съседите си, като убивал овце и кози и завличал труповете им в гората.

Двамата решихме, че местните жители страдат от някаква колективна психоза. Но те бяха непоколебимо уверени, че тази история е истинска. А раните на мъжа наистина изглеждаха необяснимо — бяха твърде тежки и жестоки, за да ги е нанесло човешко същество!

Разбира се, двамата с д-р Гау отказахме да повярваме на тази легенда. Но при нас не спираха да идват нови и нови хора, за да ни разкажат, че са виждали този демон. Описваха ни и истории за индианци, способни да „носят чужда кожа“ — да се преобразяват в животни, обикновено с нечестиви цели.

В науката е общоприето, че митологиите по целия свят, във всички култури, често съдържат определени елементи, породени от желанието да се обяснят необичайни природни или медицински феномени — и след като мина известно време, двамата с д-р Гау вече не можехме да се отърсим от мисълта, че е възможно и в случая да става въпрос за подобно явление. Ако наистина беше така, тази болест — при положение че наистина съществуваше такава — беше сполетяла различни хора на множество различни места и в различни моменти, като се беше проявила в многобройни вълни или епидемии.

Бях запленен от този фантастичен случай. Това беше една от причините да се откажа от медицината и вместо това да стана репортер. Като пишех за вестниците, имах възможност да пътувам навсякъде и да задавам въпроси. Уолтън не разбираше защо не мога да понеса мисълта, че тази мистерия ще остане неразгадана, но в последното си писмо до мен най-сетне си призна, че и самият той се измъчва от нея.

Оттогава на различни места попаднах на още истории за хора, нападнати от вълци, които сякаш се бяха възстановили, но след това бяха развили необичайна агресивност. Имаше дори един потресаващ случай: семейство в Ирландия бе обвинено в това, че се е преобразило в глутница от фантастични създания, подобни на онези от старинните европейски предания за върколаците — с изключение на един член от семейството, младо момиче. Всички останали бяха изчезнали като човека от Смитбъроу, но то беше останало у дома си и по някаква необяснима причина не показваше никакви признаци на болестта. Дали беше възможно някои индивиди да проявяват резистентност към определени болести — и ако беше така, какво бе обяснението за това?

Онова, което бях виждал и чувал, сякаш се припокриваше с различни индиански вярвания и легенди, и точно това беше целта на моето пътуване на запад: да се запозная лично с въпросните индиански племена и да разговарям без посредник с техни представители. Но не точно за да изучавам тяхната митология, а да се опитам да открия дали някои не споделяха общи корени, свързани с реално съществуващи медицински случаи.

Но докато пиша тези думи, изгубен насред пустошта, аз съм принуден да си задам въпроса какво ще излезе от всичките ми усилия. Мислех си, че съм в търсене на истина и познание; но сега се боя, че може би единственото, което съм постигнал, е да захвърля живота си на вятъра.

Най-скъпа Марджи, надявам се да откриеш в сърцето си сили да ми простиш за безразсъдното ми решение. Мога единствено да се надявам, че Бог ще се смили над моето пътуване и ще ме опази жив. С негова помощ се надявам да се върна при теб.

Оставам твой любящ,

Едуин

Двайсет и първа глава

Кой да предположи, че Райската градина се намира в полите на планината под връх Пайлът? След като бяха прекосили онази проклета солена пустиня, на Рийд му се струваше, че сухата, изпечена до кафяво земя след нея беше най-красивото място, което бе виждал през живота си.

Адът беше останал зад гърба им, поне така изглеждаше. Домашните животни лакомо се заеха да пасат сухата трева и се натрупаха по три едно след друго на тясното място за водопой. Хората от кервана с несигурни движения се измъкнаха от фургоните си, потънали в прах, и се изсипаха на потока, където се заеха да се наливат с мътната вода и да поливат главите си с нея. Лавина Мърфи и цялото ѝ семейство паднаха на колене и хванати за ръце, затвориха очи и започнаха да славославят Бог за спасението си.

Рийд наблюдаваше всичко това със задоволство, но освен това егото му беше накърнено. Беше поел отговорността да им стане водач и ги беше превел през най-трудното изпитание в цялото им пътуване, но сещаше ли се някой да благодари на него? Разбира се, че не. Вместо това мнозина намираха начин да го обвиняват. Беше открил, че лоялността на хората му не беше особено свързана с фактите, но за сметка на това зависеше изцяло от емоциите им. И отново беше принуден да приеме, че не поражда симпатия у хората — никога не го беше правил и може би никога нямаше да успее. Явно много хора не обичаха истината — според тях тя бе мръсна и неприятна на вкус, невъзпитана и твърде сложна. Изискваше се търпение, за да я чуят — числата, литрите, дажбите, дяловете и логичните причини. Много от тях просто предпочитаха сладкото, мимолетно удоволствие да чуят онова, което им се иска. А точно това умение притежаваше Донър в излишък — или поне едно време, преди някога жизнерадостната му природа да се срине напълно.

Но независимо дали другите го оценяваха, или не, именно Рийд беше причината да стигнат дотук в общи линии невредими — с неизменното си внимание към провизиите и настояването си всяка сутрин да тръгват по-рано, отколкото предишната. Под несигурното водачество на Донър всички отдавна щяха да са загинали.

А сега на Рийд предстоеше още една неприятна, но необходима задача: да попита всяко семейство дали някой е починал и да преброи загубите им. Той въздъхна и хвана юздите. В началото на кервана бяха семействата Брийн и Грейвс — онези, които го ненавиждаха най-силно и ирационално го обвиняваха за маршрута, по който бяха поели, защото по онова време им беше водач, а те бяха от хората, на които винаги им трябваше някой, когото да обвиняват.

След тях се движеха семействата, които не бяха постоянни в лоялността си или избираха да не взимат ничия страна. В тях се включваха Кесибърг, лукавият германец Уолфингър и неговата разпокъсана банда от германски имигранти, както и многобройният клан на Лавина. С тях пътуваха също Уил Еди и неговото семейство, както и семейство Маккъчън.

В края на кервана пътуваха семействата, на които всички гледаха с омраза, защото бяха заможни — факт, който доставяше извратено удоволствие на Рийд, защото и собственото му семейство все още се числеше сред тях. Двете фамилии Донър бяха обградени от истинска малка армия от наемни работници и разполагаха с общо почти дузина водачи, и Рийд се чувстваше по-сигурен от всичко това. Вече твърде често се случваше да улови Франклин Грейвс и Патрик Брийн да си говорят тихо нещо помежду си и да поглеждат към провизиите на семейство Рийд, докато ги разтоварваха.

Но те нямаше да го пречупят, както бяха сторили с Джордж Донър. Рийд не се криеше във фургона си. На инат продължаваше да язди покрай целия керван, като понасяше горчивите погледи и отказваше да им достави удоволствието да се убедят, че се бои от тях. В тези дни двамата с Тамсен Донър имаха нещо общо: със сигурност бяха най-ненавижданите хора в състава на експедицията.

В крайна сметка той пресметна, че бяха изоставили една трета от фургоните в пустинята. Никой не беше умрял. Но бяха изгубили ужасно много вещи и домашни животни.

Ала той знаеше, че не бива да попада в капана на миналото. Вече бяха стигнали дотук. И нямаше как да се върнат — нито сега, нито някой друг път.

Вече се отдалечаваха от връх Пийк, когато откриха труповете на индианците. Наоколо нямаше дървета, така че не беше трудно да различат двата несигурно сковани ешафода. Рийд и още неколцина се отправиха към тях, за да ги разгледат по-отблизо. Площадките бяха издигнати на височина от един човешки бой. Телата бяха увити в погребални покрови, с подредени наоколо различни предмети, явно в тяхна чест: стар нож с изтъпено острие и ръкохватка, покрита с кожа и мъниста; огърлици от издялкана кост и пера, боядисани в черно, бяло и синьо; наметало от кожа на бизон, избеляла от слънцето.

Уилям Еди избърса челото си с предмишницата на ръката.

— Как ви се струва — пайути?

Рийд поклати глава.

— Вероятно са шошони — отвърна той. — Сега сме в тяхната територия.

Джон Снайдър нарочно беше застанал твърде близо до него. Рийд усещаше присъствието му като пот по кожата си.

— Ти какво сега, специалист по индианците ли се извъди?

— Прочетох го в една книга за индианските територии.

Когато живееше в Спрингфийлд, след историята с Едуард Макгий и срама, който едва му се беше разминал, Рийд известно време обмисляше да стане правителствен агент по индианските въпроси. Но беше трудно да открие свободна служба, на която да го назначат. Сега му се струваше, че цялата идея е била глупава — все едно не беше искал да се откаже от някаква детинска мечта. Твърде късно бе разбрал, че и това бягство към Калифорния също я олицетворяваше. Не си беше научил урока с Макгий. Снайдър се извисяваше едър и зъл, докато Макгий бе дребен и очарователен, но и двамата си оставаха просто актьори в една измислена представа, която се беше сринала до основи.

Целият живот на Рийд бе изпълнен с разбити фантазии.

Кесибърг се наведе, за да вдигне една от огърлиците.

— Ще бъде жалко да ги оставим просто така, за някакви мъртъвци.

Рийд се опита да си представи невзрачната жена на Кесибърг да носи нещо подобно, но въображението му го предаде.

— Оставят ги, така че мъртвите да ги носят на оня свят — обясни му той. — Най-добре да не ги пипаме.

В телата имаше нещо, което притесняваше Рийд. Струваха му се необикновено слаби, за да са на големи хора, но прекалено високи, за да са на деца.

— Не виждам наоколо индианци, които да ни попречат — отбеляза Кесибърг.

— Не е хубаво да се закачат индиански гробове — обади се Франклин Грейвс. — Червенокожите са чувствителни на тази тема.

Кесибърг не му обърна внимание, пристъпи напред и отметна един край на погребалния покров от еленска кожа. И Рийд разбра защо телата бяха толкова слаби: бяха изгорени. От тях бяха останали единствено овъглени останки. По почернелите кости още се виждаха късчета изгорена плът. Черепите бяха обвити в опърлена кожа; празните очни кухини сякаш обвинително се взираха в тях. Някои от мъжете бързо се отдръпнаха. Еди се извърна и се закашля, притиснал устата си в ръкава.

— Диваци — рече Кесибърг. — Не го ли казвам всеки път? Всичките са диваци.

Реално погледнато, Рийд също не питаеше топли чувства към индианците, но повече мразеше Кесибърг и неговото невежество.

И все пак, точно в този миг труповете го притесняваха повече, отколкото можеше да обясни. В онова, което виждаше пред себе си, нямаше никакъв смисъл. Когато воюваше срещу индианския вожд Черния ястреб, беше чувал от разузнавачите как се отнасят техните противници към своите мъртъвци.

— Тук е станало нещо — каза той.

На заслепяващата светлина на слънцето овъглените лица страховито се хилеха насреща им.

— Никога не съм чувал някое индианско племе да изгаря мъртъвците си по този начин.

— Може да са били болни — предположи Франклин Грейвс. — И да са ги изгорили, за да попречат на болестта да се разпространи.

„Болест.“ Думата увисна във въздуха, като съсък. Мъжете от отряда мълчаливо се взираха в ешафодите. Рийд не се съмняваше, че всички мислят за Люк Халоран. Той също се беше разболял от някаква болест — дали не беше същата, от която са били поразени тези двама индианци?

— Какво е това?

Мъжете осъзнаха, че ги е доближила Мери Грейвс, едва когато чуха гласа ѝ зад гърба си. С нея беше и Елита Донър. Рийд беше чувал за нея, че е прекалено дръзка. Но самият той си мислеше, че нещо не е наред с това момиче: понякога я виждаше да обикаля съвсем сама и да си мърмори, все едно води спор с празното пространство.

Лицето на Франклин Грейвс потъмня от гняв.

— Махни се оттук — рече той на дъщеря си. — Връщай се при останалите. Това не е гледка за женски очи.

Но тя отстъпи настрани от него, когато той сякаш посегна да я сграбчи. Рийд трябваше да ѝ признае: наистина беше сърцата.

— Тук има нещо издялано — каза тя и вдигна ръка към кората на едно дърво наблизо.

Виждаха се квадрати, в които бяха издялкани други квадрати, и резки, които наподобяваха светкавици. Имаше и грубо очертани човешки силуети, но главите им изглеждаха необичайно — твърде големи за телата, които ги носеха.

— Може би е някакъв разказ — добави тя.

— Не е разказ — обади се Томас, момчето от Форт Бриджър.

Рийд едва ли не беше забравил за него. Вечер винаги се криеше под един от фургоните на Джордж Донър, а кой го знаеше къде ходи през деня. Докато прекосяваха пустинята, от него нямаше никаква полза; Рийд очакваше всеки момент да избяга, както беше направил с Брайънт.

— Това са заклинания срещу зли духове — продължи Томас с такава неохота, все едно с мъка се разделяше с всяка дума. — За защита от гладните.

— За мъртвите? — попита Брийн и почти несъзнателно вдигна ръка към пушката си. — Защо им е защита на мъртвите, дявол да го вземе?

Рийд си спомни какво им беше казал Хейстингс, когато го откриха в онзи фургон. „Там има нещо, което яде всичко живо.“

— Значи духовете са виновни за това, че в гората няма никакъв дивеч, така ли? — попита Снайдър.

Томас извърна поглед. Едно мускулче потръпна на челюстта му.

Рийд се стресна, когато вместо него отговори Елита Донър.

— Те не ядат само животни — рече тя с мек, мелодичен глас.

Очите ѝ бяха ясни, сини и изпълнени с болка.

— Ядат и хора.

Рийд усети как безпокойството пропълзя като тръпка по кожата му.

— Явно си ѝ пълнил главата с приказки — обърна се той към Томас.

— Той се опитва да ни помогне — тросна се в отговор Елита, като се извърна от Рийд. — През цялото време се опитва да ни помогне, но вие не искате да го чуете.

Снайдър се приведе над нея с подигравателна усмивка.

— Ти не разбираш, момиче — той не е един от нас. И не се опитва да ти помогне, а само да ти бръкне под полата.

— Изгорили са телата, за да не ги докопат гладните — рече Томас.

Говореше с равен глас, но очевидно се контролираше с мъка. Посочи към реката, която се разливаше пред тях, и планината в далечината.

— Влязохме в мястото, където живеят злите духове.

Той почука по едно от дърветата и посочи първо към символите, издялани в кората, а сетне към труповете.

— Може и да не искате да ми повярвате, но доказателството е пред очите ви.

— Доказателство? — повтори Патрик Брийн и подигравателно завъртя очи. — Не виждам никакво доказателство, само езическо невежество. И вярвам на Господ — чуваш ли, момче, на Господ — да ме води и да ме закриля.

Когато чу това, младежът се отдръпна по-назад от тях, вдигнал ръце в знак, че се предава. Докато отстъпваше, бавно поклащаше глава, а на лицето му се появи тъжна усмивка.

— В такъв случай Господ сигурно ви е много ядосан, защото ви е довел в долината на мъртвите. Помирете се с вашия Господ, преди да е станало твърде късно — защото гладните идват право при вас.

Двайсет и втора глава

Тамсен чувстваше как се променя, как става по-сурова. Бяха оставили необятната бяла пустиня зад гърба си, но сега пред тях беше безкрайната пелинова равнина на Големия басейн. Слънцето бе изяло красотата ѝ, бе съсипало кожата и косата ѝ, бе стопило изящните извивки на тялото ѝ, бе я оставило с кокалести, възлести крайници. Красотата беше нейната броня. Лишена от нея, тя се измъчваше от страх.

Защо не беше накарала Джордж да вземе малко от косата на момчето от семейство Найстром — онова момче, което бе убито в началото на пътуването им? От нея можеше да направи могъщи талисмани за децата си, но се страхуваше някой да не разбере за това. Работеше тайно, защото дори Джордж не одобряваше нейните занимания с онова, което наричаше „езически практики“. Но сега нямаше какво да направи за децата си — и тя остана потресена от това колко силно се боеше за тях. Никога не се беше смятала за майчински настроена, но със сигурност бе грешила.

Може би за всичко.

Беше краят на септември и планините бяха още по-близо, облечени със сняг и прорязани от дълбоки сенки. Но под тях, в равнините, беше горещо. Тази вечер, когато спряха, за да лагеруват, тя изпита още по-голямо облекчение от обикновено. Беше ходила пеша през целия ден, за да не натоварва воловете, и нямаше търпение да си свали ботушите — макар и освен това да се боеше от този момент, защото първите мигове на облекчение неизменно бяха последвани от болка, толкова дълбока и мъчителна, сякаш никога повече нямаше да успее да се изправи на краката си.

Прилоша ѝ, когато седна на един камък и взе малко прах от върбова кора, за облекчаване на болката. Знаеше, че по-късно няма да изяде вечерята си. През последните няколко седмици бе започнала да пропуска да се храни понякога, когато е възможно, за да остане повече за децата ѝ. В двете фамилии имаше прекалено много мъже. С тях пътуваха почти толкова водачи, колкото бяха и членовете на семейството, а освен това и синовете на Бетси от предишния ѝ брак, които вече бяха големи младежи. Мъжете се отличаваха с неутолим апетит и Тамсен се боеше, че няма да остане храна за момичетата. По някакъв начин ѝ беше по-лесно първо да мисли за своите момичета. Понякога ѝ се струваше, че собственият ѝ глад вече я е надвил — че ако отново се случи да изяде всичко, което се полага на едно хранене, това ще я убие. Гладът за храна беше толкова мъчителен, че я беше заличил — вече не знаеше коя е.

Понякога забравяше да отговаря на името си.

А освен това го имаше и Кесибърг. Тя правеше всичко възможно да го отбягва след онова странно нещо, което бе направил малко преди да замине Стентън. Беше я открил в един от редките ѝ мигове, когато беше сама, в един от малкото случаи, когато се бе отдалечила от фургона, където Джордж вече стоеше почти по цял ден, както и от всичките си деца.

— Знам, че искаш да го няма — просъска той, като се обърна към нея.

Изобщо не говореше за Стентън, а за собствения ѝ съпруг. По някакъв начин беше успял да разбере, че ѝ бе дотегнало неизменното недоволство от брака ѝ.

— А аз мога да направя така, че и двамата да останем доволни.

Тя се беше отдръпнала от него — от вонящия му дъх, от похотливата му усмивка, а най-вече от този поглед, който проникваше в истинската ѝ природа.

— Ти не ме познаваш — отвърна му тя, колкото можеше по-спокойно. — Не знаеш какво искам. Иначе щеше да знаеш, че не си ти.

Това беше достатъчно да го накара да се оттегли, като си мърмореше нещо под носа.

— Това не е краят — подхвърли той през рамо.

Явно си беше създала още един враг, без да иска.

Когато револверът ѝ изчезна на следващия ден, я обзе трескаво безпокойство — а на по-следващия остана още по-зашеметена от обвинението на Стентън, че се е сдружила с Кесибърг срещу него. Едва по-късно разбра какво беше станало: Кесибърг се беше опитал да убие Стентън и да нарочи нея за смъртта му, като някакво дребнаво отмъщение за това, че го беше отблъснала.

Когато Стентън замина за известно време, тя изпита разочарование, но едновременно с това и облекчение. Макар и бегло, той беше намекнал, че Луис Кесибърг е най-новият ѝ любовник — а това беше възмутително по много различни причини. Като начало, Кесибърг я отвращаваше — физически, морално и по всеки друг начин, който можеше да си представи. Но онова, от което ѝ стана почти също толкова отвратително, беше готовността на Стентън да достигне до това заключение. Това бе просто поредното доказателство, че изобщо не я разбираше — и никога нямаше да я разбере.

Не, нито един от тези мъже не беше способен да я проумее, и Тамсен осъзнаваше този факт все по-ясно с всеки изминал ден; гладът я разкъсваше отвътре, но освен това сякаш отваряше свободно пространство, в което да вижда по-ясно.

Тя взе още от върбовата кора, сетне затвори очи и дълбоко си пое дъх, като се заслуша в рутината на вечерта: Самюъл Шумейкър и Уолт Херън, които разпрягаха воловете и ги водеха към брега на реката; Джордж и Джейкъб, които разпъваха палатките; Бетси, която се канеше да се заеме с приготвянето на вечерята. А над всичко това се носеха тънките гласове на дъщерите ѝ. Франсис, Джорджия, Илайза, Лиан — отмяташе ги наум, когато ги чуваше да се обаждат една по една.

Тя отвори очи. Къде беше Елита? Скочи, като едва не извика от болката в краката си, и се втурна към лагерния огън, където си играеха момичетата, а Бетси се занимаваше с триножника. Както обикновено, бяха устроили лагера си малко настрани от останалата част от кервана — достатъчно далеч, за да се преструват, че останалите не съществуват, и достатъчно близо, за да се чувстват в безопасност. Четирите момичета играеха на котешка люлка с парче връв, но Елита не беше с тях.

— Къде е сестра ви? — настоя Тамсен. — Защо не е с вас? — В сърцето ѝ беше пропълзяла ненавистна тревога.

Невинните им личица изведнъж се изопнаха.

— Отиде да търси нещо — отвърна Лиан, като се сви в очакване на гнева на майка си.

— Идвате с мен. Отиваме заедно да търсим Елита, чувате ли? Хайде, бързо.

Налагаше се да дойдат с нея, нямаше друг избор. Нямаше доверие на никого да ги пази, дори на Бетси. Никой друг не разбираше, че злото беше само на една ръка разстояние, в готовност да се нахвърли върху тях — независимо дали беше див звяр, или зъл дух, или човек.

Те се понесоха през лагера. Всеки, към когото се обръщаше с въпрос за Елита, само свиваше рамене или я поглеждаше безизразно. Не искаха да имат нищо общо с нея, а освен това нямаха търпение да оставят зад гърба си дългия, прашен ден.

Кесибърг: разпозна го отдалеч, с обичайната му наперена походка и злобния му поглед, който отправи към нея. В стомаха ѝ мигновено се загнезди увереност: Кесибърг знаеше къде е Елита. Нима много пъти не го беше хващала да гледа към дъщеря ѝ? А той искаше да накара Тамсен да страда — беше го показал съвсем ясно.

— Върнете се при фургоните — нареди тя на децата си. — Хайде, побързайте.

— Нали не биваше да се отделяме от теб? — възрази Лиан.

— Не ми отговаряй така! Просто го направете!

Наложи се да побутне Лиан в посоката на техния лагер, но въпреки това тя се сви под ритлата на фургона на семейство Брийн, а до нея се събраха трите ѝ сестри.

Кесибърг нехайно крачеше към тях, като подръпваше колана си и се усмихваше с дългите си сиви зъби. Беше преметнал на раменете си някакъв шарен шал. Тамсен го беше виждала и преди, но смътно го свързваше с нещо друго.

— Мисис Донър — поздрави Кесибърг, като докосна шапката си. Името ѝ звучеше като обида от устата му. — Каква изненада — добави той.

— Търся дъщеря си Елита — рече тя.

— Момичето е избягало, така ли? — попита Кесибърг и едва извърна глава, за да се изплюе настрани от нея. — Боя се, че не мога да ти помогна. Не съм я виждал. А вярвай ми…

Той се извърна към нея и отново се ухили:

— … друг път съм я виждал.

Обзе я черна погнуса — като змия, която пропълзя дълбоко в кръвта ѝ. Едва сега се сети откъде е този шал.

— Ти си го откраднал — рече тя. — Откраднал си го от индиански гроб.

Той само сви рамене.

— И какво? Аз взимам онова, което поискам — точно като теб. Държиш се така, все едно двамата сме различни, Тамсен. Но ние сме едни и същи. Двамата с теб си приличаме, ти и аз.

Без никакво предупреждение, той я сграбчи изведнъж за китките и я дръпна към себе си. Лиан извика и понечи да се втурне към нея. Но Тамсен извика на дъщеря си да стои настрана.

Съзнателно беше забравила колко е отвратителен, но отблизо нямаше как да не го забележи отново. Вонеше на кисело, все едно никога не се къпеше и не переше дрехите си. Кожата под рехавата му брада бе възпалена и се белеше на люспи, а зъбите му бяха посивели, защото не ги миеше. Изглеждаше кльощав, но беше силен и се възползваше от по-високия си ръст.

— Не мислиш както трябва, Тамсен. От човек като мен може да има полза. Ти имаш врагове. Имаш нужда от приятел.

— Затова ли нападна Чарлс Стентън? Затова ли се опита да го представиш така, все едно аз съм го убила, за да ме накажеш?

Тя се опита да се отскубне от него.

— Пусни ме!

— Няма полза да ми отказваш. По-добре да станем приятели. Освен това аз знам какво си направила със Стентън.

Думите излизаха от устата на Кесибърг така, сякаш ги изплюваше.

— Чух какво си направила и в Спрингфийлд, с всички онези мъже, с които си била — затова хич не се преструвай, че не ти харесва.

Сигурно говореше за д-р Уилямс. Джефри. Тя си мислеше, че историята за това не се беше разчула, че Джордж бе успял да я потули. Тогава се чувстваше самотна, а Джефри Уилямс, макар и два пъти по-възрастен от нея, беше интелигентен и далеч по-възпитан от Джордж. Но точно както и Чарлс Стентън, Джефри Уилямс беше грешка. Тя търсеше утеха, но единственото, което намираше във всички тези мъже, бе мимолетно средство, с което да се разсее от мислите си. Ала Кесибърг не беше човек, способен да го разбере.

Тя се опита да се измъкне от хватката му, но той я сграбчи за роклята и дръпна, като разкъса плата. Без да се замисля, тя замахна с коляно и силно го заби между краката му. Той се преви на две, като ахна от болка. Децата ѝ се стрелнаха изпод укритието на фургоните и се завъртяха като река около разкъсаните ѝ фусти, като едно през друго я питаха как е. Най-малкото, Илайза, плачеше.

— Елате — успя да им каже само тя.

Гърдите ѝ се бяха стегнали, все едно не ѝ достигаше въздух, все едно тежестта на тялото му още я притискаше.

Вече бяха загърбили Кесибърг, когато той най-сетне успя да си поеме дъх.

— И без това си прекалено стара и използвана за мен — рече задавено той. — Но тези твои доведени дъщери — те са друго нещо. Онази Елита само обикаля и си го търси.

Тя замръзна на мястото си. Кръвта ѝ беше като ледена каша във вените.

— Не се доближавай до нея.

Той успя да се усмихне. Усмивката му беше страховита, нащърбена, като изрязана с нож.

— Сигурно си търси истински мъж, който да я направи жена.

Страхът ѝ се извиси до паника. Елита, Елита, Елита. Къде можеше да е? Тамсен се обърна заедно с децата си и се затича, направо през лагера, без да обръща внимание на вторачените погледи, с които ги проследяваха. Профуча покрай семейство Рийд, като се надяваше да намери Елита при нейната приятелка Вирджиния, но откри само Маргарет, която я изгледа недоволно. Продължи през отъпканата земя по средата на лагера (където я посрещнаха с още мърморене, мрачни погледи и нечуто промълвени думи). Подмина последната групичка от фургони с износени покривала, зад които се спускаше залязващото слънце. Децата започваха да хленчат, обзети от страх, че са толкова далеч от останалите от семейството си, и Тамсен се изкушаваше да се върне, но тогава пред очите ѝ се надигаше похотливата усмивка на Кесибърг и тя решаваше, че трябва да продължи още съвсем малко… По-нататък, сред дивия пелин, който я дърпаше за полата като ръка на малко дете. Вече се бяха отдалечили от лагера и бяха наближили реката — чуваше мученето на воловете и останалия добитък пред себе си — когато изведнъж зърна нещо с периферното си зрение. Тамсен едва не събори малките, когато ги повлече към малка поляна и откри Елита на колене в пръстта, с фенер до себе си. Беше взела пръчка, за да копае с нея. Тамсен не знаеше защо. Слънцето вече беше залязло и всичко наоколо бе огряно в оскъдна, треперлива светлина.

— Елита! — извика тя, наполовина от гняв и наполовина от облекчение.

Елита се стресна и вдигна глава.

— Какво правиш тук? Не ти ли казах…

Тамсен беше пуснала Франсис и Илайза и протегна ръка, за да дръпне доведената си дъщеря да се изправи на крака.

— Не ти ли казах да не ходиш никъде, където не те виждам през цялото време?

Ръцете на Елита бяха изцапани с пръст. Роклята ѝ също беше мръсна.

— Ама… аз намерих заешки уши. Реших, че ще искаш да ги събера. Нали така каза?

Заешки уши. Едно от растенията, които използваше Тамсен за приготвяне на своите лекове. Но страхът продължаваше да я мъчи, като я разтърсваше отвътре подобно на земетресение, което носеше със себе си. Без да се замисля, тя силно зашлеви Елита. Преди да се усети какво е направила, дланта ѝ вече беше почервеняла и я смъдеше, а Елита се държеше за бузата и я гледаше, зашеметена.

Но не от болка. А от гняв. Никога не беше виждала Елита такава — с намръщено лице и пламтящи очи. Прииска ѝ се да се извини, и в същото време да я сграбчи и да я разтърси, задето я беше изплашила така. Заради всепоглъщащия страх, от който главата ѝ продължаваше да се върти.

— Не можеш… не можеш да се отнасяш с мен като с малко дете — рече Елита. — Аз съм почти жена.

Почти жена — в съзнанието ѝ отекнаха думите на Кесибърг. Елита не знаеше колко беше опасно за една жена да се отдалечава от кервана без придружител.

— Говоря сериозно, Елита — трябва да ме слушаш и още по-важно, да ми се подчиняваш…

Тамсен замълча. Дори през шума от всички деца, които не спираха да се движат неспокойно около нея, както и вятъра, който клатеше пелина, Тамсен долови как нещо се раздвижи. Застина съвсем неподвижна, все едно в нея беше навита някаква невидима пружина. Дали само си въобразяваше?

Първата ѝ мисъл беше за Кесибърг. Може би я беше проследил, с намерението да я стресне. А може би шумовете се носеха по-необичайно над падината, сякаш съвсем наблизо.

Не. Навсякъде около тях се долавяше движение, все едно бяха обградени от нещо.

— Застанете зад мен — нареди Тамсен. — Всички.

Тя вдигна фенера на Елита и нагласи фитила, така че пламъкът да свети по-силно.

— Кой е там? Който и да е, по-добре да си тръгваш обратно към фургоните. Тази вечер няма да търпя глупости.

Но мъжът, който излезе с накуцване измежду пелиновите храсти и скалите, не ѝ беше познат. Тя вдигна фенера по-високо и — той присви очи и леко се отдръпна назад в сенките, приведен. Тя примигна в тъмното. Фигурата му беше с дълги, източени крайници и покрита с нещо кафяво — като скелет, облепен със засъхнала кал, или все едно му беше пораснала дървесна кора. Като че ли беше нещо, родено от пустошта.

Тя отново стисна очи, защото пак я обзе световъртеж. Може би се беше върнало главоболието от по-рано, или беше взела прекалено много върбова кора в опит да го облекчи. Но не беше сигурна какво точно вижда пред очите си.

— Кой си ти? — попита настоятелно тя.

Мисълта за децата зад нея умножаваше страха ѝ, а дългът да ги защити, се надигаше в нея като огън от порив на вятъра.

— Какво искаш?

Нямаше отговор. Тя не успяваше да различи лицето му, но той се взираше в нея, напрегнато и вторачено като пума, а очите му просветваха на светлината на фенера. Определено не беше индианец. Може би планинец, привлечен от оживлението на кервана. Бял човек, живял дълго в пустошта, може би изгубен и сам.

В очите му имаше нещо странно и диво, без помен от човешки интелект.

— Спокойно — каза тихо тя, когато едно от децата изхленчи. — Всичко е наред.

Дали и те виждаха онова, което и тя?

А след това се появи и втора фигура, и трета, можеше да се закълне в това. Светлината на фенера беше твърде слаба, за да ѝ покаже достатъчно: виждаше само сенки, неясни отражения, движение. По врата ѝ пропълзя ледена тръпка. Движенията им изглеждаха необичайно. Тя си спомни за Люк Халоран — за насеченото му пълзене и начина, по който се беше нахвърлил върху нея. Приличаха на вълци: обкръжиха я като глутница хищници и сякаш разговаряха помежду си без глас.

Като вълците, които разпръсваха плячката си, изолираха животните и ги убиваха едно по едно.

Тамсен се обърна и видя Елита, която трепереше от страх, застанала твърде далеч от другите. Откъсната.

Преди да успее да извика, една от сенките се хвърли към момичето.

Сърцето на Тамсен отмерваше панически ритъм в гърдите ѝ, в главата и в гърлото ѝ. Тя се хвърли към нея.

Друга от сенчестите фигури пропълзя напред, за да пресече пътя на Тамсен, като се протегна да я сграбчи за врата. Разтвори уста и разкри истинско гъмжило от зъби, заострени и нечовешки. Тамсен с всичка сила завъртя фенера към човека срещу себе си, ако изобщо беше човек. Стъклото му се пръсна на парчета, когато го удари по челюстта. По цялото му лице се плисна нагорещено масло.

Децата се разбягаха във всички посоки.

— Останете на едно място! — изкрещя Тамсен.

Но беше безнадеждно. Децата се стрелнаха през пелина като зайци, с широко отворени от страх очи.

Само след миг главата на създанието беше обгърната от пламъци. Тамсен никога не беше чувала нещо подобно на звука, който се изтръгна от устата му — все едно самата тъкан на света се беше разкъсала за миг и през нея бяха долетели писъците от ада. Вдигна ръце с разперени пръсти към лицето си, но от това пламъците само прескочиха върху тях, а сетне обхванаха и ръцете му до лактите. Огънят го погълна, все едно беше направен от съчки. Другите двама започнаха да крещят и да отстъпват, като се разпръснаха подобно на обезумели животни.

Тамсен сграбчи Елита.

— Тичай след децата, заведи ги до фургоните — веднага!

Сърцето ѝ сякаш беше заседнало в гърлото и я задушаваше.

Блъсна силно Елита в гърба.

— Не се обръщай, просто тичай!

Вонята, която се разнасяше от горящото същество, беше задушаваща. Той се хвърли върху камъните и започна да се търка с ръце в опит да се спаси, но така единствено успя да разпали всичко наоколо: пелинът, бурените и фиданките, всичко беше погълнато от пламъците.

За броени секунди от кръвожадните не остана и следа, когато към небето се издигнаха гъсти облаци дим, от които очите ѝ пламнаха.

Тя се отдръпна, като вдигна престилката си към устата и се закашля. Искаше ѝ се да побегне, но не ѝ бяха останали никакви сили. Освен това трябваше да се опита да потуши пламъците с вода от реката, преди да е станало твърде късно. Щяха да изгубят всичко.

Но пожарът вече се беше разгорял. Огънят се втурна по земята, като прескачаше от храст на храст. Не след дълго вече беше истинска огнена стена, която се надигна пред нея, като не ѝ позволяваше да продължи. Дори след като на мястото пристигнаха още дузини хора от лагера, пожарът продължи да се разпространява по-бързо, отколкото можеха да го ограничат.

Пристигнаха още хора с ведра, а други с лопати, за да засипват огъня с пясък. Трети се опитаха да организират жива верига от реката, като хвърляха ведро след ведро кална кафява вода върху пламъците.

Но въпреки това огънят надделяваше.

Самюъл Шумейкър избърса челото си и се огледа.

— Пожарът напредва. Трябва да впрегнем воловете и да преместим фургоните оттук.

Мъжете около него започнаха да спорят. Дали щяха да успеят да съберат воловете навреме? Животните вече бяха отстъпили по-надалеч, стреснати от пламъците. Може би трябваше да се опитат да избутат или издърпат тежките фургони на безопасно място — но това им се струваше безнадеждно. Някои проклинаха семействата, останали в лагера край огньовете си, без да се сетят, че пожарът е заплаха за всички.

— Да горят — рече Бейлис Уилямс с лице, почерняло от сажди. — Ако са толкова късогледи, че да не видят опасността…

Тамсен остана потресена да го чуе от него; обикновено беше мил човек.

Тя се прокашля, преди да заговори. Трябваше да ги предупреди за опасността, която ги дебнеше — нещо много по-страшно от този обезумял огън.

— Нападнаха ме! — извика тя. — Точно така започна пожарът. Някакви хора се появиха от нищото и нападнаха децата.

Останалите спряха да спорят помежду си.

— Какви хора? — попита Грейвс, като присви очи. — Бели или индианци?

— Мисля, че бяха бели.

Но не бяха хора. Не съвсем. Как можеше да им го обясни, без да даде ново предимство на онези, които искаха да я опозорят?

Смехът на Кесибърг прозвуча глухо, като стържене на метал по кост.

— Наоколо няма други бели хора освен нас — рече той.

През тълпата се разнесе мърморене. Гърлото на Тамсен все още беше прегракнало от пушека и писъците. Тя вдигна ръка към главата си, като се опита да прочисти мислите си. Ненавиждаше да се съмнява в себе си, но изведнъж почувства нова вълна от световъртеж. Не беше възможно всичко това да е била някаква халюцинация, предизвикана от върбовата кора — или беше? През повечето време Тамсен разсъждаваше ясно, но понякога се питаше дали онази необяснима, разкривена, измъчена половина от нея не я беше превзела цялата, като бе изтрила всичко останало.

Вече всички я гледаха втренчено, но не със съчувствие.

— Интересно как винаги се озоваваш там, където нещо се обърква — подвикна Кесибърг. — Според мен ти е приятно да ти обръщат внимание, мисис Донър.

Вятърът промени посоката си, като издуха дима от пожара по-далеч от тях, и когато пушекът се вдигна, сякаш целият лагер изчезна пред очите ѝ, все едно се разтвори в мрака.

По тялото на Тамсен изби студена пот.

Но илюзията премина също толкова бързо, колкото се появи.

Тя огледа останалите от тълпата и разбра нещо: дори онова, за което си мислеше, да се е случило, нямаше начин да ги накара да я послушат.

А и всъщност нямаше значение. Защото, ако онова нещо наистина съществуваше, всички бяха вече мъртви. Тя вече не се съмняваше в това, докато споменът за зверските погледи на мъртъвците все още витаеше в съзнанието ѝ.

— Не можем да спрем този пожар — рече Еди, като обърна гръб на огъня. — Трябва да преместим фургоните. Нямаме друга надежда.

Тамсен видя как сред тълпата избухна адска врява: съпрузи спореха помежду си, някои захвърляха ведрата и лопатите и тичаха към фургоните, трети дърпаха спътниците си за ръкавите в опит да ги накарат да останат при тях.

— Вече е всеки за себе си — промърмори Франклин Грейвс, тромаво се извърна и хукна покрай Тамсен, като едва не я събори на земята.

Тамсен изпита нов прилив на ужас, когато осъзна, че той е прав.

Двайсет и трета глава

Едуин Брайънт откри трупа в една пещера.

Беше първото тяло на мъртво същество, на което попадаше, на човек или на животно, в продължение на всички седмици, откакто се беше изгубил — с изключение на разпръснатите кости в лагера на златотърсачите, но те бяха там от години.

По ирония на съдбата, това беше признак за живот — за това, че всичко е както трябва. Когато човек обикаля горите достатъчно дълго време, няма как да не попадне на полуразложени животни. Така стоят нещата в дивото: облак мухи и сладникавата миризма на гниене. Но през всички дни, откакто беше заминал от Форт Бриджър, той не беше видял нищо подобно. Абсолютно нищо.

Откри пещерата по случайност, докато търсеше убежище от внезапно разразилата се дъждовна буря. Беше малка — по един скалист склон бяха разпръснати още няколко като нея. Беше толкова изтощен, че едва не се отказа от изкачването дотам, за да се подслони на мястото, където го бе заварила бурята. Но въпреки че беше готов да се изправи срещу легендите за върколаци и болести, които превръщат хора във вампири, и всякакви възможни трупове, Брайънт никога не беше обичал бурите. Затова се беше повлякъл нагоре между камъните, останал без дъх дори от това съвсем ограничено усилие, и бе пропълзял в първия заслон, който му попадна пред очите.

Беше донесъл със себе си наръч пелин, за да разпали огън, и точно се оглеждаше къде е най-доброто място да го направи, когато го видя: труп на мъж, може би на трийсет и няколко години, но му беше трудно да определи със сигурност заради напредналата фаза на разлагането. Вероятно беше индианец — сигурно от племето уашоу, като се има предвид къде се намираше — или поне където си мислеше, че се намира.

Причината за смъртта се виждаше достатъчно ясно. На черепа на индианеца имаше страховита цепнатина, която вероятно не беше получена по случайност. Следата от удара бе твърде ясно очертана, така че причината сигурно не беше падане отвисоко, а удар от някакво тежко оръжие, макар и да нямаше начин да се убеди в това — не беше специалист по наранявания и травми. По тялото на мъжа имаше и други рани — дълбоки нарези, които можеше да са дело на вълк или мечка, или дори пума. Това беше странно. Брайънт не беше забелязал никакви следи от присъствието на хищници в района — нито белези от нокти по кората на дърветата, нито изпражнения, нито изоставени бърлоги.

Мъжът не беше носил нищо със себе си — нито лък и стрели, копие или пушка, нито дори одеяло. И не беше прекарал дълго време в пещерата, преди да го застигне смъртта. Брайънт се замисли дали убиецът — който или каквото и да беше — го беше нападнал вътре в пещерата, но бързо отхвърли тази хипотеза. Нямаше следи от кръв, освен по камъните непосредствено около трупа. Освен това Брайънт трябваше да се превие на две, за да влезе; струваше му се невероятно в тясното пространство вътре да се е водила схватка.

Следователно мъжът беше получил нараняванията си някъде другаде, а сетне се беше изкатерил, или е бил пренесен, на десет стъпки височина нагоре по скалите, за да умре. Най-вероятно беше бягал от нещо. Брайънт изгради в главата си историята на мъжа: нападнат и смъртно ранен, той все пак бе успял да се отскубне от своя нападател. Обхванат от предсмъртен делириум, беше бягал, докато не беше зърнал малката пещера; може би се беше заблудил, че ще открие спасение в нея.

Или може би просто бе искал да умре спокойно.

Брайънт събра сухия пелин на купчина, колкото може по-далеч от трупа в тясната пещера. Всеки път, когато удряше кремъка в огнивото, си представяше как мъжът изведнъж присяда, като примигва сънено, раздразнен от това, че са го събудили. Допускаше, че е започнал малко по малко да се побърква. Беше прекарал достатъчно дълго време сам, за да се случи — от цели седмици не беше срещал жива душа. Беше живял и без храна, с изключение на онова, което успяваше да събере по пътя си: някоя мъничка рибка или няколко яйца, откраднати от нечие гнездо. Но най-вече преживяваше с насекоми и жълъди. Един ден с мъка преглътна шепа корени, но от тях започна да повръща и продължи с часове, като изхвърляше само стомашни сокове, защото нямаше какво друго да повърне.

Пиеше вода, но макар и да изпълваше стомаха му, тя не утоляваше глада му. След първите три или четири дни болката беше затихнала — и слава богу, защото преди това се чувстваше така, все едно невидима челюст го гризеше отвътре — и той беше почувствал как мислите му се проясняват, обзет от оптимизъм, все едно гладът беше някаква болест, от която беше започнал да оздравява. Мина още един цял ден, преди да си даде сметка, че се придвижва хаотично и се върти в кръг, като върви по собствените си стъпки по места, през които вече е минал. Изведнъж идваше на себе си в калта, след като беше изгубил съзнание, без да разбере за това. Налагаше се да си почива често; с мъка си поемаше дъх. Сърцето му започваше да бие като чук след едва стотина крачки.

Той умираше — отначало бавно. А сега вече по-бързо.

И само защото беше гладен. Само защото нямаше дивеч — месо; храна, предрешена като плътта на други животни.

Трупът беше тъмен на цвят: като опушен бекон. Беше трудно да се определи от колко време мъжът — или тялото му — бе мъртъв. Не беше отдавна. От него се носеше миризма на гниене, но тя не беше силна. Но тялото почти не приличаше вече на човешко. Душата му отдавна си беше отишла. От него не беше останало нищо друго — освен тленната обвивка.

Брайънт знаеше, че корабокрушенците преживяват, като изяждат труповете на моряците, загинали преди тях. Такъв бе законът на морето. Дори веднъж беше чувал някаква истинска история за това. Нещо, което беше разказала Лавина Мърфи край огъня, в първите дни от пътуването им — история за германски кораб, който бе претърпял корабокрушение, и злощастните оцелели от него.

Пелинът припукваше, докато гореше. Пушекът му напомни за Коледа, а мисълта за Коледа му напомни за печената гъска и припукването на гъшата мас, и за усещането да заспи заситен и щастлив, докато чува как майка му се смее. Очите му започнаха да парят, преди да си даде сметка, че плаче.

Никой нямаше да разбере.

Никой нямаше да го обвини.

Ръцете му посегнаха към ножа в канията.

Докато го гледаше през пушека, за миг му се стори, че човекът изобщо не е човек, а разлагащо се животно. В яденето на животни нямаше грях.

Защо не можеше да спре да плаче?

Не защото щеше да го направи — а защото в последния миг се оказа, че няма да може. Плачеше, защото това не беше животно, а човек — и дълбоко в себе си Брайънт знаеше, че няма да успее да стигне до края. Плачеше, защото това означаваше, че ще умре — вероятно тук, в тази пещера, където ще се превърне в още един труп, който да се разлага и да изпълва въздуха с топлата воня на гниенето си.

В този миг чу шумове, които долитаха някъде изпод пещерата: тропот на конски копита по камъните и тихи човешки гласове, така че не можеше да различи думите. Погледна навън и видя четирима ездачи, които бавно се носеха през пелина. Бяха индианци, сигурно от племето уашоу, ако се съди по мястото, където се намираше — кльощави като плашила под старите си дрехи от еленова кожа. Брайънт се опита да определи дали му изглеждат опасни. Виждаше, че са ловен отряд, но дали бяха имали късмет в лова? Дали щяха да се опитат да го убият за храна? Представи си селото им, пълно с изпосталели жени и деца, които очакват ловците да се върнат с някаква плячка.

Ако не стореше нищо, щеше да умре. Ако ги повикаше, може би също щеше да умре — но по-скоро и по-бързо, пронизан или изкормен, или прострелян с многобройни стрели.

Брайънт се изправи, размаха ръце и се развика, за да привлече вниманието им.

Обичаят изискваше да си разменят подаръци, така че Брайънт даде на индианците всичко, с което можеше да се раздели. Морскосинята си кърпа за глава, избрана от годеницата му в магазина на главната улица в Индипендънс точно преди да потегли керванът. Лентата от шапката си — изплетена от кожа и украсена с миниатюрни сребърни мъниста. И най-сетне жилетката, която си беше купил от един шивач в Луисвил с първия си чек от работата като вестникар. При всеки дар, който протягаше към тях, мъжете му се усмихваха поред, докато решат помежду си кой да го вземе. Подаръците му спечелиха място до техния огън и дял от вечерята им: хляб от жълъди, сушени корени и шепа гъби.

Той се принуди да се храни бавно, за да не му прилошее. Наведе глава в знак на признателност, срещу всеки един от тях.

Индианците явно разбираха думите, които беше научил от племето шошони, и той допълни ограничения си речник с жестове, пантомима и рисунки в пръстта. Те го осведомиха, че напред по пътя му има езеро, високо в планините, но той не бива да го доближава. Казаха, че в езерото живее зъл дух, за когото твърдяха, че се храни с човешка плът и превръща хората във вълци.

— На’ит — повтаряше му единият от тях, като сочеше към фигурата, която беше нарисувал в пръстта.

Брайънт не разбираше какво се опитваха да му кажат.

Той ги отведе в пещерата и им показа трупа, като се чудеше дали не бяха познавали този човек приживе, дали не е бил от тяхното племе. Попита ги, доколкото успя, дали знаят какъв звяр или зъл дух е убил човека в пещерата. За негова изненада, те се отвратиха от вида на трупа и настояха да го изгорят незабавно, без да изрекат дори една молитва над него.

Може би заради тъмнината, в която не различаваше подробности, или заради гъбите, които беше изял и за които вече не се съмняваше, че имат слабо халюциногенно въздействие, Брайънт не успяваше да разбере какво трябва да изобразяват техните рисунки. Но явно според индианците бруталната смърт на мъжа не беше причинена от човек или див звяр, а някак си от двете едновременно. Човек в кожа на вълк или звяр в кожа на човек? От рисунките им беше невъзможно да се определи, а говореха толкова бързо и толкова тихо, че Брайънт успяваше да разбере само по една на всеки три или четири думи.

Когато се събуди, очакваше ловният отряд вече да е заминал. Но те го чакаха, след като бяха оседлали конете си и бяха угасили огъня. Водачът им беше облякъл жилетката на Брайънт върху туниката си от еленова кожа, което накара Брайънт да се усмихне. Единият от мъжете протегна ръка и му помогна да се качи на седлото зад него, Брайънт с радост прие. Мъжът с жилетката му изръмжа и обърна пъстрата си кобила на запад, по протежение на клокочещия поток, към увенчаните със сняг планини в далечината. Явно щеше да живее поне още няколко дни.

Беше радостен да се махне от тази поляна, над която все още се носеше слабата сладникава миризма на изгорена плът.

Двайсет и четвърта глава

На това трябваше да се сложи край.

„Да се срещнем — беше прошепнал Джеймс Рийд на минаване покрай Джон Снайдър. — В осем часа, в тополовата горичка долу до потока.“

Искаше му се да може да остане със семейството си след вечеря, да прочете някоя приказка на децата на светлината на огъня, докато Маргарет кърпи дрехи, а Илайза Уилямс търка чиниите. Това беше подигравка на съдбата, като се има предвид колко много вечери беше седял на масата за вечеря на семейството си в Спрингфийлд и си беше мечтал да може да се измъкне, за да се срещне с Едуард Макгий.

Но той трябваше да се справи със Снайдър и не биваше да го отлага повече.

Не беше забравил съвета, който му беше дал той последния път, когато се бяха срещнали насаме — „не забравяй какъв човек съм“. Под обвивката на цивилизовано човешко същество Джон Снайдър беше див звяр, а Рийд като истински глупак му беше дал властта да го унищожи. Рийд почти не издържаше да стои вече в присъствието на Снайдър, от страх какво може да направи. И ако това пътуване се беше превърнало в пътешествие през ада, случките със Снайдър го задълбочаваха — като някакво наказание, което по необяснима причина сам си беше наложил.

В осем без четвърт той целуна едно по едно децата по главите и им пожела лека нощ. Каза на жена си, че трябва да говори за някаква дреболия със семейство Брийн; знаеше, че тя изпитва особено силна неприязън към тях, така че нямаше вероятност да го разпитва за какво са говорили, когато се върне. След като се отдалечи от фургоните, той извади носната си кърпа и отри потта от челото си. Веднъж, два пъти, три пъти. Спря се, преди да прекали — в последно време беше забелязал, че косата му бе започнала да оредява на челото от този навик.

Но за всеки случай избърса три пъти и устата си.

Не биваше да целува децата, не и с тази мръсна уста. Беше твърде нечист. А те бяха невинни. Единственото хубаво и чисто нещо в живота му. Не ги заслужаваше.

Пристигна на уреченото място много преди Снайдър и го видя отдалеч, докато се спускаше по склона с широки крачки, без да бърза, както му беше обичай. На хоризонта се виждаше блестяща ивица от оранжево и жълто, която се разтваряше в гъста, нощна чернота. Снайдър се закова пред Рийд.

Но когато протегна ръце към него, Рийд отстъпи крачка назад. Беше разиграл тази сцена в главата си поне сто пъти, но никога не беше отивал по-далеч от този миг.

— Не — рече той.

Щеше да се наложи да импровизира в движение.

— Чуй ме. Дойдох да ти кажа, че всичко между нас свърши. Трябва да му се сложи край.

Снайдър отново протегна ръце, този път по-агресивно.

— И защо си мислиш, че ти определяш това? Ще свърши, когато аз кажа.

Рийд успя да се отдръпне за втори път.

— Слушай ме. Сериозно ти говоря. Вече няма да правя това.

Лицето на Снайдър се изкриви от грозна усмивка. Вече беше ядосан.

— Бях нещастен и търсех начин да избягам от себе си — продължи Рийд. — Но вече не разполагам с този лукс. Трябва да играя ролята, която ми е отредена. Хората все още разчитат на мен — или поне някои от тях. А ако ги предам, какво ще стане с кервана? Те имат нужда от мен.

— Имаш доста високо мнение за себе си — отбеляза Снайдър и тежко пристъпи срещу Рийд. — Аз мога да им разкажа за теб, да им кажа какво ми даваш да ти правя. Да им кажа, че молиш за него и си го искаш.

Рийд се опита да преглътне, но откри, че не може да го направи.

— Така ще замесиш и себе си — успя да отвърне накрая той.

Но вече не беше сигурен дали Снайдър изобщо го е грижа за това. Прилоша му — как изобщо си беше позволил да стане жертва на човек като Снайдър? Как е било възможно да го пожелае толкова силно?

Как беше възможно все още да го желае? Масивните му силни рамене. Миговете на груба, сурова, трескава забрава.

— Няма значение какво съм направил — рече Снайдър. — Извратеният не съм аз.

— Някои от мъжете няма да мислят така, можеш да се обзаложиш, че е така. Никога повече няма да те погледнат по същия начин.

— Ами жена ти? — попита го Снайдър.

По лицето му се четеше чиста, злобна радост.

— Как си мислиш, че ще те погледне тя, след като ѝ разкажа какво си правил на колене и как си молил за още?

Той се разсмя, когато лицето на Рийд се изкриви.

— Няма да посмееш да го направиш — каза Рийд.

Светът пред очите му се въртеше от страх. Чувстваше се като в сън, като в сюрреалистичен трескав кошмар.

— Не ти стиска — добави той.

Снайдър го удари в лицето. Ударът беше толкова силен, че Рийд едва не изгуби съзнание. В следващия миг бе проснат вече на земята. Снайдър го възседна през гърдите. Болката беше истинско облекчение — откъсна го от лепкавата, тревожна жега на мислите му и го върна в настоящия момент. Той задавено си пое дъх. Следващият удар заби тила му в пясъка под главата му. Тежестта на Снайдър го смазваше. „Ще ме убие“, осъзна Рийд. Беше му трудно да възприеме тази мисъл дори в момента, в който това се случваше наистина.

— Шибани педали — рече Снайдър, но звучеше съвсем спокойно. — Мразя шибани педали…

„През цялото време е искал да ме убие.“

Но преди Снайдър да го удари отново, и двамата чуха гласове — твърде далеч, за да различават какво казват, но несъмнено увлечени в спор помежду си. Сетне въздухът се разцепи от изстрел — като яростен удар, който отекна в падината. Снайдър се отдръпна от гърдите на Рийд, стреснат като див звяр.

— Какво става, по дяволите? — попита той.

Рийд не му отговори. Вместо това мъчително се изправи на крака и се хвърли към коня си, като едва успя да се качи на седлото. Отнякъде по подутото му лице се стичаше кръв. Беше му трудно да вижда както трябва. Мислите му бяха заглъхнали до едва доловимо жужене в тила. Наложи си да се съсредоточи максимално, за да остане на гърба на коня си — на една част от него ѝ се искаше да падне, да продължи да пропада все по-далеч от себе си и да се изгуби без следа. Да изчезне от лицето на земята.

Докато стигне обратно до лагера, пререканието вече се вихреше с пълна сила. Дребничкият Уилям Еди се беше изправил срещу Патрик Брийн, който с лекота го превишаваше два пъти. Еди, точен стрелец, беше стиснал пушката си, но не заплашваше Брийн с нея, поне засега. И двамата бяха почервенели и се надвикваха. Отстрани стоеше малко момче, на не повече от три или четири години, което се скъсваше от рев. Около тях се беше образувал кръг от други хора от кервана.

Рийд тежко се свлече от седлото, а лицето му болезнено пулсираше на мястото, където го беше ударил Снайдър. Почти не чуваше мислите си през червената пелена на болката.

— Какво става тук? — попита той.

Гласът му сякаш прозвуча някъде отдалеч.

Брийн му хвърли един поглед, после отново се обърна към него и го погледна по-внимателно.

— Какво ти има на лицето?

— Няма значение — отвърна Рийд.

Вече дишаше малко по-леко. Стисна очи и отново ги отвори, в опит да проясни зрението си. Извади носната си кърпа и се зае да бърше лицето си — внимателно и методично.

— За какво се карате?

Брийн посегна да хване малкото момче, което плачеше, но Еди пристъпи пред него.

— Ще ти кажа какво стана — този малък крадец нападна провизиите ми и открадна сухарите, които си бяхме запазили за закуска.

Сухари. Рийд не беше хапвал сухар от една седмица. Сигурно никой от експедицията вече нямаше достатъчно брашно за сухари, с изключение на семействата Брийн и Мърфи. Той си спомни за инцидента със Стентън и револвера. Беше цяло чудо, че при тези обстоятелства все още никой не се беше опитал да отнеме насила храна от семейство Брийн. Но нямаше как да го каже на Патрик; той беше въоръжен и не би се поколебал да стреля.

— Това са просто сухари, мистър Брийн. Какво предлагаш да направим — да обесим момчето? — попита го Рийд.

Той сведе поглед към носната кърпа в ръцете си, подгизнала от собствената му кръв, и отново побърза да вдигне очи към Патрик Брийн.

— Никой няма да пипне Питър — намеси се Еди. — Освен ако не иска да получи куршум в корема.

Значи момчето беше синът на Еди.

— Той е крадец. Заслужава един хубав пердах — рече Брийн и се изплю, като едва не улучи Еди по обувката. — Децата не измислят сами такива неща.

— Какво трябва да означава това? — попита го Еди, тихо и заплашително. — Да не казваш, че аз съм го подучил?

— Просто искам да кажа, че крушата не пада по-далеч от дървото.

Еди понечи да вдигне пушката си и Рийд едва успя да отклони цевта.

— Не искаш да го правиш, Уил — рече му той.

— Ти сам дойде да ме молиш за храна — продължи Брийн. — Не отричай.

— А ти ми отказа дори една хапка — отвърна му Еди. — Това не беше много християнска постъпка от твоя страна. Семейството ми умира от глад, а ти имаш добитък. Но не искаш да заколиш нито едно животно, дори за да спасиш живота на децата ми.

Брийн грозно се намръщи.

— Не съм виновен, че добитъкът ти е избягал, нито че не си носиш достатъчно провизии. Може би щях да ти продам някоя крава, ако имах повече, но аз неслучайно водя този добитък със себе си.

— Положението е извънредно. Никой от нас не знаеше в какво се забърква.

Главата на Рийд пулсираше от болка. Имаше нужда от студен компрес и прах от върбова кора. Продължаваше да чува гласа на Снайдър в главата си, като откъснат от някакъв разпокъсан кошмар. „Педал.“

— Семейство Еди не са единствените — започна той.

Рийд натъпка изцапаната си носна кърпа в джоба и се постара да се изправи в целия си ръст, но гласът му прозвуча все така пискливо сред виковете на останалите.

— За никого не е тайна, че много от семействата са накрая на провизиите си.

— Така си е — обади се Аманда Маккъчън.

Лицето ѝ вече изглеждаше хлътнало върху черепа, все едно от началото на пътуването цялата ѝ подкожна мазнина се беше стопила от слънцето.

— Ако моят Уил не се върне скоро, положението ми ще стане отчайващо — добави тя.

Уил беше потеглил заедно със Стентън, за да търсят провизии — с разрешението на Рийд.

Рийд вдигна ръце, за да накара хората да замълчат. Във въздуха вибрираше усещане за едва потискана паника. А кой друг, ако не някое истинско чудовище, беше способен да гледа как едно дете умира от глад? Патрик Брийн беше способен на това. Рийд не се съмняваше. В този керван имаше предостатъчно чудовища.

И грехове.

— Налага се да приемем възможността Чарлс Стентън и Уил Маккъчън да не се върнат — рече той, като говореше строго, но спокойно. — Или да не се върнат… навреме. Пътят оттук до Калифорния е дълъг и опасен.

Лавина Мърфи присви очи срещу него.

— И какво предлагаш да направим?

Беше толкова уморен.

— Вие знаете какво мисля. Трябва да съберем провизиите си на едно място…

Гласът му едва не беше удавен от избухналите възражения.

— … и да започнем да ги раздаваме на строго определени дажби — упорстваше той. — Няма друг начин.

— Защо моето семейство да страда заради това, че някой друг е бил твърде стиснат да вземе достатъчно? — възрази Патрик Брийн, като вече крещеше. — Аз не съм виновен. Какво да се прави, толкова по-зле за тях. Няма да оставя моите деца да гладуват.

Някои сред тълпата се разшумяха в знак на съгласие.

Нещата загрубяваха по-бързо, отколкото очакваше Рийд.

— Да не започваме с обвиненията — рече той. — Всяко семейство от кервана изпитва затруднения…

— Лесно ти е да го кажеш. Ти си от онези, които имат нужда от помощ, а не от тези, които ще трябва да пожертват нещо — прекъсна го Лавина Мърфи.

„Педал. Извратеният не съм аз.“ Дали беше възможно онова, което се беше случило в пустинята — всички загуби, които беше понесъл, всички животни, които въртяха очи като обезумели, надупчени от куршуми, и онези, които просто бяха изчезнали безследно през нощта — всичко това да е било наказание за собствените му грехове?

— Така е, мисис Мърфи — отвърна тихо той. — Наистина е така. Но нима не подписах разписка, в която обещавам на Джон Сътър да му платя за всички стоки, които ще купи за нас Стентън от него? Аз не съм лишен от щедрост.

Брийн поклати глава. Брадата и косата му бяха пораснали въздълги. Всички бяха започнали да се запускат, изгубили волята си да се поддържат чисти и спретнати. Да останат цивилизовани. Ден след ден, всички ставаха все по-диви и мръсни, все по-подобни на зверове.

— Лесно ти е да даваш обещания, когато не се разделяш със залъка си — рече той.

Рийд вече виждаше, че няма да достигнат до решение. Но нещата можеха да загрубеят много, при това много бързо. Всеки мъж в състава на експедицията имаше пушка и беше готов да я използва, за да се защити. От друга страна, Рийд съчувстваше на Уилям Еди, който бе разчитал на дивеча по пътя, за да изхранва семейството си. Беше отличен стрелец и шансовете бяха на негова страна; откъде можеше да знае, че в равнината необяснимо ще липсва дивеч? Днес страдаше семейство Еди. Но утре щеше да бъде семейство Маккъчън, а не след дълго — и неговото собствено семейство.

Той зърна жена си, която се приближаваше към събраната тълпа. Колко дребна изглеждаше, увита в своя шал. Продължаваше да скърби за изгубения фургон. И той знаеше, че обвинява него за това. Но си спомни не за нейните вещи, а за куклата на дъщеря си — облечена с памучни парчета, захабена и износена от любовта на детето към нея — която бе останала заровена в земята на много мили назад по пътя им, като една последна частица надежда, която вече бе зарината с пръст и изгубена навеки.

Рийд се канеше да заговори отново, когато Джон Снайдър изведнъж си проби път през тълпата. Рийд не го беше видял да се доближава. Щеше да си помисли, че е пиян, ако не знаеше, че в целия керван вече не е останал почти никакъв силен алкохол или бира. Освен това нямаше и кога да се е напил — току-що беше толкова близо до него, че усещаше миризмата му, добре познатата воня на пот и кожа от сбруята на воловете по пръстите му.

— Задръжте малко — рече Снайдър. — Преди да чуете и една дума повече от устата на този човек…

Той рязко кимна към Рийд, преди да продължи:

— … трябва да ви кажа нещо за него. Той не е такъв, какъвто си мислите.

Рийд остана без дъх в дробовете си. Дори след като Снайдър го нападна под тополите, дори след жаждата за кръв, която долови в мускулите на Снайдър, след гнева му, след кръвта по носната кърпа на Рийд — дори след всичко това той все още си мислеше, че няма да посмее да изпълни заканите си…

— Какво искаш да кажеш? — попита го Брийн.

Рийд прочете по лицето на Снайдър какво удоволствие му доставяше вниманието на тълпата, която мигновено притихна в очакване на следващите му думи: същото наслаждение, което изпитваше винаги да мачка и да унищожава, и да оставя отворени рани след себе си.

Рийд не даде на Снайдър шанс да отговори. Не можеше да си го позволи. В противен случай щеше да увисне на някое дърво, преди да се стъмни.

Той се хвърли върху Снайдър и го събори на земята. За миг останаха притиснати един до друг, лице в лице. Ръцете на Снайдър, които го сграбчиха за китките, му бяха познати; дъхът в лицето му му носеше интимен спомен. Рийд не виждаше какво правят другите, но чуваше стреснатото им мърморене, внезапното им ахване. Очакваше някой да ги разтърве, но никой не се намеси. Никой не го спря.

Удареното място на лицето му пулсираше; главата го болеше толкова силно, все едно всеки момент щеше да се пръсне.

Секундите отминаваха като часове. Снайдър го беше сграбчил за гърлото, но Рийд не пускаше яката му. Накрая Снайдър отпусна хватката си, но само за да посегне към колана си, където държеше ловджийския си нож, затъкнат в канията. Рийд го беше виждал десетки пъти да си играе с него. Снайдър възнамеряваше да го убие; Рийд вече не се съмняваше в това.

„Педал. Педал. Ами жена ти?“

Рийд очакваше всеки миг да усети как ножът се забива в тялото му, между ребрата. Но в следващия вече го държеше в собствената си ръка.

И го заби до дръжката в гърдите на Джон Снайдър.

За част от секундата Рийд беше залят от облекчение, сякаш в крайна сметка не беше искал нищо друго освен това. Дробовете му сладостно се изпълниха с въздух в същото време, в което тялото на Снайдър омекна върху него, като изпусна продължителна суха въздишка, наподобяваща повей на вятъра над равнините. Сетне Рийд вече не чувстваше нищо, докато гледаше как Джон Снайдър се отмята по гръб, напълно безжизнен, а очите му се отварят към небето, без да го виждат.

Двайсет и пета глава

Мери Грейвс се канеше да си легне, когато чу силни гласове и видя хората, които бързаха покрай техния лагерен огън. Дали не се беше случило нещо ужасно? Първата ѝ мисъл беше за нов пожар, за нападение на индианци или разбойници, които искат да им откраднат последния останал добитък.

Сърцето ѝ заби по-бързо. Тя пое след тълпата и стигна до лагера на семейство Донър. Джордж Донър, седнал до огъня, вдигна глава при внезапната им поява. Луис Кесибърг и Уилям Еди държаха Джеймс Рийд от двете страни. Рийд изглеждаше ужасно. Цялото му тяло неконтролируемо се тресеше. На челото му се беше надигнала огромна цицина, а на челюстта му тъмнееше синина. Едва след това Мери забеляза, че ръцете му са окървавени. Кесибърг блъсна Рийд, за да го накара да падне на колене.

— Беше истинска глупост да последваме този човек. Той ни повлече през планините и през онази пустиня. Аз ви казвах, че не знае какво прави, но вие не искахте да ме чуете! А сега стигна и дотам да убие човек…

Донър най-сетне се изправи.

— Кого?

— Джон Снайдър, водача.

Мери изпита мигновено облекчение: не обичаше Снайдър. Донър също не го обичаше. Никой не го обичаше. Сред хората от кервана имаше някои, които човек със сигурност можеше да убие и да му се размине; Мери беше принудена да си признае, че може би и нейният баща беше един от тях. А по някаква необяснима причина изпитваше съчувствие към Рийд, когото баща ѝ ненавиждаше.

— И какво искате да направя? — попита ги Донър, искрено озадачен.

Той се огледа, сякаш беше изненадан от появата на тълпата.

— Нали си водач на кервана, мамка му? — каза Кесибърг. — Или поне беше.

Кесибърг сякаш се изплю, когато произнесе последната дума. Мери се изненада от това. Преди той беше един от най-верните поддръжници на Донър. Но у Кесибърг нямаше място за лоялност.

— Той току-що уби хладнокръвно човек. Не даде на Снайдър никакъв шанс да се защити. Какво да правим с него?

— Убийството е углавно престъпление — обади се Самюъл Шумейкър, все едно някой имаше нужда да му се напомня.

Хората може би все още се държаха така, сякаш Джордж Донър продължава да ги ръководи, но всички си даваха сметка, че от няколко седмици начело на кервана беше Джеймс Рийд. Той беше свършил грубата, мръсна работа, беше открил път през пустинята и беше изслушвал всичките им скандали и оплаквания. Беше им служил безкористно и беше запазил спокойствие в миговете на паника и тежки загуби — но въпреки всичко това те обсъждаха дали да не го обесят на някое дърво. „Защо Чарлс Стентън не беше тук?“ Тази мисъл се появи сама в главата на Мери, но когато ѝ обърна внимание, нямаше нищо против гърдите ѝ да се стоплят от нея. Стентън щеше да ги вразуми. Нямаше да им позволи да направят нещо лошо на Рийд.

Колкото повече време го нямаше Стентън, толкова повече вътрешната ѝ съпротива срещу укорите и предупрежденията на баща ѝ, както и срещу собствените ѝ колебания, нарастваше. Сега, когато бяха лишени от спокойното му присъствие, тя усещаше с още по-голяма острота как той е бил единственият разумен човек сред тях.

Беше наясно, че има някакви ужасни тайни, които го гризат отвътре, и че би трябвало да знае какви са тези тайни, преди да му се довери. Освен това беше започнала да си дава сметка и за нещо друго: само един човек с истинска съвест е способен да се измъчва толкова тежко от собственото си минало, че да му личи във всеки негов жест — в разкаянието, което се четеше в стойката на раменете му, в гласа му и в начина, по който отбягваше погледа ѝ въпреки напрежението — приятното напрежение — за което не се съмняваше, че изпитват и двамата.

— Това може и да е вярно на суверенната територия на Съединените американски щати — говореше Донър. — Но нека да ви напомня, че вече сме преминали границите на тази територия. Законите на САЩ не са в сила на мястото, на което се намираме сега.

Очите му се стрелнаха към Рийд. Какво ли си мислеше, запита се Мери. Рийд от самото начало му се беше съпротивлявал и в крайна сметка го беше изместил от мястото на водач. Но Донър само поклати глава.

— Ако убиете този човек, това по същество ще представлява незаконна саморазправа.

— Мен ако питаш, говориш пълни шибани глупости — отвърна Кесибърг с крива усмивка, която никой не можеше да сбърка с дружелюбна. — Става дума за библейските закони. Той уби Джон Снайдър. И заслужава да умре за това.

Колкото и да беше отвратителен Кесибърг, хората сякаш се вслушваха в думите му. Явно упражняваше някаква власт върху тях.

Колкото до Мери, гласът ѝ сякаш беше заседнал в гърлото. Трябваше да каже нещо, но благоразумието не ѝ позволяваше да го направи.

Винаги се беше отнасяла практично към нещата, дори прекалено. Искаше ѝ се понякога да проявява страст и да позволява на убежденията си да се изливат от нея, неподправено и открито.

Може би точно тези качества бяха привлекли Стентън у Тамсен.

Мери не отвори уста да каже нищо. Радваше се поне, че някои от останалите не бяха съгласни с думите на Кесибърг.

— Няма да убия човек, ако не го е наредил съдията — рече накрая Милт Елиът. — Не бива да правим нещо, заради което можем да си имаме неприятности по-късно.

— Прокудете го — обади се изведнъж Тамсен.

Всички се извърнаха към нея и само дрехите им прошумоляха. Въпреки всичко, което се беше случило — въпреки това колко я ненавиждаха хората и колко малко ѝ вярваха вече — тя държеше главата си гордо вдигната и не се боеше да срещне погледите им. В очите на Мери изглеждаше едва ли не царствена.

Нещо в стомаха на Мери се сви при вида ѝ. Хората все още се бояха от нея, в това нямаше съмнение. Пеги Брийн и Елеанор Еди разправяха на всички, че тя е използвала вещерските си умения, за да изсмуче волята за живот на Джордж Донър, като сукубус. Говореха и за онзи случай с пожара. Мери не вярваше на най-лошите слухове — и въпреки това виждаше, че Тамсен поема сериозен риск в този момент, като надига глас в защита на Рийд.

И то в момент, когато Мери не успя да го направи.

— Господ трябва да го съди, а не ние — продължи Тамсен. — А за онези от вас, които си мислят, че това е твърде милостиво наказание, помислете си пак: човек не може да оцелее сам в тази пустош. Да го прогоним, ще бъде същото като да го осъдим на смърт.

Кесибърг я изгледа с ненавист. Мери не пропусна да забележи това.

— Повечето от вас сигурно не познават Джон Снайдър с друго, освен като водач на воловете — каза той. — И си мислят, че го е бивало само да води животните и да изпълнява заповеди. Но той носеше своята част от отговорността за всички. И ние му го дължим.

Донър се намръщи.

— Трябва да разберем какви са фактите. Знаем ли защо мистър Рийд е извършил това?

Преди Кесибърг да му отговори, Донър вдигна ръка, за да го накара да замълчи.

— Джеймс?

Рийд тежко преглътна. Едното му око беше толкова подуто, че почти се беше затворило.

— Вие всички видяхте какво правеше той и знаете какъв човек беше. Беше лъжец и се надяваше да провали живота на други хора със своите лъжи. Той ме нападна и аз… аз трябваше да се защитя.

— Недей да хулиш мъртвите — тросна му се Кесибърг и го удари, като го принуди отново да падне на четири крака.

— Понякога буйстваше и говореше както не бива — обади се Уолт Херън. Уолт беше най-близкото нещо до приятел, което имаше Снайдър. — Но както каза Кесибърг, това не е причина да бъде убит.

Тълпата се разшумя. Мери се обърна и видя как хората се раздвижиха, а сетне Маргарет Рийд си проби път между тях и излезе на поляната.

Тя се обърна направо към Донър, все едно всички останали нямаха никакво значение.

— Не убивай моя Джеймс, умолявам те.

Беше дребна жена и явно беше болна от нещо. Но въпреки това у нея прозираше някаква ярост, твърда и остра като стомана.

— Той е сторил нещо ужасно, не споря за това. Убил е човек и заслужава да бъде наказан. Но аз ви умолявам да се съобразите с обстоятелствата и с всичко добро, което е направил за този керван.

— Добро — какво добро е направил? Той едва не ни докара смъртта в пустинята! — възрази Кесибърг.

— При всички положения щеше да ни се наложи да прекосим онази проклета тягостна пустиня, независимо кой ни води — обади се решително Лавина Мърфи.

Тя също си беше пробила път сред тълпата и беше застанала зад Маргарет, от дясната ѝ страна, като войник зад капитана на своя отряд. Лавина имаше тринайсет деца и беше единствената жена от целия керван, която бе начело на семейството си, така че се радваше на известно уважение — макар и някои шепнешком да мърмореха за мормонските ѝ убеждения.

Кесибърг изглеждаше потресен. Мери не знаеше дали някога изобщо е чувала някой да му възрази, а може би и самият той го чуваше за пръв път.

— Но Джеймс ни преведе през нея, нали? — попита настоятелно Маргарет. — И никой не загина, макар и всички да си мислехме, че сме обречени.

Нямаше възражения. Говореше истината.

— Ако го убием, няма да върнем мъртвеца към живот — продължи Маргарет. — Изслушайте ме, преди да вземете решение. Не знам защо Джеймс е направил това, което е направил, но ви умолявам да помислите за него като цяло и така да решите дали не можете да откриете у себе си милосърдие към него. Аз току-що бях останала вдовица и бях болна, а трябваше да храня четири гърла. Джеймс Рийд се ожени за мен, когато никой друг нямаше да го направи. Осигури дом за децата ми, покрив над главите им и храна, която да сложа на масата. Отнася се с тези деца така, все едно са негови. Само човек със забележителна щедрост и милосърдие би направил всичко това, не мислите ли?

Мери усети как очите ѝ се пълнят със сълзи, докато я слушаше.

— Той работеше до припадък за децата на друг мъж, когото не познаваше — рече Маргарет.

Тялото ѝ видимо трепереше, но тя контролираше изражението и стойката си.

— Какъв човек е способен на това? Умолявам ви…

Тя закрачи покрай хората от тълпата, които се бяха събрали в кръг, като поглеждаше всекиго в очите.

— … умолявам ви да намерите някакъв друг начин да го накажете, да, но да не отнемате живота му. Пощадете съпруга ми.

Настъпи дълго мълчание. Главата на Рийд беше увиснала между раменете, докато траеше тази реч — може би с право си даваше сметка, че ако каже една дума не на място, това може да означава край за него — но сега Мери видя как избърса лице във връхната дреха на рамото си, и се запита дали и той не се опитваше да изтрие собствените си сълзи.

Мери чуваше вятъра, който шепнеше в далечината. Чуваше и собственото си сърце, което барабанеше в гърлото и главата ѝ. Слънцето сякаш се взираше надолу към тях, като око без клепачи.

Най-сетне Донър заговори, за да обяви решението си:

— Ще си тръгне оттук без нищо — нито кон, нито храна.

Сякаш всички сили напуснаха Маргарет отведнъж. От гърлото ѝ се изтръгна тих потресен стон и тя се срина до мъжа си. Беше невъзможно да се определи дали е обзета от облекчение, или от тревога, но тя се разплака до него с такава сила, все едно нещо се беше разкъсало в нея.

През това време Кесибърг хвърли още един суров поглед на Тамсен, преди да се изплюе на земята в краката ѝ.

— Махнете го оттук, преди сам да го убия — рече той и се обърна.

Докато си пробиваше път между хората, ги разблъска толкова грубо, че едва не събори Лавина Мърфи на земята.

Едва тогава Мери се втурна напред, защото знаеше, че ако се забави и миг по-дълго, ще изгуби своя шанс да направи нещо. И докато Тамсен помагаше на Рийд да се изправи на крака — окаян, потресен и все още окървавен — Мери се притече на помощ на ридаещата му жена, като я прегърна, за да ѝ помогне да стане. Тамсен улови погледа на Мери и тя усети как между тях прескочи нещо, нещо като разбиране. Подозираше, че Стентън — ако някога изобщо се върнеше — нямаше да одобри връзка между нея и Тамсен. Но по някаква причина тази мисъл достави голямо удоволствие на Мери. Не беше сигурна какво точно искаше от него, но във всички случаи не беше одобрението му.

След тази вечер — когато Джеймс Рийд потъна в мрака завинаги, без да възрази нито веднъж, и това я обезпокои повече от всичко друго — Мери се премести при семейство Рийд, за да им помага. Съчувстваше на Маргарет — вече двойно вдовица — и се радваше, че може да бъде полезна с нещо.

Двайсет и шеста глава

Спрингфийлд, Илинойс

Май 1840 година

Джеймс Рийд беше стигнал чак до конюшнята, за да вземе коня си, преди да си даде сметка, че е забравил новата си шапка. Докато крачеше обратно към кабинета, си представяше шапката на закачалката на стената: с широка периферия като на квакер, изработена от черен филц, с тънка лента от обикновена кафява кожа. Можеше да изчака до следващия ден и да язди до къщата си с гола глава — след като остави старата си шапка, прогнила от пот, в ателието на шапкаря — но го разтревожи повече моментната проява на разсеяност. Не беше свикнал да забравя нищо. Не беше свикнал и да язди през града без шапка, и когато си го помисли, притеснено попи чело с носната си кърпа — веднъж, а после още два пъти.

Но когато отвори със замах вратата на кабинета си, с изненада откри вътре новия младши чиновник Едуард Макгий, който седеше зад собственото му писалище, отворил пред себе си счетоводна книга. Макгий вдигна поглед към него.

Ако някой трябваше да се стресне, това беше той, но вместо това Рийд се почувства така, все едно са го хванали на място, където не бива да бъде.

Вълнистата коса на Макгий беше бледозлатиста, а очите му бяха тъмни и необичайно красиви. И в онзи миг не изглеждаха гузни, а сякаш знаеха нещо повече, така че младежът изглеждаше по-възрастен от годините си. Имаше същия дълъг, остър нос, изваяни скули и ясно очертана челюст като младите ирландски благородници, които Рийд беше виждал отдалеч като дете.

— Макгий, нали така беше? — рече Рийд, като затвори вратата зад гърба си. — Ти дойде на мястото на Сайлъс Пенипекър.

Макгий приглади косата си с ръка.

Рийд неловко се прокашля, преди да продължи:

— Струва ми се, че си сбъркал моето писалище със своето.

По лицето на Макгий се плъзна младежка усмивка, която сякаш го освети отвътре. После той бързо се поправи и отново погледна Рийд съучастнически, все едно двамата споделяха някаква тайна.

— Моля за извинение, сър. Но не е това, което изглежда — мистър Фицуилямс ме изпрати да я донеса. И ми каза точно къде стои. Не съм пипал нищо друго на писалището, сър.

— А Фицуилямс ли ти каза да я отвориш? — попита Рийд, като кимна строго към счетоводната книга.

Макгий не отклони поглед.

— Исках да се убедя, че съм взел правилната. Понякога човек може да се обърка в сметките.

Младежът беше непоправим — и със сигурност лъжеше.

Рийд изпита болезнена тревога, когато Макгий се изправи от неговия стол — поразен от високия му ръст и от начина, по който се опъваше ризата по мускулите на гърдите му. В него имаше някаква енергия — нещо, което Рийд не можеше да определи съвсем точно — и му се прииска да протегне ръка и да го докосне.

Рийд не помръдна от мястото си, в очакване на този миг.

Но вместо това Макгий си взе сакото и се отправи към вратата.

По някаква неопределима причина Рийд не беше готов да го освободи. Той остана на мястото си, така че Магкий не можеше да излезе.

— Защо не седнеш да пиеш едно уиски с мен, мистър Макгий? Може би ще мога да ти обясня тези сметки, които не разбираш.

Макгий не се отказа от своя блъф — ако изобщо беше такъв. Вместо това прие поканата и се настани удобно, докато Рийд наливаше две щедри дози уиски от бутилката, която държеше в чекмедже на писалището си. Двамата седнаха един срещу друг на столовете до прозореца, където светлината на залязващото слънце падаше в скута на Макгий и докосваше челюстта му, все едно искаше да я погали. На лицето му сякаш непрестанно грееше широка усмивка, дори когато говореше сериозно, и Рийд често се улавяше, че не чува какво точно му казва по-младият мъж, докато се взира в устата му.

Макгий изказа благодарност за това назначение — работа за истински мъже, както се изрази — след като беше прекъснал чиракуването си при някакъв актьор. Историята отначало се стори преувеличена на Рийд — а може би дори измислена — но когато научи повече за детството на Макгий в Ню Йорк, за студеното и безжалостно отношение на баща му и за това, че беше изгубил и двамата си родители от болест, той започна да омеква към младежа. Нямаше съмнение, че в миналото на Макгий има нещо тъмно — някаква тайна, за която не казваше на Рийд. Но той не настоя да я научи. Не го интересуваха подробностите, а само начинът, по който го гледаше младежът — като източник на светлина сред целия мрак наоколо. Като че не беше възможно.

— Но стига толкова за мен — рече накрая Макгий, макар че изобщо не изглеждаше готов да спре да говори за себе си. — Миналото ми надали е по-лошо от онова, за което всеки може да прочете във вестниците.

Той се засмя и стомахът на Рийд подскочи в предчувствие. Сетне кръстоса краката си в другата посока, преди да продължи:

— Чета всички вестници, до които се добера. Обичаш ли да четеш новините, мистър Рийд?

— Аз ли? — Рийд се намръщи в чашата си с уиски.

Нямаше никакво желание да отговаря на въпроси. Отново се почувства като хванат на местопрестъпление, разкрит.

— Предполагам, че следя новините дотолкова, доколкото го прави всеки друг служител.

Това накара Макгий да се впусне в поредица от развлекателно ужасяващи истории, за които беше прочел наскоро. Как продължават да намират нови тела на жертви цели две седмици, след като някакво ужасно торнадо беше връхлетяло натоварения търговски маршрут между Начес и Нашвил, и как християнските свещеници протестират срещу премиерата на скандална пиеса във Филаделфия. Както и необичайната история за германски кораб, който се беше изгубил в открито море и след няколко седмици безплодно очакване някой да им се притече на помощ, пасажерите и членовете на екипажа са били принудени да прибегнат до канибализъм, за да оцелеят. Очите на Едуард грееха, докато му разказваше нови и нови подробности — как бяха изкормили труп в спасителна лодка в морето, как бяха натрошили ребрата му, за да изсмучат костния мозък — и Рийд отново се запита дали Едуард не си измисляше. Но защо да го прави — само за да удължи този момент? На него също не му се искаше да свърши.

— Питах се, мистър Макгий, дали да не вечеряме заедно? Тъкмо бях тръгнал към грил ресторанта нагоре по улицата.

Откъде се беше взела тази идея? В действителност бе тръгнал към дома си, за да вечеря със своето семейство. Маргарет и децата го очакваха. Но някак си му се струваше особено важно този разговор с младшия чиновник от предприятието му да не свършва.

— Приготвят чудесно агнешко с ментово желе. Ако настояваш да натрошиш кокалите за костния мозък, заповядай.

Рийд се беше опитал да се пошегува — нещо, което обикновено не правеше. Остана изненадан от себе си.

Остана изненадан и по-късно, когато си даде сметка, че така и не се беше сетил да вземе новата си шапка.

Неизбежното започна още същата вечер, защото Едуард Макгий наистина беше видял нещо у Рийд с проницателните си очи — и бе открил, или бе почувствал, присъствието на онази тайна, която бе заровена дълбоко в Джеймс Фрейзър Рийд. Беше разбрал какво иска Рийд — вероятно много преди самият Рийд да си го признае.

Случи се, докато отпиваха бренди след вечерята, а алкохолът беше отпуснал вече Рийд и го бе накарал да свали гарда. Позволяваше си да се заглежда по-продължително в младшия чиновник, а той не извръщаше поглед. В един момент и двамата се протегнаха едновременно за бутилката с бренди и ръката на по-младия мъж се отпусна върху тази на Рийд. Беше само за миг, но това беше достатъчно. Рийд щеше да си спомня за това докосване до края на живота си.

Следващите шест месеца бяха истинско блаженство. Рийд се преобрази в хлътнала до уши гимназистка. Беше му трудно дори да си представи как е живял без любов толкова дълго време.

Двамата минаваха за колеги, а Едуард влезе в ролята на личен асистент на Рийд. Беше съвсем естествено, нали така — един личен асистент да го придружава в командировки извън града и на продължителни обеди в клуба, и да остава до късно заедно с него в кабинета. Двамата го правеха под носа на всички. Рийд беше изумен, че им се разминаваше.

Едуард дори бе споменал за възможността двамата да избягат заедно. Да заминат за Калифорния, за да започнат нов живот. Рийд можеше да се отърве от всичките си отговорности: от Маргарет и нейната челяд, от бизнеса, от грижите за голямата си къща и земите около нея! Разбира се, той беше работил дълго и упорито, за да ги има, но искаше ли ги наистина? Не предпочиташе ли вместо това да се радва на свободата?

Рийд не беше пестил усилия през целия си живот, за да успее — изпълнен с отчаяно желание да остави по-далеч зад гърба си бедността, в която беше отраснал. Но въпреки това не можеше да избере свободата. Тя не му се струваше истинска. Изглеждаше му като илюзия. И не можеше да си представи да изостави семейството си. Нещото, което не беше в състояние да обясни на Едуард, който нямаше истинско семейство.

„Ти се боиш да бъдеш щастлив — упрекна го Едуард. — Не ми вярваш.“

Но Едуард грешеше. Рийд му вярваше — и още как. Вярваше му прекалено много. И точно в това бе коренът на всички проблеми.

Тогава Рийд не успя да види онова, което щеше да последва по-късно през годините. Усещането за неудовлетвореност, което постепенно щеше да се надигне между тях. Болезнената и неконтролируема ревност и подозренията, че Макгий е пренасочил симпатиите си към други мъже. Тогава Рийд не знаеше и за сметките. Щяха да минат няколко години, преди Фицуилямс да му посочи несъответствията — и да настоява, че няма друго възможно обяснение освен това, че Едуард си бе присвоявал средства от тях, тайно и непрекъснато, в продължение на години.

Как можеше да знае Рийд тогава, че когато по-късно се опита да изобличи младежа, Макгий ще го заплаши с това, че ще разкаже на целия свят за всичко, което се беше случило между тях, и ще настоява за пари, за да си мълчи — голяма сума, която да му се плати незабавно, и годишна издръжка в добавка към нея? Как можеше да предположи, че исканията на Макгий ще грозят да съсипят живота му, така че няма да му остане друг избор, освен да избяга от Спрингфийлд?

Как можеше да знае Рийд, че планът на семейство Донър да потеглят на запад в крайна сметка щеше да го спаси?

Нямаше как да го знае, разбира се. Нямаше как да подозира за това. А и може би нищо нямаше да се промени, ако го знаеше. Защото онази усмивка на Едуард се беше забила в сърцето му като рибарска кукичка. Онази самота в тъмните очи на Едуард — тя беше истинска, Рийд не се съмняваше в това. Тя го беше призовала, беше отговорила на неговата собствена самота, беше отнела силите му. Докосването на това момче го бе изпълнило с живот. Нямаше как да го спре. Каквото имаше да става, щеше да стане.

Октомври 1846 година

Двайсет и седма глава

Отначало, когато видя ездача в далечината, Мери Грейвс го помисли за някаква удължена сянка. Предишния ден бяха напуснали сухите предели на Големия басейн; през последните сто мили от пътуването непрекъснато се изкачваха и когато достигнаха до хребета, съзряха в краката си долина с горски цветя и дива трева, благоуханна и бледозелена, и при вида ѝ Мери едва не се разплака. Имаше борови дървета, които да нацепят за огъня. И река: плитка, но широка, с искрящи отблясъци.

Мери видя как сянката се удължи и се материализира на хоризонта: беше кон, червеникавокафяв, като кобилата на Чарлс Стентън.

Баща ѝ, който крачеше зад воловете с пръчка в ръка, вдигна глава и заслони очите си с ръка.

— Върна се — рече той.

Стентън беше довел със себе си двама млади индианци, които се казваха Салвадор и Луис. Хората от семействата Мърфи, Грейвс, Рийд и Фостър го обградиха; останалите бяха заминали напред. Децата дотичаха, когато чуха радостните възгласи, с които го посрещнаха пътниците, докато развързваше своя товар — звуци, които отдавна не бяха чувани сред кервана. Стентън отвръщаше с усмивка на всички, като се опитваше да ги успокои, когато се протягаха към провизиите.

При все това Мери, която беше започнала да мечтае за завръщането му и да мисли за него не като за някаква мистична фигура или за спасител, а по-скоро като за опора — човек, може би единственият, на когото може да се довери; Мери, която толкова много пъти беше вдигала очи към хоризонта и беше зървала някакъв мираж в далечината, и беше усещала как сърцето ѝ подскача в гърдите, защото това може би е той — сега откри, че е твърде свенлива, за да го доближи, и остана по-назад.

— Всички почти умират от глад — рече направо Бил Фостър, един от зетьовете на Лавина.

Но това сигурно се разбираше от пръв поглед. Мери го погледна така, както сигурно го виждаше Стентън: приличаше на плашило, облечено в дрехи, твърде големи за него; ризата му се издуваше на кръста и на ръцете, от които бяха останали само кожа и кости, а панталоните му бяха стегнати с парче въже, за да не падат.

— Вече се срещнах със семейство Брийн и семейство Еди напред по пътя — отвърна Стентън. — Те ми казаха колко е зле. Но аз нося достатъчно, за да ни стигне за известно време.

— Надявам се, че си донесъл бекон — рече малкото братче на Мери, като дотича при него. — От цели седмици не сме яли бекон.

Колко изпито беше личицето му. Франклин беше само на пет години, но приличаше на мъничък старец.

— Трябва да си устроим голямо празненство по този случай, както направихме на кръстопътя — предложи Вирджиния Рийд.

Очите ѝ трескаво горяха. Децата се преобразяваха в чудновати, кльощави насекоми, от тях не беше останало нищо друго освен очи, ъгловати крайници и отчаяни резки движения.

В сравнение с тях, Стентън приличаше на човек в цвят сред тълпа от бледи призраци, дори след толкова седмици езда.

— Задръжте малко — отвърна той със спокоен глас.

Но тя забеляза позицията му между заселниците и мулетата си.

— Още не сме излезли от дивото. Внимавайте с провизиите. До форта на Сътър има много път.

Аманда Маккъчън си проби път през тълпата.

— Къде е моят Уил? Не е ли с теб?

Сърцето на Мери удари на кухо. Обзета от вълнение, дори не беше забелязала отсъствието на Маккъчън. Съмняваше се, че и останалите бяха видели това. Бяха твърде гладни, за да мислят за нещо друго.

— Той се разболя по пътя — отвърна тихо Стентън. — Но не се тревожи; успя да стигне до Форт Сътър и сега се възстановява там. Ще те чака, когато пристигнем.

— Разболял ли се е? Сигурно е много тежко, след като не може да се върне при нас…

— Докторът каза, че ще се оправи. Но след като времето започна да се променя, не исках да чакам повече.

Времето наистина беше започнало да се променя; интересно, но Мери не беше забелязала това, докато той не го спомена. Беше се случило през последните няколко дни. Дори горещите следобеди вече не бяха толкова мъчителни, а слънцето залязваше по-рано и носеше след себе си по-продължителни и по-хладни часове.

А това означаваше, че и зимата няма да закъснее.

Преди две вечери тя беше останала до късно с брат си Уилям. Двамата лежаха по гръб на хладната земя и гледаха звездите — едно от любимите им занимания, когато живееха в Спрингфийлд. Необятното черно небе — този простор, който при обичайни обстоятелства я изпълваше с оптимизъм — сега я накара да се почувства незначителна и беззащитна. През последните няколко месеца природата ясно им беше демонстрирала колко са уязвими. Брат ѝ сигурно се беше почувствал по същия начин, защото се обърна към Мери и я попита дали смята, че ще загинат.

Този въпрос измъчваше всички и тя не се изненада, но се ядоса. Не защото не беше честно — тя си даваше сметка, че животът изначално не беше честен и ако трябваше да бъде искрена със себе си, никога не беше очаквала нещо друго. Но се ядоса и се изуми от това, че страхът и безнадеждността толкова лесно бяха пуснали корени в тях. Мери вярваше в някои фундаментални истини и една от тях беше упорството на живота — невероятната воля във всеки от нас, която ни кара да продължаваме, да се усъвършенстваме и когато бъдем подложени на изпитание, да вършим добро.

Когато хората се поотдръпнаха, тя закрачи решително към Стентън, макар че той все още не беше поглеждал към нея.

Тълпата наоколо им шумеше, така че беше невъзможно да му говори тихо и никой друг да не ги чува.

— Ти се върна при нас — рече тя.

— Нали така обещах? — отвърна той.

Лицето му беше сковано от мрачна усмивка, когато се зае да развърже товара на най-близкото муле.

Дали през тези седмици беше забравил за нея — или още по-лошо, беше повярвал в това, че именно тя бе повела всеобщото преследване на Тамсен? В крайна сметка не друг, а Мери беше довела останалите на мястото на убийството на Халоран. Ако наистина вярваше това за нея, тя нямаше да го обвинява, но все пак можеше да го разубеди. И не защото се нуждаеше от неговата благосклонност, а защото я искаше.

За нещастие, той явно нямаше намерение да ѝ даде тази възможност — и от това, разбира се, желанието ѝ да я получи, единствено се засили.

Стентън почти не я погледна, преди да се обърне към тълпата.

— Ако всички са готови, можем да се заемем с раздаването на останалите провизии. Без да се блъскаме или да спорим. Всичко е подредено според сумата, която е платил всеки от вас. Да започнем със семейство Мърфи…

Този ден керванът спря по-рано. Всички бяха нетърпеливи да се нахранят както трябва за пръв път от седмици насам, за да отпразнуват спасението си. Но Мери не беше готова да празнува — не и преди да каже онова, което си беше намислила. Тя не откъсваше поглед от Стентън, като се надяваше да го хване за няколко минути насаме, но той непрекъснато беше обграден от други пътници от кервана, които настояваха да им разкаже за пътя напред или за Форт Сътър — място, което към този момент им се струваше недосегаемо и легендарно като рая. Тя не беше сигурна дали наистина бе толкова зает, или се опитваше да я отбягва.

Но не беше готова да се откаже. Това просто не беше в природата ѝ. Баща ѝ я беше наричал инат повече пъти, отколкото можеше да преброи, и може би имаше право за това.

И така, тя продължи да чака своя ред в периферията на тълпата, зад любопитните и онези, които държаха да благодарят на Стентън. Беше готова да прояви търпение. И накрая той я забеляза на мястото, където го чакаше — по-далеч, така че не чуваше какво си говори с останалите. Наведе се, за да нареди нещо на двамата индианци от племето миуоки, сетне се отправи срещу нея.

— Ще говориш ли с мен, мистър Стентън? — попита го тя.

Гласът ѝ прозвуча пискливо и притеснено в собствените ѝ уши.

Той само кимна.

Двамата закрачиха един до друг и Мери се почувства така, сякаш всеки момент ще изгори. Беше завладяна едновременно от облекчение и от ужас. Беше се молила за завръщането му, за нов шанс да поправи нещата между тях, но сега, когато той наистина беше тук, не знаеше какво да му каже.

— Боях се… — започна тя и спря, зашеметена от чувствата си. — Боях се, че никога повече няма да те видя.

— Може би така щеше да е най-добре — отвърна той тихо и сурово.

Тя се олюля, все едно я бяха зашлевили в лицето.

— Наистина ли ме мразиш толкова много?

— Мери — рече той и гласът му омекна.

— Не виждам как може да е така — продължи да настоява тя, за да се защити. — Ти почти не си ми дал възможност да ти се докажа. Дори не сме разговаряли, откакто…

— Няма нужда да се доказваш — нито на мен, нито на някой друг. И не те мразя, Мери. Ни най-малко.

При тези думи на лицето му изгря широка усмивка, макар че той се опита да я скрие.

Сякаш сънуваше — може би гладът и изтощението най-сетне я бяха покорили напълно, защото дори не можеше да разбере думите му.

— Тогава, ако не ме мразиш, защо ме отбягваш? — настоя да узнае тя. — Защо казваш, че щеше да бъде по-добре никога повече да не ме видиш? Боя се, че не те разбирам, мистър Стентън, или ти сам не разбираш себе си.

— По-вероятно е второто — отвърна той и усмивката му се изкриви от съжаление. — Работата е там, че аз изобщо не те мразя, но се боя, че много те харесвам. И точно това ме кара да страня от теб, ако искаш да знаеш. Но не мога да те оставя да си мислиш лоши неща за мен.

— Аз да мисля лоши неща за теб? — рече тя.

Беше неин ред да се усмихне.

— Не съм мислила за нищо друго освен за теб, но нито една от тези мисли не беше лоша.

Мери остана толкова шокирана от собствената си дързост, че се изкушаваше да вдигне ръка към устата си, за да попречи на изненадания си смях да се излее оттам.

Но той я изпревари — и неговият смях беше като водата, която се плъзгаше по камъните в потока, бърз, свободен и чист. Искаше ѝ се да се потопи в този смях и да плува, да се къпе и да се смее, да го изпие и да се пречисти с него.

— Е, това е истинско облекчение — рече той.

Но в действителност тя беше онази, която си отдъхна — и главата ѝ едва не се завъртя от това усещане.

То я порази. Колко лесно дойде отговорът, че именно той — Чарлс Стентън, който беше заемал толкова голяма част от мислите ѝ, още преди да си даде сметка за това — беше човекът за нея. Мъжът на живота ѝ. В този миг тя го осъзна, внезапно и окончателно, все едно беше писано — все едно целият ѝ живот я беше водил към този момент, от самото начало: тя, Мери Грейвс — сериозната, неизменно практична, винаги търпелива Мери Грейвс — беше лудо, безумно, щастливо влюбена в Чарлс Стентън.

И точно защото беше толкова сигурна, тя чувстваше, че истината трябва да излезе наяве. Трябваше да му каже. Скоро. Много скоро. Но не сега. Все още не.

Все пак, откакто се бяха запознали, двамата бяха прекарали почти толкова време разделени един от друг, колкото и заедно. Щеше да изчака поне до момента, в който второто надделееше над първото, преди да даде израз на всичките си чувства. Струваше ѝ се, че така трябва — а тя искаше да направи всичко както трябва, повече от всякога.

Докато вървяха край потока, без да бързат, а слънцето на късния следобед галеше раменете им, тя се зае да му разкаже за всичко, което се беше случило в кервана, откакто беше заминал — за смъртта на Снайдър и за прокуждането на Рийд. Това беше тежък удар за Стентън — той бе започнал да се доверява на Рийд и си признаваше, че се бои от непостоянството на тълпата.

Тя му разказа и за другите: за възрастния белгиец Хардкуп, който се беше разболял и го бяха изоставили, а след това Джейкъб Уолфингър бе тръгнал обратно, за да го вземе, и сам той не се беше върнал. Разказа му как тихият плач на Дорис Уолфингър продължи много нощи след това, все едно бе разбрала постепенно, на вълни, че съпругът ѝ никога няма да се върне.

— Не знам какво да мисля за всичко, което се случи с нас — рече искрено Мери.

Чувстваше се още по-объркана отпреди, защото цялото тегло на изминалите събития отведнъж се беше струпало обратно върху нея.

— Вече не знам кой е добър и кой е лош. В Спрингфийлд ми се струваше толкова лесно да разбера. Но нито един от онези добри хора не си мръдна пръста, за да помогне на горкия мистър Хардкуп, когато Луис Кесибърг го изгони… И никой не се върна да потърси мистър Уолфингър, когато изчезна. Все едно всеки мисли само за себе си… Всички казват, че Тамсен е лъжкиня, с нейните приказки за хора в сенките на онази падина. Дори онези, които някога ѝ вярваха, сякаш вече я презират, но аз я видях веднага след като я доведоха от мястото на пожара. И не знам защо би си измислила такава история.

Стентън поклати глава.

— Тамсен обича да привлича вниманието, но не и по този начин. Права си, Мери. Това е много странно.

— А после се случи и онова с мистър Рийд — продължи тя, за да сложи край на темата за Тамсен и нейните смущаващи приказки. — Рийд не изглеждаше способен да убие хладнокръвно човек, но…

— Отново имаш право. Това изобщо не ми звучи като човека, когото познавах.

Гласът на Стентън беше суров и дистанциран, когато го каза.

— Просто няма смисъл, няма никакъв смисъл — рече тя и отправи поглед към хоризонта, който потрепваше в маранята. — Точно затова се радвам, че се върна, мистър Стентън. — Тя се изчерви, преди да продължи: — В твоите думи сякаш винаги има смисъл. С теб… с теб се чувствам по-сигурна.

В този момент той сякаш се отдръпна — беше едва доловимо, но тя усети, че между тях отново се бе отворила мъничка празнина. Той пристъпи по-близо до реката, така че лактите им да не се докосват, и през нея пробяга студена тръпка, която нямаше нищо общо с промяната на времето.

— Не знам защо ми даваш доверието си — отново и отново, Мери. Аз го искам, разбира се, но трябва да знаеш, че не го заслужавам.

Той беше спрял и мълчаливо се взираше в течението на реката.

— Каквото и да си сторил, каквото и да се е случило в миналото ти, не може да е толкова страшно, колкото си въобразяваш — отвърна тя и леко го докосна по ръката. — Грехът се е изкупил сам — аз го виждам в теб, в този начин, по който го носиш. Трябва да си простиш.

Тя изрече тези думи, защото вярваше в истинността им — Библията учи човек да прощава на другите, така че Господ да въздаде прошка на всички.

За миг си помисли, че той ще се разплаче, но от гърдите му се изтръгна единствено тежка въздишка и разроши косата си с ръка.

— Аз никога няма да мога да си простя — така все едно ще я оставя да умре отново. И никога не успявам да я спася — отново и отново, в сънищата си. Всяка нощ я гледам как се дави.

Дъхът на Мери се спря в гърлото ѝ. Знаеше, че говори за онова момиче, което беше обичал — и което беше изоставил, докато е носила детето му в утробата си.

— Аз възнамерявах да се оженя за нея, нали разбираш — рече той. — И точно на този ден бях дошъл, за да ѝ го кажа.

Мери гледаше как кокалчетата на ръцете му побеляха, когато стисна ръце в юмруци и отново ги отпусна. Сетне той се извърна към нея, все едно очакваше да му възрази.

— Значи вината не е била твоя — отвърна Мери.

Но виждаше, че тези думи не достигат до него. Бащата на Мери ѝ беше казал, че горкото момиче е сложило край на живота си, защото Стентън я изоставил. Но тя бе сигурна, че е имало съвсем друга причина. Мъжът — младежът — който беше описал нейният баща, изобщо не приличаше на Стентън. Вече ѝ се струваше абсурдно, че се е съмнявала в него дори за миг.

Сянката на един самотен облак, високо над главите им, се изтърколи по пейзажа пред тях. Беше знак — като Божията ръка, която докосва долината.

Двамата продължиха да крачат бавно още няколко минути, заслушани в тихия ромон на потока и шумовете, които долитаха от далечния лагер. Той стисна ръката ѝ и това усещане ѝ хареса — усещането за силата в пръстите му. Сила, на която можеше да разчита.

— Измъчва ме и нещо друго освен нейната загуба и ужасния начин, по който загина тя, Мери.

Тя очакваше да продължи.

— Когато се случи всичко това, аз нямах никакви пари и нямах друго място, на което да отида. Репутацията ми беше съсипана, не можех да си намеря никаква работа и бях отхвърлен от собственото си семейство, трябва да го разбереш. И въпреки всичко, не е извинение за…

Гласът му заглъхна и той присви очи срещу залязващото слънце. Мери беше забелязала, че небесното светило залязваше все по-рано всяка вечер, и потрепери при мисълта за есента, която се спускаше, и за малкото време, което им беше останало.

— Не е извинение за?… — подкани го тя.

Изпитваше едновременно страх от мисълта какво ще чуе и нужда да го узнае, да го разбере, да го опознае. Освен това чувстваше, че и Стентън трябва да разбере нея.

— За това, че приех помощ от него.

— От него?

Стентън въздъхна.

— Бащата на Лидия ми даде парите, с които започнах живота си. Той ми плати, за да се махна, нали разбираш? Да замина, така че да се забрави за целия този трагичен инцидент. Парите ми стигнаха чак до Вирджиния. А когато вече не можех да си намеря място в адвокатската кантора, заминах да воювам в Тексас. Но сетне открих, че все така нямам нищо, към което да се върна, и никакво място, откъдето да започна. С онова, което ми беше останало от неговото… подаяние — рече той и думата сякаш го задави, но той се насили да продължи, — успях да си отворя магазин в Спрингфийлд. Мислех си, че след като най-сетне съм похарчил и последните пари от Нокс, миналото ще остане зад гърба ми. Но не беше така. Самият Нокс се беше озовал в затруднено положение и ме потърси, за да му върна дълга. Беше много настоятелен и аз… ами аз просто не можех да му откажа, Мери.

Тя изпита ледена тръпка; върху нея се спускаше мрак, така че ѝ се прииска да го помоли да спре дотук. Нямаше нужда да чува повече. Знаеше, че хората са способни да сторят отчаяни неща за пари. Нейното собствено семейство със сигурност беше опитало всичко, за да промени положението си. Мери винаги бе носила отговорността да се грижи за тях и макар че ненавиждаше това положение, тя го разбираше напълно.

— Не искаш ли да знаеш защо не можех да му откажа, Мери? — попита я той, тихо и задавено.

— Защото си се чувствал виновен. Всеки би се чувствал така на твое място.

Над главите им се обади птица. Не можеше да я разпознае в сребристия сумрак.

— Но аз наистина бях виновен. Не разбираш ли? Не за самоубийството на Лидия, а за други неща. Нокс знаеше… беше разбрал за връзките, които бях имал междувременно.

„Връзки.“ Мери усети горещината, която пропълзя по лицето ѝ. Тя измъкна ръката си от неговата. Значи бащата на Лидия, казано с една дума, бе изнудвал Стентън.

А това означаваше, че каквито и да са били неговите простъпки, те са били безразсъдни — и многобройни.

Стентън въздъхна, преди да продължи:

— Знаех, че Донър е стар приятел и съдружник в бизнеса на Нокс. В действителност най-вероятно е бил един от основните му доносници. Но когато чух, че семейство Донър се канят да потеглят на запад, продадох всичко, за да се присъединя към тях. Джордж Донър ми беше омразен, но не толкова, колкото Нокс. А имах нужда от някакъв начин да се измъкна оттам.

Той отново разроши косата си с ръка.

— Но вече знам по-добре, Мери. Вече виждам, че човек никога не може да се измъкне от миналото си.

Мери рязко си пое дъх. Не знаеше какво да му каже, какво беше в състояние да облекчи тази болка — скръбта и срама, които бе носил у себе си толкова много години. Мислеше си, че е разбрала какво го измъчва, но сега започваше да разбира как тайните от миналото на Чарлс Стентън бяха натрупани една върху друга, изпълваха го целия, и продължаваха да се разгръщат напред, в бъдещето му.

Той вдигна очи към нея: бяха изпълнени с тъга, но дали не забелязваше в тях и една искрица надежда?

— Точно затова се опитвах да те отбягвам, Мери. Правех го за твое добро. Аз не заслужавам доверието ти. Ти заслужаваш по-добър човек от мен.

Може би имаше право. Може би не биваше да му се доверява. Може би в крайна сметка не заслужаваше помощта ѝ. Но нима всеки човек нямаше право на втори шанс?

— Как мога да ти помогна, Чарлс? — попита го тихо тя.

Не намери сили да го погледне в очите, но усети по езика си дързостта да произнесе малкото му име.

Гласът му сякаш я смаза, когато отговори:

— Не можеш. Не разбираш ли, Мери? Сърцето ми намери смъртта си много отдавна, в онази замръзнала река. От мен не е останало нищо, което да спасиш.

Но Мери не беше готова да се предаде толкова лесно на подобни слова, родени от меланхолията. Тя отново протегна ръка към неговата и макар че той не искаше да я погледне, целуна кокалчетата на ръката му.

— Не вярвам в това — рече тя.

И тези думи бяха обещание.

Беше си мислила, че иска да обича Стентън, а не да го спаси — но сега разбираше, че може би това беше едно и също.

И въпреки всичко, докато се отдалечаваше от него, тя си спомни, че имаше и още един човек, който никога нямаше да бъде спасен. Затова, по-късно същата вечер, Мери отправи към небето кратка и безмълвна молитва за Лидия — за горката красавица, която бе останала замръзнала навеки, и за нероденото дете в нея, което никога нямаше да се появи на бял свят.

Двайсет и осма глава

Жегата от началото на есента най-сетне се беше прекършила и от север повяха свежи ветрове, които издухаха праха от завивките и покривалата на фургоните и вдъхнаха нов живот на експедицията. Стентън ги беше намерил и провизиите бяха разпределени. Тамсен трябваше да се почувства малко по-добре. В последно време другите рядко срещаха погледа ѝ, а в очите им се четеше някакъв огън и погнуса, но тя беше способна да изтърпи това. Нямаше нищо против да я изолират или да я мразят, стига да беше с децата си.

Мъчителните кошмари, изпълнени с хора с корава, напукана, нечовешка кожа, които изгарят живи — и за милия Халоран, преобразен в нещо грозно и страховито, което се опитва да я сграбчи в глада си — трябваше да утихнат. Но не стана така. Не знаеше на какво да вярва: дали заплахата, на която беше станала свидетел — онези пълзящи, танцуващи сенки — наистина съществуваха, или бяха налудничавата фантазия на ум, отровен от ужасна тайна, почти толкова чудовищна, колкото създанията, които ѝ се беше сторило, че вижда?

Определено нямаше как да се довери на Елита, която продължаваше да дърдори за гласовете на мъртвите на всички, нито на по-малките момичета, за да подкрепят нейните твърдения. А и те също не знаеха какво са видели — за тях всичко беше неясен облак от движение и паника, който избухна в огън и дим.

Във въздуха вече се усещаше радостна тръпка, но това я тревожеше — напомняше ѝ за лекомислието на комарджия, останал с една-единствена монета. Тамсен знаеше, че надеждата е опасно нещо — особено когато попадне в отчаяни ръце.

Планините Сиера Невада, вече разтворили прегръдки за първите изкушения на зимата, все така се извисяваха пред тях, обгърнати във вечнозелено и дълбоки виолетови оттенъци, увенчани с бяло. Тя се изумяваше от факта, че всички останали сякаш забравяха за очевидното: планините, както повечето красиви неща, бяха смъртоносни.

Тази вечер се напрягаше да чуе всеки случаен шум. Неспокойно се въртеше под сватбената си завивка, легнала на твърдата земя, и в напрегнатия си полусън чу гласове, които се надвикваха някъде близо до палатката. Тя разтърси Джордж за рамото — как успяваше да спи толкова дълбоко този човек? — и протегна ръка за дрехата си. Когато излезе, Джордж сънливо я следваше по петите.

Изненада се, когато видя Чарли Бъргър — наемния водач, когото бяха сложили на пост пред палатката — да се бори на земята с Уилям Пайк, един от зетьовете на Лавина Мърфи. В началото Тамсен се притесняваше да пътува заедно с мормони, защото беше чела във вестниците за безмилостната борба за власт върху няколко градчета в Мисури и дори в Науву, Илинойс — не толкова далеч от Спрингфийлд. Но челядта на Мърфи беше дружелюбна и вежлива, и никой от тях не се беше опитал да проповядва вярата им сред останалите. Уилям Пайк — параходният инженер, женен за една от дъщерите на Лавина — беше един от последните хора, които Тамсен би заподозряла в кражба. Но как иначе да си обясни това, че го бяха задържали пред палатката им посред нощ? Дали не беше заради провизиите? Всички бяха обзети от параноя за дажбите си.

Но в мига, в който видя Тамсен, Пайк се изтръгна от хватката на Бъргър и се нахвърли върху нея. Бъргър едва успя да го улови отново, а по бузата на Тамсен пръсна малко от топлата слюнка на Пайк.

— Къде е? — изкрещя срещу нея той. — Какво си направила с него?

Ако Тамсен не го познаваше, щеше да реши, че Пайк е пиян. Косата му беше разрошена, а лицето му — почервеняло и мокро от сълзи. В цялата тази случка нямаше никакъв смисъл. Вече си даваше сметка, че хората от семейство Мърфи и семейство Пайк нямаха нужда да крадат храна; като се има предвид положението на всички останали, те все още разполагаха със сравнително сносни запаси. Освен това мъжът ѝ крещеше така, все едно тя бе взела нещо от него.

— Какви ги говори, за бога? — попита Джордж, като разтъркваше очите си с юмруци, за да се разсъни.

Джейкъб, братът на Джордж, както и Бетси, жената на Джейкъб, се бяха показали от палатката си, а Бетси се беше извърнала, за да прошепне на някое от децата им да се връща в леглото.

Пайк се извъртя в ръцете на Бъргър и отново се опита да стигне до Тамсен, като ровеше с крака в пясъка, за да се отскубне.

— Знам, че си го омагьосала, за да се отървеш от него, точно както направи с другите!

— О, не — промърмори Джейкъб. — Пак тези глупости.

— Господ ни наказва за това, че сме те подслонили сред нас!

Пайк се блъсна с цялата си тежест в Бъргър и успя да освободи дясната си ръка, за да я протегне към джоба си.

— Магьосница жена да не оставяш, така пише в Библията!

Той измъкна малкия си пистолет с къса цев и го насочи срещу Тамсен.

В следващия момент тя вече се беше стоварила на земята, а устата ѝ беше пълна с пръст. „Сигурно съм простреляна“, помисли си тя, макар и да не изпитваше болка. Съпругът ѝ беше застанал над нея. Тя бавно осъзна какво се е случило: Джордж я бе блъснал на безопасно място, за да се изправи срещу Пайк, невъоръжен и по долна риза. Тялото ѝ потрепери, за да я предупреди какво става. Беше нападната. Мъжът ѝ се беше изправил да я защити, без да се поколебае. От обичайното му самохвалство не беше останала и следа.

Това не беше първото нападение срещу Тамсен, разбира се, но досега винаги го правеха единствено с думи. Само с подозрителни погледи, високомерие и злобен шепот. За пръв път се случваше да стигнат толкова далеч, и тя беше разтърсена от това преживяване.

Пайк продължаваше да държи пистолета си, но явно още не беше стрелял, а примигваше объркано при вида на този нов развой на събитията. Но преди някой да каже още нещо, отекна изстрел: Чарли Бъргър беше прострелял Уилям Пайк в гърба.

По лицето на Пайк се изписа пълно изумление и той падна на колене. На бялата му риза изби червено петно, отпред на гърдите, откъдето беше излязъл куршумът.

Тамсен ахна, като се опитваше да се изправи. Момичетата вече се бяха събудили и плачеха.

— Не излизайте! — изкрещя тя, когато видя лицата на някои от тях да надничат от палатката.

— Какво, по дяволите…? — изрева в същото време Джейкъб.

Двамата с Донър се втурнаха към Пайк и го положиха да легне по гръб. Очите на младия мъж бяха изцъклени и се взираха в нощното небе, без да го виждат.

Тамсен видя другите да бързат към тях, след като бяха чули изстрела. След миг на това място щеше да се събере тълпа, щяха да се разнесат гневни викове и да завалят нови обвинения. В това време Уилям Пайк трескаво се опитваше да достигне джоба на панталоните си с дясната си ръка. Какво търсеше толкова отчаяно — още един пистолет? Дали не искаше да я убие, дори това да му струва последният дъх?

Тамсен, застинала, проследи как той бръкна в джоба си — и извади оттам броеница. Беше от дървени мъниста на връв — толкова често използвана, че боята по мънистата се беше изтрила. Значи дълбоко в сърцето си бе останал католик, дори след като бе станал част от семейството на Лавина, в което стриктно се изповядваше мормонската вяра. Той въздъхна с облекчение, когато Тамсен сложи броеницата в ръката му и му помогна да я обгърне с пръсти.

— Надявам се, че Лавина ще ми прости — изпъшка той, като вдигна броеницата към сърцето си.

После застина и не помръдна повече.

Тамсен се отпусна назад, премаляла. Какво го беше накарало да я нападне? Пайк изглеждаше като последният човек от тази експедиция, готов да застреля някого в съня му. Тя избърса слюнката от бузата си и вдигна очи към тълпата, сред която стоеше Мери Грейвс и с изумление се взираше в нея.

Хариет Пайк, съпругата на Уилям, си проби път между зяпачите част от секундата преди майка си, Лавина. И двете жени паднаха на колене до убития, а Хариет го сграбчи за ризата и се зае да го разтърсва, все едно това можеше да го върне към живота.

— Уилям! Какво направи? — изкрещя тя с болезнено прегракнал глас, все едно беше пила луга.

Лавина прегърна Хариет, за да я успокои, но тя продължаваше да се тресе цялата.

— Момчето им е изчезнало — обърна се Лавина към Джордж.

Продължаваше да притиска Хариет за ръцете, а тя виеше толкова силно, че гласът на майка ѝ почти не се чуваше.

— Уилям се събуди посред нощ и видя, че го няма. Науми си, че твоята жена е виновна за това.

Тя хвърли поглед към Тамсен, преди да продължи:

— Ние го умолявахме да се опомни, но той не искаше да ни чуе. Когато излезе, ние си помислихме, че отива да търси момчето. Нямахме представа, че ще дойде тук.

— Изчезнало е дете… — повтори Джордж, сякаш се пробуждаше от някакъв унес.

— Хенри, моят внук. Само на една годинка — отвърна Лавина, като с мъка сдържаше сълзите си.

— Намерих това — обади се Хариет.

Тя извади нещо от джоба си и го вдигна в отворената си длан, така че всички да го видят. Тамсен веднага го разпозна: беше един от талисманите, които бе дала на децата си, за да ги носят за защита. Талисман за късмет. Струваше ѝ се абсурдно, че подобна примитивна и безвредна дрънкулка може да предизвика такъв страх и подозрение. Освен това амулетът не доказваше вината ѝ; като нищо можеше да е изпаднал от джоба на някоя от дъщерите ѝ, но Тамсен не посмя да го каже, защото по този начин можеше да прехвърли вината върху тях.

— Отричаш ли, че това е твое? — настоя Хариет, като протегна талисмана срещу Тамсен.

Тамсен запази мълчание. Щеше да бъде също толкова опасно да отговори.

Но за нейна изненада, Мери Грейвс си проби път през събралата се тълпа, а по лицето ѝ се четеше негодувание.

— Това е абсурдно! — заяви тя. — Как е възможно подобна играчка да представлява доказателство, че мисис Донър има нещо общо с изчезването на вашето дете? Всеки може да го е оставил там. Например някой, който не я обича.

Тамсен забеляза как Пеги Брийн и Елеанор Еди се свиха, когато усетиха обвинението в думите на Мери Грейвс.

— Млъкни вече — нареди Франклин Грейвс, като се появи изведнъж до дъщеря си и грубо я разтърси, за да я накара да замълчи.

Но Чарлс Стентън — висок, силен и решителен — протегна ръка към Мери, за да я подкрепи. Когато го видя, Тамсен почувства болезнен копнеж в гърдите си. Очевидно вече беше запленен от Мери. Тя го беше изгубила напълно заради това момиче, и макар че сама се беше отказала от него, все пак я болеше.

— С цялото ми уважение, мистър Грейвс — рече Стентън, — не бива да говориш така на дъщеря си. В това, което казва, има здрав разум — повече, отколкото съм чул от когото и да било от вас тази вечер.

Франклин Грейвс го изгледа втренчено, а в очите му се четеше истинска ненавист.

— Как смееш да ми говориш по този начин? Би трябвало да те…

Но преди пререканието между двамата да достигне нови висоти, Джордж прекъсна Грейвс, като застана пред Тамсен и я защити с едрото си тяло.

— Чуйте ме, всички… Не си права, мисис Пайк. Жена ми беше заедно с мен в палатката ни през цялата вечер, уверявам те в това. И няма как да е оставила този предмет във вашия лагер. Кълна се. Но сега трябва да се съсредоточим върху задачата да открием момчето.

— Не и ти — отвърна Франклин Грейвс. — Ти няма да правиш нищо подобно. Вече се отървахме от Рийд, когато властта му замая главата, а сега изглежда, че ти си следващият. Няма да търпим убийци сред нас, независимо по каква причина.

Джордж се изду като пуяк. Тамсен го беше виждала такъв и друг път, когато се канеше да смъмри някой прислужник или да скастри глупавия проповедник в Спрингфийлд.

— Това са пълни глупости! — прогърмя той.

Гласът му проехтя над главите им, като звучеше по-уверен от всякога през последните няколко месеца.

— Няма да се хабя да защитавам Тамсен — вече съм го правил в толкова много други случаи. Колкото до Уилям Пайк…

Джордж замълча, застанал над тялото на мъжа, до което продължаваше да ридае жена му. Тежко преглътна и огледа лицата на хората от събралата се тълпа.

— Пайк беше добър човек. Но го е направил от страх. Ето това се случва, когато се поддадем на страховете си. Разкайвам се, но никога няма да съжалявам за това, че съм защитил жена си.

Чарлс Стентън пристъпи напред.

— Изчезнало е дете — рече той. — Не бива да продължаваме да си крещим и да се обвиняваме, докато не го открием.

Но сякаш в отговор на думите му, всички заговориха отведнъж: Пеги Брийн се разсъска, Патрик Брийн се втурна да защитава жена си, Джейкъб Донър застана между семейство Брийн и брат си, а Хариет Пайк продължаваше да вие над проснатото тяло на мъжа си. Накрая гласът на Франклин Грейвс отново се извиси над всеобщата какофония. Той размаха пръст срещу Донър:

— Стига толкова! Вярвам, че говоря от името на всички, когато казвам, че повече няма да се занимавам с Донър… с цялото ви семейство, с цялото ви богатство и арогантност, а сега и с това! Вие продължавате да си мислите, че сте нещо повече от всички останали — и сега още един човек е мъртъв! Питам ви, кой ще бъде следващият?

Тълпата беше притихнала, заслушана в думите на Грейвс, и по тялото на Тамсен пробяга тревожна тръпка.

— Дотегна ми! От този момент нататък ще стоите настрана, ако не искате да пострадате!

Той рязко замахна с ръка във въздуха, все едно искаше да прекъсне всички връзки с тях.

За миг Джордж Донър изглеждаше поразен от ужас, а лицето му пребледня до бяло, когато си даде сметка какво означаваше това — нещо, което Тамсен вече беше осъзнала. Семейство Донър щяха да се превърнат в парии за всички останали от кервана — щяха да ги оставят да се грижат сами за себе си, точно както бяха направили с Рийд — и всичко това бе по вина на Тамсен. Но той бързо се окопити и прегърна жена си с ръка, за да я защити.

— Щом казваш, нека бъде така — рече той и обърна гръб на тълпата.

„Не го правете — това е смъртна присъда.“ Думите отекнаха в главата на Тамсен, но тя не знаеше със сигурност за кого са предназначени — за онези мъже, които се канеха да потеглят в тъмното, за да търсят изчезналото дете, или за хората от собственото ѝ семейство.

Защото, ако онези създания, които я бяха обградили в падината, бяха истински, и ако все още ги дебнеха някъде там, щяха да са притаени като вълци в очакване те да сторят точно това: да се разделят на все по-малки и по-малки групи, така че да станат още по-беззащитни. Тя и семейството ѝ не бяха в безопасност сред тази ненавистна тълпа, но нямаше да бъдат в безопасност и без тях.

И въпреки това тя си замълча. Защото може би се заблуждаваше. Защото дори да имаше право, никой нямаше да ѝ повярва: на вещицата, която говори за фантасмагорични заблуди. Мислите ѝ звучаха абсурдно дори на нея самата, кошмарно необясними, като някаква лъжа, предназначена единствено да сплашва и да манипулира. И какво наказание щяха да ѝ определят тогава?

И тъй, когато керванът продължи напред, семейство Донър започнаха да удължават разстоянието между своите и другите фургони, както бяха обещали. Ако не друго, поне беше истинско облекчение да се отдалечат от семейство Мърфи и от непоносимата скръб на Хариет Пайк. След няколко дни празнината вече се беше увеличила достатъчно, за да не виждат никакъв знак от останалата част от кервана, освен следите от колелата в пръстта.

Тамсен се опитваше да не позволява на притесненията си да я погълнат. След пустошта на Големия басейн пътуването през планинските ливади трябваше да е истинска благословия, дори в състава на по-малката им група. Отвсякъде ги обграждаха признаци на живот; покрай лъкатушещия поток в изобилие растяха елши и борови дървета. Имаше и достатъчно трева за храна на воловете. Но въпреки цялата красота и спокойствие на природата, Тамсен не можеше да се отърси от тревогата, която се беше загнездила в гърдите ѝ. Ослушваше се с всички сили, за да чуе пукот на съчка в храстите, взираше се сред дърветата в търсене на признак за някакво движение и се измъчваше от нарастващо убеждение, че онези създания, които беше видяла в пустинята, наистина бяха наоколо и ги наблюдаваха.

Семейство Донър бяха сами, разбира се — движеха се по протежението на един поток, който бяха започнали да наричат рекичката с елшите заради дърветата, които растяха покрай бреговете му — когато оста на един от фургоните им се строши. Към този момент останалата част от кервана не беше нищо повече от едва видима нишка от прах на хоризонта, на няколко мили напред по пътя.

— По дяволите — изруга Джордж Донър под носа си.

Беше легнал по гръб на земята и се взираше нагоре, към шасито на фургона.

— Това е прекалено трудно, за да се справим само двамата — рече брат му Джейкъб, като приклекна на земята до Джордж.

— Глупости — отвърна Джордж. — Двамата с теб ще се справим — с помощта на Бъргър, разбира се.

Тамсен погледна първо своя съпруг, а сетне и брат му. Това беше чиста проба инат от страна на Джордж. Просто нямаше начин сам да оправи оста на фургона. Преди седмица беше възникнал някакъв проблем със спирачката — по някаква тайнствена причина накладките продължаваха да притискат задните колела дори когато лостът беше вдигнат — и Джордж се оказа толкова безпомощен да го разреши, че се наложи да повика Уилям Еди да го оправи вместо него.

Тамсен знаеше какво умее мъжът ѝ, както и какво не умее.

— Джордж — рече му тихо тя. — Моментът не е подходящ за горделивост.

Но не беше сигурна защо го е казала. Той я беше защитил. И точно по тази причина се бяха оказали отделени от всички останали.

— Можем да изпратим двама от наемните работници, за да повикат помощ — предложи Джейкъб, като вдигна очи към притъмняващото небе. — Останалите и без това ще трябва да спрат по някое време, за да пренощуват.

Тамсен знаеше, че все още е твърде рано, за да се стъмни толкова; небето предвещаваше буря. Имаше чувството, че ще завали сняг, макар и да беше едва краят на октомври. Паниката отново се загнезди дълбоко в стомаха ѝ — като заспала змия.

— Нямаме… — изръмжа Джордж, като се опитваше да оправи нещо, което Тамсен не виждаше под фургона, — … нужда… от тях.

Джейкъб въздъхна и се обърна към Чарли Бъргър, който беше останал с тях.

— Нека поне да изпратим някого да повика Еди — рече тихо той. — След цялата щедрост, която проявихме към семейството му, този човек ни го дължи. Струва ми се, че ще се наложи да сменим тази ос, а той най-добре ще знае как да го направи.

И тъй, против волята на Джордж, все пак изпратиха Чарли Бъргър и Самюъл Шумейкър да отидат пеша — защото не им бяха останали ездитни коне — за да открият Еди и да му припомнят за щедростта, която беше проявило семейство Донър към него. Да паднат на колене, ако е необходимо. Тамсен едва не изрази на глас възраженията си срещу този план, по-сигурна от всякога, че сенчестите създания дебнеха в гората и това не беше нищо повече от поредната покана към тях да ги нападнат. Но тъй като разбираше нуждата да го направят, тя отново си замълча, като задържа предупрежденията в себе си, все едно преглъщаше пушек. Все пак изпращаха двама мъже, и двамата щяха да бъдат въоръжени. Би трябвало да няма опасност за тях. Би трябвало.

Хрумна ѝ налудничавата мисъл, че може би ще доведат и Стентън обратно със себе си. Дори след цялата омраза между тях — самата тя със сигурност много отдавна се беше откъснала от копнежа и желанието, които изпитваше към него в първите седмици от пътуването — продължаваше да усеща нещо. Въпреки онзи начин, по който я беше смъмрил, едва ли не с ревност, след като Кесибърг го беше нападнал с нейния револвер. Казано с две думи, Стентън просто бе човек, на когото можеше да се разчита — въпреки или може би точно поради факта, че никой не разчиташе на него.

Междувременно по-големите синове на Джейкъб се заеха да разтоварят повредения фургон.

Докато работеха, Тамсен заведе по-малките деца отстрани на поляната. Фургоните бяха спрели на мочурливо място, но отвъд горичка от недорасли борчета се простираше истинска планинска ливада. Тамсен изпрати момичетата да събират горски цветя за нейните лекове. Докато ги надзираваше, тя хвърли поглед към увенчаната със сняг планинска верига на хоризонта, която се издигаше по-висока от всякога. Тук беше красиво — не беше лошо място, на което да останат за известно време — но тя си помисли за Джеймс Рийд. Ако беше с тях, той щеше да настоява да продължават към Калифорния, и щеше да има право. Зимата всеки ден можеше да затвори планинските проходи.

Тя отново вдигна очи към мрака, който се събираше в небето. Дори в този момент вече бяха подвластни на капризите му.

Чу как мъжът ѝ се провикна от болка, а след неговия глас се надигнаха и други, обзети от паника. Втурна се обратно към фургоните, като извика на децата да я последват. Откри Джордж на колене до фургона, лицето му беше побеляло от болка и лъснало от пот, а ръката му бе потънала зад едно от колелата. Бъргър и Шумейкър, двамата водачи на воловете, все още не се бяха върнали с Еди. Останалите от мъжете бяха подпъхнали един дълъг клон под шасито на фургона и се бяха облегнали с цялата си тежест в другия му край.

— Дръж се, Джордж — рече Джейкъб и се обърна към другите. — Едно, две, три… точно така, отпуснете се с цялата си тежест.

Лостът се измъкна от мястото си веднъж, сетне още веднъж, сред всеобщи ругатни и стонове, но накрая успя да захапе както трябва и да повдигне фургона достатъчно, така че Джордж да се освободи и да падне по гръб в калта.

Вдигна дясната си ръка, като я стискаше за китката с лявата, за да я задържи. Тамсен едва не припадна, като я видя; все едно си беше сложил окървавена ръкавица, толкова смазана беше ръката му. Беше като лопата от премазана, смачкана плът, обляна в кръв. Мъжът ѝ беше подбелил очи и почти изгубил съзнание.

Тамсен падна на колене до него.

— Донесете ми чиста вода! Кажете на Бетси да сложи вода на огъня, за да кипне!

Тя се обърна към единия от водачите:

— Милт, отведи децата, те не бива да виждат това. И накарай Елита да ми донесе чантата с лековете, а Лиан да накъса чисти превръзки.

Работата по него ѝ отне почти цял час. За щастие, беше изгубил съзнание, така че не усещаше допълнителна болка. Почисти разкъсаната плът с вода, а сетне с последния им останал алкохол. Най-трудното беше да я превърже така, че да зарасне както трябва. Не искаше да остане инвалид. Джейкъб през цялото време кръстосваше зад нея, докато останалите наемни работници се отдалечиха, стреснати от гледката.

— Опитахме се да повдигнем шасито на фургона с онзи прът, и той се измъкна — обясни Джейкъб, когато Тамсен се опита да разбере защо пръстите на мъжа ѝ са смачкани така.

Вече приключваше, когато от небето паднаха първите тежки влажни капки. Не бяха съвсем дъжд, но все още не бяха и сняг.

— По-добре да опънем палатките — обърна се Тамсен към своя девер. — Тази вечер няма да можем да продължим.

Питаше се, макар и не на глас, докъде бяха стигнали останалите.

Спънаха последните им останали волове, за да пасат през нощта, и опънаха палатките под едно огромно старо дърво с широко разперени клони, които образуваха естествен заслон. Постараха се да настанят Джордж колкото може по-удобно, като подпряха ръката му с няколко възглавници.

— Когато се свести, ще му трябва от твоя лауданум — отбеляза Джейкъб.

Небето съвсем притъмня, а Бъргър и Шумейкър все още не се бяха върнали. Тамсен се опита да прогони най-черните мисли от ума си. Те бяха въоръжени, а не се бяха чули никакви изстрели. Ако се бяха изправили срещу някаква опасност, несъмнено поне щяха да направят опит да се защитят.

— Колко далеч оттук може да са останалите фургони? — промърмори Бетси, като кършеше ръце от притеснение.

— Сигурно не са искали да се измокрят на връщане — успокои я Джейкъб.

И наистина, снегът беше започнал да се трупа на влажна киша. Час по-късно посоката на вятъра се промени, той повя студен и сух, и снегът заваля по-лек и пухкав. Тамсен установи, че така ще натрупа.

Наемните работници легнаха да спят от едната страна на дървото, струпани заедно в палатката си. Тамсен убеди Бетси и Джейкъб да се откажат от отделната си палатка и всички членове на двете семейства да се съберат в една.

— Сигурна ли си? — попита я Бетси, докато се опитваше да намери място на всички деца, за да легнат.

— Така ще бъде по-лесно да се топлим — отвърна Тамсен, но това не беше истинската причина.

„Колкото повече, толкова по-безопасно“, мислеше си тя.

Около тях бе надвиснала тишина. Когато потеглиха, керванът наброяваше над деветдесет души. Дори след всички загинали, изгубени и заминали, продължаваше да прилича на подвижно село. Но сега, когато оглеждаше оскъдната им група от не повече от двайсет души, тя усещаше точно колко са нищожни, изправени срещу планините, зимата и нощта. Тишината бе потискаща — не се чуваше дори нечие хъркане. Единственото, което долиташе до слуха ѝ, бе тихото съскане на снега, който се сипеше навън и от време на време се свличаше по промазания памучен плат на палатката над главата ѝ.

Двайсет и девета глава

Едуин Брайънт живееше с индианците от племето уашоу вече почти от цял месец. Голямото племе бе разпръснато по цялата територия на планините и отвъд тях, но го доведоха в едно малко, добре устроено селище, което се състоеше от две дузини колиби със стени от дървесна кора, разпръснати по червената пръст на една просека. Над някои от тях се виеха лениви панделки от дим — бяха запалили огньове, за да прогонят сутрешния хлад. Над цялото селище беше надвиснало ниско сиво небе.

Брайънт се чувстваше по-добре, но без кон или храна нямаше почти никакъв шанс да оцелее сам и не се съмняваше, че индианците си дават сметка за това.

Водачът на малката група се казваше Тиели Таба, което — поне доколкото успя да разбере Брайънт — означаваше нещо като „голяма мечка“, защото на младини бе повалил огромна мечка гризли с една-единствена стрела. Тиели Таба позволи на Брайънт да се настани в неговия галаис дунгал, където живееше заедно със семейството му, и споделяше храната си с него. Храната не беше особено изобилна и се състоеше най-вече от ядки, корени и изпечени на огъня диви треви, но му даваха също толкова голяма порция, колкото и на останалите мъже. Тъй като не знаеше кога или как ще си тръгне от това селище, Брайънт се опитваше да не мисли за живота, който бе оставил зад гърба си. Искаше му се да си мисли, че е останал застинал в един миг във времето, а годеницата му, приятелите, Уолтър Гау и Чарлс Стентън до един го очакват да се върне. И един ден той щеше да се завърне при тях и животът щеше да продължи точно такъв, какъвто го бе оставил. Искаше му се да вярва във всичко това, макар и да си даваше сметка, че не беше особено вероятно. Лишен от възможността да пише писма, той се чувстваше останал без котва и смисъл в живота си. Можеше да му се случи всичко и никой нямаше да разбере. Марджи може би щеше да го чака вечно, без да узнае истината…

Всяка вечер, докато седяха край лагерния огън, Брайънт придумваше старейшините да му разказват племенните си предания. Беше трудна задача, защото често бе принуден да ги прекъсва, за да изясни какво са искали да кажат, и в крайна сметка му се налагаше да предполага какъв е бил точният смисъл на думите им. Но един ден в селището се върна ловен отряд, в който се числеше и един младеж на име Танау Могоп — той бе служил като разузнавач в някаква военна част и знаеше малко английски. Радостта на Брайънт нямаше граници.

През първата вечер с Танау Могоп Брайънт го помоли да попита дали племето му не знае нещо повече за лагера на златотърсачите, на който бе попаднал по-рано. Не можеше да спре да мисли за костите и черепите, разпръснати в онази изоставена колиба. Ако някой знаеше тайната за случилото се в онзи злокобен лагер, трябваше да са жителите на това селище, защото явно беше най-близо до него. Тиели Таба продължи да седи замислен, без да каже и дума, но двама от останалите мъже се развълнуваха и едновременно заговориха на Танау Могоп.

Танау Могоп се обърна към Брайънт и му обясни, че онзи лагер, на който се беше натъкнал, наистина е бил на златотърсачи, които са живели в него в продължение на повече от година, докато са търсели злато в реката и в каменистите пещери. Старейшините настояваха, че племето не е имало нищо общо с тях. От време на време минавали наблизо, за да се уверят, че с тях не се е случило нищо лошо. Понякога им оставяли по някоя торба с кедрови ядки или грудки, когато златотърсачите им се стрували изгладнели. Но по онова време все още имало дивеч, най-вече зайци, и индианците не се тревожели, че белите ще умрат от глад. Но сетне един от златотърсачите се заразил от на’ит.

— На’ит? — попита Брайънт. — Какво е това?

Разпозна думата и можеше да се закълне, че е същата, която бе употребил един от другите индианци от племето уашоу, когато го бяха намерили до онази пещера.

— Това е гладът. Зъл дух, който може да прескача от един човек в друг. Много старо предание на нашето племе, макар и рядко да е имало доказателства за това, че е вярно. Но онова, което се е случило с белия човек… със сигурност е бил на’ит. Така казват старейшините.

— Как се случва това? — попита той. — Как… действа този на’ит?

Танау Могоп търпеливо изслуша обяснението на старейшините, преди да отговори.

— Според древните предания на’ит напада човека, за да го изяде, но ние мислим… ние вярваме, че понякога човекът оцелява от нападението, но се заразява със злия дух. И скоро сам се превръща в на’ит, и вече иска да яде човешка плът.

Брайънт си спомни за онова, което беше чел за инките: когато за пръв път се бяха изправили срещу испанските конкистадори, преди повече от триста години, те погрешно бяха взели високите, светлокожи европейци за богове. От друга страна, той винаги беше подозирал, че тази история бе изфабрикувана от испанците. Но дали не беше възможно индианците от племето анауаи, с тяхната почит към на’ит, погрешно да бяха помислили някой белокож непознат, измъчван от зверски глад, за жертва на древен зъл дух? Може би, ако наистина не бяха разполагали с друг контекст, според който да си обяснят отблъскващото поведение на белия човек.

Той прехапа долната си устна. Разбира се, ако наистина ставаше дума за болест, с която се бяха сблъскали, може би съществуваха всякакви възможни други, при които се проявяваха подобни симптоми. Уилям Гау му беше разказвал за работата на британски изследовател на име Томас Адисън, който беше проучвал някаква необичайна форма на анемия. Болните от анемията на Адисън, както я наричаха, понякога — рядко, но все пак доказано — проявяваха желание да консумират кръв. Сурово месо. Вътрешни органи. Със сигурност не беше невъзможно да си представи, че по света съществуват и други заболявания, подобни на това, които все още не бяха проучени или напълно изследвани. Може би този на’ит бе някакъв вариант на болестта на Адисън.

Но това съвпадение — приликата с онзи инцидент в Смитбъроу, при който болният явно беше деградирал до животинско състояние и беше убивал домашни животни със зъби и голи ръце — му изглеждаше свръхестествено.

С други думи, беше точно онова, което бе преследвал Брайънт през цялото време, под една или друга форма.

— Значи според вас един от златотърсачите е избил останалите, след като се е заразил от на’ит? — настоя Брайънт.

Искаше да бъде съвсем наясно какво е разбрал.

— Първо ги е избил… — продължи той, като си спомни за онези кости, които беше намерил, оглозгани от плътта. — … а сетне ги е изял?

Танау Могоп кимна строго и тържествено.

— На’ит никога не са утолени. На’ит искат всичко. Убиват всичко.

— И казвате, че това състояние е заразно? Може да се предаде от човек с тези симптоми на друг човек, който е здрав?

Анемията не беше заразна; може би това беше друг вид заболяване, заразно като бяса. Болест, която пораждаше у заразените отчаяно желание да консумират сурово месо. Човешка плът. И толкова беше изплашила индианците, че бяха започнали да убиват всички, които проявяват тези симптоми.

„На’ит убиват всичко.“

Седнал в галаис дунгал по-късно вечерта, Едуин се взираше в далечината и се питаше дали някога ще може да си тръгне оттук и отново да види приятелите си. Започваше да си мисли, че Марджи беше продукт на фантазията му, прекрасна и неправдоподобна — невидима другарка в живота, която си беше въобразил, за да прикрие факта, че бе самотен стар ерген, на когото е писано да умре сам.

Танау Могоп видя Брайънт и го попита дали иска нещо.

— Трябва да намеря пътя обратно до дома — отвърна Брайънт. — Мислиш ли, че твоето племе може да ми помогне?

Танау Могоп продължи да дялка нещо с ножа си, докато мислеше как да му отговори.

— Ще попитам Тиели Таба — рече накрая той.

Сетне му обясни, че това ще бъде сериозна молба, защото щеше да им се наложи да прекосят територията на племето анауаи, за да стигнат до ранчото на Джонсън.

Танау Могоп поклати глава.

— Но анауаи невинаги са били такива. Започнаха да правят жертвоприношения едва преди пет или шест лета. За защита срещу на’ит.

Ръцете на Брайънт застинаха, стиснали стрелата, която се беше заел да подостри. Нещо в думите на Танау Могоп беше накарало мислите на Брайънт да се завъртят около една теория — едно съмнение може би — която го гризеше отвътре през изминалите няколко седмици.

— Преди шест години… — повтори той.

Танау Могоп кимна и силно заостри ножа си в бруса.

— Това племе прави много срамни неща. Избират един сред своите, когото да принесат в жертва на на’ит, за да утолят злия дух. Но това е грешно. Така само подхранват злия дух и му дават сила.

Брайънт беше способен да разбере тази идея — какво беше накарало определени представители на племето да стигнат до мисълта за това да принасят собствените си хора в жертва на канибали, може би за да държат на разстояние други хора-канибали — реално погледнато, истински чудовища.

Танау Могоп му беше казал, че индианците от племето анауаи са започнали усърдно да се кланят на на’ит — и да му правят жертвоприношения — преди пет или шест години. Струваше му се пределно ясно, че отчетливото засилване на признаци за дейността на на’ит можеше да се установи точно в този момент — горе-долу по същото време, когато според Бриджър бяха изчезнали златотърсачите. Той си спомни за страховития лагер и обезпокоителните следи от канибализъм.

Значи изчезналите бели златотърсачи може би не бяха станали жертва на болест.

А я бяха донесли със себе си.

Трийсета глава

Декември 1831 година

Застанал до прозореца в голямата къща на дядо си, построена във викториански стил — една от най-хубавите в цялата околност — Стентън виждаше широката бяла ивица на замръзналата река, която прорязваше града през средата. Училището беше затворено и децата се пързаляха на кънки покрай бреговете, като пищяха от удоволствие.

Но мястото, където бе обещал да чака Лидия, бе по-надолу — до един завой на реката, след който водата се разливаше в едно по-широко езеро, а над него беше надвиснала гората. Защото днес беше денят, в който бяха планирали да избягат заедно.

Отначало, когато пристигна на същото място, където бяха разговаряли вчера, той остана с убеждението, че тя изобщо не е дошла — защото е променила решението си, нещо я е забавило или се е изплашила.

Във въздуха се разнесе звънът на църковната камбана.

И тогава я видя. Беше съвсем сама и мъничката ѝ тъмна фигурка се отдалечаваше стъпка по стъпка все по-навътре по замръзналото езеро, където ледът беше по-тънък.

— Лидия! — извика той. — Лидия!

Тя спря, но не се обърна.

Трябваше му един миг, за да осъзнае, че го беше чула. И още един, за да забележи, че не носеше връхна дреха, шапка или палто. В действителност сякаш беше облечена само с нощница — макар че беше средата на следобеда. Той застина в объркването си. Кръвта му яростно се разтуптя във вените и той се прокашля, за да я повика отново.

Тогава тя най-сетне се обърна, но от това разстояние не можеше да прочете изражението в тъмните ѝ очи. Единственият звук, който долетя от нейната посока, бе от пропукването на леда под краката ѝ.

Само след миг изчезна.

Стентън се изтръгна от вцепенението, обзело го за кратко — и се втурна през хапещия от студ въздух, преди да се усети, пейзажът наоколо се размаза пред очите му, а в ушите му забуча паниката. Сигурно беше крещял, защото по снега изведнъж се понесоха множество стъпки, а от дърветата наоколо отекнаха многобройни гласове. Той продължи да тича, докато двама мъже не го сграбчиха, за да му попречат да я последва.

Дотогава вече бяха извадили тялото от водата. Някой друг я беше достигнал пръв. От косата и лицето ѝ на струйки се стичаше ледена вода, а нощницата беше залепнала върху посинялата ѝ бледа кожа.

За един безжалостен миг му се стори, че вижда клепките ѝ да потрепват — и си помисли, че все още има някакъв шанс да е оживяла.

А сетне, подобно на повърхността на самото езеро, истината най-сетне се разтвори под него и го погълна.

Бяха израснали в почти съседни къщи. Бащата на Стентън беше земемер и често пътуваше по работа, така че ги беше оставил с майка му да живеят с неговия баща, уважаван свещеник. Беше странно детство. На дядото на Стентън, преподобния Илаяс Стентън, не беше възможно да се угоди — и това важеше с двойна сила по отношение на неговия внук. Може би точно това бе причината Стентън да се сближи с Лидия; нейният дом му предоставяше възможност за бягство от неговия. Или поне това беше причината в началото. Когато пораснаха, той силно се влюби в това момиче, което винаги му се беше струвало особено тайнствено — още като малка — въпреки че живееха толкова близо един до друг.

В душата и имаше нещо мрачно, нещо далечно и потрепващо като пламък на вятъра, и Стентън… ами той беше млад — твърде млад, за да разбере защо бе такава.

Майката на Лидия бе починала още в детството ѝ, и сега тя живееше сама с баща си в голямата им къща, която гъмжеше от прислужници. Понякога се държеше високомерно и хората обвиняваха баща ѝ, задето я беше разглезил. Това беше истина. Тя очакваше всичко да става така, както иска, и безкрайно тормозеше възрастните, макар и човекът, когото измъчваше най-силно, да си оставаше Стентън. Сигурно защото знаеше, че е влюбен в нея — нямаше друго възможно обяснение.

Между тях не се беше случвало нищо, с изключение на няколко трескави целувки, откраднати в коридора или на тавана на къщата на Лидия, или зад къщата, където чимширите растяха най-високо.

Господ беше свидетел на Стентън, че искаше повече от това, но не му се беше удавала тази възможност — а и честно казано, сигурно нямаше да знае какво да направи с нея, ако му се беше удала. Дядо му и майка му се бяха погрижили да го отгледат далеч от онова, което се случваше между мъжете и жените в тъмното.

Винаги си беше представял, че ще направи всичко точно така, както трябва. Щеше да се издигне в света и да спечели любовта на Лидия по правилния начин. Щеше да ѝ предложи да се омъжи за него, а сетне фантазиите, които бяха започнали да бълбукат в душата му, щяха да се превърнат в действителност. В убедеността му, че всичко това ще се случи наистина, имаше някаква уверена лекота — той вярваше в любовта си към Лидия по същия начин, по който дядо му вярваше в твърдата ръка на Господ.

Но когато Стентън за пръв път ѝ каза за тази своя мечта, тя започна да се държи студено с него. Беше истинско мъчение. Той се поболя от тревога, като си мислеше, че я е разочаровал или е престъпил границите на дружбата им. Или още по-лошо: че тя си е намерила някой друг.

Есента на 1831 година отлетя и Стентън вече не беше виждал Лидия от няколко месеца, ако не се броят кратките кимвания за поздрав на пазара или от другата страна на пътеката между седалките в църквата. Празниците вече наближаваха, а зимата бе особено тежка и студена, когато най-сетне успя да я отмъкне една неделя след църковната служба. Баща ѝ се беше разболял и тя бе дошла на църква сама. Стентън забеляза, че ръцете ѝ са ледени и бледи, и се почуди къде са останали ръкавиците ѝ.

Тя го отведе в гората, където поведоха яростен спор. Нареди му да я остави на мира и му каза, че не иска повече да чува за неговите намерения към нея. Той остана смазан от думите ѝ, а спомените за всичките години на дружбата им и проблясъците на разгорещените мигове на интимност помежду им се въртяха като вихрушка в главата му. Къде беше допуснал грешка?

Молеше я да му обясни, да му помогне да разбере истината, като не искаше да я принуждава или да поставя изисквания, но отказваше просто да приеме този отказ от нейна страна. Имаше нещо, което тя не му казваше, и той просто нямаше друг избор, освен да го изясни сам. Тя му го дължеше — поне да му даде причина, заради която никога няма да бъде негова. Той щеше да я приеме и да си тръгне завинаги.

Накрая тя се смили над него и му даде причината — която и без това скоро сам щеше да узнае.

Беше бременна.

Той започна да заеква в объркването и неудобството си, а студът изведнъж го прониза през хубавото му вълнено палто — онова, което обличаше само в неделя.

— Но… как? — попита той.

Сетне усети страните си да горят. Може и да беше неопитен, но не беше глупав. Знаеше как се появяват бебетата на този свят. И разбра: беше имало някой друг.

Ревността му, гневът и обидата бяха примесени с тревога.

— Кой е той? Ще се омъжиш ли за него?

Когато чу това, тя започна да плаче — отначало слабо, така че не беше сигурен дали отново не е завалял лек снежец. Но сетне все по-силно. И все така не казваше и дума.

Той падна на колене пред нея. Ръцете ѝ бяха твърде студени и той ги улови между своите, като се зае да ги разтърква енергично, докато тя продължаваше да плаче. Може би, като ѝ върнеше топлината, щеше да си върне онази Лидия, която познаваше — или си мислеше, че е познавал.

— Който е да е, за мен няма значение — рече през сълзи той. — Аз винаги съм те обичал и винаги ще те обичам. Моля те, Лидия, омъжи се за мен, ако и ти отвръщаш на чувствата ми.

Тя най-сетне спря да плаче, а сълзите бяха оставили миниатюрни следи по кожата ѝ, изпръхнала от вятъра, така че му заприлича на картина, която може да се разпадне пред очите му и образът на нея да бъде изгубен навеки.

— Познавам ли го? Нима е някой негодник, който го е направил и те е изоставил, Лидия?

Тя поклати глава.

— Тук е. Той… аз… аз никога няма да мога да избягам от него, Чарлс.

Тревогата му вече беше достигнала своя връх.

— Няма да позволя на някакво чудовище да съсипе живота ти, Лидия. Ще отидем при баща ти. Той ще накара виновника да си плати.

При тези думи тя отново се разплака — с накъсани, задавени ридания — и се отдръпна от него. Втурна се към гората и той я последва, като я викаше по име, докато най-сетне успя да я улови за ръката и да я завърти към себе си. Тя пропадна в прегръдките му, като му повтаряше нещо отново и отново, докато най-сетне не достигна до слуха му, макар и съзнанието му да отказваше да го проумее.

„БешетойбешетойбешетойбешеТОЙ. Беше татко.“

Тайната се спусна над гората като покривало. Дори птиците притихнаха, когато подробностите най-сетне излязоха наяве, бавно и мъчително: мистър Нокс беше принуждавал собствената си дъщеря да споделя леглото му почти от две години насам.

Отвратен и потресен, Стентън продължаваше да я държи в прегръдките си, а в тялото му препускаха едновременно паниката и погнусата. През цялото това време той беше стоял отстрани и не беше виждал истината, и не беше помогнал. Дали някога щеше да успее да си прости? Дали някога щеше да заслужи доверието на някоя друга жена?

— Аз ще оправя всичко — повтаряше той, но нямаше никаква представа как да го направи.

Тя го умоляваше да не казва на никого за срама, който бе понесла, и повтаряше как няма да може да живее с мисълта, че някой е разбрал за това. Незнайно защо, ужасяващо и извратено, тя искаше да предпази баща си. В крайна сметка се отдръпна, избърса сълзите от лицето си и настоя да се прибере у дома, преди отсъствието ѝ да бъде забелязано.

И в този момент той даде своето обещание:

— Да се срещнем утре на същото място. Аз ще оправя всичко.

Тя кимна само веднъж и повтори:

— Моля те, не казвай на никого.

После избяга.

След техния разговор той продължи да кръстосва гората с часове, като трепереше от студ, докато следобедът бързо се превръщаше във вечер. Не биваше да спира да крачи, иначе ужасът щеше да го задуши.

Най-сетне се върна у дома и отиде направо в кабинета на дядо си. Осъзнаваше, че има проблем; дядо му беше близък приятел на Нокс. Колкото и да бе строг и непоколебим, шансовете да повярва на историята на Стентън, клоняха към нулата. Но това нямаше значение. Истината нямаше значение, стига да успееше да поправи стореното.

И така, той се зае да изплете своята история: разказа на дядо си, че детето е от него. Помоли го да му позволи да постъпи достойно и незабавно да се ожени за нея. С младия си ум той си представяше, че от това ще последва разрешение и необходимите средства, независимо колко много строги лекции щеше да му се наложи да изтърпи.

Но изобщо не се случи така. Вместо да им даде разрешение да се оженят, дядо му заплаши Стентън, че ще се откаже от него. Бащата на Лидия вече го беше представил като негодник, неспособен да устои на изкушението, и Стентън нямаше друг избор, освен да изиграе отредената му роля — никой нямаше да му повярва, ако кажеше нещо друго. Парите даваха власт — той вече започваше да го разбира — и Нокс се оказа способен да си купи своя собствена версия на истината.

Едва по-късно Стентън разбра и най-страшното: Нокс никога не го беше искал за зет. Не и след като той знаеше вече ужасната му тайна. Не и след като го смяташе за човек, с когото беше под положението му да се занимава.

Не и след като все още я искаше само за себе си.

Но какво, ако разрешението не беше възможен вариант? Щяха просто да избягат. Нямаха план, но нямаше и нужда от такъв. Любовта и истината щяха да им дадат криле и да ги освободят.

Поне така вярваше тогава.

Над главата на Стентън се въртяха миниатюрни снежинки, когато влезе в дома на семейство Нокс няколко дни по-късно, за погребението. Вдигна очи към небето и видя бяло бархетно покривало, което се простираше до хоризонта. Наближаваше буря.

Дневната беше преобразена за една нощ. Мебелите бяха преместени, за да се освободи място за ковчега — изящен като момичето в него, повдигнат на тънки подпори пред камината. Някой го побутна отзад, Стентън се доближи до ковчега и надникна вътре. И там беше Лидия, неговата Лидия. Разпозна роклята, с която я бяха облекли — беше от кремав бархетен плат, нашарен с миниатюрни щамповани розови пъпки; тя мразеше тази рокля, защото смяташе, че с нея прилича на малко дете. Беше чул, че мистър Нокс е оставил на прислужничките да подготвят тялото, и те не си бяха направили труда да ѝ накъдрят и оправят косата, както я носеше обикновено. Вместо това я бяха оставили да се спуска свободно, сресана върху раменете ѝ. Така изобщо не приличаше на онази Лидия, която си спомняше той.

А най-страшна от всичко беше кожата ѝ, бяла като тебешир. Очите ѝ бяха затворени, а лицето ѝ — отпуснато и безжизнено. Това не беше неговата Лидия.

Така му беше малко по-лесно.

Опитваше се да не чува приглушените ридания на баща ѝ, но те бяха навсякъде — потиснати и потискащи едновременно, като силен снеговалеж. Стентън едва успяваше да си поеме дъх, притиснат от тежестта на този звук.

През останалата част от деня бе като трескав, потънал в тежките си мисли, така че накрая дядо му го накара да отиде да нацепи дърва, макар че беше наваляло вече. Той се зае да цепи дърва, докато по тялото му под дрехите не изби пот и не се почувства по-добре, защото съзнанието му най-сетне се откъсна от тревогите, поне за малко. Но когато влезе обратно в къщата, дядо му нареди да откара една ръчна количка с дърва за огрев на Нокс, като добросъседски жест.

Той струпа дървата пред входа на кухнята. Чувстваше се безсилен да възрази.

Сетне вратата се отвори току пред лицето му и Хърбърт Нокс го изгледа отвисоко. Вратовръзката му беше разхлабена, а колосаната му яка — разкопчана. Прошарената му коса бе разрошена. Стентън си помисли, че явно е пил.

Мистър Нокс настоя Стентън да влезе. Двамата седнаха един до друг в дневната, където за погребението бяха донесени столове от трапезарията. Стентън не откъсваше поглед от ковчега пред себе си, като не искаше да наруши мълчанието от страх да не предаде Лидия.

— Знаеш ли защо те поканих да влезеш? — прогърмя гласът на Хърбърт Нокс и отекна от високия таван.

Стентън сковано поклати глава.

Нокс махна с ръка:

— Можеш да говориш спокойно. Освободих прислугата за следобеда. В къщата сме само ти и аз.

Стентън продължаваше да мълчи и Нокс се приведе срещу него, така че Стентън усети миризмата на алкохол в дъха му.

— Има нещо, за което искам да говоря с теб — рече той и замълча, а погледът му обходи лицето на Стентън. — Ти беше близък с дъщеря ми. Искам да разбера — дали ти е казала своите тайни?

„Не казвай на никого, моля те“, беше го умолявала тя.

Той започна да се поти.

Хърбърт Нокс се изправи и се зае да кръстосва стаята.

— Защото аз знам, че моето малко момиченце имаше тайни, Чарлс. Тайни, за които дори ти не подозираш. Вярваш ли ми? Има някои неща, които изобщо не знаеш за дъщеря ми.

— Предполагам, че всеки човек си има тайни — рече накрая Стентън, макар и да се чувстваше така, все едно ще се задави със собствената си слюнка.

— Дъщеря ми беше бременна, Чарлс. Знаеше ли за това?

Стентън се стресна, но се постара да скрие изненадата си.

— Не си мисли, че не ми е казала. И аз знам кой е бащата.

Въздухът отказваше да влезе в дробовете на Стентън. Едва си пое дъх.

Мистър Нокс неумолимо продължи:

— Няма нужда да се преструваш, че се чувстваш толкова виновен, Чарлс. Привличането, което изпитваше към дъщеря ми, беше съвсем разбираемо. Но поведението ти не е.

Значи имаше намерение да продължава да отрича истината. На Стентън му се стори, че ще му прилошее, макар и да не знаеше кое щеше да бъде по-страшно — мистър Нокс да го обвини, че той е бащата, или да признае собствената си вина за това. Стените на стаята сякаш го притискаха от всички страни. Главата му пулсираше от болка.

— Двамата с Лидия бяхме много близки помежду си — продължи Нокс.

Изражението му беше разсеяно, все едно бе някъде другаде.

— Много по-близки, отколкото са повечето бащи и дъщери. Тя беше единственото, което ми остана, след като почина съпругата ми — единственият ми близък човек на целия свят. И ми казваше всичко.

Стентън скочи на крака, а погнусата се втурна по вените му и изпълни съзнанието му. Трябваше да избяга от този дом, от тази мерзост.

Внезапното движение изтръгна Хърбърт Нокс от странния, му унес. В очите му се появи друг поглед, студен като на влечуго. „Той знае какво знам аз“, осъзна изведнъж Стентън. Независимо дали беше опиянен от алкохола, или не.

„Моля те, не казвай на никого.“ Умоляващият глас на Лидия го стискаше за гърлото като примка.

Хърбърт Нокс, обгърнат във воня на алкохол и пот, изведнъж го сграбчи за ръката с налудничава сила. Сетне дръпна Стентън близо до себе си, за да го погледне отблизо в очите и да прочете мислите му.

— Мислиш си, че знаеш истината, но нищо не разбираш. Мислиш си, че дъщеря ми те е обичала, но ти беше като малко момче за нея. Тя само те съжаляваше, докато се влачеше подире ѝ като кутре, болно от любов. Ти не знаеш какво е истинската любов, синко…

В следващия миг Нокс вече беше проснат на земята и изненадано разтриваше челюстта си с ръка. Стентън не беше разбрал какво става — беше го ударил толкова бързо, че изобщо не си спомняше за това и усещаше единствено болката в натъртените кокалчета на ръката си.

Нокс вдигна очи към Стентън и зашеметеният му поглед бързо отстъпи място на нещо по-остро и твърдо.

— Ако наистина обичаш Лидия, Чарлс, ще защитиш паметта ѝ. Никак няма да ѝ хареса, ако започнат да се разпространяват слухове за нея. Знаеш това.

— Наистина ли си мислиш, че няма да кажа на никого…?

— Ако наистина го направиш, никой няма да ти повярва — отвърна Нокс и се изправи от пода, без да бърза, като не откъсваше поглед от него. — Ти вече си постлал леглото си, Чарлс. По-добре да оставиш Лидия спокойно да почива в нейното. Никой няма да повярва на твоята дума срещу моята, синко. Не и след начина, по който се държеше през всичките тези години, докато следваше дъщеря ми по петите. Не и след като вече сам пое инициативата да си признаеш вината.

Когато чу това, Стентън едва не изгуби съзнание от гняв.

В следващия миг вече го беше възседнал, а кокалчетата на ръцете му бързо се покриваха с кръв, едновременно с лицето на възрастния мъж под него. Удряше го отново и отново, за да смаже тази извратена, самодоволна усмивка. Искаше да накара тези сиви очи да се изцъклят веднъж завинаги. Нокс беше по-лош от смъртта — беше съсипал всичко хубаво на този свят.

В този ден Хърбърт Нокс щеше да срещне своя създател, ако не беше домакинката, мисис Тали, която дотича с писъци в стаята. Нейните викове привлякоха и други прислужници, които изтеглиха Стентън по-надалеч от окървавената каша, в която се беше превърнал Нокс.

Стентън се давеше, хлипаше и се тресеше. Прислугата се взираше в него, с почуда и ужас, и в крайна сметка го завлякоха у дома при дядо му, обгърнат с плащ от страх и срам.

Оставиха го в леглото му в продължение на цели часове — а може би и дни. Дядо му изобщо не дойде при него. Нито майка му. Никой не дойде. Стентън започна да се пита дали самият той не беше умрял и не беше затворен в някакво чистилище — цял един свят между краищата на леглото му и границите на неспокойния му сън, изпълнен с кошмари. От другата страна на прозореца му бушуваше снежна вихрушка.

Накрая изгря утрото и дядо му го повика в кабинета си. Стентън осъзна, че цялото тяло го боли — несъмнено от побоя, който беше нанесъл. По ръцете му имаше корички засъхнала кръв.

Дали дядо му щеше да го набие с камшик? Дали нямаше на свой ред да го пребие почти до смърт? Да го изгони на улицата? Не можеше дори да си представи многобройните начини, по които мистър Нокс можеше да се опита да съсипе живота му сега, и какви точно наказания щеше да измисли за него.

Чу майка си да ридае в нейната стая, но вратата ѝ остана непоколебимо заключена. Не я обвиняваше. Тя беше безсилна да му помогне.

С боязън побутна вратата на кабинета и тя проскърца, когато се отвори.

Дядо му не каза нищо, а само му кимна да седне. В стаята се беше възцарила неестествена тишина — сякаш целият свят бе притихнал под снега.

Онова, което се случи сетне, едва не накара Стентън да припадне.

Оказа се, че — според думите на дядо му — Хърбърт Нокс беше решил „да се смили над поразеното от скръбта момче“. Дядо му извади писмо в дебел плик. Сумата вътре беше такава, че накара Стентън да се отдръпне на мястото си.

— Това трябва да ти помогне да започнеш нов живот, отначало — обясни дядо му. — Благодарение на семейство Нокс.

Той помълча, преди да добави:

— С условието, че никога няма да се върнеш.

Стентън беше замръзнал като статуя. Не искаше парите на Нокс. Не искаше така нареченото му подаяние, което бе в такъв огромен размер, че сякаш представляваше ясно доказателство за вината, която изпитваше Нокс. Бяха пари, които трябваше да го накарат да си мълчи. Стентън не беше дете; ясно виждаше какво става.

— Вземи ги, момче — рече дядо му. — Вече не си добре дошъл тук.

Стентън може и да не беше дете, но все пак беше много млад. Дори да имаше избор да стори нещо друго, той не го знаеше. Дори да имаше начин да поправи нещата и да разкрие истината, той не го виждаше.

Дебелата пачка сякаш отвърна на погледа му. Как можеше да предположи, че някой ден Нокс ще си поиска парите обратно — много след като са били похарчени?

Как можеше да си представи всички начини — и всички жени — с които щеше да се опита да удави спомена за онова време? Кой можеше да каже дали имаше някакъв определен миг, от който нататък мнимата вина на Стентън за смъртта на Лидия нямаше вече никакво значение, защото невинността му бе удавена във всички последващи грешки и връзки…?

Може би тогава наистина е бил наивен. Може би наистина е бил дете.

Нямаше как да спаси Лидия, да ѝ осигури възмездие или мир. И нямаше как да продължи да живее в този град, в съседство с мъжа, който бе предал нейното доверие и нейната любов. Или щеше да се побърка, или някой ден да убие Нокс — а може би и двете.

Струваше му се, че няма какво друго да направи, освен да вземе парите и да се махне оттам.

На негово място някой истински герой със сигурност щеше да знае как да постъпи — и нямаше да изгради целия си живот на основата на гнилоч, вина и ужас.

Но Чарлс Стентън не беше герой.

„Прости ми, Лидия.“

Ноември 1846 година

Трийсет и първа глава

Снегът продължаваше да се сипе над рекичката с елшите: изящно, красиво и равномерно. И неумолимо.

Често пъти, докато мъжът ѝ беше потънал в неспокоен сън, Тамсен се взираше с почуда в него и си припомняше как някога бе жадувала смъртта му — как се беше молила да дойде като приятна, разтърсваща изненада: чисто, спретнато, бързо и ефективно, както се беше случило с първия ѝ съпруг. Как си въобразяваше, че след това ще открие по-добра възможност на друго място, ще използва красотата си като рибарска кукичка, за да се измъкне за пореден път и да си улови нещо по-добро. Сега тези мисли ѝ се струваха особено наивни, поставени в контекста на някогашната ѝ вяра, че животът ще се отнесе добре с нея, въпреки всичко — че тя ще успее да обърне играта и да си намери място, където да бъде щастлива. Все едно това беше нещо, което можеше да се постигне със зъби и нокти.

Но сега вече знаеше по-добре каква е истината. И това ѝ позволяваше да прости на Джордж, поне донякъде, за устройването на ужасния капан, който бе представлявал техният брак. Той се беше лишил от сигурността си заради нея, без никаква друга причина, освен че беше майка на децата му. И защото по някаква още по-необяснима причина я обожаваше.

Практически, тя нямаше нужда от него. Джордж не ставаше за почти нищо друго, освен да се хвали и да убеждава хората с блеснали очи. Но онова, от което наистина се нуждаеше, беше това обожание.

Някой да забелязва, че тя съществува.

Температурите падаха.

Вече от два дни се свиваха в палатките си. Снегът бе натрупал до колене и скриваше пътя пред тях под дебело бяло покривало. На места беше започнал да се заледява. Всички трепереха, притиснати един до друг под завивки и одеяла, въпреки многото дрехи, с които бяха навлечени. Джордж страдаше от делириум и треска. Кожата му гореше, но беше бяла като снега. Всеки път, когато извикваше от болка в съня си, момичетата хленчеха от ужас. Тамсен го караше да пие чай от джинджифил, бергамот и канела, който помагаше срещу инфекцията.

Беше късно. Тя вече спеше на пресекулки — по един час или два, ако имаше късмет. Бъргър и Шумейкър в крайна сметка се бяха върнали, като се възползваха от едно кратко прекъсване на снеговалежа, но само за да им донесат горчивата новина, че Еди бе отказал да им помогне. Сега нямаха друг избор, освен да изчакат времето да се оправи. Нямаше никакъв начин да продължат.

Тя седеше до Джордж, измъчвана от безсъние, когато чу шум пред палатката: тихо съскане, все едно някой се носеше по снега на плъзгачи. Шейна, точно от това имаха нужда сега, но откъде се беше взела шейна на това място, насред дивото? Беше невъзможно. Явно я измъчваше толкова отчаяно желание да бъде спасена, че бе започнала да халюцинира.

Тамсен се наметна с връхната си дреха и внимателно се измъкна от претъпканата палатка. Заслуша се за хрущене на ботуши по снега, но вместо това чу друго: шепот. Независимо колко силно се напрягаше да го чуе, не можеше да различи думите.

Някъде там имаше нещо. Ако някой я беше попитал за това преди месец, щеше да отговори, че са вълци — но сега я изпълваше друг, по-неприятен страх. В съзнанието ѝ отново се върнаха онези картини, на които бе станала свидетел в падината: сенчестите фигури със странната им външност на създания, върнати за живот от смъртта; отвратителната миризма на горящия. А под този страх пулсираше яростта. Беше позволила на всички останали да я разубедят за онова, в което вярваше. Беше навела глава, докато ѝ се подиграваха и я изолираха.

Но тя беше имала право, и сега го разбираше — сега го усещаше.

Не — сега ги усещаше.

Те я бяха последвали дотук. И може би през цялото време бяха следвали тяхната група.

Мислите ѝ препускаха. Дали трябваше да събуди останалите и да настоява да ѝ помогнат? Дали изобщо щяха да я послушат? Ако отново започнеха да ѝ се подиграват, опасността може би само щеше да се задълбочи. Нямаше никакво време за губене. Онези създания се движеха бързо.

Тя потрепери и се извърна към входа на палатката, за да се опита да намери някоя пушка, сетне отново си спомни как се бяха сгърчили лицата им в огъня.

Огън. Когато бяха в пустошта, те изпитваха ужас от огъня. Бяха се разпръснали след огъня от пожара в пресъхналата падина.

Тамсен спря и отново се ослуша. Там бяха — далечните, гладни шепнещи гласове, които се движеха между клоните на дърветата, докато по земята се сипеше сняг.

Нямаше как да си го въобразява, нали?

Тя отново си помисли да вдигне наемниците, за да ѝ помогнат, но те ставаха трудно, а тя не искаше да изгуби и една секунда, докато онези създания може би се приближаваха към семейството ѝ. Нямаше да позволи на тези мъже да ѝ попречат да направи каквото трябваше.

Не и този път.

Огън. Трябваше да запали огън, сега. Тя се съсредоточи върху тази мисъл.

Понесла дърва, които бяха хлъзгави от скреж в ръцете ѝ, Тамсен се отдалечи през снега към дърветата, колкото смееше. Ботушите ѝ се напълниха с ледена киша. Пръстите ѝ се вкочаниха, подпухнали от студа.

Тя разчисти място на мократа земя и се зае да подрежда дървата колкото можеше по-бързо, като спираше от време на време, за да погледне през рамо. Както беше приклекнала до земята, за миг ѝ се стори, че различава очи, които светеха в тъмното от отразената светлина.

— Махайте се! — провикна се тя с глас, изтънял от студа.

Запали съчка от стария огън и я занесе до новия. Сетне внимателно запали подпалките в основата на подредените дърва. Пламъците ги обхванаха, но едва-едва, и над дървата се издигна задушлив стълб от дим. Смяташе да запали и трети огън. Другите сигурно щяха да кажат, че по този начин хаби дървата, но тя знаеше по-добре.

Докато работеше, Соломон и Уилям — порасналите синове на Бетси от предишния ѝ брак — изпълзяха от палатката, като се свиваха от студ.

— В гората има нещо — чувате ли, момчета?

— Диви животни? — попита Уилям.

Той беше по-малък от двамата и вечно търсеше някакво приключение.

Тамсен се поколеба за миг, сетне кимна.

— Трябва да отидем на лов. Татко казва, че имаме нужда от дивеч.

— Тези животни… не стават за ядене. И макар че си много смело момче, Уилям, не бива да ходиш на лов, след като се стъмни.

Наложи ѝ се да стисне зъби, за да не затракат.

— Ще ми помогнете ли да запалим още огньове, за да ги държим на разстояние?

Братята изглеждаха озадачени от тази молба. Но бяха добри момчета и в крайна сметка се заеха да ѝ помогнат. Запалиха още три огъня, така че станаха общо четири. Дотогава воловете вече бяха започнали да мучат, но беше прекалено тъмно, за да отидат и да проверят как са. Тамсен се чувстваше така, все едно сърцето ѝ всеки момент ще се пръсне в гърлото ѝ, ще се натроши на остри късчета като лед и ще я разкъса от вътре навън. Спомни си как крещеше Елита, когато онзи мъж я докопа с почернялата си ръка. Как я беше подушил по врата. Спомни си мъртвешкия израз на лицето му и влажните му, пулсиращи ноздри.

Все едно ги беше открил по миризмата.

Те още бяха там. Тя ги чуваше. Дървата бяха мокри. Не се разпалваха достатъчно бързо. Защо не се беше сетила все пак да изнесе пушката си? Може би поне щеше да ги сплаши с шума от изстрела. Дали четири огъня щяха да стигнат? Не. Трябваше да запалят още. Колкото може повече. В кръг, от всички страни на палатките…

Една ръка я улови за лакътя и тя едва не изкрещя.

Но това се оказа Джейкъб. Дебелата си връхна дреха беше метнал върху одеялата на Джордж, макар той да продължаваше да трепери под тях. Сега беше облечен само с мръсна риза. От студа носът му бе почервенял.

— Какво правиш? — попита той и поклати глава, като разтъркваше очите си, за да се разсъни. — Тук е светло като ден.

Той се обърна към Соломон и Уилям:

— Хайде, отивайте да спите.

Тя видя, че момчетата са пребледнели от студ и изтощение. Беше изгубила представа от колко време са навън.

— Там има нещо — рече му тя, когато останаха сами. — Нещо ни наблюдава. Чува се.

И двамата застанаха неподвижно, като се ослушваха. И наистина, след броени минути сред мученето на воловете започна да се носи шепот от многобройни гласове.

— Чуваш ли? — прошепна тя.

Когато Джейкъб кимна, тя едва не се разплака. Вече беше започнала да се съмнява, че се е побъркала.

— Звучат ми като човешки гласове — прошепна Джейкъб. — Може би са някои от другите, които ни търсят?

Тамсен поклати глава.

— Не.

Двамата продължиха да чакат мълчаливо и след минута различиха тъмни фигури, които се приближаваха срещу тях между дърветата, уловени зад стената от дима на огньовете. Появяваха се и изчезваха, сетне отново се появяваха. Кръжаха, крачеха и дебнеха.

— Ето там — прошепна тя.

Джейкъб замълча за малко. После меко отговори:

— Това са само сенки от пламъците, Тамсен. А онзи шепот може би просто е от вятъра. Или пък нашите собствени сетива си играят с нас.

Но тя чу как гласът му потрепна и видя как той потрепери, докато се ослушваше с всички сили.

— Може би. А може би нещо ни следи през цялото време. Още от падината — отвърна тя, като едва чуто натърти на последната дума.

Джейкъб се извърна към нея.

— Тамсен — каза тихо той и отпусна големите си ръце на раменете ѝ, като я погледна в очите. — Какво става тук наистина?

Искаше ѝ се да се разплаче, да се разкрещи или да забие нокти в лицето на девера си. Как смееше да продължава да се съмнява в нея?

— Ние сме изолирани от останалата част от кервана — напомни му тя. — И аз съм готова да се обзаложа, че тези създания — тези чудовища — знаят, че имаме ранен в палатката си.

Тя замълча за миг, когато истината, която вече знаеше, потъна още по-дълбоко в нея, сякаш я удари в стомаха. Гласът ѝ се сниши до дрезгав шепот:

— Ще умрем. След всичко — след всичко. Стигнахме чак дотук. Но сега ще ни пипнат.

Трепереше толкова силно, че се изплаши да не падне.

— Чудовищата не съществуват — отвърна Джейкъб, но вдигна пушката си и опря приклада на рамото си.

Очите му сълзяха от задушливия дим от мокрите дърва, но ръката му не трепна.

— Иди да събудиш мъжете. Ще докараме воловете, за всеки случай.

Значи някаква част от него все пак ѝ вярваше.

— Кажи им да си донесат пушките.

— Воловете не си струват някой да умре заради тях, Джейкъб. Нека да им оставим добитъка.

„Може би това ще ги утоли“, помисли си да добави тя, но се спря навреме.

— Ако нямаме волове, няма да можем да изтеглим фургоните оттук, дори след като снегът намалее — отговори Джейкъб, без да я поглежда.

Очите му не се откъсваха от фигурите, които се движеха зад димната завеса. Сигурно и той ги виждаше. Сигурно и той виждаше как се движат, изпълнени с животински глад. Сенките от пламъците не се движеха по този начин.

— Ако изгубим воловете, ще се озовем в капан.

Тя знаеше, че няма нужда да му напомня каква е истината.

Те вече бяха в капан.

Трийсет и втора глава

Мери се огледа и видя колибата, засипана със сняг, и импровизираните заслони недалеч от нея, които стърчаха от снега като захарни кубчета с неравни стени; помисли си колко чудати изглеждаха, едва ли не уютни, ако човек не знаеше истината. Но вместо това всички те представляваха нещо като чистилище.

Уилям Еди пръв беше забелязал изоставената колиба, вече преди почти цяла седмица, и отначало тя наистина им беше заприличала на приказка под боровите дървета: колиба от дънери по средата на нищото, несъмнено построена от предишно семейство заселници, които се бяха опитали да прекосят планинската пустош.

Тогава от небето вече се спускаха първите снежинки. Децата, колкото и да бяха уморени, тичаха наоколо и се опитваха да ги уловят с език.

С изключение на семейство Донър, всички останали от кервана бяха успели да прекарат фургоните си в низината, покрай мастиленочерното езеро, обградено от разпръснати камъни. Всичко наоколо беше тъмно и неподвижно като в мавзолей.

— Ще останем тук тази вечер — беше казал Патрик Брийн.

Но оттогава бяха минали няколко дни. Бяха изоставили семейство Донър, а Патрик Брийн вече бе влязъл в ролята на водач на експедицията.

Семейство Еди бяха завлекли оскъдните си притежания в колибата на семейство Брийн, но Брийн ги беше избутал навън.

— Аз имам повече деца — възрази той. — Покривът би трябвало да бъде за нас.

Междувременно семейство Мърфи бяха заели друга колиба за себе си. Покривът ѝ беше пропаднал, а природните стихии бяха направили така, че стените изглеждаха готови да се сринат всеки момент, но те я постегнаха, доколкото успяха, за да се скрият от студа и снега. От тяхната колиба не се виждаше колибата на семейство Брийн, което им се струваше уместно; между двете фамилии беше избухнала вражда и те не си бяха разменили нито дума от цяла седмица насам.

Останалите се бяха подслонили там, където успяха. Семейство Грейвс се бяха струпали заедно със семейство Еди в една палатка, опъната под голямо борово дърво, и поканиха Маргарет Рийд и децата да отидат при тях. Колкото до Чарлс Стентън, той остана сам в мъничка палатка в покрайнините, откъдето можеше да вижда тъмната повърхност на езерото.

Заслониха огньовете си от снега, доколкото успяха, като ги запалиха близо до колибата и заслоните, а сетне се събраха около тях, за да си стоплят ръцете. И оттогава снегът не беше спрял да вали. Безпокойството и тревогите започваха да се отразяват на всички.

Мери продължаваше да страда и от самопризнанието на Чарлс Стентън, което носеше в собственото си сърце. Вярваше, при това силно, че е влюбена в него, но това място изглеждаше враждебно настроено към любовта, и тя не можеше да му каже точно сега. Повтаряше си, че ще има и друга възможност, по-късно. Когато пристигнат в Калифорния. Или поне когато излязат от прохода и стигнат до следващото ранчо по пътя си, след онези планински върхове. А любовта беше като прошката — дълбока и търпелива. Щеше да я чака и от другата страна.

— Утре ще се опитаме да открием проход през планините — рече Брийн, когато се събраха около огъня.

Но той повтаряше същото всяка вечер, а ако тази снежна буря не отминеше скоро, Мери не знаеше какво точно щяха да направят. Брийн кимна към планинските върхове, които виждаха от няколко дни, но междувременно се бяха скрили от поглед. Мери си мислеше, че той е започнал да се побърква; снегът на това място валеше по-силно и по-бързо от всяка зима, която бе виждала в Илинойс.

— Нека всички да се опитат да поспят тази вечер — добави той.

Но на сутринта откриха, че един от воловете е пощурял. Мери отначало си помисли, че болезненото мучене на животното не е нищо друго освен ехото от шума на снега, който се топи в езерото.

Животните мучаха така всяка сутрин, от глад, като молеха за зърно, което така и не идваше. Бяха затворени в импровизирана кошара, образувана от останалите им фургони, и вече бяха опоскали всичката трева, която бяха успели да открият под снега. Не им беше останало нищо за ядене. Те неспокойно се бутаха във фургоните, като се надяваха да открият път за бягство навън.

Но после видя: отстрани на тялото на един от воловете имаше рани — отворени рани — все едно през нощта го бяха нападнали вълци, но някак беше оживял. Очите му бяха кървясали, а по долната му бърна беше избила пяна. Животното заплашително поклащаше глава, докато мъжете го приближаваха, пръхтеше и ровеше с копито земята.

— Нищо да не отива нахалост — заяви Уилям Еди и го застреля между очите.

— Дявол да го вземе, Еди — изруга Патрик Брийн. — Това беше моят вол.

Останалите животни се отдръпнаха с недоволно мучене. Елеанор Еди хлипаше.

Мъжете нарязаха месото и запалиха големи огньове, но Мери бе една от мнозината, които се въздържаха. Беше видяла как се въртяха очите на вола в орбитите му и беше чула безумното му мучене. Беше чувала за кучета и миещи мечки, които могат да заразят човека с някаква болест, като го ухапят. Вярно, че никога не беше чувала добитък да се разболее по този начин, но не искаше да поема риск. Все още разполагаха с достатъчно провизии; тя отказа дори да докосне плътта на убитото животно.

Но много други — твърде много — бяха гладни. И тази вечер миризмата на печено говеждо ги привлече и ги накара да забравят за предпазливостта, за да вкусят от прясното месо.

Този път нямаше приказки около лагерния огън, смях или песни, нито бутилки с уиски, които се подаваха от ръка на ръка, както в първите дни по пътя на кервана. Всичко това отдавна беше свършило. Сега се носеше само шумът от лакомо дъвчене, примлясване на устни и хрущене на зъби, които откъсват плътта от костите.

А навсякъде около тях снегът се сипеше толкова бързо, че скриваше целия свят зад себе си като воал и поглъщаше рева на бебетата, които плачеха от студ.

Трийсет и трета глава

Зората беше бледосива и носеше вкуса на пепел.

Небето бе натежало от гъсти облаци. Сипеше се лек сняг; бурята все още не бе отминала напълно. През последния час натрупаният сняг бе изгасил кладите. Сега в небето се издигаха плътни черни стълбове дим.

Стентън затропа с крака, за да възстанови кръвообращението си в тях, и отиде при останалите мъже около догарящите въглени от последния огън, като се надяваше топлината да разтопи вкочанените му гърди. Слуховете бързо бяха достигнали до него; през нощта бе изчезнало едно от момчетата на Патрик Брийн, което носеше неговото име. Патрик, неговият приятел Долан и най-големият му син Джон бяха излезли от лагера в зори, за да търсят малкия Патрик.

Но още преди пладне Патрик Брийн и останалите от групата се върнаха. Не бяха открили никаква следа от момчето, с изключение на едно кърваво петно в гората, което се бе процедило изпод пресния сняг.

Междувременно Уилям Грейвс така и не се беше събудил след снощното пиршество.

— Челото му гори — каза със стиснати устни Елизабет Грейвс, майка му.

Джеймс Смит, един от водачите, който също се беше включил в пиршеството, се потеше толкова силно, все едно бяха в тропиците.

Тринайсетгодишната Вирджиния Рийд също беше избягала и никой не бе разбрал кога е изчезнала. Бояха се от най-лошото.

А сетне се случи нещо и с девойката Елеанор Грейвс: тя затанцува в снега, като твърдеше, че е принцеса на феите. Страните ѝ бяха порозовели, а очите ѝ блестяха от делириума.

Стентън стоеше заедно с останалите на разровения сняг пред заслона на семейство Грейвс, със сведени очи; никой не знаеше какво да каже на Франклин и Елизабет, след като семейството им беше понесло прекомерно тежък удар. В заслона беше и Маргарет Рийд, която ридаеше в прегръдките на Аманда Маккъчън, съсипана от загубата на дъщеря си Вирджиния.

— В това няма никакъв смисъл! Как така Уилям и Елеанор са се разболели толкова бързо? — рече тихо Елизабет Грейвс, с изопнато от скръб лице. — Вчера сутринта бяха добре. Съвсем добре.

— Всичко това, което преживяхме… нямаше как да не им се отрази, рано или късно — отвърна Илайза Уилямс, прислужницата на семейство Рийд.

Беше се свила на един пън до брат си Бейлис.

— Беше същото, когато Люк Халоран се разболя толкова тежко и толкова бързо, спомняте ли си? — обади се Лавина Мърфи, която седеше увита с шал върху палтото си.

Тя ги погледна един по един, като че ли се опитваше да ги убеди в правотата на думите си.

— Треската му се засили толкова бързо и се държеше странно, все едно го е ударила в мозъка.

От гърлото на Елизабет Грейвс се изтръгна болезнен вой.

— Искаш да кажеш, че моите Уилям и Елеанор са болни от охтика?

— Не, охтиката не се развива толкова бързо — рече Илайза Уилямс, като клатеше глава. — В Тейлърсвил се грижих за болни от охтика. Тази болест се развива бавно у човека. Изобщо не става така.

Стентън си спомни за Халоран през последните няколко дни, за трескавите му блестящи очи, за безсмислиците, които се сипеха от устата му, когато някой го притиснеше с въпроси, и за нападението срещу Тамсен. Никога не беше познавал някой болен от охтика, но си спомни за една епидемия, на която бе станал свидетел като малко момче в Масачузетс — зараза от дребна шарка, която изведнъж се разпространи из целия град, все едно се носеше по вятъра. Сякаш децата умираха първи — най-младите, най-старите и най-слабите.

Сигурно това беше обяснението. Може би заболяването бе заразно — нещо, което тялото носеше скрито в себе си. Може би съвсем нямаше нужда от много, за да се предаде болестта.

На Стентън никак не му се искаше точно той да им съобщи лошата новина. Не просто лоша, а възможно най-лошата при така стеклите се обстоятелства. Той неохотно пристъпи в средата на кръга от хора, като се прокашля, за да привлече вниманието им.

— Мисля, че се налага да видим какво общо имат помежду си всички хора, които се разболяха. И това е, че снощи са яли от месото.

Разговорите секнаха. Всички се спогледаха, като повдигнаха вежди и осъзнаха истината в думите му, а сетне се помъчиха да си спомнят кой друг се е включил в пиршеството. Лицата на някои от тях пребледняха.

— Точно така — рече Елизабет Грейвс и вдигна ръка към устата си, обзета от тревога. — И Уилям, и Елеанор ядоха от онова говеждо. Както и водача. Видях го.

— Значи всички ще се разболеем, така ли? — попита Бейлис, като повиши глас.

— Може би. Но не изпадайте в паника — отвърна Стентън, като разпери ръце, за да привлече вниманието им. — Да видим какво ще стане. Може би има някаква причина, поради която само някои от нас се разболяха. Може би заболяването няма да засегне всички.

Мери Грейвс погледна Стентън със сивите си очи, натежали от тревога, и той разбра защо. Родителите ѝ бяха накарали всичките ѝ братя и сестри да ядат предишната вечер, да се възползват от хранителното червено месо, докато имат възможност; това може би щеше да бъде последният им шанс за прясна храна за неопределено време напред. Бяха дали на децата цялата порция, отредена за семейството. Стентън беше пропуснал, защото Мери бе споделила опасенията си с него. Слава богу, че я беше послушал.

— Искаш да кажеш, че онзи вол е бил заразен? — попита Лавина Мърфи, като пребледня.

Цялото ѝ семейство бе участвало в пиршеството.

— На мен ми се струваше съвсем здрав — преди нещо да го нападне.

Говореше за онези страховити рани. Стентън се обърна към нея.

— Може би точно това е причината — онова нападение. Може би онова нещо, което е нападнало вола, е било заразно…

— Вълк, трябва да е било вълк — намеси се Бейлис Уилямс, като изрази мислите на всички. — Какво друго може да е било?

— Вълк или мечка — отвърна Стентън. — Може би животното, което ни следва, е заразно.

Той посочи към тъмния лес, който ги обграждаше от всички страни; очите на хората проследиха посоката, в която сочеше.

Онова, което не разбираше, беше как е възможно заболяването да се разпространи толкова бързо, така че жертвата да му се предаде за броени часове. Явно се развиваше по-бързо у младите, все едно болестта се подхранваше от здрави, силни тела. Той отново прокле факта, че Едуин Брайънт не беше сред тях; точно сега медицинският му опит щеше да им бъде адски полезен. Но нямаше какво друго да направят, освен да предположат каква е истината.

Стентън закрачи пред тълпата, като отново посочи към гората.

— Ако не искаме онова, което ни дебне, да се връща отново, нощ след нощ, като се опитва да убива воловете ни един по един и да носи тази болест със себе си, трябва да направим нещо.

Патрик Брийн, който беше потънал дълбоко в тревогите си, вдигна очи към него.

— Какво искаш да кажеш? Добитъкът може да ни потрябва, за да преживеем зимата.

Стентън отново се извърна към хората.

— Искам да кажа, че трябва да заколим животните. Още днес. Можем да запазим месото в снега. Така ще бъде по-лесно, отколкото да охраняваме двайсет глави жив добитък.

Той погледна към Брийн.

— Животните са твои, мистър Брийн. Ти решаваш. Но ако не направим това, има вероятност да ги изгубим едно по едно заради онова нещо, което ни дебне в гората, и от това няма да има полза за никого. Какво ще кажеш?

Всички погледи се отправиха към Брийн, който изглеждаше още по-едър от обикновено с тежката си връхна дреха и наметката от меча кожа, която висеше от раменете му. Той хвърли поглед към жена си, Пеги, която му отвърна с очи, зачервени от плач, и едва доловимо кимна.

— Добре тогава — рече той. — Ще направим това, което казваш. За доброто на кервана.

Всички мъже се събраха до езерото, като донесоха ножове, брадви и въжета. Работата беше трудна и изтощителна и само след един час ръцете на всички бяха окървавени до лактите. Косите им също бяха сплъстени от кръв, а пръстите им бяха толкова хлъзгави, че изпускаха оръжията си. От дърветата увиснаха дузина кльощави одрани говеда, от които капеше топла кръв и разтапяше снега под телата им. От земята се надигаше пара, която носеше топла миризма на живот.

Трябваше да подредят месото като дърва за огрев под снега, така че да замръзне — достатъчно близо, за да може да го наглежда Патрик Брийн, но достатъчно далеч, така че да не доведе до прага им заразените вълци, ако изобщо бяха такива.

Стентън се зае да помага да опаковат закланите животни с лед и сняг. Беше огромно количество месо. Но нямаше да бъде достатъчно, за да изхрани шейсет души през цялата зима.

Той се молеше да не се стигне дотам.

Спомни си за тесния планински проход, през който беше минал с коня си едва преди няколко седмици — ако времето бе хубаво, от прохода до ранчото на Джонсън имаше само две седмици път, но те просто не можеха да поемат този риск при такива тежки условия. Земята бе скрита под измамно дълбоки снежни преспи. Вече беше очевидно, че няма да могат да стигнат дори до прохода, какво остава да преминат през него.

Изпратиха момчетата да ровят в снега, за да потърсят още дърва за огрев. Стентън, Уилям Еди и Джей Фосдик, мъжът на сестрата на Мери — Сара, се заеха да почистват месото. Зад тях, откъм езерото, се чуха непрестанното почукване на метал върху кост… и викове.

Глъчката ставаше все по-силна.

Беше започнал някакъв бой. Стентън остави ножа си и се присъедини към тълпата от хора, които гъмжаха около езерото като мравки. Той си проби път напред и видя Ноа Джеймс и Ландръм Мърфи, изпречили се един срещу друг. И двамата бяха млади, нямаха и по седемнайсет години.

— Какво става тук? — попита Стентън, като се опита да застане между двамата.

Ноа гледаше заплашително.

— Мърфи не внимава с ножа. Едва не ми отряза ръката.

— Той сам си е виновен — отвърна злобно Ландръм Мърфи.

Ландръм беше едро селско момче с широкото, обикновено лице на майка си Лавина.

— Само се върти наоколо и лови мухите. А това е мъжка работа.

Очевидно се опитваше да угоди на тълпата.

— Ако Ноа не може да я върши наравно с останалите, по-добре да се върне в колибите при жените.

Това беше удар под кръста. Ноа почервеня и се хвърли напред, но Стентън го улови, преди да направи нещо лошо. Въпреки това се изненада от силата на момчето. Едва успяваше да го удържи.

— И без това не бива да си тук. Нали и двамата бяхте болни тази сутрин? Трябва да си почиваш — заговори Стентън.

Той избута Ноа крачка назад, но момчето не го слушаше. Кръвта на Стентън се смрази от смъртоносния му поглед.

Но пръв нападна Ландръм Мърфи, с окървавения си нож в ръка. Ноа беше по-пъргав от двамата и отскочи настрани, но сетне се спъна в разровения сняг. Тълпата също се отдръпна назад, по-далеч от пътя на Ландръм, който се нахвърли върху Ноа и го събори по гръб. Само след миг той беше забил вече ножа в гърдите на Ноа.

Тълпата ахна смаяно и за миг всички застинаха.

Ландръм беше възседнал гърдите на Ноа Джеймс като обущар на работната си пейка. Преди някой да успее да го дръпне оттам, Ландръм замахна с ножа си към лицето на Ноа — по-хубаво от лицето на Ландръм, почти като на момиче — и отсече едното му ухо. Сетне го вдигна за миг в ръката си, като го гледаше как потрепва между пръстите му като току-що уловена рибка лещанка.

А после го захапа и се ухили.

Паника. Викове. Стентън сграбчи момчето, преди да посегне към другото ухо на Ноа. Наложи се още двама мъже да му се притекат на помощ, за да повалят момчето на земята и да го задържат. Всички крещяха. Стентън отнесе един ритник с ботуш в главата, от който ушите му звъннаха и зъбите му изтракаха, но не пусна.

„Убийство“, изкрещя някой. „Убиец. Дявол!“

Стентън държеше Ландръм Мърфи в мечешка прегръдка. Гърдите и раменете на момчето се надигаха всеки път, когато си поемаше дъх, но цялото му тяло бръмчеше от възбуда. Стентън нямаше как да не усети, че Ландръм е горещ на пипане. Тялото му гореше.

— Какво ти става, по дяволите? — викна му Стентън.

Беше толкова изплашен, че не можеше да разсъждава трезво. А Ноа лежеше в краката им, от съсипаното му лице се точеше лентичка кръв, тя лепнеше и по гърдите му, а върху всички тях започна да се сипе отново снежен прах.

— Какво ти има, дявол да го вземе?

Илайза Уилямс отскочи назад, по-далеч от Ноа.

— Това е лудост, няма какво друго да е. След онова, което преживяхме, сега всички ще полудеем.

Беше чувал за хора, които полудяват в дивото и стигат дотам да говорят безсмислици и да пълзят на четири крака. Или за други, които са се изгубили и са останали сами в продължение на цели месеци сред снежната пустош, докато не забравят имената си, не забравят кои са и не забравят, че изобщо са хора.

Но това беше нещо друго.

Помисли си за семейство Донър, които вече бяха изостанали на цели мили и не ги бяха настигнали. Снегът сигурно ги беше принудил да спрат някъде, точно както те бяха спрели на лагер тук. Какво щеше да стане с тях? Струваше му се почти сигурно, че ги е обзела същата лудост. Изпита остро съжаление, че е безсилен да им помогне, но тук имаха нужда от него.

Сетне изведнъж си спомни за Халоран — беше чувал как Халоран свири като луд на цигулката си, броени дни преди да умре. Но това се беше случило много по-назад по пътя на кервана.

— Не съм сигурен — рече малко по-късно той, — но може би и лудостта е част от това заболяване. Може би е заразна.

Тази нощ Чарлс Стентън гледаше как снегът засипва прохода и си мислеше за Мери. Чиста като сняг. Искаше да я обича с чисто сърце. Мислеше за това, че всичкият този сняг и всичките опасности сякаш искаха да изтрият миналото му, да го заличат без следа — също толкова силно, колкото и той самият. Да го променят. Ако беше тук, дядо му щеше да каже, че дори това ужасно положение е част от Божия промисъл, но Стентън не успяваше да разбере как е възможно, по дяволите. Но все пак беше сигурен в едно: в любовта си към Мери Грейвс. С всеки изминал ден тя все повече му приличаше на образа на онзи ангел, който дядо му беше окачил на стената в къщата им — съвършен и чист, но и недосегаем.

Останалите, измъчвани от безсъние, се наблюдаваха помежду си: болестта, ако наистина беше болест, може би се проявяваше като всяко друго заболяване. Дебнеха се дали някой няма да кихне, да се закашля, да вдигне температура.

Ноа Джеймс издъхна, преди да дойде утрото.

Трийсет и четвърта глава

Семейство Донър бяха до рекичката с елшите вече повече от седмица, и всеки ден валеше сняг. За Елита целият свят се беше свил до размерите на палатката им, до разперените клони на великанската елша над главите им, до разстоянието между огньовете. Снегът се беше разтопил покрай кладите, които палеха всяка нощ по настояване на Тамсен, но отвъд този кръг не се виждаше нищо друго освен дебело бяло покривало. Беше натрупало до средата на повечето дървета наоколо. Тамсен и чичо Джейкъб решиха, че снегът е прекалено дълбок, за да се опитат да го прекосят с фургоните. Обсъждаха докъде щяха да стигнат със снегоходки, ако имаха такива, но от разговорите им нямаше никакъв смисъл, защото не притежаваха такива.

Бяха уловени в капан от сняг и лед, които ставаха все по-дълбоки и непроходими.

Но в снега и в усамотението на мястото им високо в планините имаше и нещо хубаво: явно мъртвите не можеха да ги достигнат тук. Дори те знаеха, че трябва да стоят по-далеч от това прокълнато място. За пръв път от месеци насам в главата ѝ не отекваха хаотични спорове, ругатни и безсмислени разговори. Това освобождаваше достатъчно място в главата ѝ, така че вместо тях да чува болезнените стонове на баща си, трескав и увит в одеяла, неподвижен в дъното на палатката им, където Тамсен всеки час се грижеше за него.

Тя за пръв път се запита дали баща ѝ ще умре. Знаеше, че смъртта ги преследва отдавна, но никога досега не се беше приближавала толкова. Сега ги следваше по петите като вярно куче; миризмата на смърт бе полепнала по косите и под ноктите им. Беше навсякъде наоколо и ги очакваше.

Когато мислеше за това, Томас ужасно ѝ липсваше. Липсваше ѝ начинът, по който ѝ се усмихваше, когато никой не ги виждаше, липсваха ѝ целувките му, когато успяваха да си откраднат по няколко мига насаме. Сега ги разделяха кой знае колко мили разстояние и сняг, който беше толкова дълбок, че човек можеше да се изгуби в него, да потъне като камък. Не знаеше кога ще го види отново — и дали изобщо някога ще го види.

А освен това и в гората ги дебнеха онези неща. Знаеше, че онова, което бяха видели в падината, бе истинско. Знаеше, че каквито и да бяха тези създания, те ги преследваха, в очакване на подходящия момент.

Големите не обичаха да говорят за това, но понякога, нощем, когато се събуждаше от хлипането на Тамсен или чуваше хрущенето на ботушите на чичо си по снега пред палатките, тя разбираше, че онези неща са навън. И тогава разбираше, че причината призрачните гласове да не я последват дотук, е точно тази — те също се страхуваха.

Ставаше все по-трудно да намират сухи дърва за огъня. Говореше се да изгорят фургоните или да се опитат да отсекат някое дърво. Колкото повече намаляваха хранителните провизии, толкова по-често започваха да поглеждат и към воловете. Под снега имаше трева, но животните не успяваха да изровят достатъчно, за да се нахранят, и скоро щяха да започнат да умират от глад.

— Или това, или онези неща ще ги докопат — рече горчиво чичо Джейкъб.

Така ги наричаше — защото никой не знаеше със сигурност какво представляват. Сенки. Силуети в тъмното. Все едно най-ужасните им вътрешни страхове бяха придобили форма, все едно им бяха пораснали крайници, все едно демоните, които често бяха навестявали съзнанието на Елита под формата на гласове, бяха се въплътили в полуживи чудовища, за да измъчват не само нея, но и всички останали.

Една нощ дочу леля Бетси, която шепнешком се обърна към мъжа си:

— Ще умрем тук, нали?

Отговор не последва.

И тогава се случи лошото. Една вечер се бяха свили заедно в палатката, като се ослушваха — вече непрекъснато се ослушваха. Бяха натъпкани един до друг — общо шестнайсет души в палатка, в която обикновено се събираше само едно семейство. Притиснатите тела им помагаха да се стоплят — достатъчно, за да се разнесе воня на пот, на масла и всичко останало, което произвеждаше едно човешко тяло. Въздухът бе натежал от дъха, който издишваха. Двама от водачите бяха застанали на пост навън с пушките си и се грижеха кладите да не загаснат.

А сетне пред палатката се разнесе шум от дращене, който не можеше да се сбърка с нищо друго. Палатката нямаше врата — само една стара волска кожа, която висеше пред входа, така че по краищата ѝ се процеждаше болезнено студен въздух и човекът, който седеше най-близо до процепа, винаги премръзваше. Сега някой стоеше точно пред палатката, така че от него ги делеше само една нищо и никаква животинска кожа.

Всички вдигнаха очи. Леля Бетси спря да пее. Страхът носеше със себе си някакъв нов вид студ, от който въздухът в дробовете на Елита се вледени. Защо не се бяха обадили мъжете, които бяха застанали на пост?

Защото може би вече бяха мъртви. Тя изведнъж си представи изкормените тела на водачите и овъглените създания с човешки ръце, които глозгат ребрата им. Представи си димящите им сърца, които туптят за последен път сред снега.

Чичо Джейкъб грабна пушката си и запъна ударника.

— Кой е там?

Той скочи на крака, като се наведе под ниския таван на палатката.

Никой не отговори. Сетне се разнесе хрущенето от стъпало върху снега, последвано от още едно.

Волската кожа започна да се надига…

Леля Бетси изпищя, все едно някой я беше сграбчил.

Джейкъб стреля. Пламъкът от изстрела освети лицето на чичо ѝ, чуждо и ужасно на внезапно бликналата светлина. Палатката се изпълни с пушечен дим. Бебето Илайза, сестричката на Елита, нададе писък, а малко по-големите се разплакаха.

Навън някой също изпищя — високо и пронизително, толкова неочаквано и по детски, че чичо Джейкъб застина. И Тамсен беше тази, която протегна ръка да отметне волската кожа, така че всички видяха Вирджиния Рийд — приятелката на Елита, макар и да не се бяха виждали, откакто семействата им се разделиха — която беше паднала по гръб в снега, а десният ръкав на ватеното ѝ палто бе потъмнял от кръвта.

Пренесоха я вътре и вдигнаха бащата на Елита от постелката му, за да ѝ направят място.

— Никога няма да мога да се оправдая пред майка ѝ, ако умре — рече Джейкъб, докато Тамсен сваляше палтото на Вирджиния.

Елита си помисли, че думите му са странни; наистина ли си мислеше, че някога отново ще видят останалите от кервана? Разстоянието между лагерите им беше такова, че все едно ги делеше океан. От друга страна, Вирджиния явно бе успяла да го измине и някак си да ги открие, при това сама.

— Куршумът сякаш само я е одраскал, слава богу — рече Тамсен. — Ще оживее, ако раната не се инфектира.

Лицето на Джейкъб все още беше пребледняло.

— Но какво прави тук? Съвсем сама, посред нощ?

— Може би там, където са останалите, се случва нещо страшно. Моля се на Бога да не я е последвало дотук, каквото и да е то — отвърна Бетси, като кършеше ръце.

Джейкъб продължаваше да диша тежко, бял като платно. Беше седнал обратно на ниското си столче, отпуснал глава в ръцете си, а пушката бе по-надалеч от него.

Елита седна до Вирджиния, като се надяваше тя да се свести. Броеше я за най-добрата си приятелка сред момичетата от кервана и сега се чувстваше ужасно; съвсем я беше забравила и почти не се виждаше с нея, откакто се беше запознала с Томас. Дори не ѝ беше липсвала; всичките ѝ тревоги бяха само за него.

Но сега разбираше, че ако Вирджиния умре, тя поне донякъде ще носи вина за това.

И те никога нямаше да разберат истинската причина тя да дойде при тях.

Трийсет и пета глава

Едуин Брайънт разпозна пътеката, която водеше към изоставения лагер на златотърсачите, в мига, в който я видя. Беше яздил коня на Танау Могоп на север-северозапад от селището на Тиели Таба и сега завърза животното за дърво на няколко крачки оттам. Вятърът шумеше в клоните на боровете наоколо, все едно беше жив. По гърба му пробяга тръпка.

Той запали огън и взе един запален клон, за да го занесе в порутения заслон като факла, защото знаеше, че вътре ще бъде тъмно като в пещера. Предметите, на които бе попаднал предишния път, го очакваха: калаеното канче, молитвеника, монетите, бутилките. Той ги огледа за някакви признаци, по които да ги разпознае — особено молитвеника. Страницата след корицата, на която беше най-вероятно да е написано посвещение с името на собственика, беше откъсната — както и следващите трийсет или четирийсет страници от тънка полупрозрачна хартия.

Той застана на колене и се зае да рови в сухите листа и боровите иглички, които бяха нападали през пробития покрив. Претърси внимателно лугавата пръст, като отделяше настрани ядливите буболечки, на които попадаше — насекомите бяха станали вече основният му източник на храна.

След цял час беше открил само изпокъсана риза, изгнила от продължителното излагане на природните стихии. Той се отпусна назад, като опъна плата между пръстите си, обзет от униние. Дали не си беше изгубил времето, като се беше върнал дотук? Какво бе очаквал да открие?

Брайънт остави ризата при останалите предмети и излезе навън, където с благодарност напълни гърдите си със свеж въздух, след застоялата миризма на колибата. При предишното си посещение с уважение беше струпал на едно място костите, които бе открил пред колибата, като някакъв знак за ужасните събития, които се бяха случили тук. Сега, докато се взираше в човешките черепи, Брайънт се запита дали е имало оцелели. Дали можеше да разбере колко мъже са живели в лагера? Преброи пет черепа. Но някой друг беше отрязал крайниците от телата им. Дали е бил от златотърсачите, или външен човек?

Той измъкна инструментите изпод храстите и ги подреди. Имаше дузина лопати, но това не доказваше нищо. Представяше си, че всеки човек, който е дошъл чак дотук, за да търси злато, сигурно си е донесъл повече от една лопата. Имаше общо девет кирки с различна форма. Няколко ведра за руда от очукана ламарина и половин дузина сита за пресяване на пясък. Брайънт ги огледа един по един, в търсене на някакви знаци за собствениците им. Макар че работната част на почти всички инструменти беше ръждясала, все пак успя да разчете имената на производителите: „Грийнлий“, „Бийти“, „Станли“.

Едва тогава забеляза и грубо издялканите имена, които се виждаха по някои от дървените дръжки на инструментите. Сигурно ги бяха белязали, така че собствениците им да си ги разпознават, ако възникне спор на кого са. Той се зае да ги подреди по имена. „Уайтли“. „Гериетс“. „Епълби“. „Смит“. „Стоу“. „Дъниш“. „Фоукс“. „Пийбоди“.

„Кесибърг“.

Стомахът на Брайънт се сви. Едва сега си спомни по-подробно за нещо, което беше убягвало от ума му през последните няколко седмици. Луис Кесибърг беше споменавал за свой роднина — някакъв чичо — който бе заминал като златотърсач точно в този планински район, преди няколко години. Тогава не му беше обърнал особено внимание, но беше сигурен, че е писал за това на годеницата си. Сега си даде сметка, че съвпадението е твърде точно. Значи чичото на Луис Кесибърг е бил един от тези златотърсачи и със сигурност бе загинал заедно с останалите. Или пък не?

Вечерта, докато седеше до огъня и изсмукваше влажните вътрешности на насекомите от черупките им, Брайънт се запита какво точно се беше случило на това прокълнато място — как беше започнало всичко. Разбира се, все още съществуваше и възможността да не е имало никаква болест и всички златотърсачи да са били нападнати от някаква външна сила — но те със сигурност са били достатъчно на брой, за да се защитят, следователно предположението му, че заплахата е дошла отвътре, бе най-вероятно.

Не, вече беше по-сигурен от всякога, че наистина е имало някаква болест, причина за смъртта им — същата болест, която беше видял в Смитбъроу — и тази болест, този необичаен глад за човешка плът, за който му бяха разказали индианците — и дори го бяха свързали с по-древното си предание за на’ит — беше започнала от това място. Танау Могоп беше разказал на Брайънт, че според тях самите индианци от племето анауаи са си виновни за съдбата, която ги беше сполетяла, като бяха общували твърде свободно с планинците, преминавали през техните гористи територии. Индианците от племето уашоу страняха от чужденците, защото се знаеше, че може да им донесат болести. Разказаха му, че това необичайно поведение и жертвоприношенията на на’ит бяха започнали приблизително по едно и също време, в един дотогава сравнително мирен и спокоен район. Какво друго обяснение можеше да има за това, освен пристигането на бели хора, донесли болестта със себе си? Но как точно се беше случило?

Как беше възможно болестта да се проявява на едно или друго място изведнъж, сякаш от нищото? Несъмнено някой от златотърсачите трябваше да се е заразил пръв от нея, а след това да я беше предал на другарите си, както и по-нататък.

Той си спомни едно от последните писма, които бе получил от доктор Гау — лекарят споменаваше за изследванията на доктор Сноу и за неговото убеждение, че заболяванията могат да се разпространяват по безброй различни начини. Сноу беше споделил с него, че в действителност цялото разбиране на човечеството за болестите и за връзката между болестта и симптомите може би е погрешно. А именно, болестта и симптомите не бяха непременно едно и също. Беше възможно болестта да е нещо живо, но невидимо — и по това наистина да прилича на зъл дух — и когато се загнезди в тялото, да предизвиква симптоми: понякога различни симптоми у различните хора. А понякога дори и без никакви симптоми.

След това си спомни и за историята на онова ирландско семейство — там сякаш всички се бяха предали на една и съща болест, с изключение на едно малко момиченце, у което по забележителен начин не се бяха проявили никакви симптоми.

Брайънт хвърли черупките в огъня и се заслуша в пращенето им, докато обмисляше тази мистерия. Сетне легна на голата земя, като се надяваше да успее да заспи. Докато гледаше подскачащите оранжеви пламъци, мислите му се отнесоха.

Черепите му намигаха на светлината от огъня. Пламъците танцуваха, яркозлатисти и кървавочервени.

Брайънт въртеше в ръцете си дръжката, на която бе издялкано името на Кесибърг, и си спомняше за Кесибърг от кервана. Спомените му бяха най-вече за поредица от грозни стълкновения. Луис, който блъскаше въпреки това бременната си жена обратно в палатката. Луис, който си търсеше повод да се сбие с Джеймс Рийд. Луис, който седеше пред лагера си и режеше на парчета зайците, които беше уловил за вечеря, ръцете му бяха окървавени, а по лицето му бе изписано съсредоточено изражение, докато малкото кученце на Халоран развълнувано обикаляше покрай него. Брайънт си спомни как ножът се беше изплъзнал от ръката на Кесибърг, влажна от кръвта, и острието го беше порязало по дланта. Резката бе прокървила, като плътна червена линия. Териерът на Халоран не изпусна тази възможност, скочи към ръката на Кесибърг и лакомо открадна от нея заешкото месо — като облиза и кръвта на Кесибърг.

Дълбоко у Брайънт се загнезди ужас, когато си спомни за онова кученце, за самохвалството и злобата на Кесибърг. Спомни си как беше обикалял сред тях, сякаш самият той бе някаква чума — нещо отвратително и страховито.

И колкото повече въртеше в ума си тези отделни късчета от историята, толкова повече се убеждаваше, че е на прав път. Някакъв глад се предаваше от човек на човек. Някаква болест, която отначало беше невидима — или беше невидима само у някои хора, както в случая с онова момиче от ирландското семейство, в което всички останали бяха изгубили ума си и се бяха превърнали в нещо подобно по-скоро на вълци, отколкото на човешки същества. Съседите им се бяха радвали на нейния късмет с вярата, че тя не се е предала на болестта, поразила останалите — до един ден, много години по-късно, когато я бяха открили надвесена над бебето на съседско семейство, с окървавена уста и ръце.

Болест, която превръща някои хора в чудовища. Но други успяват да скрият своята чудовищност в себе си.

Брайънт изведнъж се изправи, облян в пот. Изводите бяха пред очите му.

Чичото на Кесибърг беше пренесъл болестта.

Точно така беше достигнала тя до това място. Точно така бяха загинали всички златотърсачи.

Чичото на Кесибърг, точно като онова ирландско момиче, сигурно бе носил болестта в кръвта си, може би дори без сам да знае за това. И именно той беше пренесъл заразата в този район преди половин дузина години, като беше поставил началото на епидемия, която не само бе предизвикала смъртта на останалите хора от неговия отряд, но след това се бе разпространила и сред местните племена, като бе дала нов живот на някои от древните им вярвания и бе посяла страх сред всички обитатели на тези планини.

И ако това беше вярно, дори не беше изключено и други от неговото семейство да пренасят тази болест… или някаква наследствена черта, която им позволяваше да живеят с нея.

Други — като Луис Кесибърг.

Вероятността за това може би не беше голяма, но ако бе прав, всички хора от експедицията на Донър — нещо повече, всички жители на цялата тази територия — бяха застрашени от смъртна опасност. Трябваше да ги предупреди.

Но после се спря. Замисли се за онова, което предстои — не лично за него, а за бъдещето на науката.

И започна да съставя наум ново писмо.

Трийсет и шеста глава

В продължение на два дни, след като дойде в съзнание, Вирджиния отказваше да им каже защо е дошла или какво се е случило до езерото Тръки. Отначало Елита реши, че тя просто се инати, докато не забеляза трескавите жестове, които Вирджиния тайно отправяше само към нея. Тогава разбра, че не иска големите да разберат.

Каквото и да се беше случило, тя се срамуваше от него. Дори нощем, когато оставаха сами, не казваше почти нищо. Все пак разказа на Елита за клането на добитъка, за необичайното поведение на хората и за пререканията, които бяха избухнали сред тях. Разказа ѝ как по-младите, децата и младежите се предават първи на болестта.

— Казват, че е болест — рече тя.

Очите на Вирджиния винаги бяха широко отворени, така че изглеждаше непрестанно изненадана.

— Казват, че вече и Мери Мърфи е болна от нея.

— Затова ли избяга? — попита я Елита. — Защото се страхуваше и ти да не се заразиш?

Но Вирджиния не ѝ отговори, а каза само, че мистър Стентън и мистър Еди са отишли да потърсят помощ, но безуспешно, а мистър Кесибърг се опитва да заеме мястото на водач на експедицията. Ала не искаше да говори повече и когато Елита се опита да изкопчи подробности, се зави до брадичката и се престори, че заспива.

Големите спореха помежду си какво да правят с нея.

— Не можем да я изпратим обратно, не и преди да се оправи — настоя Джейкъб.

Продължаваше да се тревожи за Маргарет, майката на Вирджиния.

— Бездруго не можем да я изпратим сама, а не можем да си позволим да се лишим от хората, които стоят на пост — намеси се Бетси.

Дори Елита забелязваше, че Бетси не смогва да се справя с толкова много деца и толкова малко възрастни хора наоколо.

— След като Вирджиния е успяла да стигне дотук, пътят сигурно не е толкова непроходим — изтъкна Тамсен, като внимателно оглеждаше момичето от глава до пети.

Но Вирджиния настояваше, че е вървяла почти цял ден и едва не се е изгубила, така че на практика е било цяло чудо, че изобщо е стигнала до рекичката с елшите.

— Не ме изпращайте обратно — умоляваше ги тя. — Моля ви.

Няколко дни след нейното пристигане, в един изненадващо ясен ден, когато не валеше сняг, Луис Кесибърг се появи в техния лагер толкова рано сутринта, че кладите все още не бяха угаснали.

— Подозирах, че може да е тук — рече Кесибърг на Джейкъб, Бетси и Тамсен.

Стояха заедно навън, в студеното утро. Във въздуха все още се носеше дим от влажните дърва.

— Нейната майка ужасно се тревожи. Дойдох да я взема.

Мистър Кесибърг се държеше много по-вежливо от обикновено.

— Значи Маргарет Рийд е изпратила теб, така ли? — попита Тамсен.

Елита виждаше, че Тамсен не се заблуждава от поведението му.

— Дойдох аз, защото сега аз отговарям за всички — отвърна той малко по-силно, отколкото трябваше. — А тя си няма мъж, който да се грижи за такива неща и да внимава момичетата ѝ да не пощръклеят.

Вирджиния понесе мълчаливо този удар, без да мигне. Всички бяха наясно, че Джеймс Рийд най-вероятно е замръзнал до смърт някъде в пустошта.

— Хайде, да тръгваме. Имаме нужда от нея. Почти приключихме с клането на добитъка. Дори момичетата трябва да помагат.

Клането на добитъка: това означаваше, че ще има храна. Елита се опита да си спомни колко глави добитък имаха семейство Брийн. Поне една дузина, със сигурност. Мисълта за толкова много месо накара стомаха ѝ да се свие. Елита знаеше, че новината за добитъка ще убеди Тамсен да му предаде Вирджиния. В лагера до рекичката с елшите нямаше много храна — само онова, което беше останало от жилавите стари волове. Не им трябваха още гърла за хранене.

Влажната кал се обади под ботушите ѝ, когато пристъпи към огъня.

— Искам аз да отида, Тамсен. Предлагам се за доброволец да отида и да помогна на Вирджиния.

Тамсен сякаш беше изненадана, че я вижда. Винаги се случваше така — всички се изненадваха всеки път, когато виждаха Елита. Беше такова момиче, че другите хора винаги забравяха за нея. С изключение на Томас. Томас всеки път я гледаше така, все едно я бе чакал да се появи.

— Не говори глупости — отвърна Тамсен. — Мястото ти е при твоето семейство.

Мястото ѝ беше при Томас — но тя нямаше как да признае за това на Тамсен. Освен това Вирджиния беше избягала по някаква неизвестна причина, и макар все още да не беше казала на Елита каква е, тя не можеше просто да стои отстрани и да гледа как нейната приятелка си тръгва сама с Кесибърг — обратно към опасността, от която едва се беше отскубнала.

— Вирджиния ще има нужда от помощ, за да се прибере. Ти сама го каза: изгубила е много кръв и няма сили. Ще се справи по-лесно, ако аз съм с нея.

Не спомена нищо за болестта, за която ѝ беше разказала Вирджиния. Трябваше да внимава. Страхуваше се, но желанието ѝ да види Томас, беше по-силно от страха. А и нито една болест нямаше как да бъде по-страшна от създанията, които ги дебнеха всяка нощ.

— Хайде, пусни ме да отида. Вече не съм малко момиче. Мога да се грижа за себе си — настоя Елита. Сетне добави: — Довери ми се. Моля те.

Последните ѝ думи сякаш най-сетне попаднаха в целта.

— Добре тогава. Предполагам, че ще бъдеш на по-сигурно място сред повече хора — отвърна тихо Тамсен.

После ѝ помогна да събере малкото си лични вещи. Преди да целуне Елита за довиждане, тя ѝ даде един последен съвет: никога да не остава насаме с Луис Кесибърг.

Елита не можеше да повярва как живееха хората в лагера до езерото Тръки. Колибите им бяха почти толкова западнали, колкото и палатките на нейното семейство. И бяха също толкова претъпкани; едва повярва на очите си, когато видя колко хора се изсипаха навън от колибата, в която живееше семейството на Вирджиния заедно със семейство Грейвс. Поне Томас беше сред тях — и когато я забеляза, дотича и я прегърна пред всички.

— Какво правиш тук? — прошепна той.

Тя почувства топлината от докосването му в цялото си тяло. Изчерви се; виждаше как ги гледат хората.

— Дойдох да те видя.

Изражението му се промени. Лицето му сякаш се затвори и изстина.

— Не биваше да идваш — каза той. — Тук не е безопасно.

— И там, където бях, не беше безопасно — отвърна му тя.

Мислеше си, че ако ѝ каже да се върне обратно, ще ѝ разбие сърцето.

Но той просто я хвана за ръка и рече:

— Ела.

Докато я водеше по-далеч от тълпата, Елита зърна Кесибърг с Вирджиния. Беше се навел към нея, така че лицата им бяха едно срещу друго, за да ѝ каже нещо съвсем тихо. Тя бе застинала и лицето ѝ беше бяло като снега около нея. Елита усети лошо предчувствие в стомаха си. Какво ли искаше той?

По-късно същата вечер две от момичетата от семейство Грейвс — Ловина Грейвс, на дванайсет години, и Нанси, на девет — разказаха на Елита тайната, която не ѝ беше разкрила Вирджиния. Луис Кесибърг бе казал на момичетата, че ще започнат да извеждат по едно дете всяка вечер, за да го принасят в жертва на вълците. Родителите им знаели за това, така че нямало смисъл да ги молят за помощ. Всички се бяха съгласили да оставят това решение на него, за да не им се налага да избират кое дете да умре. Големите бяха стигнали до това решение, така че мнозинството от хората все пак да оцелеят — точно като онези индианци, които бяха оставили едно от момчетата от тяхното племе завързано за дървото. Налагаше се да се направят жертви.

Но той беше готов да ги пощади, ако отидат в гората заедно с него и правят каквото им каже.

— Не е толкова страшно — рече Ловина Грейвс, макар че изражението ѝ говореше друго.

Не спираше да се усмихва накриво, докато разказваше, и беше неспокойна като птиче.

— Само ти бърка под полата и разни такива.

— На мен ми го сложи в ръката и ме накара да му го държа — обади се Нанси Грейвс толкова тихо, че Елита почти не я чу.

Нанси беше толкова отслабнала, че приличаше на призрак.

Елита не можеше да си поеме дъх, все едно някаква невидима ръка я беше натиснала под водата. Беше толкова глупаво да дойде тук. Бързо си даде сметка, че не може да разкаже на Томас за всичко това; така само щеше да го изложи на опасност. Той не можеше да се мери с Кесибърг.

Не беше минало и едно денонощие, откакто бе пристигнала в лагера, когато дойде и нейният ред. Беше излязла в гората заедно с Томас; идеята да потърсят риба в потока, бе негова.

На Елита ѝ се искаше да му каже, че има и по-лоши неща от глада; спомняше си пребледнялото лице и ужасеното кимване на Вирджиния, когато Кесибърг се беше надвесил над нея.

Беше легнала по корем на твърдия лед, който покриваше потока, и беше притиснала лицето си в него, като се опитваше да долови някакво движение. Томас беше отишъл да потърси камък, с който да разчупи леда. В действителност Елита не разбираше нищо от риболов. Беше израснала във ферма и беше опитвала риба само веднъж или два пъти през целия си живот. Но идеята на Томас ѝ се стори добра; след всичко, което ѝ беше разказвал, тя беше останала с впечатлението, че никой не знае как да преживява в трудни времена по-добре от индианците. Той беше хвърлил само един поглед на потока и беше заявил, че вероятно няма да намерят в него риба, годна за ядене, но Елита бе толкова развълнувана вече от приключението, че не му даде сърце да се откажат. Затова отиде да потърси камък, а Елита измете снега от заледената повърхност и застана на колене. Но не успяваше да различи нищо под леда — виждаше само тъмна плетеница от замръзнали клони и изгнили листа, сред които препускаше черната вода.

Мислеше си, че ще се чувства по различен начин сега, след като вече е била с Томас, но с изключение на болката, която се беше загнездила високо между краката ѝ, не усещаше нищо друго освен дълбоко задоволство — сякаш откакто беше станала жена, блуждаеше в сън, в който не я измъчваха кошмари. Идеята за това беше нейна; тя бе предложила на Томас да се срещнат при фургоните снощи. Вече никой не ходеше там. Беше опасно човек да излиза през нощта, дори след като бяха запалили кладите. Наоколо постоянно обикаляха по двама постови, въоръжени с пушки, а в сенките беше лесно да ги помислят за тях.

Беше взела одеяло, но не посмя да донесе свещ или фенер. Томас се появи изведнъж, сякаш изникна от нищото. Умееше да остава практически невидим; двамата си приличаха по това.

Когато Томас се покатери по ритлата и видя, че е постлала импровизирано легло, той се обърна към нея.

— Сигурна ли си, че искаш това? Помисли, Елита. Твоето семейство няма да ти позволи да бъдеш с мен. След като излезем от тези планини, те няма да ни оставят да бъдем заедно.

Нямаше смисъл да се тревожат за бъдещето. Тя щеше да бъде жена на Томас — макар и само за една нощ. И след това можеше да отиде в гроба, без да се разкайва.

И без това скоро всички щяха да отидат там.

Сега, докато стоеше на колене на дебелия лед върху потока, Елита чу шепот зад гърба си и спря, за да се ослуша. Косата на тила ѝ настръхна. Шепотът не спираше — като тих ромон, като съскането на вятъра.

Гласовете. Те се връщаха отново. Не можеше да различи думите, които казваха, но се бяха върнали и дращеха по краищата на съзнанието ѝ като някакво трескаво главоболие. Някои от гласовете бяха нови; това означаваше, че бяха умрели още хора. Тя се опита да затвори мислите си за тях.

Изведнъж почувства и нечие присъствие зад гърба си. Все едно я беше споходил призрак — като тъмна сянка, която прекоси съзнанието ѝ. Тя рязко се обърна и видя Кесибърг, който се беше показал на брега на потока, а дъхът му се кълбеше пред устата.

— Я виж ти — рече той.

Преди Елита да успее да се измъкне, той я сграбчи за раменете и я вдигна на крака, все едно беше парцалена кукла.

— Какво правиш тук сам-сама?

— Не съм сама — отвърна бързо тя.

Кесибърг хрипливо се засмя, все едно беше казала нещо смешно.

— Да, знам. Довела си индианския си любим. Колко жалко, че такова добро момиче се пропилява по този начин.

— Ние се обичаме — рече тя, преди да може да спре.

Не знаеше защо го каза. Стори ѝ се важно да го направи. Къде беше Томас? Едновременно ѝ се искаше да дойде, за да я спаси, и да не идва, за да се спаси самият той.

Кесибърг свали едната си ръкавица и я докосна по бузата с голите си пръсти. От допира му кръвта ѝ изстина.

— Мислиш ли, че тези диваци изобщо знаят какво означава да обичаш? Те не обичат по същия начин, по който го прави белият човек — заяви той убедено.

Елита си представи жената на Кесибърг, която се казваше Филипин — дребна, със светлокестенява коса, обикновено с някаква синина по лицето. Никога не беше чувала гласа ѝ. Дали Кесибърг обичаше жена си? Дали изобщо беше обичал някого? Елита бе почти сигурна, че знае отговора на този въпрос.

— Ще викам — рече тя.

Той я притисна с гръб към едно дърво. Тя се съсредоточи върху прозрачен сопол, който висеше от върха на червения му нос, защото не искаше да го гледа в очите.

— Ако ми правиш проблеми, аз ще направя проблеми на твоя приятел. Знаеш, че мога. Никой няма да си мръдне пръста, за да помогне на един индианец.

Тя почувства до мозъка на костите си колко беше вярно това. Притисна гръбнака си в дънера на дървото, стегната в очакване на първото му докосване. Беше облечена с толкова много пластове дрехи, че дори да я хванеше за гърдите, всъщност нямаше да ги пипа. Знаеше това, но в същото време от тази мисъл потрепери цялата. Спомни си как беше пристъпил към нея Томас, едва снощи, за да притисне устни към шията ѝ.

Но момичетата бяха казали, че Кесибърг няма да направи нищо страшно. Тя се опита да се успокои с тази мисъл, макар че стомахът ѝ сякаш се беше заклещил някъде на гърлото, а цялото ѝ тяло се беше сковало в знак на протест. Той само щеше да я пипа. Тя щеше да понесе това и така Томас нямаше да пострада. Едва ли не си пожела да побърза, за да се приключва по-скоро…

Кесибърг я сграбчи за връхната дреха и рязко я дръпна, за да я разтвори, а сетне разкъса и роклята, като оголи кожата на гърлото и пазвата ѝ. Тя извика от изненада. Но той притисна с ръка устата ѝ. Пръстите му бяха гнусни на вкус. Помисли си да го изрита с коляно между краката, но се боеше, че това няма да го накара да спре, а само ще го разяри. Приличаше ѝ на човек, който започва да удря, когато се ядоса; жена му Филипин беше доказателство за това.

— Не си толкова хубава, колкото някои от другите момичета — промърмори той и притисна едното си коляно между краката ѝ, за да ги разтвори. — Но ще свършиш работа.

Елита твърде късно разбра, че той няма само да я пипа и с това да се приключи. Твърде късно, едва когато той разкопча колана си, тя осъзна, че възнамеряваше да направи нещо много, много по-лошо. Един глас в главата ѝ повтаряше: „бягай, бягай, бягай“. Дали беше някой от мъртвите? Нямаше значение; краката ѝ бяха сковани от страх.

А сетне, внезапно, и двамата бяха поразени от някаква ужасна сила, така че Кесибърг отхвърча настрани от нея, а тя падна в снега. Усети вкуса на кръв в устата си, защото си беше прехапала езика. В гората се разнесе ужасяващ крясък. Отначало си помисли, че е някой от тях.

Но беше Томас. Двамата с Кесибърг се боричкаха в снега. Томас го беше изненадал, но Кесибърг бързо си възвърна преимуществото на силата. Тя се озърна наоколо, за да потърси някакъв камък или клон — нещо, което да използва като оръжие.

Накрая Кесибърг успя да отблъсне Томас от себе си, като го повали на земята. Изправи се, като дишаше тежко и се отърсваше от снега — подобен на някаква страховита сянка, уголемена от лъчите на залязващото слънце.

— Мислиш ли, че можеш да се биеш с мен, момче? Мислиш ли, че ще я спасиш?

Ботушът му се заби в ребрата на Томас с всичка сила.

— Е, толкова по-жалко за теб. Тя е курва. Тя ме желае. Иска да я направя жена.

В мига, в който Кесибърг вдигна крак, за да изрита Томас още веднъж, Елита се хвърли върху него. Успя да го събори на земята, като го притисна в снега. Той започна да се мята под нея, за да се освободи.

— Махни се от мен, тъпа кучко — процеди той и я събори по гръб.

Под полите и под яката ѝ влезе сняг. Беше толкова студен, че изохка. Беше уморена. Уморена да му се съпротивлява.

— Остави ни на мира, просто ни остави на мира! — кресна тя.

Кесибърг отново се надвеси над нея и тя затвори очи в очакване на юмрука му. Но в този миг я грабна една силна ръка, която я дръпна, за да се изправи.

— Хайде — рече Томас.

Тя се обърна като замаяна и видя, че Кесибърг беше изостанал и се беше превил одве, все едно търсеше да различи някакви форми по леда. Двамата с Томас се втурнаха през снега, като се препъваха и се олюляваха на всяка крачка. Томас я погледна през рамо. — Лицето му бе почервеняло, а дъхът му излизаше на пресекулки, докато я дърпаше с такава сила, че рамото ѝ гореше.

— Бягай, бягай — повтаряше той.

„Но защо?“, искаше да го попита тя. Бяха се отдалечили достатъчно от Кесибърг, бяха на половината път обратно до колибите. Вече нямаше нужда да бягат.

И тогава видя какво държи той в другата си ръка: малък нож, не по-голям от онези, които се слагат на масата за вечеря. От острието му се точеше тънка алена линия кръв, която продължаваше по снега зад тях, като фина червена нишка. Кесибърг не ги преследваше. Защото не можеше. В противен случай нямаше да ги остави да избягат.

„Томас, Томас — помисли си тя. — Какво направи?“

Трийсет и седма глава

На следващата сутрин Мери Грейвс видя как Мери Мърфи избяга от колибата, в която живееха техните, като носеше на ръце бебето на семейство Еди. Еди и Уилям Фостър тръгнаха по следите ѝ в снега, но докато успеят да я настигнат, девойката вече беше убила детето и ядеше черния му дроб. Еди застреля момичето на място, а Фостър беше безсилен да му попречи.

След Мери Мърфи дойде ред на Елеанор Грейвс, сестрата на самата Мери, която беше танцувала боса в снега, дълбок до коленете, така че пръстите на краката ѝ бяха посинели и измръзнали. Когато майка ѝ се опита да я върне насила в палатката, тя се разкрещя и се отскубна, като побягна към гората, а дългата ѝ тъмна коса лудешки се развя след нея, все едно им махаше за довиждане.

— Тръгваме. Ще избягаме — обеща Стентън на Мери.

Беше подострил ловджийския си нож и се беше заел да реже на ивици една стара еленова кожа.

— Ще си направим снегоходки. Така ще бъде по-лесно да се придвижваме през снега. Виждал съм един чифт в къщата на дядо ми… Никога не съм си ги слагал, но мисля, че помня как бяха направени.

— И ние идваме с теб. Смятам, че сме достатъчно силни и здрави, за да не ви забавим.

Последните думи бяха на Сара Фосдик, сестрата на Мери, когато видя какво правят. Тя седна до Мери и се зае да връзва ивици кожа за дървените рамки, които бяха направили от дъгите на празни бурета за брашно.

Цял следобед останаха заедно, докато работеха по снегоходките. През цепнатините в стените се процеждаха оскъдни лъчи, които осветяваха работата им. В колибата навсякъде в краката им се въртяха малки деца, защото родителите им се страхуваха да ги пускат навън. Мери ги поглеждаше виновно, като си мислеше, че самата тя скоро ще си тръгне оттук, но те не могат да го направят.

„Веднага щом пристигнем, ще изпратим хора на помощ.“

Сара седеше на пода до нея и си тананикаше, докато заплиташе ивиците еленова кожа на една рамка, но когато чуха изстрела, тя замръзна и погледна Мери.

— Какво може да е това? — попита.

Малкото им останали животни изплашено се размучаха.

Стентън пръв изскочи навън. Франклин Грейвс и Джей Фосдик грабнаха пушките си и го последваха по петите.

Разнесе се втори изстрел, последван от викове. Сетне цяла поредица, които отекнаха като гръмотевица.

Очакването беше непоносимо. Елизабет, майката на Мери, добре познаваше безпокойството на дъщеря си.

— Не излизай навън — обади се предупредително тя. — Мистър Стентън може да се погрижи за себе си.

Отекна нова поредица от изстрели, след които се чуха силни викове. Мери не можеше да чака повече. Тя скочи на крака и побягна навън.

Виковете се носеха откъм езерото, зад една завеса от борови дървета и големи камъни. Мери хукна към тях, като се подхлъзваше по разровения сняг.

Накрая откри Стентън. Беше прегърнал с ръка Томас, индианското момче, за да му помогне да се задържи на крака. Беше ранено — простреляно; дясното му рамо бе извито високо нагоре, а ръката му бе притисната към ребрата. През връхната му дреха се процеждаше кръв и образуваше тъмно петно, което бързо се разширяваше.

— Какво е станало? Ще се оправи ли? — попита тя, след като изтича при тях.

Отговорът се четеше по лицето на Стентън.

— Кажи на мисис Рийд да кипне вода и да приготви превръзки.

Но Мери знаеше, че Маргарет Рийд няма да си мръдне пръста, за да помогне. Тя мразеше индианците, точно като съпруга си. Неволно ѝ се прииска Тамсен да беше с тях; Томас щеше да има по-добри шансове да оживее, ако тя беше тук.

Аманда Маккъчън се съгласи да помогне на Томас. Елита Донър вече беше пристигнала при тях, пребледняла от страх. Очевидно бе влюбена в момчето. Аманда накара Томас да се съблече до кръста и да седне на едно ниско столче. Изплакна тялото му с вода, като внимаваше да не пипа самите рани. Бяха дълбоки и толкова широки, че Мери сякаш виждаше ребрата му. Тя се насили да гледа всичко, което прави Аманда, защото знаеше, че скоро може да ѝ свърши работа. Всеки един от тях можеше да е следващият на прага на смъртта — особено онези, които се грижеха за болните.

— Задръж това — нареди Аманда, като се обърна към Елита.

Улови ръката на момичето и я накара да притисне края на превръзката към тялото на Томас, докато самата тя увиваше и пристягаше останалата част.

Пред заслона бяха се събрали хора, но говореха тихо и думите не се различаваха. Мери остави Томас да се облича и пристъпи на пръсти до входа.

— Според мен да изчакаме — каза Уилям Еди, който беше застанал по средата на групата.

Беше изгубил половината от телесното си тегло, докато се изкачваха през планината, и приличаше на плашило.

— Мен ако питате, не съм видял някакви признаци на болестта у него.

— Но след като веднъж се прояви… — възрази Пеги Брийн. — Вижте какво стана с Ноа Джеймс и Ландръм Мърфи. Болестта се развива бързо. Не бива да чакаме индианското момче да започне да напада хората. Огледайте се — останали са предимно жени и деца. Трябва да се погрижим за децата.

— Нямаме нищо друго освен едно обвинение — изтъкна Стентън. — Нямаме никакви доказателства освен думата на Кесибърг.

Пеги Брийн скръсти ръце на гърдите си.

— Тогава защо го е застрелял Кесибърг, ако не е видял онова, което казва?

Мери се отдръпна с разтуптяно сърце. Значи Кесибърг беше казал нещо за Томас — и твърдеше, че болестта го е застигнала. Не знаеше точно какво е, но стомахът ѝ се сви, когато започна да осъзнава, че това всъщност няма никакво значение. Мисълта се беше загнездила вече в главите на всички.

Хората навън продължиха да спорят, но тя не се съмняваше накъде отиват нещата. Чувстваше се отмаляла, сякаш всеки миг ще се свлече на земята. Мери изтича обратно при Елита и Томас, който сковано закопчаваше ризата си.

— Слушайте ме, вие двамата: Томас трябва да избяга, при това веднага.

Той объркано вдигна очи към нея и тя добави:

— Те идват за теб.

Той спря да се закопчава и я загледа с широко отворени очи.

— Какво искаш да кажеш?

Аманда Маккъчън все още беше в ъгъла, където прибираше останалите превръзки, и сега хвърли поглед през рамо към тях. Мери не ѝ обърна внимание.

— Те се страхуват, че ще се предадеш на болестта — заговори бързо тя, като избута един сандък до порутената стена. — Кесибърг казва, че затова е стрелял по теб. Твърди, че е видял нещо нередно. Трябва да се изкачиш и да се измъкнеш навън през покрива…

Тя вдигна ръка към волските кожи и плата от палатките, които бяха навързани как да е за останките от покрива на заслона.

— И да бягаш. Не се обръщай. Ако останеш тук, Томас, ще те убият.

Не ѝ се искаше да го мисли, но беше виждала в какво се бяха превърнали хората. Не се колебаеха да нарочат някого и се колебаеха още по-малко, преди да предприемат нещо. Бяха обзети от параноя. От паника.

Томас не се поколеба — сякаш и той разбираше колко е безнадеждно всичко. Понечи да се изкатери по сандъка, но спря и се обърна към Елита.

— Ще дойдеш ли с мен? Или ще останеш тук?

Мери съчувстваше на Елита заради решението, което ѝ се налагаше да вземе. Да тръгне с него, означаваше сигурна смърт. Двамата нямаше да имат храна и оръжие, а освен това в горите наоколо дебнеха онези вълци — или каквито и да бяха създанията, които бяха донесли тази зараза. И снегът; снегът бе толкова дълбок, че никога нямаше да успеят да го прекосят. Но за Томас това беше единственият шанс да оцелее. Беше съвсем сигурно, че ще го убият, ако остане в лагера.

Но Елита не мислеше така.

Тя дръпна едно одеяло от най-близката постелка и го метна на раменете си.

— Идвам след теб. Качвай се.

Но мъжете нахлуха в заслона, преди Томас да успее да се покатери през стената.

Мери се опита да застане на пътя им, но собственият ѝ баща я сграбчи за ръката и я завлече навън в снега, без да я изпуска от хватката си.

Патрик Брийн, с почервеняло лице, неговият приятел Патрик Долан, германецът Шпицър и Луис Кесибърг награбиха Томас за краката и го събориха обратно на земята. Сетне го повлякоха навън, като минаха покрай Мери и Елита, без дори да ги погледнат, все едно не бяха там.

Мери понечи да тръгне след тях, но баща ѝ се обади предупредително:

— Ако се опиташ да им попречиш, само ще пострадаш.

Тя успя да се отскубне от него и се затича, а Елита я следваше по петите.

Скоро вече водеха Томас през гората. Елита ги настигна първа и се хвърли срещу двамата мъже, които бяха извили ръцете на Томас на гърба, но едрият германец Шпицър я отблъсна, все едно беше муха.

— Връщай се, момиче — рече предупредително Брийн. — Не бива да виждаш това.

Мери с мъка си пробиваше път през дълбокия сняг, за да ги настигне.

— Няма нужда да го убивате. Просто го пуснете. Няма защо да се тревожите — той ще ви остави на мира.

— Напротив — ще подивее като останалите, а след това ще се върне, за да ни нападне. И може би ще убие някой от нас или някое от децата. Нали видя какво стана с Ландръм? Това ли искаш?

Говореше Долан, а гласът му беше ядосан.

— Няма как да знаете това! — рече умолително Елита. — Заклевам се, че ще си тръгнем и няма да ни видите повече, само му дайте този шанс!

Мъжете продължиха, сякаш не ги бяха чули, без да откъсват очи от пътя пред себе си. Не спряха, докато Брийн не им нареди. На избраното място беше тихо и спокойно и единствено лекият ветрец шумолеше в клоните на бор наблизо. Гласовете на хората от колибите долитаха едва чуто до тях — единственият признак на живот в цялата пустош наоколо. Франклин Грейвс вече ги беше настигнал и грубо дръпна Мери назад с изражение, което ясно говореше, че този път няма да я остави да постигне своето, за нейно собствено добро и за доброто на семейството ѝ. Човек не можеше да попречи на такива разгневени, неразумни мъже, когато са си наумили да направят нещо.

Те се отдръпнаха по-назад от Томас. Долан вдигна пушката си, като опря приклада на рамото си.

Томас изглеждаше свръхестествено спокоен. Очите му се стрелнаха към лицето на Елита.

— Не биваше да идваш с мен. Върни се. Моля те.

Кесибърг кимна към Елита.

— Направи така, че да ѝ бъде по-лесно. Кажи ѝ, че сме прави. Кажи ѝ, че усещаш болестта в себе си.

Но Томас не каза нищо, а вместо това продължи да се взира над главите им.

Мери отчаяно местеше поглед от един към друг, като се опитваше да измисли някакъв начин да ги накара да разберат, че няма нужда да го правят, но думите ѝ убягваха. Така или иначе, те не се интересуваха какво говори здравият разум. Бяха подчинени на гнева и страха си.

Елита вече ридаеше с всички сили. Тя посочи с ръка срещу Кесибърг.

— Той ви накара да го направите, нали? Каквото и да ви е казал, лъже. Прави го само за да си отмъсти на мен и Томас, защото не му се подчинихме.

Но Мери виждаше, че те даже не я слушат. Нито един от тях дори не повдигна вежди, а Кесибърг само се усмихна срещу нея, сякаш беше доволен от себе си.

Долан запъна ударника.

Писъкът на Елита и изстрелът отекнаха сред дърветата по едно и също време. В продължение на един безтегловен миг Томас остана на крака — и в гърдите на Мери се надигна надежда: може би Долан не го беше улучил.

Сетне Томас падна по гръб в снега.

Трийсет и осма глава

Спрингфийлд, Илинойс

Юли 1840 година

Луис Кесибърг си помисли, че Райнер не се беше променил особено много за петнайсет години. Косата на чичо му беше малко по-бяла, а кожата на лицето му — малко по-загрубяла, но иначе бе почти същият както последния път, когато го беше виждал — още като малко момче в Германия. Усмивката на Райнер беше също толкова нехайна, а в очите му просветваше същата лудост. Нещо в стомаха на Луис се преобръщаше и от двете. Беше се утешавал с надеждата, че Райнер е умрял, и когато отново го видя на прага си тази вечер, Луис се изплаши повече, отколкото можеше да си обясни. Човек не биваше да има вяра на усмивките на чичо му — а той знаеше, че зад тези искрящи очи се крият отвратителни тайни.

Райнер беше изникнал на прага на Луис, без да го предупреди. Не беше човек, от когото да очаква писма, разбира се — но все пак се разтревожи от появата му. Луис живееше в този чифлик под наем едва от няколко месеца. Как беше успял да го открие?

Луис извади бутилка от домашното уиски на един съсед, което беше доста силно, и две калаени чаши.

— Warum bist du hier? — попита той на немски, какъвто не беше говорил отдавна.

„Защо си тук?“ Не откъсваше очи от чичо си, докато оставяше чашите на пропуканата стара маса.

Ето я пак — тази нехайна усмивка.

— Заради семейното проклятие.

Чичо му се разсмя, когато го каза, отпусна се на един от столовете на Луис и гаврътна чашата си на един дъх.

Значи така. Чичо му беше избягал от родината.

— За какво те издирват?

— Обичайната история. Но не могат да докажат нищо. Някакъв човек е изчезнал, но няма труп — тогава кой може да каже, че е извършено убийство?

Чичо му отново се разсмя гърлено, сетне се облегна назад на стола си и присви очи към ъглите на стаята, потънали в сенки.

— Къде е изчезнал баща ти?

— В затвора е. В Индиана.

Райнер повдигна едната си вежда.

— Оставил си го чак там да гние сам в затвора?

Страните на Кесибърг пламнаха.

— Искам да започна нов живот.

Погледът на чичо му тежко се прикова в него, но Луис не посмя да му отвърне. Спомняше си гнева на Райнер от детството си; беше непредвидим и в епични мащаби. Веднъж го беше смазал от бой, защото бе изсипал на пода чаена лъжичка сол; друг път му беше избил зъб, защото подигравателно бе завъртял очи към тавана на нещо, казано от него.

Но този път Райнер само се разсмя отново.

— За хората като нас няма нов живот. Ти носиш в кръвта си това, което си. И никога не можеш да се отречеш от него.

Луис огледа стаята, в която живееше. Сгъстяващият се сумрак скриваше оскъдицата. Беше най-обикновена колиба, с една стая и легло на тавана, до което се качваше по стълба. Тази маса и двата стола бяха, общо взето, единствените мебели, които притежаваше.

— Тук няма много място за гости, чичо — започна той.

Райнер си наля още едно питие.

— Ще остана само няколко седмици. После заминавам на запад, за известно време. Чух за една работа за златотърсачи в планините.

— В Калифорния?

Чичо му кимна.

— Чух, че там няма закони. Хората като нас могат да се скитат свободно, ако разбираш какво имам предвид. Няма кой да ни види.

Да поеме на запад, за да спечели цяло състояние от злато. Идеята за това проблесна в съзнанието на Луис — като мираж. Да остави зад гърба си всекидневното мъчение на земеделската работа и никога повече да не оре, да полива и да плеви. Беше трудно да започнеш нов живот, когато нямаш нищо и идваш отникъде.

Но не. Луис имаше планове. Щеше да си намери жена, да работи усърдно, да се впише в обществото. Като дете никога не беше изпитвал щастие — баща му беше чудовище, а не родител, а майка му бе изчезнала без следа, преди да му останат някакви спомени за нея — но той се беше заклел да не повтаря грешките на баща си, чичо си и всички останали от своето семейство. Беше решен да бъде различен от тях. Не искаше да бъде провал. Щеше да разбие семейното проклятие.

Само трябваше да се държи и да преживее тези трудни времена, и после щеше да стане по-лесно. Нямаше как да е иначе.

По-възрастният мъж бръкна в джоба си и подхвърли на масата една шепа смачкани банкноти.

— Мога да си платя — рече той. — Не те моля за милостиня.

Очите на Кесибърг се разшириха, когато видя парите — бяха повече, отколкото щеше да изкара за цяла година.

— Откъде ги взе?

Райнер наля щедро количество уиски в чашата си.

— В последно време продавах патентовани лекове. По мои собствени рецепти, от родината. Вървяха добре.

— Явно е било така… Но ако се продават толкова добре, защо ще ходиш чак в Калифорния?

Кесибърг разбра, че чичо му лъже. По-възрастният мъж се протегна на стола си. Сетне прикова поглед в своя племенник, в напрегнато очакване да види как ще реагира на думите му.

— Защото съм болен от нещо, за което няма лек. Мисля, че му викат златна треска.

Той му намигна, а на Луис му прилоша. „По-скоро треска на кръвта“, помисли си той.

Едва по-късно вечерта, когато Кесибърг се зае да направи място на чичо си да спи на пода — Луис не искаше да кани чичо си да се качи при него, защото някак си не можеше да понесе мисълта, че ще лежат един до друг през цялата дълга нощ — Райнер му отправи своето предложение.

— Защо не дойдеш с мен?

По-възрастният мъж току-що беше свалил мръсната си връхна дреха, за да се приготви за лягане, и стоеше пред племенника си по риза, покрита с петна. Очите му се приковаха в по-младия, блестящи като на вълк.

— Какво изобщо те задържа тук? Този скапан чифлик? Трябва да ти кажа, че всичко това ми прилича на поредния ти провал, синко.

— Не ме наричай синко — отвърна той, ужилен от обидата. — С това искам да се занимавам сега. Изборът си е мой.

Чичо му сви рамене.

— Както искаш, но това е грешка, момчето ми. Има си причина мъжете от фамилията Кесибърг да не се задържат на едно място. Ако останеш на едно място, ще те надушат какъв си.

Семейното проклятие.

„То няма да ме сполети.“ Но нямаше как да го каже на чичо си; така все едно щеше да размаха червено знаме пред някой разярен бик.

— Ще внимавам — рече той.

Но по-възрастният мъж не беше готов да се откаже.

— Тревожа се за теб. Не си прекарал достатъчно време с мъжете от фамилията Кесибърг, защото баща ти е далеч оттук, в затвора, а ти живееш в Новия свят и покрай теб няма чичовци и дядовци. Не знаеш какво е, как ще те сполети онова чувство — толкова силно, че няма да можеш да му откажеш. И когато се случи, как ще се погрижиш за себе си?

За миг Луис Кесибърг отново се почувства на единайсет и стоеше до баща си в помещението, където опушваха месото. От една кука на тавана висеше огромен труп и леко се полюляваше. Сякаш още чуваше тихото кап, кап, кап на кръвта, която капеше в мътната локва под тялото, и още долавяше металния аромат във въздуха. А формата на трупа не беше като на животно, а на човек.

В него се надигна вълна от нещо като желание, която беше толкова силна, че и той се олюля.

И оттогава това чувство никога не го беше напускало напълно.

По гръбнака му пробяга ледена тръпка.

Луис не искаше нищо друго, освен да се махне по-далеч от чичо си Райнер, от пламтящите му очи и вонята му на леш.

— Ще се справя, чичо. Баща ми ме научи достатъчно. Оправям се.

Успяваше да ги удържа — желанието, жадуването, глада.

Райнер се претърколи настрани, за да се обърне с лице към огъня.

— Мислиш си, че знаеш какво те очаква, но нищо не знаеш. Лягай си, момче. Някой ден ще разбереш.

Не, реши Луис Кесибърг, докато се изкачваше по стълбата към леглото си, за да се отдалечи колкото може повече от този страховит старец. По някакъв начин беше добре, че Райнер се беше появил. Защото понякога Луис усещаше, че благородните му намерения му се изплъзват. Понякога, особено нощем, когато беше трудно да устои на глада, който гореше във вените му, когато се вкопчваше в краищата на леглото си, хапеше кокалчетата на ръцете си и едва удържаше яростта, която искаше да го погълне, или искаше от него той да погълне целия свят — не беше сигурен кое от двете. Понякога му идваше да се огъне и да се предаде на проклятието. „Ние, мъжете от фамилията Кесибърг, сме създадени за това; то е в природата ни, в кръвта ни.“ Но когато видя Райнер, все едно го удари мълния. Луис не искаше да свърши като него: преследван, без корени, сам.

Но докато лежеше в тъмното и си представяше как сграбчва чичо си за врата и го стиска толкова силно, че кожата му става лилава, а от устните му прокапва кръв, Луис си даваше сметка, че шансовете не бяха на негова страна. И Райнер сигурно имаше право — беше само въпрос на време.

Декември 1846 година

Трийсет и девета глава

Отряд „Пропаднала надежда“ — така ги наричаше Мери, защото бяха точно това: последната останала надежда на кервана. В крайна сметка потеглиха само осем души: Мери и Стентън; сестра ѝ Сара със съпруга си Джей; Франклин Грейвс, макар и да изглеждаше твърде болнав и да беше изгубил половината си телесно тегло; Салвадор и Луис, двамата индианци от племето миуоки, които бяха придружили Стентън по пътя обратно от ранчото на Джонсън; и Уилям Еди.

Семейство Мърфи и семейство Брийн отказаха да се включат, и Мери го посрещна с облекчение. Според тях идеята беше абсурдна и предвиждаха, че всички ще се върнат до един ден — освен ако не замръзнат до смърт. Не беше ясно дали Салвадор и Луис наистина искаха да потеглят с тях, тъй като и тяхната вярност към Стентън имаше някакви граници, но явно не искаха и да останат сами с хората, които току-що бяха убили момчето от племето пайути.

Хората от отряда не искаха да взимат много със себе си; в лагера оставаха доста гърла за хранене. Патрик Брийн и Долан заявиха, че би трябвало да тръгнат без нищо. И без това щяха да загинат, така че онова, което взимаха със себе си, само щеше да се похаби.

Подбраха провизиите с особено внимание. Бяха останали без сили, а всяка унция щеше да бъде от значение, ако им се наложеше да бягат. Взеха една брадва, едно въже (омотано около кръста на Еди като колан) и по едно одеяло на човек, преметнато на раменете им като наметало. Стентън и Еди носеха пушките си. Маргарет Рийд и Елизабет Грейвс тайно им дадоха сушено говеждо, което щеше да им стигне за няколко дни. Точно преди да потеглят, Мери забеляза как Стентън прибра още някакви неща в джобовете на връхната си дреха, но не видя точно какви бяха.

В утринта на потеглянето не валеше сняг и това беше добър знак. Елизабет бързо целуна бащата на Мери — първият признак на близост между тях, който Мери бе виждала от много дълго време насам. Загубата на Уилям и Елеанор едновременно се беше оказала почти непосилна за майка ѝ.

Мери откри, че ѝ е по-трудно да се сбогува с останалите си братя и сестри. Разделяха се за пръв път през целия си живот. Трите по-малки сестри и двете момчета от семейство Грейвс силно прегърнаха Мери и Сара.

— Не плачете. Ще изпратим хора да ви помогнат, а след това отново ще бъдем заедно — рече Мери, като ги прегръщаше в отговор.

Съвсем не беше сигурна дали вярва на думите си.

Когато зората просветна на хоризонта — яркорозова, поръбена с фина ивица в синьо — те потеглиха към планините.

Четирийсета глава

Стентън беше остарял само за една седмица. Очите му бяха почти ослепели от блясъка на снежната покривка, а тялото му бе изтормозено от пътя — необятна, безкрайна поредица от възвишения и падини, съвършено еднакви под бялата пелена. По негова преценка вървяха около десет часа на ден, но сякаш изминаваха само по няколко мили. Щеше да мине повече от месец, докато стигнат до мястото, където можеха да открият помощ.

Имаха провизии за пет дни, така че бяха започнали да се хранят само вечер.

Мери отброяваше изминалите дни, като връзваше възли на едно парче връв — дълга кафява нишка, която беше откъснала от ръба на полата си — и сякаш с всеки нов възел пристягаше все по-здраво нещо, което пърхаше в гърдите на Стентън — някаква миниатюрна частица от него, която продължаваше да се вълнува от мисълта за любов. Беше изумен, че тя изобщо е в състояние да връзва възли, че пръстите ѝ все още могат да се свиват по този начин, докато неговите пръсти, болезнено чувствителни и почернели от измръзването, често оставаха безполезни дори след като ги беше сгрял на огъня.

Вечер събираше дърва, като надвиваше изтощението си с упорито животинско желание за живот. Спяха седнали един до друг, сгушени до огъня, когато изобщо успяваха да заспят. Чарлс, Еди, Франклин Грейвс и Джей Фосдик се редуваха да остават на пост през нощта, макар че силите на Грейвс бързо го напускаха и понякога едва успяваха да го разбудят на зазоряване.

Огънят обикновено разтопяваше снега под себе си. До сутринта хората от отряда се озоваваха на дъното на яма, дълбока по шест стъпки и повече, и изкачването по стръмните бели стени изразходваше енергия, която не можеха да си позволят да пилеят. Стентън живееше в страх от деня, когато някой от тях щеше да се окаже твърде отслабнал, за да успее да се изкачи.

От няколко дни не бяха виждали следи от вълците — и от всякакви други зверове.

Но когато силите им започнаха да гаснат, Стентън долови промяна около себе си. Започна да чува шумове в гората — шепот, съсък на пъргаво движение между мъртвите дървета. Знаеше, че хищниците следят ранени и умиращи животни в очакване на мига, в който сами ще паднат на земята. Хората от отряда със снегоходките умираха — бавно, но сигурно — и заразените вълци бяха подушили миризмата на наближаващата смърт.

Поредното време на мрак, преобразен в пейзаж от заслепяващо бяло: Стентън приветстваше нощта дори само защото му даваше шанс да даде малко почивка на очите си. Често се чувстваше така, все едно очите му кървят или някой ги гъделичка с нож; веднъж Еди съвсем беше ослепял, макар и временно, и се наложи да се държи с една ръка за колана на Стентън, докато го следваше.

Мери се свлече на мястото до него. Свиха се под едно и също мръсно одеяло, макар и от това да нямаше почти никаква полза. Струваше му се, че вече непрекъснато е мокър, непрекъснато му е студено, непрекъснато е гладен.

Лицето ѝ беше изгоряло от слънцето, а кожата на носа ѝ се белеше. Тя бръкна в джоба си и извади парче сушено говеждо.

— Хайде на вечеря — каза тя.

Винаги казваше така, макар че това бе единственото им хранене за деня.

— Яж бавно — добави тя.

— Колко ни остава?

Болеше го, когато ядеше. Стомахът му се свиваше едновременно от глад и пристъпи на гадене. Зъбите му звъняха от студ и бяха започнали да се разпадат, след като твърде дълго време бяха живели с твърде малко храна.

— За колко дни ще ни стигне още?

Тя поклати глава.

— Не мисли за това сега. Все ще намерим нещо.

Небето бързо притъмняваше, но огънят отказваше да се разгори; дървата бяха мокри. Първо Еди се пробва с кремъка и огнивото, след него Стентън и Джей. Стентън се отдръпна и видя как слънцето потъва зад планините, видя как дневната светлина се разтапя и се оттича от небето и на мястото на изтощението му се надигна първичен страх.

— Вземи брадвата — нареди той на Джей. — Отсечи някое дърво. Отсечи клони, отсечи каквото и да е.

Сетне се отправи към гората, като подтичваше, въпреки хватката на снега, който се вкопчваше в краката му. Едва преди час му се беше струвало, че няма да може да направи и една крачка повече, но сега тялото му сякаш бе наелектризирано от страха; ако нямаха запален огън, нямаха никакви шансове. Щяха да замръзнат, докато спят. Освен това огънят държеше на разстояние вълците — или каквото и да беше онова, което ги преследваше.

Ударите на брадвата отекнаха в низината. Но бяха бавни, твърде бавни. Дори Джей да успееше да отсече някое дърво, нямаше да смогнат да го нацепят навреме. Стентън се хвърли в дълбоките сенки на горичка от мрачни, надвиснали вечнозелени дървета. Приведе се под клоните им, като опипваше земята под тях в търсене на достатъчно сухи дърва, за да горят; откри съчки и подпалки, но нищо друго, което щеше да им свърши работа за повече време. Продължи да търси, докато изгуби лагера от поглед, отчаян и почти изгубил здравия си разсъдък — от снега, от безкрайното катерене, от глада и безсмислената битка, която не спираха да водят ден след ден.

Под голям бор намери дърва, които бяха останали почти недокоснати от природните стихии, заслонени от купола, който образуваха клоните на дървото над тях. Събра толкова, колкото можеше да носи; щяха да им стигнат за един час или малко повече — достатъчно, та Джей да нацепи някое и друго дърво.

Той се обърна, за да се върне в лагера, и в този момент забеляза движение с периферното си зрение. Бързо, като вълк, тичащ между дърветата.

Но не бяха вълци.

Зърна друга сянка, друго нещо, притичващо около него.

Пусна дървата в снега, като задържа само една борова цепеница. Сетне удари с кремъка си срещу нея. „Запали се, проклета да си!“ Разхвърчаха се искри, които се посипаха по снега, без да запалят нищо. Пръстите му бяха вкочанени и тромави. Едва не изпусна кремъка, но го улови в последния момент.

И чу нещото зад гърба си едва броени секунди преди да забие зъбите си във врата му.

Извърна се и размаха цепеницата на сляпо, като тояга. Чу как се удари в нападателя му и видя нещо тъмно и разкривено, наполовина човек и наполовина звяр, което се отдръпна назад сред дърветата.

Някакъв демон. Чудовище.

Нямаше друга дума, с която да го нарече.

Стентън се втурна да бяга — доколкото можеше в снега, дълбок до коленете. По лицето му се стичаше пот и мигновено замръзваше, като опъваше бузите му и разкривяваше устата му в зловеща гримаса.

Паниката бушуваше в него, примесена с изумление.

Тамсен беше казала истината.

Внезапната яснота на осъзнаването го прониза като леден скрижал — и сякаш едновременно накара сърцето му да спре и разпръсна облаците над мислите му. Понякога истината беше такава. Истината не беше спасение, както му бе казал веднъж неговият дядо, а точно обратното: нещо ледено, което кара човека да се скове от ужас.

Но сега мислите му препускаха, а кръвта течеше прекалено бързо във вените му. Той се бореше да си поеме дъх, докато напразно опипваше зад гърба си за пушката. Къде беше пушката му?

Значи никога не са били глутница заразени вълци, които са ги дебнели, нападали са добитъка им и са се криели сред дърветата. Така ли?

През цялото време са били тези… неща.

Не. Не. Разумът му го предаваше. Той забави крачка и погледна с присвити очи обратно към дърветата.

Сенките се стрелкаха между тях, преобразени от снежната нощ.

Къде беше пушката му?

Едва тогава си спомни, че я бе подпрял на дънера на едно дърво в началото на гората. Щеше да му се наложи да тича, за да стигне до нея. Снегът вече стигаше до над коленете му; мракът се беше спуснал съвсем.

Хвърляше цялата си тежест във всяка следваща крачка. „Не се обръщай, просто тичай.“ Кръвта му кънтеше в ушите. А после го чу: влажно задъхано дишане, възбудено и накъсано, сякаш нещото, което го преследваше, бе принудено да си поема дъх през лепкава, прогнила влага.

Чуваше го все по-близо. То го настигаше.

Каквото и да го беше нападнало, каквото и да беше видял, то беше истинско. Те бяха истински.

„Съжалявам.“ Не знаеше за какво — за това, че не беше повярвал на приказките, които разпространяваше Тамсен сред кервана? За това, че не ги беше защитил?

За целия си живот, който не беше пропилян в грях, не съвсем, а в задушаващата прегръдка на вярата в съществуването на греха?

Вече виждаше пушката си, а зад нея различаваше и тънка струйка дим, което означаваше лагерен огън. Може би все още не беше твърде късно за него.

До пушката му оставаха броени стъпки, когато нещото скочи. Той почувства остро и болезнено опарване по прасеца си; все едно някой бе притиснал нагорещен до червено ръжен в плътта му. А сетне и изгаряща болка в десния си прасец, така че се отърколи в снега като бебе. Опита се да пропълзи напред на колене, но нещо го беше сграбчило за краката и го теглеше назад. Усети още един удар отзад по главата, а болката бе толкова силна, че сякаш го заслепиха светкавици.

Не можеше да умре по този начин.

Не и сега.

Още не.

Пръстите му едва достигнаха до приклада на пушката. Подхлъзнаха се по него, но не успяха да го уловят. Но създанието вече го беше докопало и го беше захапало за глезена — и Стентън изстена от ужас, когато видя човешки очи и човешка уста…

Каквото и да беше това нещо, някога то е било човешко същество.

Но създанието вече не беше човек. Зъбите му не бяха човешки; Стентън усети как се забиват дълбоко в кожата му, в мускулите, и между тях се показва нещо мокро и ужасяващо, което нямаше какво да е друго — освен език.

Той ритна нещото с всичка сила в лицето. То не го пусна, но за миг замря и той успя да се извърти и да достигне пушката си.

Сетне отново се претърколи по гръб, вдигна оръжието пред гърдите си и стреля право в очите на създанието.

Чудовището го пусна. Стентън не изчака да види дали е мъртво. С усилие се изправи на крака и когато отпусна тежестта си на десния, го прониза толкова силна болка, че пред очите му причерня. Видя как още от тях се събират между дърветата. Стреля отново, на сляпо, като не беше сигурен дали изобщо се цели в сенките. Спря на снега, като трепереше и губеше кръв, и ги видя да се прегрупират — като тъмен поток от тела. Отново вдигна пушката си, когато внезапно движение го накара да се обърне: едно от тях се беше нахвърлило върху него от лявата му страна, от засада, и преди да успее да се прицели, го повали по гръб в снега, а пушката изхвърча от ръцете му.

Вонеше на труп, оставен твърде дълго на слънцето. Но пръстите му бяха студени, хлъзгави и влажни — от гнилоч. Той се задави от миризмата. Опита се да го отхвърли от себе си, но беше затиснат под него и нямаше сили да се съпротивлява. Устата на нещото сякаш се отвори двойно по-широко, като долната му челюст се откачи като на змия. Той зърна зъби, остри като гвоздеи и твърде, прекалено много — и дългия лъскав тъмен тунел на гърлото му, и ужасяващия език, който шибаше насам-натам като сляпо животно в търсене на плячка.

А сетне сякаш експлозия раздели челото му на две. Нещото се изпъна назад — Стентън усети вкус на повръщано — и се отдръпна, а половината му лице висеше като счупена щора. Но продължаваше да се движи. Беше живо.

Разнесоха се викове. Мери се озова до него, на колене в снега, като го дърпаше. Плачеше и крещеше.

— Защо ни остави? Нали знаеш, че е опасно? Какво си мислеше? Защо тръгна сам?

Уилям Еди стоеше зад него, стиснал димящата си пушка. Но очите му не се откъсваха от крака на Стентън, а изражението му не лъжеше.

— Лошо, а? — каза Стентън. — Чудовищата ме докопаха.

Думите изскочиха от устата му, преди да си даде сметка колко налудничаво звучат.

Но дали наистина беше налудничаво?

Може би това бе проклятието на тези планини — те първо принуждаваха човека да полудее, а след това обръщаха собствената му лудост срещу него самия, облечена в плът.

Като някакво библейско наказание.

Мери продължаваше да го стиска за ръката, все едно той можеше да се изправи на крака и да си тръгне оттам.

Стентън усещаше болестта, която навлизаше в тялото му, като някаква тъмна, хлъзгава и чужда тръпка по вените си — толкова ледена, че го изгаряше. Колко ли време щеше да мине, преди да го преобрази? Няколко дни? Една седмица? Поне дотогава щеше да е мъртъв вече, замръзнал от студ или разкъсан от чудовищата, след като се върнат.

Но дори това да не беше болестта, вече нямаше никакво значение. Беше толкова тежко ранен, че нямаше как да го върнат в лагера или да го пренесат достатъчно близо до ранчото, за да доведат някого на помощ.

— Тръгвай — рече той на Мери. — Бягай. Има и други. Всеки миг ще дойдат.

— Не мога да те изоставя — отвърна тя.

Дали изобщо му вярваше? Дали беше възможно да го разбере? Беше прекалено студено, за да заплаче, но дори на мътната светлина от далечния огън — значи все пак бяха успели да го запалят — болката се четеше ясно по лицето ѝ. Нито една част от него не беше останала недокосната от тази болка.

— Трябва — рече той и се обърна към Еди.

Напрежението и ужасът продължаваха да се разнасят в него, така че главата му се въртеше, сякаш всеки миг щеше да повърне. Трябваше да отпусне глава, поне за малко…

— Тръгвайте. Отдалечете се колкото можете повече от това място.

Еди вдигна пушката на Стентън.

— Искаш ли да ти я заредя?

— Не, вземете я с вас. Ще ви потрябва. Аз ще се оправя.

Сетне се обърна към Мери:

— Хайде, тръгвай. Искам да останеш жива, Мери. Иначе няма да има никакъв смисъл. Абсолютно никакъв смисъл.

Но тя не помръдваше от мястото си до него.

— Няма да те изоставя. Няма.

Гласът ѝ звучеше така, все едно се пропукваше лед; все едно се пропукваше самата тя. Всички се пропукваха.

Устата му започна да пари и се овлажни. Очите му се замъглиха и пред тях се появиха искрици. Бледото лице на Мери му се струваше твърде близо. Ужасно му се искаше да я целуне.

Но си нямаше доверие да го направи. Кой знае какво щеше да му донесе вкусът на устните ѝ.

Кой знае какво щеше да стане с нея, когато във вените му бушуваше този внезапен глад.

— Тръгвайте — рече той за последен път с финален прилив на увереност, който отне всичките му сили.

Зарадва се, когато Еди я улови под мишниците и я дръпна, за да я изправи на крака. Нямаше да има сили да я накара да си тръгне още веднъж. Може би щеше да я помоли да остане с него. Може би щеше да започне да я умолява да легне на снега до него и да го прегърне, докато не дойдат зверовете, за да ги разкъсат.

Може би щеше да започне да я целува, докато самият той не я разкъса. Заби пръсти в снега, като се опитваше да охлади все по-силната горещина във вените си, от която изгаряше целият.

Още дълго време продължи да чува виковете ѝ, докато тя повтаряше името му и умоляваше Еди да я пусне. Най-сетне гласът ѝ отслабна като свиренето на вятъра сред далечните върхове.

Той изчака, докато вече не можеше да направи разлика между двете, преди да бръкне в джоба си. Беше донесъл със себе си две неща — сантиментални капризи. Едното беше кесийката му за тютюн, в която носеше последната стиска златна Вирджиния. Наложи се силно да дъхне в шепите си, за да ги събуди за живот; едва тогава внимателно извади една хартийка и положи последните си късчета тютюн в нея. Облиза крайчеца на хартийката и я сви между палеца и показалеца си. Успя да накара кремъка да хвърли една искра и имаше късмет да я улови. Внимателно я разпали до пламъче. Дръпна дълбоко и напълни дробовете си с ароматен, топъл дим. Добре. Едно последно хубаво нещо в живота му.

Жегата вътре в него вече го поглъщаше изцяло, но той се опита да успокои ума си. Спомените се носеха през него като сенки над водата: дядо му, който обикновено беше толкова строг и неумолим, веднъж бе дал утеха в скръбта на мъж от своето паство, който бе изгубил жена си. Дъждът, който биеше по покрива на къщата на Лидия, когато бяха на тавана, тя се притискаше в него и косата ѝ го погъделичка по лицето, когато се наведе да го целуне. В онзи миг животът му можеше да свърши и той нямаше да има нищо против. Беше я предал и оттогава се беше борил да поправи грешката си; и може би в крайна сметка точно това бе неговото покаяние. „Божиите мелници бавно мелят, но мелят на ситно.“ Запита се къде ли беше Едуин Брайънт; надяваше се да е добре.

Не си позволяваше да мисли за Мери — все още не.

Най-сетне изпуши цигарата до пръстите си и я пусна в снега. От другия си джоб извади малък револвер. Със седефена дръжка, красив като бижу. Беше го запазил у себе си с мисълта, че е съвършеният спомен от Тамсен Донър. Красива, но смъртоносна. Провери дали е готов за стрелба.

И едва след това затвори очи и си представи лицето на Мери. Привика го от мрака на съзнанието си и го задържа пред вътрешния си взор — като ярко грейнала звезда, като последния си спомен.

Револверът бе малък, така че се оказа удобно да пъхне дулото между зъбите си.

Четирийсет и първа глава

Седмината останали членове на отряд „Пропаднала надежда“ бяха изкачили следващия склон наполовина, когато чуха изстрела, който отекна над долината.

Дотогава Мери беше престанала да крещи вече. Олюля се само веднъж. Сетне продължи да крачи напред, като стискаше очи срещу внезапните заслепяващи пориви на снежната вихрушка.

Четирийсет и втора глава

Тамсен беше сигурна, че Бог ги е изоставил. Питаше се единствено от колко време бяха оставени на милостта на един свят без Бог — дали не беше още от самото начало? Дали се беше случило в онази вечер, когато взе за любовник Джефри Уилямс, семейния лекар, или бе станало много преди това? Дали дяволът не я беше последвал чак дотук? А може би дяволът бе вътре в нея — още от деня, в който се беше родила. Може би точно дяволът я пазеше жива.

В нощта, в която го ухапаха, Соломон Хук — синът на Бетси от първия ѝ съпруг — беше излязъл от палатката, за да занесе калаена чаша с гореща вода на мъжете, които стояха на пост. До този момент в лагера до рекичката с елшите цареше спокойствие. Тамсен и останалите от семейството чуха неговия вик и изтичаха от палатката, на студа и влагата, където го намериха проснат на земята, а към гората се стрелна сенчеста фигура.

Тамсен изкрещя и когато Уолт Херън вдигна пушката си и стреля след съществото, тя не изпита никакво усещане за мъст, а единствено нови дълбини на ужаса. Вече нямаше как да се отрече, че там навън наистина имаше нещо смъртоносно и нечовешко, което непрестанно пропълзяваше все по-близо до тях.

Джейкъб веднага занесе доведения си син в палатката и Тамсен се зае да се погрижи за раните на момчето, докато Бетси стоеше отстрани и плачеше, заровила лице в дланите си. От създанието по момчето беше полепнала тежка воня — подобно на миазма, на лоша поличба. Момчето не изглеждаше толкова зле, но отстрани на шията му имаше дълбока резка, която притесняваше Тамсен, и дори след като почисти раната, тя продължи да усеща, че нещо не е наред.

Соломон живна още на следващата сутрин, а до следобед вече се държеше така, все едно нищо не е станало. Отиде с Лиан да събере дърва за огъня и събра сняг в едно ведро, за да го разтопят за вода. Имаше здрав апетит. Изглеждаше неуморим.

До вечерта страните му се бяха зачервили и пареха на пипане. Кожата му беше мокра от пот.

На другия ден вече тичаше насам-натам, като бореше братята и сестрите си в претъпканата палатка. Когато Бетси го сгълча, той изхвърча навън на студа без връхна дреха или ръкавици и не им обърна никакво внимание, когато му казаха да се върне вътре. Не позволи и на Тамсен да прегледа раната или да му смени превръзката.

Очите му блестяха и се стрелкаха насам-натам, а устните му бяха разкривени от някаква странна, разсеяна усмивка. В съзнанието на Тамсен туптеше споменът за Халоран. Това я караше да се страхува, но не знаеше как ще може да го обясни на Джейкъб или на майката на момчето. Реши да не им казва нищо, а да го наглежда. Все пак още беше малък. Децата се възстановяваха бързо.

Но с всеки изминал час той ставаше все по-зле. По-превъзбуден, по-агресивен, по-маниакален. Тамсен сякаш виждаше Халоран във всичко, което правеше или казваше Соломон, във враждебността и нетърпението му. В негово присъствие беше напрегната, като очакваше всеки момент да се прекърши. И този миг дойде, когато той се нахвърли върху малката Джорджия, една от дъщерите на Тамсен. Бърза като ястреб, тя се стрелна между тях и блъсна Соломон по-надалеч от нея. Веждите на Джейкъб подскочиха нагоре, а Бетси се втурна да застане до сина си.

— Какво си мислиш, че правиш? — настоя да узнае тя. — Можеше да го нараниш. Той е ранен, забрави ли?

Но Тамсен бе видяла ужаса, който пробяга по лицето на Соломон. Той знаеше какво едва не бе направил. Това беше последната му истинска човешка мисъл. Изскочи от палатката, преди някой да успее да го спре, и изчезна в нощта.

Наложи се да се притекат двама мъже, за да удържат Бетси да не побегне в мрака след него.

За Бетси това беше началото на края. Отначало беше бясна на всички, че ѝ бяха попречили да се опита да спаси сина си.

— Нямаше как да го спасиш — опита се да ѝ обясни Тамсен, но Бетси отказваше да ѝ повярва.

— Трябва да го намерим. Той не може да оцелее самичък — увещаваше мъжа си Бетси.

Поне беше запазила достатъчно здрав разум, за да си дава сметка, че не може да тръгне сама след него.

— Каквото и да има там навън, те ще го убият. Ще го разкъсат на парчета.

Видяха го две нощи след това. Един от пазачите — отново Уолтър Херън, който явно нямаше никакъв късмет — бе нападнат в момента, в който се отдалечи прекалено много от кладите. Създанията се разпръснаха в мрака, когато пристигна и вторият пазач, Джон Дентън, но не и преди Дентън да види Соломон Хук заедно с тях, с животински блясък в очите, като тромаво вълче на първия си лов. Той се кълнеше в живота си, че не се е заблудил.

Бетси нададе вой и се хвърли срещу него, като го обвиняваше в лъжа, но Дентън не отстъпи.

— Твоето момче е… преобразено — рече той.

Тамсен преглътна тежко.

— Станал е един от тях.

Никой не възрази.

Вече разбираха как точно става.

Четирийсет и трета глава

Беше Коледа: на хоризонта се развиделяваше, но зората едва се виждаше от двете страни на пушека, който се издигаше към небето и го почерняше.

Мери нямаше да разбере кой ден е, ако сестра ѝ Сара не ѝ бе казала. Тя беше изгубила връвта с възлите преди три дни; беше изоставила Стентън, беше чула изстрел и просто беше пуснала връвта, като беше оставила да паднат заедно с нея и мислите, и спомените, и надеждите.

Сега беше като животно. Ставаше, когато ѝ кажеха да стане, следваше човека пред себе си като муле от товарен керван и сядаше, когато спираха за нощувка. Когато беше жадна, разтапяше сняг в устата си. Болката на глада се беше преобразила в друг вид болка: вече не можеше да яде и никога повече нямаше да изпита глад. В стомаха ѝ се бе загнездило нещо зверско, ужасяващо, което я разкъсваше на парчета. И тя не можеше да го утоли.

Сара не спираше да говори за миналите Коледи във фермата в Спрингфийлд.

— Помниш ли онази година, когато мама ни уши еднакви рокли от червена басма? Помниш ли как си мислехме, че сме голяма работа с тези рокли? Аз не свалих моята, докато не се разпадна, така че мама уши завивка от парчетата.

„Престани“, искаше да каже Мери. Но не искаше и да говори. Не можеше да понесе да чуе собствения си глас — непроменен и жив във вечния покой на свят, в който Чарлс Стентън вече не съществуваше.

Откакто го беше изоставила, сестра ѝ се грижеше за нея, все едно бе инвалид: „Седни тук, не толкова близо до огъня, опитай се да поспиш. Хвани края на моето одеяло и върви след мен“. Сънят ѝ убягваше. Беше единственото нещо, което очакваше с нетърпение — забвението и тишината, която бе толкова дълбока, че не ѝ се налагаше да мисли за онова, което се бе случило.

Понякога, през деня, изведнъж осъзнаваше нещо — кога беше започнало да вали сняг? Кога бяха стигнали сред върховете? — и си даваше сметка, че е задрямала, докато върви.

Все по-нататък и по-нататък. Крачка по крачка бяха преодолели върховете, където ветровете бяха толкова силни, че снегът валеше настрани, и сега мъчително се спускаха от другата им страна. Беше трудно да се определи колко дни са изминали, защото всичките бяха еднакви — нищо друго освен миля след миля, потънали в сняг. Луис няколко пъти беше изгубил съзнание през последните три или четири дни. В повечето сутрини баща ѝ беше твърде изнемощял, за да се изправи на крака, така че се налагаше да го повдигнат или да го пренесат до мястото, където искаха да го изправят, а той се олюляваше като мъртвец, вдигнат от гроба с някакво вещерско заклинание, за да закрачи отново.

И сега, на Коледа, не успя да продължи. Няколко часа преди да се стъмни, той се срина на колене и никой не можа да го накара да се изправи отново.

Мери видя през пушека от лагерния огън как сестра ѝ и нейният мъж са се надвесили над баща ѝ. Гласовете им я гъделичкаха по краищата на съзнанието, твърде тихи, за да различава какво точно казват. Луис и Салвадор, индианците от племето миуоки, окаяно се свиваха един до друг под едно одеяло — като кльощави птици, свързани помежду си с общи пера. В последно време преживяваха от кожените ивици, които режеха от дрехите си и дълго време след това ги дъвчеха, за да омекнат в устата им и да издържат по-дълго.

Сара се отдели от съпруга си и дойде да седне при Мери. Дълго време мълча, преди най-сетне да проговори:

— Татко е мъртъв.

Мери се опита да се протегне в себе си, за да изтегли оттам някаква нишка на скръб или съжаление. Но все едно студът на планината я беше изпреварил и я беше смразил, до дъното на душата ѝ.

— Трябва да го погребем — рече тя.

Сара поклати глава.

— Трябва да продължаваме.

Но сякаш нещо се беше прекършило у Мери. Тя не отстъпи.

— Аз бях дотук — каза тя. — Искам да се върна при останалите. Вече сме твърде малко на брой. Ще ни избият един по един, до крак. Нямаме никакъв шанс.

Сара стисна сестра си за раменете с ледените си пръсти.

— Вече не можем да се върнем, Мери. Стигнахме твърде далеч.

— Така изложихме на опасност и другите — отвърна тя и едва сега си даде сметка колко вярно беше това. — Искахме да отидем напред, за да потърсим помощ, но по този начин намалихме числеността на групата. Сенките ще ги нападнат, както нападнаха нас. Не разбираш ли? Разделихме се на по-малки групи и сами се превърнахме в по-лесни мишени. Така се обрекохме на гибел, а с това и останалите.

— Мери — повтаряше сестра ѝ, като я разтърсваше с всички сили.

Или просто трепереше от студ?

Не ѝ беше трудно да си представи как ляга на земята и се оставя на снега, за да я погълне. Как се предава на студа. Как пръстите на ръцете ѝ се вкочаняват, а сетне и пръстите на краката, ушите и носът, гърлото и най-сетне гърдите.

Но тя не си го беше представяла. Наистина лежеше на земята.

Сара бе изчезнала някъде. А може би никога не е била тук — може би нито един от тях не е бил тук.

Снегът се сипеше по миглите на Мери, като ги смръзваше на миниатюрни ледени висулки, които пречупваха светлината на огъня. Или беше дневната светлина? Утрото някак си беше дошло. В нея вече не беше останал никакъв глад — и никакво друго чувство.

Снегът бе ослепителен и безкраен.

Сара изникна до нея, вдигна я, принуди я да се изправи на крака и я хвана за ръката.

Двете се повлякоха напред, към заслепяващата светлина.

Четирийсет и четвърта глава

Спрингфийлд, Илинойс

Септември 1840 година

Беше внезапна и завладяваща: миризмата на изгорена коса. Парлива и противоестествена.

Тамсен изпищя… и изпусна машата си на пода.

Бързо я напръска с вода и въздъхна от облекчение, когато от желязната щипка се вдигна пара и нагорещеният инструмент се охлади.

Беше напрегната и разсеяна. За щастие, не беше съсипала много от косата си, само бе опърлила няколко кичура.

Беше станала рано, за да се приготви за тържеството, но честно казано, и без това не спеше. Сякаш усещаше върху себе си тежестта на цялата къща, в която всички останали спяха. Беше отраснала в нея, а сега тя беше дом на брат ѝ. Всяка вечер той си лягаше в голямото легло с балдахин, което се намираше зад отсрещната стена. Тя си представяше, че ако се заслуша както трябва, ще го чуе как диша, ще чуе мислите в главата му. Дали бяха същите мисли, които се въртяха в нейната?

Откакто се беше върнала и спеше в старата стая, непрестанно я спохождаха спомени, сякаш прогорени в кожата ѝ, когато беше заминала.

Поне красотата ѝ носеше някаква утеха. Тя отново вдигна машата. Когато живееше в Северна Каролина, винаги можеше да разчита на помощ с помадите и машите — от някоя друга жена, на която щеше да ѝ бъде приятно да ѝ се радва и да се наслаждава на нейното внимание. Но тук, в Илинойс, нямаше приятелки — нямаше почитателки, които да ѝ се възхищават, надявайки се нейната красота и интелигентност някак си да се отразят и на тях самите. Тук, в дома на брат си, беше сама.

Тамсен бе избрала да се омъжи с втората си по красота рокля — от фина, мека и лъскава синя вълна, с плисиран корсаж и ръкави до китките. Най-хубавата ѝ рокля беше от сукно с цвят на градински чай, но зеленото носеше лош късмет на сватби. Откакто бе прочела за сватбата на английската кралица в „Женски алманах на Гоуди“ преди няколко години, винаги си беше мечтала за бяла рокля, ако се случи да се омъжи отново. Ала не ѝ попречи цената — Джордж Донър беше предложил да ѝ поръчат каквато рокля поиска от Чикаго. Но да се омъжи за Джордж Донър, означаваше, че отива да живее във ферма, а там нямаше да има много подходящи случаи да облече бяла рокля. Подобна покупка щеше да бъде крайно непрактична.

Ала и това не беше истинската причина. Тя си даваше сметка, че подобно изключително нещо само щеше да подчертае още по-силно колко бе обикновено всичко останало в живота ѝ.

Освен това не се чувстваше достатъчно чиста отвътре, за да се облече в бяло.

Погледна през прозореца и видя пшеничните ниви на фермата на брат си, които се вълнуваха като приливите и отливите на златен океан. Синьото на небето беше съвършено и ясно. Сърцето ѝ се изпълни с радост. Беше толкова красиво — златното, което нежно се надига да целуне синьото. Доплака ѝ се, когато го видя. Следващия път, когато щеше да дойде във фермата на Джори, щеше да го направи като гост, като чужд човек. Щеше да бъде жена на друг мъж — отново.

Когато Тъли почина, брат ѝ я умоляваше да се върне в Илинойс, като се преструваше, че има нужда от помощта ѝ, но в действителност тя разбираше, че това бе неговият начин да ѝ помогне. Той не искаше тя да остава сама.

Но тя беше сама. И това нямаше да се промени, когато се омъжи за Джордж. Щеше да бъде сама винаги, дълбоко в сърцето си. Първият ѝ брак вече го беше доказал.

И това, че се върна тук, при брат си, когото се беше опитала да забрави, бе поредното доказателство. Както и болката от всичко, което никога не можеше да каже на глас.

Джори изведнъж се появи на прага, все едно беше призован от топлината на мислите ѝ. Широките му рамене изглеждаха неудобно притиснати в най-хубавия му костюм от кафява вълна — онзи, който си пазеше само за неделите.

— Ти си истинско видение, Тамсен — рече той.

Гласът му звучеше леко напрегнато и дъхът ѝ подскочи в гърдите.

Но разбира се, беше съвсем естествено той да се разчувства в ден като днешния, нали?

— Колата те чака, когато си готова — добави той и се прокашля.

Тя се загледа в адамовата му ябълка, която се надигаше и спускаше. Замисли се колко бяха странни тези думи — адамова ябълка. Ябълката не беше ли на Ева?

За да избегне погледа му — очите му бяха пронизващи и по-сини дори от нейните — тя се загледа в наболата брада по челюстта му и кимна.

Изправи се и го последва до вратата, после хвана Джори за ръката, когато ѝ помогна да се качи, и в топлината на дланта му почувства непреодолима тъга. Не искаше да го пуска, но се принуди да го направи, когато седна до него на капрата. Той я зави с едно наметало в скута, за да я защити от сутрешния хлад.

Сватбеното тържество щеше да се проведе във фермата на семейство Донър, защото беше по-хубава и по-голяма от тази на брат ѝ. Трите деца на Джори — две момичета и едно момче, нито едно от тях на повече от осем години — седнаха на пода на вагона зад тях, като си шепнеха помежду си, все едно усещаха напрежението на леля си, но не разбираха какво означава това. Джори беше помолил Тамсен да дойде при него, за да му помага за децата, след като беше починала майка им. „Не мога да отглеждам дъщери сам — беше написал той в писмото си до нея. — Те имат нужда от жена, която да ги отгледа както трябва.“ Онова, което не беше казал направо, но тя го усещаше, бе колко силно му се иска да я види. Беше съсипан от смъртта на любимата си Мелинда.

Бяха сторили всичко по силите си, за да спасят жена му. Когато единственият лекар в района бе заявил, че не може да се направи нищо повече, Джори бе дал по-голямата част от спестяванията си на един амбулантен търговец — усмихнат германец, който твърдеше, че неговите лекове ще я спасят.

„Оказа се най-обикновен шарлатанин — беше написал след това Джори в едно писмо, изпълнено с горчивина. — Направихме точно така, както ни каза, но нямаше никаква полза.“

Тамсен се срамуваше да си признае как се беше почувствала, когато беше научила за смъртта на Мелинда толкова скоро след смъртта на собствения си съпруг. Срамуваше се да си признае, че за един миг си беше помислила как това е съдба. Срамуваше се да си признае как това отново бе отворило сърцето ѝ за мисълта, че ще може да види брат си след всички тези години, през които живееха далеч един от друг, разделени и с други хора.

Срамуваше се от първата си мисъл, че онзи шарлатанин — измамникът от Германия, който беше причинил, макар и косвено, смъртта на съпругата на Джори — сигурно е бил изпратен от самия дявол, за да измъчва Тамсен и да разбуди мислите, които отдавна бе заровила дълбоко в душата си.

Джори имаше пълното право да отправи тази молба, разбира се. Тамсен беше накрая на силите си, след като бе починал първият ѝ съпруг, Тъли Дозиър. Беше ѝ трудно да живее като млада вдовица в малък град — мъжете си позволяваха да предполагат разни неща за жените, които бяха познали мъжкото внимание, а сетне изведнъж им се беше наложило да преживяват без него. Имаше няколко инцидента. Отначало всички бяха пленителни и вълнуващи, но в крайна сметка я оставяха единствено с пустота в себе си.

При все това, когато получи поканата от Джори, Тамсен се разкъсваше от колебания. Възнамеряваше да му откаже, но по-дръзката част от сърцето ѝ се съгласи — заради децата му, поне така си казваше.

Сега не откъсваше очи от силните му ръце, когато шибна кобилата с юздите, за да я подкара в тръс. Той хвърли един поглед на сестра си и подхвърли:

— Днес си по-красива от картина, Тамсен. Надявам се Джордж Донър да знае какъв щастливец е.

— Не се съмнявам, че знае — отвърна тя с принудена усмивка.

Джори въртеше юздите в ръцете си.

— Но сигурна ли си, че искаш точно това? Все още не е късно да си промениш решението.

— Защо го казваш сега? — попита го тя, като се постара да не издаде притеснението си.

— Ти не познаваш този човек, не и както трябва. Минали са само три месеца.

Не, тя със сигурност не познаваше добре Джордж Донър — но и никога нямаше да познава някой друг толкова добре, колкото познаваше Джори. И той би трябвало да го разбира.

— Знам достатъчно за него.

Тамсен знаеше, че бъдещият ѝ съпруг е състоятелен: двамата с брат му Джейкъб бяха собственици на две големи ферми. Имаше овощна градина — ябълки, праскови, круши — и добитък. И хубава къща с осемдесет акра земи около нея.

— Той е много по-възрастен от теб. Мислиш ли, че ще може да те направи щастлива?

Тя не му отговори. Въпросът бе натоварен с твърде много смисъл. Запита се дали Джори изобщо си дава сметка за това. Но ако не го разбираше — ако не разбираше защо я боли, когато той се съмнява в решението ѝ да се омъжи — значи нямаше как да разбере и защо тя се чувства по този начин.

А Донър — той щеше да ѝ даде сигурност. Покрив над главата, място в общността, пари в банката. С Джордж Донър животът ѝ щеше да бъде уреден и на тревогите ѝ щеше да се сложи край. А той беше и хубав мъж, по свой си начин — макар и хубостта му да не я вълнуваше наистина и в нея да не се беше надигнало нищо, когато той прояви дързостта да я целуне.

Нищо подобно на трепета, който усещаше сега в очакване да обърне тази нова страница от живота си — и да остави всичко останало зад гърба си.

— Знам какво е най-доброто за мен — отвърна тихо тя. — Джордж Донър е най-доброто за мен.

Сетне добави:

— Все пак не мога вечно да живея с теб.

Джори се прокашля. Нещо проблесна в очите му и тя се почуди какво беше.

— Просто искам да кажа, че не бива да бързаш толкова. Не се съмнявам, че може да намериш и по-добър от него. И знам, че ще липсваш на децата.

Той помълча, преди да добави:

— Ще липсваш на всички ни.

Тя прехапа устни, за да не позволи на гнева си да се излее навън и да се преобрази в ридания. Как беше възможно Джори толкова да не си дава сметка какво мисли и казва? В момента имаше нужда от нещо, за което да се хване. Джордж Донър щеше да бъде нейната котва.

— Знам какво правя, Джори. И вече съм взела решение. А сега нека да не говорим повече за това.

Тя се загърна по-плътно с наметалото и се премести по-настрани на капрата, така че краката им вече да не се докосват, и усети хлад там, където преди усещаше топлината му.

Джори прие тези думи. И по пътя до фермата на Донър не възрази повече.

Калаеният покрив сияеше като сребро на светлината на утринното слънце. Джордж Донър притежаваше голяма къща, два пъти по-голяма от къщата на Джори. Беше прясно варосана, поддържана и изчистена до блясък. На стълбището на входа бе сложен керамичен съд с голям букет от диви богородички, за да посреща гостите. Това подобри настроението на Тамсен, както и погледите, които ѝ хвърляха всички гости — с възхищение и завист в очите.

Джори се зае да помогне на децата да слязат от фургона, докато Тамсен застана отстрани, изпълнена с внезапно колебание. През отворените прозорци на къщата се разнасяха гласове, мъжки и женски, и приглушено потропване и поскърцване на столове, докато ги подреждаха в голямата дневна за сватбеното тържество. Готвачката на Джордж сигурно бе заета да приготвя сватбената закуска, да пържи бекон и яйца, да наглежда печивата във фурната. В килера сигурно се охлаждаха пайове с ябълков пълнеж, любимите на Джордж.

Вратата изведнъж се отвори и от къщата се показа Джордж Донър. Беше много едър мъж, но изглеждаше някак притиснат от строгия си черен костюм. Той примигна от изненада (или от изумление), когато погледна към нея. Имаше мило лице и мили очи. Тя си напомни, че бе взела правилното решение.

— Скъпа моя — ти си истинско видение.

Думите на Донър бяха същите като онези, които Джори ѝ беше казал по-рано, но сякаш пропаднаха във въздуха, лишени от живот. Устните му потрепнаха, когато целуна ръката ѝ.

— Благословен съм, щом си съгласна да станеш моя съпруга!

Малките му дъщери, Елита и Лиан, стояха зад него. Майка им беше починала още докато бяха бебета, а сега Тамсен дори не беше първата им мащеха, а втората. Нищо чудно, че я гледаха толкова сдържано; майките бяха преходни същества. Нямаше полза да се привързват твърде силно към тях.

Елита, по-голямата, пристъпи напред и протегна към нея букет цветя, вързани с широка панделка от сатен.

— За теб, госпожо — рече момичето, едва ли не шепнешком.

Букетът изглеждаше необичайно: имаше цветя, да, но и по малко от всичко останало — билки, треви, дори бурени. Беше странен подарък за сватбен ден.

— Сами ги събраха — рече Джордж, когато забеляза озадаченото изражение на Тамсен. — Заради твоя интерес към ботаниката. Нали си спомняш, че ми каза как някой ден искаш да напишеш книга за флората в този район и за лечебните растения? Когато разбраха за това, Елита и Лиан събраха по едно от всички различни растения, които се намират в нашия имот, и направиха този букет за теб.

Тамсен беше забравила, че му е казала. Той не се беше присмял на идеята жена да напише научна книга, както бяха сторили някои от мъжете, на които бе споменавала за това в Кълоуи. Джордж беше запомнил — и нещо повече, беше споделил това с дъщерите си. Това означаваше повече за нея от предложението му да ѝ купи скъпа рокля.

Изведнъж ѝ се прииска да се разплаче от това колко беше мил с нея. Но се овладя и се усмихна първо на него, а после на дъщерите му.

— Благодаря ви, момичета. Трогната съм, че сте помислили за мен.

Тя прихвана Джордж под ръка. Ръката му беше сигурна и силна, но въпреки това се почувства така, все едно се носи във въздуха — или се разтваря във въздуха. Все едно изчезва.

Рискува да хвърли поглед на Джори, но той се занимаваше с децата и не видя. И в този миг нещо в нея се пръсна на парчета. Беше като познание, което никога повече нямаше да забрави.

Любовта не беше за всички.

Тя се отпусна на ръката на Джордж, за да се овладее, и дълбоко си пое дъх.

— Ще влизаме ли, мистър Донър? Мисля, че сватбеното тържество е време да започне.

Януари 1847 година

Четирийсет и пета глава

Отидоха всички заедно. Тя се съгласи — смятаха, че колкото повече са на брой, толкова по-сигурно ще бъде. Когато се развидели, събраха само онова, което можеха да носят, и се отправиха към езерото Тръки.

Джордж, естествено, нямаше да успее да стигне дотам. Затова Тамсен остана с него. Направи го не толкова с мисъл, колкото по инстинкт, по необходимост.

Тамсен извади последното останало сушено говеждо. Три лентички, големи колкото показалеца ѝ. Дали имаше някакъв начин да ги приготви така, че да ги хранят по-дълго време? Може би да ги свари, за да направи бульон от тях?

Тя седна до мъжа си и попи челото му с влажна кърпа. Вече беше в безсъзнание през по-голямата част от времето и тя не хранеше никакви илюзии, че ще се възстанови. Замисли се за тази ирония на съдбата: как злощастният инцидент с ръката му и последвалата инфекция го бяха предпазили да не стане свидетел на най-лошото. По някакъв начин неговото самохвалство и глупавата му гордост го бяха защитили в слабостта на характера му.

И все пак, тя не можеше да се откаже от него. Вече разбираше, че това не е слабост, а някаква форма на съчувствие, и макар много отдавна да я беше напуснала всяка надежда за привързаност, Тамсен допускаше, че може би в крайна сметка смисълът на живота ѝ през цялото време е бил да стане свидетелка на бавния му упадък и да изпита изцяло постепенната, неотклонна загуба на човек, когото не си беше позволила да обикне или дори да опознае.

В главата ѝ се беше загнездила мисълта, че смъртта на Джордж ще означава нещо — той ще издържи още малко заради нея — и че последният му мил жест, макар и несъзнателен, е бил да ѝ даде някаква цел, някаква причина да продължи да живее.

Навън кладите горяха дори посред бял ден и деформираха слънцето с димна завеса. Дори в този миг чуваше шепота на меки стъпки: миналата седмица бе умрял Уолт Херън, един от водачите, и глутницата може би усещаше колко е беззащитна, защото се беше одързостила.

Тя бе използвала едно одеяло, за да завлече тялото на Херън в гората и да им го остави. Надяваше се, че така ще си спечели малко време. Завиждаше на Джордж за това, че беше в безсъзнание. На нея самата ѝ се наложи да ги слуша през цялата нощ, докато те пируваха с тялото на Херън: пукота на строшени кости, влажното мляскане на ужасяващите им езици, доволното им животинско ръмжене.

Когато го събуди, за да хапне, Джордж ѝ отказа.

— Нали вече ти казах, че не бива да хабиш храната за мен — рече тихо той, а устните му едва помръдваха.

— Трябва да се държиш още малко — отвърна му тя, вече по навик.

— Не се страхувам да умра — рече той и затвори очи. — По-добре да заведеш останалите в лагера край езерото Тръки.

Той не знаеше, че всички останали вече бяха потеглили натам, заедно с петстотин долара от спестяванията им, които бе пъхнала в ръцете на своите дъщери. Изпитваше ужас от мисълта да предаде дъщерите си по този начин — но беше още по-ужасена от мисълта за това, което може да се случи с тях, ако не го направи. Така поне щяха да имат някакъв шанс.

Но Тамсен престана да казва на Джордж какво се случва още преди няколко седмици. Той със сигурност не знаеше, че Херън е мъртъв, или че момичетата са тръгнали — и през половината време продължаваше да пита за Джеймс Рийд или за Чарлс Стентън, като очевидно беше забравил, че преди цели седмици се бяха разделили с тях.

— Няма да те оставя — отвърна му тя сега.

Опита се да го убеди да хапне малко бульон, но той отказа.

— Защо остана? Можеше да се спасиш — рече той и гласът му потрепери. — Не е защото ме обичаш.

Каза го спокойно, сякаш вече го беше приел. Сетне затвори очи, все едно тези думи го бяха оставили без сили.

— Може би не съм ти дал много, което да обичаш.

Толкова дълго време тя не искаше нищо друго, освен да се отърве от него. Ала сега, когато имаше тази възможност, не можеше да го остави — струваше ѝ се физически невъзможно да го направи.

— Ти си моят съпруг, Джордж.

Това не беше никакво обяснение, но тя знаеше, че ще бъде достатъчно за него. Изненада се, когато откри, че е на ръба да се разплаче. Мислеше си, че отдавна е неспособна да го направи.

— Пий сега.

Той умря по-късно през нощта, като угасна в съня си.

И може би само си въобразяваше, но докато седеше до изстиващото му безжизнено тяло, тя сякаш чу как глутницата се разшумя и пристъпи по-близо до палатката. Надушила самотата ѝ.

Цяла нощ държа пушката до гърдите си.

На сутринта отново разпали огъня, като не пропусна да забележи необичайните, издраскани следи покрай лагера. Изрови една лопата от фургона, твърдо решена да погребе Джордж, така че чудовищата да не се доберат до тялото му. Но земята беше замръзнала като камък. Ръцете ѝ трепереха. Едва не изгуби съзнание от усилието и беше принудена да се откаже.

Използвайки одеялото като шейна, го завлече до кладата. Разпали огъня още по-силно, докато колоната от пушек не се превърна в стълб, а сетне претърколи тялото на мъжа си сред пламъците и се извърна настрани от задушаващата миризма.

Трябваше да побърза.

Нямаше да вземе нищо друго със себе си освен пушката и патрони за нея, както и една малка торбичка с билки. Щеше да скрие останалите им спестявания, хиляди долари, в хралупата на дърво. Ако оцелееше, по-късно щеше да се върне за тях. Наряза няколко ивици от кожата, която висеше на входа на палатката, за да приготви последната си храна, и се принуди да я преглътне, като си повтаряше как в другите лагери я очакват по-различни неща за ядене. Бекон, сухари и портокал, като на Коледа. Сладко от боровинки и шипков чай.

Остана будна втора поредна нощ, като притискаше пушката към гърдите си. От време на време задрямваше на стола си. Беше почти сигурна, че към полунощ е чула как зверовете драскат сред останките от погребалната клада, в търсене на нещо останало за ядене. Изстреля няколко куршума към тях, като се надяваше да ги накара да се разпръснат.

На сутринта се уви с най-здравото си одеяло, преметна пушката през рамото си и пое покрай рекичката.

Четирийсет и шеста глава

Слънцето бе започнало да се спуска към хоризонта, когато Тамсен стигна до отсрещния край на езерото. Над всичко наоколо бяха надвиснали неестествено спокойствие и толкова дълбока тишина, че първата ѝ мисъл беше, че може би всички са заминали или са загинали.

Тишината я изпълваше със злокобно предчувствие.

Дори от това разстояние виждаше огромните почернели ями на местата, където имаше клади, както и край рекичката с елшите. Останалите фургони изглеждаха почти изоставени: покривалата им бяха разкъсани и съсипани от природните стихии. Лагерът приличаше на град на призраци — град на враждебно настроени призраци, все едно в тишината се спотайваше ехото на разгневен глас. Дали не беше сбъркала?

Усети миризма на гнилоч; прилоша ѝ и се олюля, повлечена от пристъп на световъртеж. Остана без сили и се наложи да се подпре за малко на тънко дърво, за да се пребори с желанието си да повърне. Къде бяха всички хора? Ако бяха мъртви, къде бяха телата им?

Тя стигна до първата колиба, разделена от останалите заслони от една малка горичка. Вътре беше разхвърляно, по пода от отъпкана пръст се търкаляха дрехи и завивки, виждаха се празни и преобърнати сандъци, а мръсните дрехи сякаш бяха оживели от мухи. Очакваше да открие някого вътре — едно или две болни деца, които чакат родителите си да им донесат дърва за огрев или вода. Вдигна от бъркотията на пода джобна Библия. На заглавната страница беше написано: „На Елеанор, с любов от леля Мини. Да ти бъде за утеха“.

И тогава я видя: пушката на Кесибърг. Несъмнено беше неговата — бе я виждала в ръцете му много пъти, докато нехайно я носеше навсякъде със себе си, все едно искаше да напомни на останалите да стоят настрана от него. Сърцето ѝ заби по-бързо, докато се ровеше в останалите вещи в колибата. Дали Кесибърг беше сторил нещо лошо на останалите? Затова ли беше толкова тихо? Отново ѝ прилоша, но тя преглътна гаденето си и продължи методично да претърсва нещата му. Може би поне щеше да намери нещо за ядене — дажби, откраднати от другите, изсушено месо, каквото и да е. Цялата трепереше, беше ѝ студено и я тласкаше единствено инстинктът за оцеляване. Щеше да събере каквото може, а след това да продължи, да потърси някакви признаци на живот в останалите заслони, някакви следи от дъщерите си.

Но не намери храна. Вместо това откри друго — сякаш нарочно скрито под купчина съчки. Бяха куп листове, завързани с тънка кожена лентичка. Знаеше, че не бива да се бави, че трябва да се махне оттук, но не можеше да помръдне от мястото си, прикована от ужасно съмнение. Слънцето вече залязваше навън и в колибата бе сумрачно, но тя присви очи и ръцете ѝ затрепериха, когато вдигна листовете и откри какво представляват. Бяха писма.

Нови и нови писма, до едно от Едуин Брайънт, адресирани до Чарлс Стентън. Колко ли дълго са били скрити? Не виждаше ясно в тъмното и се боеше, че всичко това може да се окаже халюцинация, но нещо я накара да ги отвори, едно по едно.

В началото бяха настоятелни предупреждения за опасностите по пътя — „върнете се, не поемайте по прохода Хейстингс“ — а след това започнаха да се отклоняват в други посоки, като разказваха за слухове за зли демони и създания, които се хранят с човешка плът.

Тамсен потрепери. Брайънт знаеше. Знаеше за тях.

Истината и потресе до върховете на пръстите — беше точно така, както подозираше и Тамсен, но когато го видя написано, в стомаха ѝ сякаш се загнезди нова тежест.

Тя продължи да чете нататък. В последните си писма той описваше създанията като болни хора. Говореше за някаква зараза.

Тя се замисли за всичко, което се беше случило. Халоран се държеше неестествено от момента, в който кучето му ухапа Кесибърг. Нима и Халоран се беше заразил от тази болест, толкова рано по пътя на кервана?

„Кесибърг.“

Луис Кесибърг също знаеше.

Беше запазил тези писма, скрити от останалите.

Но защо? Тя никога не беше харесвала Кесибърг и знаеше, че не може да му се има доверие — но какво можеше да спечели от това, че беше скрил истината за болестта от всички останали в експедицията?

В този миг тя чу как старата дървена врата изскърца и рязко се обърна.

Ахна, изпусна писмата и едва не падна по гръб до стената. На прага стоеше Кесибърг. Мислеше си, че след всички седмици край рекичката с елшите ще се преизпълни с радост при вида на всяко друго човешко същество, който и да е от кервана, дори Пеги Брийн. Всеки друг, само не и той.

Угасващата светлина на вечерта падаше по раменете му и от ъгъла на колибата, където се беше свила Тамсен, изглеждаше още по-едър, отколкото си го спомняше.

В ръката си държеше брадва. Значи сигурно бе цепил дърва някъде — може би за огньовете. Може би останалите все още бяха живи. Може би, може би… сърцето ѝ препускаше, а съзнанието ѝ отказваше да оформи и една-единствена ясна мисъл.

— Гледай ти, мисис Донър. Ти се върна — рече той и се усмихна.

Тя пропълзя назад, докато гърбът ѝ не се опря в стената, но дори така беше само на няколко стъпки от него в тясното пространство на колибата.

— Значи сигурно вече знаеш тайната ми — каза той, като кимна към писмата. — Предполагам, че беше сантиментално от моя страна, но не можах да ги изгоря. Не знаех колко време ще ги опазя от любопитни погледи, но от друга страна, нападенията на диви кръвожадни създания винаги разсейват вниманието на тълпата.

Стомахът ѝ се сви и тя се пребори с желанието си да повърне.

— Какво… какво си направил с останалите? — настоя да узнае тя. — Къде са?

Кесибърг Въздъхна.

— Твоите момичета са добре. Нали знаеш, че ги харесвам по-хубави.

Тя се изкушаваше да се нахвърли върху него, за да му издере лицето, но се страхуваше да го направи.

— Семейство Брийн — продължи той, като ги изброяваше методично. — Някои от децата и двамата родители. Както и Дорис. Все още сме доста, почти четирийсет души.

— Но в лагера е толкова тихо.

— Те знаят, че не бива да излизат. Така се разбрахме. За да са на сигурно място.

— За да са на сигурно място — повтори тя като зашеметена.

От чудовищата, разбира се. Това имаше предвид.

По тялото ѝ се плъзна несигурна тръпка на облекчение — бяха живи. Беше казал, че са живи. Кесибърг бе лъжец и измамник — но защо да я лъже за това?

Бяха съвсем близо, от другата страна на езерото. Толкова близо. Можеше да извика и те да я чуят. Само след миг нейните момичета отново щяха да бъдат в прегръдките ѝ.

— Значи ти… ти си ги държал на разстояние онези ужасни… неща — рече предпазливо тя. — Как?

— С огньове — отвърна той. — Точно се канех да ги запаля за тази нощ.

Тя бавно кимна и се изправи.

— В такъв случай… по-добре да отида да видя момичетата.

Опита да се измъкне покрай него, като го избута обратно навън на студа, където снегът беше огрян от лунна светлина, която хвърляше мътни сини отблясъци по всяка повърхност.

Канеше се да използва последните си останали сили, за да измине тичешком разстоянието от няколкостотин крачки, което я делеше от останалите колиби, когато нещо — не можеше да определи какво, но беше нещо, което знаеше дълбоко в себе си, до мозъка на костите си — я накара отново да се обърне.

Кесибърг не беше помръднал от мястото си и продължаваше да я гледа. Тя се взря в лицето му — наистина се взря в него, на лунната светлина. Той я гледаше по онзи похотлив и злонамерен начин, който винаги я беше изпълвал с тревога, но освен това в изражението му имаше и нещо друго, което не можеше да определи със сигурност. Сякаш можеше да го нарече самота. И в този момент разбра какво я беше притеснявало през цялото време: той не изглеждаше гладен. Не изглеждаше отслабнал, сякаш не беше понесъл кой знае какво.

Тогава тя сведе очи надолу към брадвата му. Острието ѝ беше окървавено.

— Аз… аз… — рече тя и отстъпи назад.

Но гласът му прозвуча спокоен в студения въздух.

— Тамсен, почакай.

Тя се извърна и понечи да побегне, като си пробиваше път през храсталака под дърветата, но се спъна в нещо и падна на колене — някакъв голям, тежък клон, захвърлен в снега.

Не. Беше човешка кост.

Тя ахна и се разплака — и горещите сълзи мигновено замръзнаха по страните ѝ.

Беше видяла твърде много. Беше стигнала твърде далеч.

— Не е това, което си мислиш — каза Кесибърг и този път в гласа му отекна предупредителна нотка.

Тя се озърна. Беше се препънала недалеч от някаква купчина, която отначало помисли за снежна пряспа, но сега виждаше, че е нещо съвсем различно. Беше купчина от човешки трупове — замръзнали, подути и посинели.

В основата на купчината лежеше слаба жена, а крайниците ѝ бяха разкривени в неестествена поза. Беше мъртва — като всички останали. На челото ѝ се виждаше дълбока рана, но не кървеше.

Тамсен се принуди да я погледне по-внимателно. Беше Елизабет Грейвс, ужасяваща в смъртта, отправила безжизнен поглед към небето.

Светът се олюля под нея. Тя се насили да не припадне. Изведнъж до нея се озова Кесибърг, застанал на колене.

И я прегърна с едната си ръка.

— Махни се! — извика тя, като се опита да го отблъсне.

— Тамсен, Тамсен… — започна той.

— Не! — изкрещя тя, като вече пълзеше през снега.

Беше прекалено близо до нея и вонеше отвратително, сякаш от самите пори на кожата му се разнасяше някаква гнусна миризма. Той я сграбчи за глезена и тя падна по корем.

— Аз не се гордея с това, нали разбираш? — каза тогава той.

Гласът му прозвуча странно, необяснимо изтънял и натежал от силни чувства.

— Но няма друг начин, не виждаш ли?

Тя се опита да го ритне и да пропълзи по-надалеч.

— Нищо няма да ти направя, малка кучко. Точно както не съм направил нищо и на другите — рече Кесибърг. — Просто ме изслушай, Тамсен.

Той я дръпна грубо, за да я спре.

Тя се разтрепери, безмълвно се разплака и кожата на страните ѝ се скова от леда, който се събираше по тях.

— Брайънт беше прав за тази болест. Аз би трябвало да го знам най-добре. Защото я нося в себе си, нали разбираш, като някакво проклятие. Но не като онези неща, които дебнат в нощта. Не по този начин.

— Пусни ме — рече пресипнало тя, като отново се опитваше да измъкне крака си от хватката му.

— Няма да те пусна, докато не ме чуеш — отвърна той. — Аз го направих — аз направих това…

Очите му се стрелнаха към лицето на мисис Грейвс, преди да продължи:

— Аз ги нарязах и ги запазих, всички мъртъвци. Нямаше друг начин. Храната ни беше свършила, Тамсен. Не беше останало нищо. Всички щяха да умрат. Вече щяха да са мъртви, ако не бях аз. Аз ги спасих всичките, мисис Донър, не разбираш ли? Твоите дъщери все още са живи заради мен.

— Не разбирам.

— Те не искаха да го направят сами — каза мрачно той. — Никога нямаше да се съгласят. Това е противоестествено. Не бива така. Но няма друг начин да оцелеят. Трябва да ядат нещо. Всички трябва да ядем. Те просто не искат да знаят откъде е дошло. Затова не излизат навън, за да не им се налага да го виждат. За да не им се налага да го повярват.

Очите му блестяха, все едно беше развълнуван и трогнат от това положение и от собствения си героизъм.

Тя разбираше какво казва той. Искаше ѝ се да не знае, да не ѝ се налага да си представя тази истина.

Той хранеше живите с мъртвите. С човешка плът. И те не знаеха.

— Дъщерите ми. И Елита, и Лиан…

— До една са живи, както ти казах. Макар че Елита е болна. Може би тя ще бъде следващата, която ще си отиде.

Очите му отново подскочиха към купчината от тела и тя се олюля от нов прилив на погнуса и ужас, когато осъзна, че той вече си представя как ще нареже тялото на Елита, ще си устрои пиршество и ще нахрани останалите с нея. Обзе я световъртеж; стомахът ѝ се сви от болка.

— Държа онези същества на разстояние — продължи да обяснява той. — Оставям им по малко. Достатъчно, за да не идват да душат за храна прекалено близо до лагера. Всичко съм пресметнал.

Тя си спомни с внезапна яснота как останалите мъже бяха започнали да се предупреждават един друг да не играят карти с Кесибърг, малко след като излязоха от Илинойс. Казваха, че той не просто мами — а запомня всяка раздадена ръка.

— Знам, че имаме достатъчно за един месец — продължаваше той. — Но има поне още шест или осем седмици, преди снегът в проходите да се разтопи достатъчно, за да можем да се измъкнем оттук. Ще трябва да изгубим поне още един от нас.

Той я пусна и нави ръкава си. Дори в тъмното се виждаха сълзящи червени рани, одрасквания от нокти, синини от натъртвания и следи от ухапвания.

— От каквото и да са болни онези същества, то не ми пречи. Не могат да ме заразят. За мен няма опасност. Точно затова трябва да го направя аз. Аз нося цялата отговорност.

Тя беше спряла да плаче.

Беше започнала да слуша, с някакво свръхестествено спокойствие, какво точно ѝ казваше той.

— Може би трябва да има един демон, за да държи останалите на разстояние — рече той и млъкна.

Очите му вече блестяха от сълзи.

— Отначало и Луцифер е бил ангел. Никога не съм забравял това.

Беше опитал човешка плът за пръв път още в Илинойс, подучен от свой чичо, който по-късно беше изчезнал безследно, след като бе заминал като златотърсач на запад. Беше му се усладило. Беше развил истински глад за човешко месо, но го беше контролирал, отвратен от собственото си желание. Беше открил, че вкусът на човешка кръв никога не го удовлетворява напълно, а само увеличава нуждата, която го измъчва.

Тамсен сякаш изплува от някаква дълбока мъгла, за да започне да чува тези думи. Дали я беше повалил в безсъзнание? Дали беше паднала и си беше ударила главата? Или за известно време бе припаднала от слабост? Нямаше значение. Сега отново беше при колибата, без да си спомня как се е озовала там. Пушката ѝ беше изчезнала. Нямаше никакво съмнение, че той я е взел. Седеше на снега, отпусната като счупена кукла, а наблизо бе приклекнал Луис Кесибърг и се взираше внимателно в нея, все едно се тревожеше за здравето ѝ.

— Известно време си мислех, че си като мен — рече той. — Чух за теб още в Спрингфийлд. Как си примамила доктор Уилямс в леглото си, както и другите мъже. И си казах: ето една жена, която знае какво иска и не се бои да си го вземе.

— Аз изобщо не приличам на теб — каза му тя.

Усещаше вкус на желязо в устата си.

— Приличаш, и още как — повече, отколкото си мислиш. И двамата с теб взимаме онова, което искаме. Правим това, което се налага да се направи.

Той се усмихна срещу нея, но не беше прав. Никой не знаеше как онова, което беше искала толкова дълго, че желанието я беше разцепило на две, я беше оставило неспособна да обича и почти неспособна да чувства.

Никой не знаеше кой беше първият, който бе откраднал нейното сърце и никога не го беше пуснал.

Дори Джори.

Как можеше да каже на собствения си брат, че винаги е бил той?

— Не — отвърна му тя сега. — Аз не взимам онова, което искам. Изобщо не приличам на теб. Всичко — всичко, което съм направила, е било заради другите. Така че децата ми да бъдат добре. И аз ще ти го докажа.

— Какво искаш да кажеш? — попита Кесибърг.

— Ще ти помогна — отвърна тя.

Тя остана в колибата му. Знаеше, че ако излезе навън и види дъщерите си за последен път, може да се разколебае. Може да се прекърши. Затова го накара да обещае да не им казва, че я е видял. И никога да не говори за онова, което щеше да последва.

Тази нощ, след като Кесибърг бе разпалил огньовете, Тамсен смеси последните си останали сънотворни билки — лавандула, лайка, мента — с последните няколко капки лауданум. Разбърка ги в разтопен лед, събран от езерото, и ги изпи до дъно в очакване на съня.

Когато започна да се унася, Кесибърг я доближи.

— Ще изчакам да заспиш, както ти обещах — рече той.

Тя разбра, че говори истината. Въпреки това отново му повтори:

— Трябва да се увериш. Трябва да се увериш, че първо ще има за тях. Трябва да се увериш, че ще има за момичетата.

Той кимна.

Сетне се настани срещу нея на пода, в очакване, прегърнал брадвата си.

Очите ѝ трепкаха, отваряха се и се затваряха, отваряха се и се затваряха. Колибата изчезна. Вместо това видя онези пшенични поля през прозореца на брат си. Необятното небе на късното лято, което се извиваше ниско и широко, и синьо, над полюшващите се жита — на вълни, на вълни. Цяло море от злато. Чу деца, които се смееха. Усети искрицата на чувство, което не беше изпитвала от собственото си детство. И най-сетне заспа.

Епилог

Март 1847 година

Джеймс Рийд беше стигнал на половината път нагоре до хребета, когато едрият червеникавокафяв кон изведнъж се олюля под него, стъпил накриво в дълбокия сняг. Рийд за миг се изплаши, че ще паднат и двамата.

Земята под краката им беше коварна и опасна на всяка крачка от форта на Джон Сътър дотук. Там, където нямаше тежък мокър сняг, имаше хлъзгава кал, дълбока до глезените на конете. Беше окаян сезон. Но нямаха друг избор. И дума не можеше да става за отлагане на спасителната операция, докато времето се стопли. Той се боеше, че и без това са изгубили твърде много време.

Рийд смушка неспокойния си кон, за да продължи. Зад него се извиваше дълга колона от ездачи и товарни мулета.

На седем дни път от форта на Сътър снегът вече стигаше до гърдите на конете им. Беше ясно, че не могат да продължат с езда; щеше да им бъде по-лесно да се придвижват пеша. Това означаваше, че ще могат да вземат със себе си много по-малко от скъпоценните провизии, които бе събрал с такива усилия, и Рийд се тревожеше от тази мисъл, но нямаше какво да направи. Събраха останалото във вързопи и ги окачиха по дърветата, за да го използват на връщане. Вързопите се полюшваха сред клоните като безформени гнезда на насекоми. И той си даде обещание: когато се върнеха тук, семейството му щеше да бъде с него. Маргарет, Вирджиния, Пати, малкият Джеймс и Томас.

Надеждата да се съберат отново, бе единственото, което му даваше сили да продължи през тежките месеци на изгнаничеството. Нямаше да издържи и една седмица, ако доведената му дъщеря Вирджиния не се беше измъкнала тайно от лагера, за да го снабди с кон и провизии за пътуването. Умно момиче. Беше само на тринайсет години, а знаеше какво точно трябва да направи. Беше му приготвила вързоп с храна от намаляващите им запаси: изсушено говеждо, стафиди, твърдо сварени яйца и последната останала бира на семейството, която се събираше в една манерка. Той преглътна сълзите си, за да ѝ благодари.

— Ти винаги си ни бил добър баща — рече му тя, подавайки му юздите.

Когато Рийд пристигна във форта на Сътър в края на октомври, от север вече духаше студен вятър. Фортът беше голям и здраво укрепен, с дебели кирпичени стени и оръдие — не беше дупка като онзи, който държеше Джим Бриджър. За Сътър работеха няколко дузини индианци от племената пайути и миуоки, както и мексиканци, а всеки ден имаше стабилен поток от заселници, които живееха наблизо и идваха за провизии, за пощата и за последните новини.

Рийд с радост откри, че във форта живее и Уил Маккъчън, който почти се беше възстановил и работеше за Сътър, за да се отплати за подслона си. Двамата заедно успяха да убедят Сътър да им заеме две мулета и малко провизии, но Сътър ги предупреди, че няма да успеят да прекосят планините.

И се оказа прав. По високите места зимата беше дошла вече. Стигнаха почти до прохода, но сетне бяха принудени да се признаят за победени и да се върнат.

— Проходът ще бъде затворен от снеговете до февруари — обясни му Сътър.

И затова, когато през форта мина Калифорнийският батальон, за да записва доброволци за участие във войната за независимост срещу Мексико, Рийд се присъедини към войниците. Беше участвал в опълчението по време на войната срещу индианския вожд Черния ястреб. Умееше да воюва.

Докато бяха в Йерба Буена, той често говореше на събрания за кервана, който беше останал в капана на планините, и убеждаваше хората да направят дарения за организиране на спасителна експедиция. Там научи и за шепата оцелели, които бяха успели да стигнат до форта на Сътър. Половин дузина различни вестници цитираха думите на Уилям Еди, който разказваше за понесените лишения: глад, дълбоки снегове и някаква странна болест, която съсипваше хората и ги превръщаше в чудовища, както се случваше с кучетата, болни от бяс, които ставаха агресивни и кръвожадни.

„Кръвожадни.“ Рийд си спомни за момчето от семейство Найстром, за побърканите слова на Хейстингс и за индианското момче, завързано за онези дървета.

Вестниците пишеха за това, че вече се събираха участници за спасителната експедиция. И той реши да я поведе.

Но докато се спускаха през прохода, Рийд не видя нито колиби, нито някакви други признаци на живот. Не се виждаше дори езерото. Единствено долината в краката му, потънала в бяло; от равния сняг се показваха само няколко борчета, които подозрително му приличаха на върховете на много по-високи дървета.

Когато се спуснаха по-надолу, започнаха да различават черната повърхност на езеро между снежните хълмове. А сетне и неравностите в бялата пелена, която скриваше всичко наоколо. Кафяв квадрат, който приличаше на част от срутена колиба. Тънки струйки пушек, издигащи се към небето. Лагер.

Изминаха мъчително бавно последната отсечка от пътя. Рийд присвиваше очи, за да не бъде заслепен от блясъка на снега. Бореше се с желанието си да се втурне напред, за да стигне по-бързо. Но дисциплината му беше позволила да стигне дотук. Както и да стигне до края.

Видя признаци на живот, за човешка дейност, за оцелели — но не видя самия живот, самите хора, не чу викове, не зърна нито една глава добитък или един-единствен кон. Колибите бяха оградени с кръг от големи почернели клади. Над всичко беше надвиснала ехтяща тишина.

Докато се приближаваше към първата колиба, го обзе дълбок и отекващ страх, който накара цялото му тяло да потрепери, все едно беше камбана, която удари вътре в него. Изведнъж го обзе неудобство от присъствието на наемниците. Боеше се, че ще открие семейството си мъртво и ще се срине. Защото той ги обичаше — трябваше да вярва в това. Затова беше тук. Нищо че го бяха прогонили в изгнание.

„Да избягаме заедно“, беше му предложил някога Едуард Макгий. Но Рийд му беше отказал. Едуард се беше изпълнил с ярост и обида, с онова праведно възмущение, присъщо на младостта; обвиняваше Рийд, че не иска да изостави семейството си, защото го е страх, но Рийд не се страхуваше. Не се криеше. Точно това не успя да разбере Макгий. Рийд наистина ги обичаше, посвоему. Може би защото усещаше, че любовта, с която му отвръщаха, е различна — по-трайна и по-всеопрощаваща — от онази любов, която можеше да открие у Едуард Макгий. И се беше оказал прав за това, нали така?

Но сега Едуард Макгий нямаше никакво значение. Дори онова, което се беше случило с Джон Снайдър, не променяше нищо. Някога Рийд си мислеше, че любовта е подобна на страстта, но сега виждаше, че е нещо съвсем различно; беше може би по-скоро някаква форма на вяра.

В долината бе толкова тихо, че той очакваше да открие колибата празна, че вестниците бяха объркали всичко, че Сътър ги беше изпратил на грешното място.

Бутна вратата и едва не извика. От вонящия сумрак се показаха няколко черепа, които отвърнаха на погледа му.

Но не, не бяха черепи — бяха почти черепи. Бяха хора, толкова изпосталели, че приличаха на скелети.

Един от тях се раздвижи и от устата му се отрони слаб стон.

Джеймс Рийд се разтърси от зашеметяваща вълна на ужас и надежда. Беше ги открил — или поне някои от тях. Бяха живи.

А сетне от мрака се разнесе тих, измъчен глас. Гласът на младо момиче, почти неузнаваем.

— Татко?

Беше Вирджиния. Дъщеря му. Вече различаваше и чертите ѝ, макар и да бяха съсипани от глада и преобразени — зъбите стърчаха навън от изпитото ѝ лице. Той се поколеба, като не знаеше дали ще устои на чувството, което го сграбчи за гърлото. Но сетне сякаш вътре в него светна ярка светлина и той осъзна — с повече сигурност, отколкото беше изпитвал за каквото и да е през целия си живот — че наистина е познал любовта.

Той падна на колене и протегна ръка.

Благодарности

Онези от читателите, които познават трагичната история за пътуването на Донър, бързо ще открият, че съм си позволила множество волности, за да я преразкажа под формата на роман. Имената, местата и датите са запазени, но много други неща са променени, за да отговарят на изискванията на фабулата. Добавила съм дори няколко напълно измислени герои: например Уолтън Гау, менторът на Едуин Брайънт, който не е съществуваща личност, макар и Дейви Крокет наистина да е бил опериран от апандисит в Тенеси. Образът на Томас, обречения любим на Елита, е основан на реално съществуващия Джон Баптист Трюдо. Първоначално възнамерявах да използвам образа на Трюдо, но сюжетът изискваше да направя някои промени, които нямаше да отговарят на реалната биография на Трюдо, така че реших да създам нов герой, на когото да можем да възложим всички изисквания, наложени от измислената история. По тази причина истинският Трюдо не се появява в този роман.

Благодаря на първо място на Тифани Морис за старателния и чувствителен цялостен прочит на ръкописа и за подробните бележки по отношение на някои проблематични парадигми и клишета. Никога не е лесно човек да отрази историческите факти за най-често вредните предразсъдъци, които са съществували съвсем реално по онова време, особено по отношение на местните племена и тяхната култура, и в същото време да не направи така, че да умножи и да предаде тези възгледи напред във времето. Проблематичното отношение на някои от белите заселници към племената от американския континент по никакъв начин не отразява чувствата и мислите на автора или на екипа, работил върху тази книга.

Разбира се, дори подобен „художествен преразказ“ на историческо събитие изисква значително количество проучвания. За трагичната история на Донър и хората му е изписано много, което се оказа едновременно благословия и проклятие. Благословия, защото човек обикновено може да открие отговор на всичките си въпроси, ако продължи да се рови; и проклятие, защото има безкрайно много материал, който трябва да се прерови. Ако се интересувате от повече подробности за реалните исторически събития, препоръчвам двете книги, на които се осланях най-много: великолепната The Donner Party Chronicles: A Day-by-Day Account of a Doomed Wagon Train (1846-1847) от Франк Мълен-младши и Desperate Passage: The Donner Party’s Perilous Journey West от Итън Рерик. В допълнение към тях, почерпих много за атмосферата на онзи исторически период от книгата Covered Wagon Women: Diaries and Letters from the Western Trails, 1840-1849, съставена от Кенет Л. Холмс. Освен това искам да благодаря на екипа на мемориалния щатски парк „Донър“ в Тръки, Калифорния, както и на историческия комплекс „Форт Бриджър“ в Уайоминг за гостоприемството им по време на моите посещения.

Този роман наистина е съвместно постижение, резултат от тясно сътрудничество с Лорън Оливър и Лекса Хилиър от Glasstown Entertainment. Благодаря и на редакторката си от Glasstown Джесика Сит, без която този роман нямаше да бъде същият, както и на Линли Бърд и Емили Бърдж за внимателния им прочит.

Сърдечни благодарности и на Сали Ким от издателство G. P. Putnam’s Sons — най-благосклонния и способен редактор, на когото може да се надява един автор — и на агентите ми Ричард Пайн, Илайза Ротстийн и на Стивън Барбара, агента ми от Glasstown, за съветите и търпението им. Накрая благодаря и на Хауърд Сандърс и Джейсън Ричмънд от United Talent Agency за всичките им усилия този роман да стигне до големия екран.

Информация за текста

$orig_author=Alma Katsu

$orig_lang=en

$orig_title=The Hunger

$year=2018

$translator=Богдан Русев

$trans_year=2018

$pub_year=2018

$type=роман

$category=Хорър

$labels=Хорър (литература на ужаса), Духове; призраци; демони, Историческо фентъзи

$isbn=978-619-171-068-3

$biblioman_id=9892

Сканиране: filthy, 2019 г.

Разпознаване и корекция: Dave, 2019 г.

Издание:

Алма Катцу. Глад

Американска, първо издание

Превод: Богдан Русев

Дизайн корица: Живко Петров

Редактор: Нина Матеева

Коректор: Ива Колева

Печатни коли: 25,5

Печатница: Pulsio Print

ИК Orange Books, 2018 г.

ISBN: 978-619-171-068-3

Content

Алма Катцу
Глад

Пролог

Юни 1846 година

Първа глава

Втора глава

Трета глава

Четвърта глава

Пета глава

Юли 1846 година

Шеста глава

Седма глава

Осма глава

Девета глава

Десета глава

Август 1846 година

Единайсета глава

Дванайсета глава

Тринайсета глава

Четиринайсета глава

Петнайсета глава

Шестнайсета глава

Седемнайсета глава

Септември 1846 година

Осемнайсета глава

Деветнайсета глава

Двайсета глава

Двайсет и първа глава

Двайсет и втора глава

Двайсет и трета глава

Двайсет и четвърта глава

Двайсет и пета глава

Двайсет и шеста глава

Октомври 1846 година

Двайсет и седма глава

Двайсет и осма глава

Двайсет и девета глава

Трийсета глава

Ноември 1846 година

Трийсет и първа глава

Трийсет и втора глава

Трийсет и трета глава

Трийсет и четвърта глава

Трийсет и пета глава

Трийсет и шеста глава

Трийсет и седма глава

Трийсет и осма глава

Декември 1846 година

Трийсет и девета глава

Четирийсета глава

Четирийсет и първа глава

Четирийсет и втора глава

Четирийсет и трета глава

Четирийсет и четвърта глава

Януари 1847 година

Четирийсет и пета глава

Четирийсет и шеста глава

Епилог

Благодарности

Информация за текста