Кристофър Смит

Пето Авеню

Пето Авеню #1

ЧАСТ ПЪРВА

ПЪРВА СЕДМИЦА

1

Юли,

Ню Йорк

Бомбите, заложени високо над Пето авеню, на покрива на „Редман Интернешънъл“, щяха да се взривят след пет минути.

С огледалните си стъклени стени, отразяващи гъстия предобеден трафик, самата сграда като че ли оживяваше и се движеше.

На скеле по средата й работници окачваха гигантска червена панделка, която скоро щеше да покрие шестнайсет от седемдесетте и девет етажа на „Редман Интернешънъл“. Горе на покрива осветителите монтираха десет прожектора. А вътре петдесет професионални декоратори преобразяваха лобито в празнична бална зала.

Селина Редман, организатор на това събитие, стоеше пред сградата със скръстени ръце. Покрай нея минаваше забързан поток от хора, някои от които вдигаха глави към червената панделка, а други поспираха изненадано, щом я разпознаеха. Тя се опитваше да не им обръща внимание, да се съсредоточи върху работата си и да се слее с тълпата, но без особен успех. Същата тази сутрин нейното лице и тази сграда бяха по страниците на всички големи вестници в Ню Йорк.

Тя се полюбува на сградата пред себе си.

Разположена на ъгъла на Пета и Четиресет и девета улица, „Редман Интернешънъл“ увенчаваше трийсет и една годишния труд на баща й. Основана, когато баща й е бил на двайсет и шест, компанията се нареждаше сред водещите световни конгломерати. Включваше пътническа авиокомпания, жилищни и офис комплекси, текстилни и стоманени фабрики, а скоро към тях щеше да се присъедини и „Уест Текс Инкорпорейтид“ — една от най-големите транспортни корпорации в страната. С тази сграда на Пето авеню единственото, което стоеше на пътя на Джордж Редман, беше бъдещето. И по всичко личеше, че то ще бъде бляскаво, също като диамантите, които Селина беше решила да сложи тази вечер.

— Прожекторите са готови, госпожице Редман.

Тя се обърна и срещна погледа на Хал, един от осветителите. Довечера прожекторите щяха да осветят червената панделка.

— Да ги изпробваме.

Мъжът извади телефон от калъфа на колана си. Докато даваше указания на хората на покрива, Селина погледна към списъка си и отново се запита как щеше да смогне да свърши всичко навреме за празненството.

— Какво пък, щеше да се справи. През целия й живот баща й я бе обучавал да работи под напрежение. Днешната задача беше просто поредното предизвикателство.

Хал й кимна.

— Всеки момент ще светнат.

Селина пъхна папката под мишница и вдигна глава към покрива. Тъкмо си мислеше, че от това разстояние едва ли ще може да види дали работят, когато ключът беше щракнат и три от десетте прожектора избухнаха в пламъци.

За миг се вцепени.

Хиляди назъбени парченца стъкло се носеха към нея, блестящи на слънцето.

От покрива се разрастваше огромен черен облак пушек.

Разгоря се пожар, който бучеше и се извиваше към небето.

Един от прожекторите се премяташе във въздуха и се носеше право към нея.

Тя усети как някой я хвана за ръката и я дръпна на безопасно място миг преди прожекторът да профучи покрай нея и да се разбие в тротоара, където пропука цимента и избухна в дъжд от страховити червени искри. За момент настъпи гробна тишина, а после стъклата започнаха да бомбардират земята в оглушително стакато.

Беше се прилепила към сградата, парализирана от страх, докато гледаше как трафикът на Пето се люшва надясно, за да избегне разбилите се прожектори, а после замръзва. Внезапно не остана нищо друго, освен оглушителното скърцане от сблъсъка на метал в метала, пронизителните клаксони и изплашените писъци на минувачите, някои от които бяха порязани от посипалите се стъкла.

Поразена, Селина погледна Хал. Той бе вперил поглед в покрива и крещеше по мобилния си телефон. Лицето му беше поаленяло, жилите по врата му се бяха издули. Шумът пречеше на Селина да чуе думите му. Тя пристъпи плахо към останките от прожекторите и веднага разбра за какво говореше той — хората на покрива бяха ранени.

Втурна се в лобито, стрелна се покрай декоративния водопад и се качи в частния асансьор на баща си.

Сградата беше твърде висока, а асансьорът прекалено бавен. Но без значение за колко време щеше да се качи горе, пак нямаше да е достатъчно бързо.

Най-после вратите се отвориха и тя стъпи на покрива.

Наоколо тичаха хора, крещяха и се бутаха. Някои стояха неподвижни, парализирани от страх, не вярваха на очите си. Онези, които са били най-близо до прожекторите в момента на взрива, бяха или онемели от шока, или стенеха от болезнените изгаряния.

Селина пристъпи напред и едва не беше съборена от един от ранените, който търсеше помощ. Обърна се, за да види мъжа, и зяпна, когато осъзна, че той нямаше коса. Беше изгоряла.

Помъчи се да се съсредоточи. Беше наследила бащината си сила и точно на нея щеше да се осланя сега.

Пораженията се виждаха през саждените облаци пушек — на ръба на покрива два от оцелелите прожектори бяха обхванати от пламъци, а кабелите на земята до тях се гърчеха като разлютени змии. Марк Ранд, отговорникът по осветлението, стоеше до прожекторите и крещеше заповеди в опит да овладее положението. Селина отиде до него с омекнали крака. Въпреки че не знаеше какво да направи и как точно да помогне, проклета да беше, ако останеше безучастна.

Ранд посочи един от горящите прожектори.

— Един мъж е заклещен отзад. При взрива падна и си удари главата в бетона. В безсъзнание е.

— Защо никой не му помага?

Марк посочи към кълбото от оплетени гърчещи се кабели.

— Никой те смее да ги доближи — отговори. — Твърде опасно е.

— Тогава изключи тока.

— Не можем — обясни той и посочи към генератора на срещуположния край на покрива. Въпреки че още работеше, и той се беше подпалил. — Всеки момент може да избухне.

Селина трескаво мислеше. През димната пелена виждаше младия мъж, проснат по корем с разперени ръце, извиващите се кабели бяха само на сантиметри от тялото му. Огледа покрива за нещо, с което да му помогне. Напусто.

И тогава го видя.

Сграбчи ръката на Марк и го поведе към крана, който беше зад тях.

— С този кран ли качихте прожекторите на покрива?

— Да.

— Тогава пак с него се отървете от тях.

Марк огледа внимателно прожекторите. Отвън бяха обвити с дебел предпазен кожух от гума. Гумата не беше проводник на електричество.

Той се покатери на крана.

Селина отстъпи назад, а Марк започна да маневрира с огромната стоманена кука. Тя бързо се залюля сред димната завеса, проблесна за миг под сноп слънчеви лъчи, пробили дима, и секунда по-късно увисна над горящия прожектор. Наложи се Марк да направи няколко опита, преди да успее да закачи куката за решетката на прожектора. И когато най-накрая го вдигна във въздуха, един от съскащите кабели се опря в ръката на падналия мъж и тялото му се загърчи в конвулсии.

Ръцете на Селина се стрелнаха към устата й. Ужасена, наблюдаваше как главата на мъжа се изви назад под невъзможен ъгъл. Без да мисли, тя се втурна и коленичи до него точно когато Марк Ранд започна да маневрира с прожектора и го залюля над главата й. Отдалечи го от Селина с рязко движение, от което прожекторът подскочи и се заклати на куката. За един кошмарен миг изглеждаше почти сигурно, че ще се откачи и ще падне върху нея. Държеше се на косъм на не повече от три метра над нея и бълваше черен пушек. Висящите от него жици почти докосваха гърба й. Постепенно обаче Марк овладя положението и го премести настрани. Когато го отдалечи от генератора, кабелът се откачи, светлината примигна и угасна.

Един от работниците се приближи до Селина. Двамата заедно издърпаха пострадалия на безопасно разстояние. Селина клекна до него. По челото беше избила пот. Кожата му беше тебеширенобяла. Тя го хвана за раменете и лекичко го разтърси. Прочете името му, избродирано на джоба на работния гащеризон, и го извика по име, после още веднъж, но мъжът не реагира.

Умът й трескаво заработи. Беше карала курс по първа помощ, но това беше отдавна, още в колежа, и сега се мъчеше да си припомни как се правеше. Наклони главата му назад, за да отвори дихателните пътища, и скъса ризата, за да оголи гръдния му кош. Вгледа се да види дали се повдига и спуска, но човекът не помръдна. Заслуша се дали диша, но не чу нищо. Постави дланта си пред устата му, но не усети нищо. Провери пулса му на врата. Залепи ухо на гърдите му. Нищо.

За миг си помисли, че собственото й сърце е спряло.

Той беше мъртъв.

На мига тя покри устата му със своята, стисна носа му и издиша бързо два пъти. Провери още веднъж за пулс, не го напипа, натисна няколко пъти гръдния му кош, като съжали, че не помни колко пъти трябваше да го направи. Спря след дванайсетото притискане и повтори процедурата. После отново.

Мъжът не се свестяваше.

Като се мъчеше да не се поддаде на паниката. Селина се огледа за помощ точно когато пожарникарите от Нюйоркската противопожарна служба щурмуваха покрива, въоръжени с маркучи и брадвички. Обърна се надясно и видя Марк да слиза от крана. И последният прожектор беше махнат и той идваше към нея.

— Какво ти става?! — изкрещя той. — Можеше да загинеш! — Млъкна, щом забеляза лежащия до нея мъж.

— Доведи помощ — нареди тя. — Бързо!

Възобнови сърдечния масаж и дишането уста с уста.

Отново без резултат.

Паниката започваше да се надига. Наведе се и русата й коса се разпиля. Повтори процедурата със съзнанието, че времето на пострадалия изтичаше.

Всичко беше напразно. Независимо от усилията й да го върне в съзнание, мъжът лежеше неподвижно.

Затова тя се реши.

Вдигна юмруци над главата си и с цялата си сила удари мъжа в гръдния кош, от което тялото му се сгърчи и той изпусна струя въздух.

— Дишай! — изкрещя тя.

За нейна изненада той наистина започна да диша. Клепачите му потрепнаха. Страните му добиха цвят, той се задави, закашля се и повърна. Връхлетя я прилив на въодушевление. Обърна го за всеки случай настрани, за да не се задави. Сълзите й потекоха, докато той се бореше за всяка глътка въздух.

— Всичко ще се оправи — успокояваше го тя. — Продължавай да дишаш. Вече си в безопасност. Всичко е наред.

Дойдоха парамедиците. Едната жена почисти лицето му от повърнатото и му сложи кислородна маска. Другата го зави с одеяло. Селина и Марк наблюдаваха как мъжът се отпусна облекчен и пое дълбоко чист въздух. Кошмарът за него беше свършил.

— Откъде си научила всичко това? — попита Марк.

Селина беше пребледняла.

— Съквартирантката ми в колежа имаше сестра, която се обучаваше за медицинска сестра. Никога не съм предполагала, че ще ми потрябват уменията, които ни показваше. Едно от тях беше оказването на първа помощ.

— Имало е смисъл — отбеляза Марк.

Двамата погледнаха към прожекторите, които той беше преместил. Въпреки че вече не горяха, въздухът около тях беше мъждив от пушека.

— Защо избухнаха? — попита Селина.

Преди Марк да успее да отговори, един от пожарникарите приближи и подкани:

— Елате, аз ще ви покажа.

Селина и Марк се спогледаха и го последваха до един от пушещите прожектори. Мъжът издърпа две обгорели и почернели жици от празната фасунга.

— Виждате ли тези жици? — Те кимнаха. — Не би трябвало да са тук. — Той коленичи и махна на Селина и Марк да го последват. Посочи малка дупка отзад на фасунгата, където металът беше огънат и обезформен. — Тази дупка също не би трябвало да я има.

Селина събра сили за онова, което щеше да последва, и за шума, който щеше да вдигне.

— Говорим неофициално, нали? — попита той.

— Да.

— Още не е потвърдено, но е очевидно. Прожекторите са били заредени с пластичен експлозив. Когато токът е бил включен, електричеството е минало по тези две жици и е задействало бомбите.

— Кой би сложил три бомби тук? — попита тя.

— Вие и полицията ще трябва да намерите отговора на този въпрос.

2

Джордж Редман слезе от лимузината пред входа на „Редман Интернешънъл“ и веднага беше наобиколен от журналисти.

Той се провря през тълпата и се опита да не обръща внимание на камерите и микрофоните, които тикаха в лицето му. Неговият свят се намираше зад тънката стъклена врата пред него. Нямаше да дава никакви изявления, преди да се види със Селина, но това не спря репортерите, които се надвикваха един през друг.

— Ще дадете ли изявление?

— Смятате ли, че случилото се има нещо общо с плановете ви да погълнете „Уест Текс“? Или с падането на цената на акциите на „Редман Интернешънъл“?

— Кой стои зад това, господин Редман?

Джордж погледна репортера, задал последния въпрос, и продължи да си пробива път, като си мислеше, че това беше най-добрият въпрос досега. Кой стоеше зад това?

Селина го чакаше вътре до входа и когато Джордж я прегърна, си помисли колко добре изглеждаше това момиче и колко много го обичаше.

— Добре ли си? — попита.

— Да. — И тъй като познаваше баща си много добре, тя добави: — Наистина. Добре съм.

— Какво стана?

Селина му разказа всичко. Когато стигна до частта със заклещения под прожектора мъж, тя вдигна помирително длани.

— Опитах се да го запазя в тайна от пресата, но се провалих. Репортерите надушиха случая, преди да успея да направя каквото и да било.

— Не се тревожи — успокои я Джордж. — Вината за инцидента не е наша. Ако не друго, най-малкото ще те поздравят, че си спасила живота на човека. Има ли други ранени?

Тя му разказа за изгорелите мъже.

— Значи ни чакат съдебни дела.

— Още не е сигурно — обясни Селина. — Изпратих Кейт и Джим от отдела за връзки с обществеността да говорят със семействата на ранените. Ако всичко мине добре, всяка съпруга ще кара лексус до края на седмицата, таксите на децата им за колежа ще бъдат покрити, ще получат и пари в сметките си, а ние ще разполагаме с подписани документи, че семействата се отказват да ни съдят.

— Колко още ще продължи?

Тя погледна часовника си.

— Полицейските части са в пълен състав. Вече провериха първите осемнайсет етажа. С помощта на кучетата не бих се учудила, ако приключат до няколко часа и ни оставят време да дадем официално изявление пред пресата и да се подготвим за празненството.

— Ако изобщо някой се появи — отбеляза Джордж.

— Ще дойдат — увери го тя. — Дори само защото са платили по десет бона за двойна покана, само заради това ще дойдат. Пък и да си спомняш празненство на мама някога да се е проваляло?

Джордж повдигна вежди. Тя имаше право.

Двамата отидоха до бара.

— Е, кой го е направил? — попита Селина.

— Представа нямам. Не съм спрял да си блъскам главата, откакто ми се обади.

— Свързах се с фирмата доставчик и оттам ме увериха, че всеки прожектор е бил проверен преди доставката. Ако е вярно, не казвам, че е, това може да означава единствено, че някой тук, на място, е заложил бомбите.

— Полицията разпита ли хората, които ги монтираха?

— В момента ги разпитват, но не мога да разбера защо не са използвали по-мощна бомба. Трите, които се взривиха, не са били с висока мощност и не биха могли да причинят големи щети. Били са с твърде малък обсег на действие.

— И аз това си мислех.

— Е, за какво е всичко тогава?

Джордж вдигна рамене.

— Кой знае? Може дизайнът на сградата да не допада на някого. — Незнайно как баща й винаги успяваше да запази чувството си за хумор дори в ситуации като тази.

— Има ли реакция от РРК? — попита тя.

Робъртс, Ричардс и Кравис — известни като РРК, бяха инвеститорската група, която Джордж беше наел да помогне за финансирането при поглъщането на „Уест Текс Инкорпорейтид“. Въпреки че Джордж имаше ресурси, без финансовата инжекция от 3.75 милиарда долара на РРК, без техните умения и банкови гаранции нямаше как да финализира сделката сам.

— Още нищо — отговори той, — но със сигурност тази вечер ще има. Вероятно това ще е поводът, който Франк Ричардс търсеше. Така и не подкрепи поглъщането. Ако реши, че някой е заредил с експлозиви прожекторите, за да насочи вниманието към падането на акциите ни или да протестира срещу изкупуването на „Уест Текс“, няма да му мисли и веднага ще се оттегли, независимо от предварителните договорки.

Селина го знаеше. Въпреки че имаше други банки и инвеститорски групи, които можеха да поемат риска при тази сделка на баща й, малцина имаха опита на РРК при кредитираното изкупуване.

— Днес виждала ли си се със сестра си? — поинтересува се той. — Майка ти я търсеше. Имаха уговорка да й помогне да се приготви за празненството.

— Нима мама е очаквала тя да се появи? — Селина наклони глава. — Лиана вероятно изобщо не знае за станалото тук.

— Трябва да звънна на майка ти. Обещах да й се обадя веднага щом науча нещо. Ако видиш Лиана, кажи й, че майка ви се нуждае от нея.

Макар да бе сигурна, че едва ли ще види сестра си преди празненството, Селина кимна и изпрати баща си до вратата. Пресата ги чакаше с насочени камери и микрофони.

— Може да излезеш през един от страничните входове.

— И да изгубя симпатията им, когато имам най-голяма нужда от нея? Забрави.

В следващия миг вече беше навън, заобиколен от репортери, и отговаряше на въпроси. Селина се загледа за момент, после се обърна и се зае отново със задачите си. Все още имаше много работа преди празненството.

* * *

Слънцето тъкмо беше започнало да се спуска зад назъбения хоризонт на Манхатън, когато Лиана Редман напусна Уошингтън Скуеър.

Беше прекарала целия ден в парка — в четене на последния брой на „Вог“, в разговори с познати и лениво съзерцаване на разхождащите се.

И сега, докато подминаваше големия празен фонтан и наближаваше бялата арка, тя гледаше как децата играеха с родителите си и поспираше, когато видеше баща да завърта във въздуха дъщеря си, а после продължаваше, без да забележи мъжа, който я снимаше.

Вечерта полека се спускаше, но въздухът беше топъл и въпреки лекото облекло — шорти и тениска, не й стана хладно. Двайсет и пет годишна, Лиана Редман имаше дълга, гъста черна коса, която, за нейно огромно неудоволствие, беше наследила от баща си. Независимо че не беше красавица като по-голямата си сестра, притежаваше нещо, което караше хората да я заглеждат.

Излезе от парка и тръгна нагоре по Пето авеню. Тротоарите бяха пълни с хора. Група от петима тийнейджъри на скейтбордове се стрелна покрай нея с писъци и крясъци и се промуши през тълпата като цветна лента в червено, бяло и яркозелено.

Лиана вдигна лице към топлия бриз и се опита да се съсредоточи върху проблема, който стоеше пред нея — тазвечерното празненство. Беше възнамерявала да го пропусне, но майка й с шестото си чувство настоя да присъства.

— Баща ти очаква да го подкрепиш.

Иронията в думите почти я беше разсмяла. „Досега нямаше нужда от моята подкрепа.“

Още преди четири часа трябваше да се срещне с Елизабет в имението им в Кънектикът и да й помогне с последните приготовления. Лиана не можеше да проумее за какво майка й се нуждаеше от помощта й, особено след като и двете знаеха, че Селина щеше да се погрижи за всичко. Както винаги!

Тя застана на опашката за вестници пред една будка. Някакъв мъж се нареди до нея. Лиана го изгледа косо. Висок и мургав, с ъгловато лице, облечен в твърде топло за сезона черно кожено яке, което излагаше на показ широките му рамене и увесения през врата фотоапарат.

Лиана го беше виждала и преди.

Дойде нейният ред. Без да обръща внимание на многобройните вестници със снимка на баща й, Селина и новата сграда на първа страница, тя помоли продавача за последния брой на „Интервю“, плати и мушна списанието в цветната огромна „Прада“, която висеше на рамото й.

Отново хвърли поглед към мъжа с коженото яке и забеляза, че я гледа, докато поемаше нагоре по Пето. Не бе купил нищо от будката, а сега я следваше. Чак когато мерна отражението му в една витрина, едва тогава забеляза, че я снимаше.

Лиана се обърна и тъкмо да го попита за кой вестник работи, когато видя затъкнатия под якето револвер.

Стресната, тя го погледна в очите, докато мъжът сваляше фотоапарата. Той се усмихна и Лиана го позна. Сутринта в парка той седеше на съседната пейка. Тогава й се беше сторило, че я наблюдава. Сега го знаеше със сигурност.

— Довечера — проговори мъжът, — след като извадя снимките, ще ги забода на стената в спалнята ми до другите ти снимки. — Усмихна се широко и откри равни бели зъби. — Скоро, преди да се усетиш, Лиана, планирам да те взема с мен вкъщи и да ти ги покажа лично.

Тя побягна с такава скорост, че списанието изпадна от чантата й на тротоара. Страниците се отвориха като ветрило. Пред нея едно такси чакаше клиентите да слязат. Лиана се втурна нататък. Мъжът я последва.

— Чакайте! — извика тя, но таксито вече беше потеглило. Бърз поглед през рамо потвърди, че мъжът не изоставаше. Дръжката на револвера му проблясваше под лъчите на залязващото слънце. Лиана се канеше да извика за помощ, когато друго такси отби до тротоара. Обезумяла от страх, тя затича към него и се качи веднага щом възрастната двойка слезе.

Затръшна силно вратата и я заключи миг преди мъжът се добере до нея. Лицето му беше на сантиметри от стъклото, разкривено от гняв, сякаш го бяха лишили от наградата му. Той удари прозореца с ръце и Лиана се сви на седалката.

Таксито не помръдваше. Лиана погледна към шофьора и видя, че той чакаше да се включи в трафика.

— Онзи има пистолет! — изкрещя тя. — Да се махаме!

Шофьорът мигом прецени ситуацията и натисна газта, като едва не предизвика катастрофа, докато се вклиняваше в трафика в посока към Уошингтън Скуеър.

Лиана погледна през задното стъкло. Мъжът стоеше на тротоара с отпуснати до тялото ръце.

— Не разбрах, че сте в беда — каза шофьорът. — Добре ли сте? Искате ли да ви закарам в полицията?

Тя се замисли, но се отказа.

— Той ще изчезне още щом завием зад ъгъла. — Облегна се на изтърканата винилова седалка. — Само ме оставете пред „Редман Интернешънъл“ на Пето и 49-а. Колата мие там.

— Не бих се обзаложил на това.

— Какво искате да кажете?

— Майтап ли си правите с мен?

— Не знам за какво говорите.

— Никой ли вече не се интересува от новините? — Той изрече бавно: — Тази сутрин три бомби са избухнали на покрива на сградата.

Лиана пребледня. Сестра й и баща й днес бяха там, за да подготвят тържеството.

— Има ли ранени?

— Няколко души. Един мъж е щял да умре, ако не е била Селина Редман. Спасила му е живота.

Лиана стисна челюст.

— Как?

С бързата си реакция, така казаха по радиото. Тя е герой.

— Ама че кучка!

Шофьорът спря на червен светофар и я погледна в огледалото, чудейки се дали я е чул правилно.

— Да не би да познавате семейство Редман?

Лиана отново се запита защо изобщо й пукаше за безопасността на семейството й. След всичките случаи, когато родителите й я бяха пренебрегвали, след всичките пъти, когато бяха предпочитали Селина пред нея, как можеше да изпитва нещо друго освен презрение?

— Не — отвърна тя. — Изобщо не ги познавам.

3

Високо над Пето авеню Луис Раян се намираше в ъгловия си офис, обърнат с гръб към стъклената стена и новата сграда на „Редман Интернешънъл“.

Седеше зад бюрото си и съзерцаваше матовите букви, гравирани върху стъклената му повърхност: „Манхатън Ентърпрайзис“. Компанията беше основана преди трийсет и една години и вече бе един от водещите световни конгломерати.

Само „Редман Интернешънъл“ беше пред нея.

По-рано същия ден Луис беше повел личната си война срещу Джордж Редман. Дъщеря му Лиана беше сплашена, прожекторите се взривиха по план. Тържественото откриване на новата сграда на „Редман Интернешънъл“ всеки момент щеше да започне.

Луис погледна нагоре по Пето авеню към застлания с червен килим вход на „Редман Интернешънъл“. Съдейки по тълпата репортери и върволицата от лимузини, която пъплеше надолу по авенюто, човек би помислил, че всички влиятелни мъже и жени на този свят бяха дошли, за да изразят подкрепата си за Джордж Редман. Фактът, че Луис имаше бизнес отношения с много от тези хора, го накара да отвърне поглед отвратен.

Той погледна към ъгъла на бюрото, където стоеше черно-бялата снимка на съпругата му.

Фотографията в масивна сребърна рамка беше избледняла през годините след смъртта на Ан, но красотата й все още сияеше.

Луис се вгледа в лицето й и се върна към няколкото години, които бяха прекарали заедно. Тя бе първата му любов, пример за подражание и приятел. Най-хубавите му спомени бяха свързани с нея. Беше го дарила със син и въпреки че с Майкъл имаха своите си различия, винаги когато го погледнеше, виждаше в неговите черти своята скъпа Ан.

Съпругата, която Джордж Редман му отне.

Луис си помисли за всичко, което предстоеше да се случи на Редман. Моментът беше настъпил. Най-накрая Джордж Редман беше уязвим. Когато Ан умря, Луис се закле, че двамата с Майкъл ще накарат Редман да си плати за онова, което й стори. Обеща си да унищожи Джордж, семейството и империята му. Щеше да ги накара да изпитат болката, която го измъчваше години наред.

Погледна първата страница на „Уолстрийт джърнал“. Водещото заглавие гласеше:

АКЦИИТЕ НА „РЕДМАН“ ПАДНАХА С ДВАЙСЕТ И ТРИ ПУНКТА

АКЦИОНЕРИТЕ ПРИТЕСНЕНИ ОТ ПРЕДСТОЯЩОТО ИЗКУПУВАНЕ НА „УЕСТ ТЕКС“

„Много лошо“, помисли си Луис.

Издърпа чекмеджето на бюрото и извади последния брой на списание „Пийпъл“. На корицата беше Майкъл Арчър, филмова звезда и известен писател. Дори с напредването на годините пак си личеше, че Майкъл е наследил красотата от майка си, като се започне от тъмната коса до кобалтовосините очи. Не виждаше ни най-малка прилика със себе си.

Докато изучаваше чертите му, Луис се запита как ли щеше да реагира Майкъл, когато научи, че Джордж Редман е убил майка му. Той беше едва тригодишен, когато това се случи. За да спести болката и гнева на сина си, Луис му бе казал, че майка му е загинала в катастрофа. И макар че трагедията би трябвало да ги сближи, тя ги отдалечи един от друг, защото Луис трябваше да посвети времето си на „Манхатън Ентърпрайзис“, за да подсигури бъдещето им.

Не можеше да се каже, че някога са били близки. Всъщност до миналата седмица Луис не беше виждал, нито чувал Майкъл в продължение на шестнайсет години.

„И всичко заради Джордж Редман!“

Остави списанието и се обърна, за да наблюдава пъпленето на лимузините по улицата. Питаше се в коя от тях беше синът му. Миналата седмица, когато Майкъл се появи изневиделица в офиса му, Луис се изненада от промяната в него. На живо синът му изглеждаше по-стар. През годините погледът му беше закоравял и изтрил невинния вид на младостта. Навярно борбата за място под слънцето в Холивуд му се бе отразила добре. Може би най-сетне беше пораснал.

Уви, естествено, това не се беше случило.

Когато Майкъл обясни обстоятелствата, в които беше изпаднал, сподели, че заплашват живота му, Луис го изслуша със същото чувство на срам и гняв, което изпита, когато на осемнайсет Майкъл напусна дома, за да отиде в Холивуд. Дори сега Луис чуваше как Майкъл го моли за помощ. Дори сега виждаше изненаданото му изражение, когато му каза, че ще получи помощ само ако отиде на откриването на „Редман Интернешънъл“ и се запознае с Лиана Редман.

* * *

Майкъл Арчър гледаше през затъмнения прозорец на пепеливосивия линкълн към трепкащите очертания на върховете на небостъргачите и си помисли, че това е последното място, на което би искал да бъде.

Не се радваше да е отново тук. Мразеше онова, което виждаше. Беше напуснал града, без да се обръща назад, но преди няколко седмици беше принуден да се върне.

Всичко наоколо му напомняше за баща му — от извисяващия се офис и жилищен комплекс на Пето до пищните хотели на Парк и Мадисън, покрай които беше минал по-рано. Дори никой да не знаеше, че е син на Луис, мисълта, че егото на баща му се е разпростряло като заразна болест върху града, го караше да се чувства неудобно.

Каква ирония, да се потопи отново в живота, от който някога беше избягал. Още по-голяма ирония беше помощта, която само баща му можеше да му даде.

На седалката лежеше жълтият плик, който Луис му връчи същата вечер. Майкъл го взе, включи лампичката над главата си и извади купчина снимки на Лиана Редман.

На повечето се виждаше как чете на Уошингтън Скуеър, но някои бяха направени пред една будка за вестници. Беше снимана и как тича да хване такси.

Майкъл се вгледа в чертите й и се запита в какво ли го въвличаше баща му. Защо беше толкова важно да се запознае с Лиана Редман? И защо отказа да му даде парите, ако не се запознае с нея?

Лимузината хвана зелена вълна и се плъзна надолу по Пето. Отпред се виждаха ярките упорити светлини, които обграждаха „Редман Интернешънъл“, осветявайки празнично червената панделка.

Той остави снимките. Засега щеше да следва волята на баща си.

След последната заплаха за живота му едва ли имаше друг избор.

4

Възбудата в лобито растеше с всяка изминала минута.

От мястото си до проблясващата водна стена Винсънт Спокати наблюдаваше суетнята наоколо.

Под ръководството на Елизабет Редман хората от обслужващия персонал, до един в униформи, проверяваха масите, лъскаха блестящата декорация в лобито и поставяха финални щрихи на огромните аранжировки от цветя, които украсяваха всяка от двестата маси за осем души. Бармани в черни смокинги подреждаха чаши, бутилки и лед. Зад него трийсет и четири членният оркестър се настаняваше по местата си и се подготвяше за дългата вечер.

Предвид бомбите, които бяха избухнали само преди няколко часа, Спокати беше впечатлен колко гладко вървяха приготовленията. Заслугата за това беше изцяло на Елизабет Редман и Селина.

Елизабет се беше запътила към бара, прекосявайки лобито. Винсънт я наблюдаваше. Също като дъщеря си Селина, и тя беше висока и стройна, с руса коса до раменете, която обрамчваше лице, излъчващо интелигентност и чувство за хумор. Диамантите на шията, китките и ушите й правеха впечатление, но по фин и изискан начин. Тя познаваше гостите си. Знаеше вкусовете им. Веднага си личеше.

Когато мина покрай него, Спокати мерна отражението си в една огромна огледална колона отдясно. Там, където пистолетът опираше в горния джоб на смокинга, се виждаше едва забележима издутина, но Спокати не й обърна внимание. Той беше от охраната, наета да пази Джордж Редман, семейството и гостите.

Тази ирония почти го разсмиваше.

Огледа се наоколо. Въпреки че охраната изглеждаше желязна, тя бе направо жалка. След днешните бомби Джордж Редман беше наел двайсет и пет души да охраняват тазвечерната гала и според Спокати те до един бяха аматьори, което за него беше добре дошло.

Сега безпроблемно можеше да се промъкне в един от асансьорите и да се добере до информацията за изкупуването на „Уест Текс“, която искаше Луис Раян.

Елизабет Редман отново се бе запътила, този път право към него. Независимо че не даваше вид, от увереността, с която се държеше, Спокати разбра, че тя много добре съзнаваше влиянието, което имаше този град.

Приближи го с усмивка и протегна ръка.

— Аз съм Елизабет Редман — представи се тя. Ръкостискането й беше силно.

— Антонио Бенедети.

— Винаги съм харесвала Италия.

„Много смешно!“

— Какво мога да направя за вас, госпожо Редман?

— Една дреболия. Погрижете се тази вечер да не избухне нито една бомба и ще ви бъда признателна. Ще се справите ли?

— Разбира се.

Елизабет вдигна глава. Погледът й стана суров, докато го изучаваше.

— Може би — заключи тя. Кимна към останалите охранители. — Колкото до другите, не съм съвсем убедена.

— Аз също.

— Мислите, че не са способни да ни защитят?

— Честно казано, да.

— Всички са с опит.

— Може би сте права, но кой ги е обучавал? През последните няколко часа наблюдавам как правят грешка след грешка. Не са професионалисти.

— А вие сте професионалист, така ли?

— Да.

Зад тях се разнесе плътният звук от струните на бас китара. Елизабет погледна Спокати и каза:

— Господин Бенедети, сутринта на покрива на тази сграда избухнаха три бомби. Няколко души пострадаха, дъщеря ми едва не загина. Тази вечер всички са наясно, че всичко може да се случи, и като нищо наистина би могло. С такива аматьори за охрана явно ще трябва да пролеете доста пот, за да си свършите работата. Надявам се всичко да мине гладко. — Тя се обърна и се запъти към другия край на лобито.

Развеселен, Спокати я проследи с поглед.

Джордж и Селина Редман пристигнаха десет минути преди гостите.

Излязоха заедно от семейния асансьор и се разделиха, поемайки в противоположни посоки. Спокати наблюдаваше Селина, която изглеждаше поразително с червената си рокля с пайети. Вървеше с широки и уверени крачки също като майка си.

Елизабет стоеше под навеса на входа и говореше с четиримата охранители, разпределени в този участък. Селина се приближи до нея, като пътьом взе цигарата от ръката на един от охранителите, хвърли я в близкия пепелник и завъртя човека с лице към прозореца. Посочи му улицата.

Биваше си я. Не само че беше спасила един от пострадалите тази сутрин, но се грижеше и охраната да не се разсейва, за да осигури безопасността на гостите.

Когато дойдеше време да я убие, щеше да съжалява.

Джордж Редман живееше в свой собствен свят. Обикаляше лобито, оглеждаше с гордост масите, цветята и изящната подредба. Спокати знаеше от Луис Раян, че притежаването на сграда на Пето авеню беше мечтата на Джордж Редман. Знаеше колко труд беше положил той и колко беше щастлив да я има.

Спокати погледна часовника си. „Колко жалко, че няма да е твоя задълго.“

Зад него оркестърът засвири „Мое синьо небе“. Спокати погледна към входа и видя през прозорците, че първите гости слизат от лимузините.

Празненството започваше. Джордж и Елизабет застанаха до входа, готови да поздравяват, да раздават прегръдки и да приемат поздравления. Чак когато Спокати се промъкна зад водната стена и се шмугна в един от асансьорите, едва тогава се сети, че по-малката дъщеря още не се беше появила.

Черната овца на семейството липсваше, помисли си той,

* * *

Асансьорът се затвори със съскане.

Спокати бръкна в джоба си и извади кодираната карта, която Раян му бе дал. Вкара я в осветения процеп на лъскавия контролен панел, натисна осемцифрената комбинация, която беше запаметил предварително, и зачака.

За момент нищо не се случи. После компютризиран глас произнесе: „Достъп осигурен, господин Колинс. Моля, изберете ниво“. Значи някой, който се казваше Колинс, се беше продал на Раян, помисли си Спокати. Той натисна светещия бутон 76.

Асансьорът започна да се изкачва.

Спокати извади картата от процепа и си приготви оръжието. Когато кабинката намали и спря, той застана в единия край. Вратите се отвориха. С изострени сетива, той надникна навън, не видя никого и си отдъхна.

Следваше забавната част.

Коридорът беше дълъг и изискано декориран. По стените с цвят слонова кост висяха картини от старите майстори, вратата в дъното беше изработена от махагон, а дървеният под блестеше, сякаш току-що полиран. На изящна масичка до стената лампа от „Тифани“ хвърляше кехлибарени снопове светлина.

Спокати се дръпна навътре в асансьора. За всеки друг това би бил просто един богато украсен коридор. За него представляваше още една пречка

Той прибра пистолета в кобура, извади от джоба на сакото си малки инфрачервени очила и си ги сложи. Мигом всичко придоби зловещо червено сияние. Не беше забелязал видеокамери в коридора, но това не означаваше, че няма. Картините можеха да бъдат прикритие. Налагаше се да поеме риска.

Отново надзърна в коридора. Точно пред асансьора имаше тънък сноп светлина, който щеше да остане невидим без очилата. С предпазливо движение, той се шмугна под него с ясното съзнание, че ако го прекъсне, промяната ще бъде отбелязана от сензор и ще задейства безшумната аларма, която ще вдигне на крак полицията.

Продължи напред, а паяжината от лъчи ставаше все по-трудна за избягване с наближаването на вратата, зад която се криеха фирмените компютри на „Редман Интернешънъл“. В един момент трябваше дори да пълзи по корем, след което му се наложи да скочи два пъти и да се претърколи. „Вече щях да съм включил алармата, без нищо да подозирам“, помисли си. При тази мисъл му придойдоха още сили.

Той посегна към вратата. Спокати знаеше, че е подсилена с поне три инча стомана. Раян го беше предупредил, че ще има малка клавиатура в основата й и вкарването на шестцифрения код не само щеше да я отключи, но и да изключи техниката за наблюдение.

Той клекна, намери клавиатурата и видя, че беше защитена от множество кръстосани пред нея лъчи. Изруга под нос и отново погледна часовника. Бяха минали десет минути. „Искам да съм далече оттук след трийсет.“

Разгледа внимателно лъчите. Насочени под най-различни ъгли от пода до тавана, те образуваха нещо като решетка, която беше толкова гъста, че пръстите му със сигурност щяха да я прекъснат, докато се опитваше да ги прокара през малките ромбовидни дупки. Трябваше му нещо дълго и тънко, което да промуши през отворите и да набере кода. Може би молив. Или химикалка. Само че не разполагаше нито с едното, нито с другото. Напрегна ума си и се огледа наоколо, но не видя нищо, което можеше да използва, и това го вбеси. А беше само на една крачка.

Тогава го осени идея. Отговорът на проблема му се намираше на главата му.

Свали очилата и погледна дръжките. Бяха дълги, тънки и завити в края. Едната щеше да мине идеално през малките пролуки. Той отчупи едната дръжка, после, като придържаше очилата към очите си с една ръка, внимателно се зае със задачата с другата.

След секунди беше приключил. Набра кода, който му даде Раян, инфрачервените лъчи мигнаха и угаснаха, а вратата към компютърната стая се отвори сама.

Спокати извади оръжието си и се изправи. Светкавично огледа стаята и не видя нищо друго, освен множество компютри.

Приближи се към тях и разбра, че е загазил, в мига, в който включи единия. Докато екранът светваше, той забеляза отпред на кутията осветен процеп, почти еднакъв с онзи на контролния панел в асансьора. В следващия миг на екрана се появиха думите: МОЛЯ, ПРЕКАРАЙТЕ КАРТАТА ЗА ДОСТЪП.

Единствената карта, която му даде Раян, беше тази за асансьора. Той я извади от джоба си, прекара я и зачака. Екранът угасна. След малко се появи ново съобщение: ДОСТЪП ОТКАЗАН.

Това беше, Раян се издъни. Не му беше дал правилната карта. Спокати усети искрата на яростта, но я потисна. Можеше да хакне машината, но нямаше време. Изключи компютъра и се огледа. Нямаше етажерки с папки, само бюра със заключени чекмеджета, в които Редман едва ли държеше нещо ценно. Спокати знаеше, че нужната му информация се криеше в тези компютри… или в сейфа в офиса на Редман.

Погледна часовника си, за да види как е с времето. Все още разполагаше с трийсет минути, преди да стане време да се връща в лобито. Раян му беше казал, че офисът на Редман е на третия етаж на триплекса.

Ако побързаше…

5

Високо над „Редман Интернешънъл“, в триплекса на родителите си Лиана Редман стоеше до прозореца в дъното на дългия коридор. Наблюдаваше безкрайния трафик по Пето.

Закъсняваше за празненството вече с трийсет минути. Родителите й щяха да се ядосат, а пресата да пита за нея, но точно такава беше целта й. Нямаше намерение по никакъв начин да става част от събитието. И въпреки това знаеше, че е време да отиде. Ако не го направеше, родителите й щяха официално да се отрекат от нея.

Но първо щеше да пийне едно питие.

В библиотеката, в малкия хладилник в краката й имаше шампанско и тя се наведе да го извади. Наля си чаша и отново се замисли за мъжа, който я бе следил по-рано през деня. Все още я побиваха тръпки от заплахите му. Запита се дали не сбърка, като не отиде в полицията, и най-вероятно беше така.

Приближи се до бюрото на баща си, включи зелената настолна лампа и седна на стола. Загледа подредените снимки на семейството. Взе тази, на която бяха двете със Селина. На снимката още бяха деца — Лиана на седем, а Селина на единайсет, и с изненада установи колко щастливи изглеждаха. Застанали на ливадата зад къщата им в Кънектикът, момичетата се бяха облегнали на дънера на едно голямо дърво и се държаха за ръце, а сламените шапки с широки периферии хвърляха сянка върху лицата им. Зад тях Елизабет се смееше, а русата й коса блестеше на слънцето.

Запита се кога се бяха променили чувствата й към Селина. Отговорът дойде незабавно. „Когато татко започна да я води в „Редман Интернешънъл“.“

Времето напредваше. Трябваше да отиде, независимо от нежеланието й да присъства. Похлупи снимката на бюрото, щракна ключа на лампата и тръгна към бара. Докато се навеждаше, за да прибере бутилката шампанско в хладилника, тя улови отражението си в близкия прозорец. Имаше още нещо в това отражение. Вратата на библиотеката се отваряше.

Тя се стресна и се обърна. Вратата вече беше почти отворена. Светлина обля част от стаята. Тъкмо щеше да попита кой е там и един мъж надникна вътре. Не я виждаше, защото Лиана беше в срещуположния край на стаята, отчасти скрита в сянката.

Мъжът стоеше на прага и напрегнато се взираше. Нещо в лявата му ръка проблесна и Лиана видя, че държи пистолет.

Тя застина напълно неподвижна, затаи дъх. Макар да не беше напълно сигурна, мъжът й заприлича на днешния й преследвач…

Паниката се надигна и стегна гърлото й. Тя се отдръпна в сянката и се почуди как беше проникнал дотук без карта за асансьора. Мъжът направи няколко крачки напред. Не влезе, а се промъкна като котка, като не спираше да се оглежда, докато вървеше към бюрото на баща й.

Не трябваше да допусне да я види.

В края на бара имаше библиотека, която стърчеше на шейсет-седемдесет сантиметра от стената. От едната страна имаше малко пространство, където можеше да се скрие. Докато мъжът гледаше в противоположната посока, Лиана се шмугна. Роклята й прошумоля. Мъжът чу шума, завъртя се и се прицели. Лиана застина. Погледите им се срещнаха.

— Кой, по дяволите, сте вие? — извика тя.

Мъжът направи крачка встрани от бюрото на баща й и свали пистолета. След миг мълчание произнесе:

— А, ето къде сте били!

— А аз ви попитах кой сте!

— Антонио Бенедети — представи се той, — от охраната. — Пристъпи към нея и Лиана видя, че не е преследвачът й, а само приличаше на него. Сърцето й биеше бясно.

— Какво правите тук?

— Търся ви — отговори той. — Закъснявате за празненството. Родителите ви ме пратиха да ви намеря.

— И за целта ви е необходим пистолет?

— Госпожице Редман, след случилото се тази сутрин всеки член от екипа на охраната носи пистолет.

Тя го погледна изпитателно. Беше висок и смугъл, с изсечени и привлекателни черти. Излъчваше самоувереност, която я привличаше. Пое си дъх, а мъжът отвори вратата и я задържа.

— Майка ви е много ядосана. Ако не отидете в скоро време в лобито, ще ме уволни. Идвате ли?

Лиана се поколеба, после тръгна. Докато минаваше покрай него, каза:

— Сестра ми днес спаси човешки живот. Най-малкото, което аз мога да сторя, е да ви запазя работата. Да вървим.

* * *

Асансьорът се спусна надолу като камък.

Лиана гледаше осветените бутони на таблото и светкавичното преминаване на етажите. Долови глъчката на тълпата, почувства под краката си завладяващия ритъм от оркестъра и я обзе нервна треска. Никога не се чувстваше в свои води на такива събития. Познатите й сред поканените вероятно се брояха на пръсти. Това беше светът на родителите й и сестра й, не нейният. Защо изобщо я бяха поканили?

Погледна мъжа до себе си и забеляза, че я наблюдаваше. Отново си помисли колко е привлекателен. Хвърли поглед към лявата му ръка и не видя халка. Обещаващо, но животът я беше научил, че отсъствието на халка не означава нищо.

— Какво мислите за шанса това място да бъде вдигнато във въздуха тази вечер? — поинтересува се тя.

Въпросът й изобщо не го смути.

— По-малък от нулев.

— Е, стига де! — възкликна Лиана. — Не мислите ли, че баща ми е планирал нещо, с което да прикове вниманието на целия свят? Като снайперист на покрива? Или пожар?

Той вирна глава.

— Нима според вас баща ви е поставил онези експлозиви в прожекторите?

— Не бих се учудила.

— Но имаше ранени, сестра ви едва не загина.

— Много жалко!

— Все още не разбирам какво искате да кажете. Защо му е на баща ви да прави нещо толкова абсурдно? Няма смисъл.

— В безплатната реклама, господин Бенедети, има много смисъл.

Той се облегна на стената и я погледна изпитателно.

— Сама не вярвате на думите си, нали?

Лиана му хвърли гневен поглед.

— Това е без значение! По-интересно е в какво вярват другите.

Асансьорът спря. С отварянето на вратата нахлу струя свеж въздух, музика и глъч. Лиана остана неподвижна за миг, без още никой да е забелязал присъствието й, и огледа тълпата. Нямаше нито един от нейните приятели, но накъдето и да погледнеше, всичко й напомняше за сестра й. От водната стена отляво до кристалните полилеи „Лалик“, които искряха над главата й, влиянието на Селина беше очевидно.

Преди време, когато сградата беше към завършване, Лиана помоли баща си да помогне с декорацията на лобито. Джордж я отряза с думите, че това било работа за професионалисти. За него остана скрита обидата, която Лиана изпита, когато беше решено, че Селина ще декорира лобито. Забеляза единствено гнева й и го отдаде на едно от нейните настроения.

Излязоха от асансьора.

— Беше ми приятно да поговорим — каза Бенедети.

— На мен също — отговори Лиана. — Оглеждайте се за снайперисти. Човек никога не знае.

Лиана го проследи с поглед в тълпата, където този път забеляза няколко познати лица сред морето от глави. Видя, че родителите и сестра й продължаваха да посрещат гостите — Джордж се смееше, Елизабет говореше оживено, а Селина прегръщаше познатите си.

Идеше й да повърне.

Запъти се към тях, като местеше поглед от Джордж към Елизабет и към Селина. „Ще дойде ден, когато ще ме ценят колкото нея“, закани се наум. Как обаче щеше да го постигне, още не знаеше. Когато зае мястото си до Селина на входа, разочарование, безсилие и яд бяха изписани на лицата на родителите й. Те обаче не казаха нищо.

Лиана трябваше да е доволна, че присъствието или отсъствието й имат значение за тях, но не беше така. Вместо това част от нея изпитваше вина заради закъснението.

Отвън папараците полудяха, когато Майкъл Арчър слезе от лимузината си и се запъти към входа. Засвяткаха фотоапарати. Зяпачите завикаха. Лиана веднага го позна.

— Не знаех, че мама го е поканила — каза тя на Селина.

— Преди няколко месеца прочетох една от книгите му.

Селина изглеждаше объркана.

— Мама не му е изпращала покана. Двете проверихме списъка с гостите два пъти. Името му не беше там.

— Тя изгледа сестра си. — Ти къде беше досега?

— Почиствах си зъбите с конец.

Лиана забеляза погледа на майка си, която наблюдаваше как съпругът й се здрависва с Майкъл Арчър. Знаеше, че майка й не търпи натрапници, особено на събития, организирани от нея. Чудеше се как ли ще се справи със ситуацията.

— Извинете ме — любезно каза Елизабет, — но ще се наложи да ви помоля да напуснете. — Тонът й не търпеше възражение. Тя пренебрегна подадената ръка. — Това е частно парти.

Джордж и Селина се обърнаха след последвалото мълчание. Лиана наблюдаваше Майкъл.

— Извинявам се, ако се натрапвам — отвърна той, — но разбрах, че тази вечер набирате средства за деца с ХИВ, и исках да предложа помощта си. — Бръкна в джоба на сакото си и извади листче. Подаде го на Елизабет. — Надявам се, че това ще помогне.

Елизабет погледна чека, после изгледа студено Майкъл.

— Сто хиляди долара е много щедро дарение — рече.

— Работя в развлекателната индустрия — поясни той. — В нашите среди ХИВ е често срещан. Това е най-малкото, което мога да направя. Тази кауза ми е присърце.

Макар Лиана да се съмняваше, че Майкъл Арчър го знае, той току-що беше връчил на майка й пет милиона долара. Може би дори шест. Щом плъзнеше мълвата, че е дарил чек за сто хиляди, останалите гости щяха да се надпреварват кой пръв да извади чековата си книжка в желанието си да не паднат по-долу. Елизабет бе наясно с това, но запази самообладание.

— Приемете извиненията ми — каза тя. — Много мило от ваша страна. За нас ще е удоволствие да останете. Приемате ли?

Облекчението на Майкъл Арчър беше видимо. Лиана вдигна брадичка в мига, в който той я погледна. Погледите им се срещнаха и Майкъл се усмихна.

— Госпожо Редман — отвърна той, — удоволствието е изцяло мое.

6

Старият буик се задави, изхърка и се разтресе, преди да спре и да изгасне в самото сърце на Манхатън.

Джак Дъглас седеше безчувствен, докато парата се издигаше от двигателя и фаровете угаснаха в тъмното. И без да проверява двигателя, знаеше какво й е на колата. От няколко седмици се канеше да смени радиатора и алтернатора, но все изникваше работа и той го отлагаше. Естествено, и двете го изоставиха в нощта с партито на Редман.

Трябваше да хване такси.

Той отвори жабката, извади поканата изпод купчината смачкани хартийки и счупени моливи и започна да рови за портфейла си. Нямаше го. Огледа седалката до себе си, пода и претърси джобовете на смокинга и панталоните си, когато се сети, че го беше оставил в апартамента на кухненската маса, за да не го забрави на излизане.

Голям майтап. Сега трябваше да ходи пеша.

Заряза колата, където се беше развалила, на ъгъла на Пето и Седемдесет и пета, и се насочи към сградата на „Редман Интернешънъл“, която се намираше в центъра, на почти два километра от мястото. Щяха да вдигнат колата му, но не му пукаше. Тази вечер умът на Джак Дъглас беше зает с далеч по-важни неща.

Тази вечер можеше да промени изцяло живота му.

Тъкмо беше подминал Шейсет и първа, когато светкавица разцепи небето и прогърмя. Джак погледна нагоре, почувства усилващия се вятър на лицето си и ускори крачка. Оставаше само да завали, помисли си той.

И наистина взе, че заваля.

Когато дъждът се превърна в плющяща пелена, паниката го обзе и той се затича, докато струите биеха по сведената му глава. Преминаващите коли го пръскаха с вода изпод гумите си. Пробяга няколко пресечки, преди „Редман Интернешънъл“ да се появи пред погледа му, и чак тогава продължи с бърза крачка. Ако поканата не беше изпратена лично от самия Джордж Редман, Джак щеше да се откаже и да се прибере вкъщи. Това обаче беше изключено сега.

Миналата седмица, когато продаде облигации на клиент във Франция за нечуваната сума от 500 милиона долара, се превърна в най-боготворения вид във финансовия свят — Големия играч с големия удар. На следващата сутрин, когато в „Джърнъл“ го нарекоха най-новия финансов магьосник на Уолстрийт, всяка една инвестиционна фирма в Манхатън се опита да го открадне от „Морган Стенли“, но безуспешно.

Джак отхвърли офертите, решен да остане лоялен към фирмата, която му даде старт в кариерата. А после дойде поканата от Джордж Редман за голямото откриване на новата сграда. „Поздравления за статията в „Джърнъл“ — пишеше на поканата. — Надявам се да дойдете на празненството. Бих искал да обсъдя някои неща с вас.“

И това беше. „Редман Интернешънъл“ беше най-големият световен конгломерат. Ако Джак получеше работа в него, кариерата му беше в кърпа вързана. „Дотук с лоялността“, помисли си той.

Влезе в сградата с голямо неудобство и подаде на портиера мократа покана. Оркестърът не свиреше. Чуваше се единствено шумоленето на коприна, глъчта на онези, които още не го бяха забелязали, и сподавеният смях на тези, които го бяха видели. Портиерът погледна него, погледна поканата, поколеба се за миг, след което се усмихна и рече:

— Приятна вечер, господин Дъглас.

Един от сервитьорите спря до него:

— Шампанско, сър?

„Шампанско, сър“ изразяваше цялото отвращение на сервитьора, който всъщност искаше да каже: „Ти, мокрите ти дрехи и мръсното ти лице нямате място на това парти“.

Макар че би предпочел бира, Джак прие чашата и я вдигна за наздравица към най-невъзпитаните, които го зяпаха.

— Прекрасна вечер — поздрави с усмивка и те извърнаха поглед.

Някой го докосна по рамото. Джак се обърна и видя Селина Редман.

— Имате вид на човек, който се нуждае от приятел — отбеляза тя. Тази сутрин лицето й бе на първа страница на „Таймс“. Джак винаги я бе намирал за привлекателна жена, но сега с удоволствие откри, че в действителност е още по-хубава.

— И от душ — добави той. — Дъждът ме застигна. — Подаде й ръка и се усмихна. — Аз съм Джак Дъглас. Приятно ми е да се запознаем.

Селина отвърна на усмивката му.

— Селина Редман. Статията в „Джърнъл“ беше наистина впечатляваща. Предполагам, че баща ми ви е поканил лично.

Джак кимна.

— Опасявам се, че да. Шансът на живота ми, а вижте ме сега. Приличам на мокър парцал.

— Не се тревожете — успокои го тя. — Появата ви говори за кураж.

— Бих предпочел да не се налагаше да показвам смелост по този начин. — Той се огледа. — Май трябва да се поизмия, преди да се запозная с баща ви.

Селина огледа калта и мръсотията по ръцете и лицето му.

— Ето какво, родителите ми имат триплекс на последния етаж. Ако искате, там може да се измиете и да се преоблечете в дрехи на баща ми. Според мен носите почти един и същ размер. — Тя кимна към близките асансьори. — Защо не дойдете с мен и ще видя какво мога да ви намеря да облечете? Сигурна съм, че в гардероба на баща ми все има нещо.

Качиха се в апартамента. Джак ходеше подир Селина през стаите, които изглеждаха сякаш обзаведени с експонати от някой музей. И въпреки това като цяло излъчването бе на топлина и уют. Също като нея.

— Банята е там — посочи Селина, когато влязоха в спалнята. — През това време аз ще ви потърси дрехи.

Джак отиде в банята и свали подгизналото сако и мократа риза.

— Няма да се бавя. Ще ме изчакате ли?

Селина излезе от гардеробната на баща си с черен смокинг и изгладена бяла риза.

— Нали не мислите, че ще пропусна да видя как изглеждате сух? — Тя влезе в банята и му подаде дрехите. Двамата се загледаха един друг с одобрение. — Разбира се, че ще остана.

* * *

В лобито Даяна Крейн, главният корпоративен адвокат, прие чаша шампанско от бармана, отпи глътка и се обърна към главния счетоводител на „Редман Интернешънъл“, Ерик Паркър. Той продължаваше да говори за предстоящото поглъщане на „Уест Текс Инкорпорейтид“.

Само за това ли можеше да приказва този човек? Не можеше ли да се позабавлява? Не я ли забелязваше?

Привличаше я от първия ден на запознанството им. Ерик Паркър беше висок и мургав, с класическа гръцка красота, мускулест и източен. Имаше хубаво чувство за хумор, можеше да води интелигентен разговор и имаше невероятен талант за финанси.

През последните две години Ерик имаше също Селина Редман. А преди да скъсат наскоро, се говореше дори за женитба.

Светлините угаснаха и дансингът потъна в мрак. Тълпата зашумя, оркестърът замлъкна. Даяна и Ерик гледаха как пронизващият сноп светлина проряза мрака и мина през блестящата повърхност на водната стена, обливайки лицата на затаилата дъх тълпа в сини вълни.

Тя побутна Ерик.

— Какво е това?

Ерик кимна към водната стена.

— Кулминацията на представлението. Гледай.

Иззад водната стена се появи Елизабет Редман, сякаш мина през нея. Илюзията беше хитро замислена и тълпата избухна в ръкопляскания. Тя стоеше, елегантна в черната копринена рокля, с диаманти на шията, китките и ушите, които проблясваха на светлината. Джордж също излезе сякаш през водата и застана до нея усмихнат, а вълнението на присъстващите растеше. Прожекторът ги проследи до центъра на дансинга.

Засвяткаха фотоапарати. Каймакът на обществото аплодираше.

— Красива е — отбеляза Даяна.

— Да — съгласи се Ерик, — но не толкова, колкото дъщеря си.

Той й подаде празната чаша. Даяна я напълни, този път без лед. Когато оркестърът засвири „Един миг във вечността“ и Джордж и Елизабет откриха танците, гостите отново заръкопляскаха силно. Последваха ги и други двойки и дансингът се превърна във въртележка от бляскави рокли и смокинги. Даяна хвана Ерик за ръката.

— Да танцуваме.

Двамата започнаха да се движат по дансинга с леки и грациозни стъпки. Тя вдигна поглед към Ерик и двамата се усмихнаха. Той я държеше близо до себе си и Даяна се запита дали подозираше, че е влюбена в него от години. Той приближи устни към ухото й. Даяна се стегна и за миг си помисли, че ще я целуне. Думите му разпръснаха магията.

— Когато това стигне до нея, мислиш ли, че ще ревнува?

Даяна го погледна и ясно долови алкохола в дъха му.

— Какво каза?

— Когато слухът стигне до Селина — повтори той, — че ти и аз сме танцували, мислиш ли, че тя ще изпита ревност?

Тя го гледаше невярващо.

— Защо не я попиташ лично?

В този момент музиката спря.

* * *

Докато Джак си вземаше душ, Селина изрита обувките от краката си, седна на спалнята на родителите си и зарея поглед из стаята. Усещаше се ръката на майка й, което означаваше, че всичко бе премерено, без излишна показност. Само един предмет привлече погледа й — семейните снимки, поставени в сребърни рамки на страничната масичка „Чипъндейл“.

Тя стана от леглото и взе една от тях. На нея двамата с Ерик се държаха за ръце пред старата сграда на „Редман“ на Мадисън. Селина ясно си спомняше деня. Само няколко часа след като снимката бе направена, тя и Ерик се любиха за първи път. Тогава Селина мислеше, че се отдава на човека, с когото ще прекара остатъка от живота си. „А сега не знам какво искам.“

Върна снимката на мястото й и се зачуди дали Ерик беше на празненството. Лично го бе поканила. Въпреки че вече не бяха заедно, струваше й се безсмислено отношенията им да се превърнат във вражда. Всъщност Селина още го обичаше. Ако не я беше притиснал толкова с настояването си за брак, двамата нямаше да се разделят.

Питаше се защо беше цялото бързане от негова страна. На двайсет и девет тя все още беше твърде млада за брак, камо ли да има деца, както настояваше Ерик. Не че не искаше деца и ако Ерик се бе научил на търпение, един ден двамата щяха да станат родители. Но дотогава Селина планираше да си живее живота и щеше да го направи необвързана, независимо дали на Ерик това му харесваше, или не.

Отсреща вратата на банята се отвори и Джак Дъглас, току-що излязъл изпод душа, облечен със смокинга на Джордж, влезе в спалнята. Селина не можеше да не забележи колко бе привлекателен. Пясъчнорусата му коса бе по-скоро разрошена, имаше изваяното тяло на атлет. Предполагаше, че е трийсетинагодишен.

Той приглади предницата на сакото.

— Как ме намирате? — попита.

— Много изискан — отговори Селина. — Вече сте чист. А сега да слезем долу и да намерим баща ми. Със сигурност иска да говори с вас.

7

Лиана Редман се движеше сред тълпата и развеселена забеляза как хората й правеха път.

Имаше познати лица, повечето от които или бяха надрусани с последния наркотик, който циркулираше в тези среди, или по силата на навика със застинала усмивка, която изглеждаше по-скоро като гримаса.

Кимна на един мъж, който сключваше сделки за милиони през деня, а нощем се говореше, че е чест посетител на секс клубовете. Подмина една графиня, която даряваше стотици хиляди долари на фонда за превенция на тийнейджърската престъпност и в същото време се знаеше, че често краде от „Блумингдейл“ и „Сакс“. Вдясно от нея стоеше шейх, който обичаше няколкото си съпруги, но най-вече как дрехите им прилепваха по закръгленото му тяло. А от лявата й страна една жена възкликна:

— Бренда? Жени се?! Абсурд. Ще ти кажа нещо за Бренда. Тя е толкова стисната, че сама си завива тампоните.

Лиана погледна жената, която го изрече, и й се прииска да каже на околните, че думите й като нищо можеха да се отнасят за самата нея. Струваше й се, че в обществото на Пето авеню има много повече корупция, злоупотреба с наркотици и изкривени ценности, отколкото в която и друга социална прослойка в Ню Йорк.

В отсрещния край на лобито забеляза Харолд Бейнс, вицепрезидента на „Редман Интернешънъл“ по международните връзки, който разговаряше със съпругата си Хелън на една масичка в полуосветен ъгъл. Лиана се усмихна. Най-после човек, когото тя не само познаваше, но и обожаваше.

Харолд работеше в „Редман Интернешънъл“ откакто тя се помнеше и двамата открай време си бяха близки. Като малка, при някое от редките й посещения в старите офиси на Мадисън, Харолд оставяше всичко, за да й посвети цялото си внимание, докато всички останали се занимаваха със Селина, обещаващата дъщеря. Лиана винаги щеше да го обича за това.

Тя тръгна към тях. Тълпата се раздвижи и тя видя как Харолд бутна стола си назад и целуна Хелън по челото. Осветлението над главата му подчерта дълбоките бръчки на лицето, тъмните кръгове около очите и му придаде вид на над шейсетгодишен. А Харолд беше само на петдесет и една.

Лиана му кимна, но той не я забеляза и влезе в близката тоалетна. Изглеждаше по-слаб и по-стар от последния път, когато го видя, а походката му бе на човек, който с мъка караше мускулите си да го слушат. Щом вратата се затвори зад него, Лиана се запита дали не му имаше нещо. Болен ли беше? Тъкмо се канеше да отиде и да попита Хелън, когато Майкъл Арчър се появи. Той се приближи до нея и й подаде ръка.

— Един танц? — попита.

Оркестърът свиреше „Ще те видя“. Докато танцуваха сред другите двойки, Лиана вдигна поглед към него и реши да го изненада с директен въпрос.

— Е, кажете — започна тя, — защо всъщност дадохте сто хиляди долара, за да дойдете тук?

Въпросът свари Майкъл неподготвен.

— Вече обясних — смънка той. — Исках да помогна на майка ви тази вечер да събере средства за борба с вируса на СПИН.

— Глупости!

— Моля?

— Трябва да се напънете повече — каза Лиана. — Майка ми може да повярва на това обяснение, но не и аз.

Майкъл се притесни, но се овладя. Тя нямаше откъде да знае причината за присъствието му тази вечер. Невъзможно! Все пак трябваше да бъде нащрек. Тя сякаш го четеше като отворен вестник.

— Голяма част от времето си прекарвам в творческите среди — започна той. — Някои от приятелите ми са носители, но медиите вече не се вълнуват от този проблем. Майка ви върши страхотна работа и ще върне ХИВ на първите страници в пресата.

Лиана го погледна изпитателно.

— Добре, ще приема това обяснение, но има и друга причина да сте тук. Никой не дава сто хиляди за благотворителност, без да има някакъв друг мотив освен безкористната доброта. Добротата умря през четиресетте. — Тя се огледа. — Има ли тук човек, с когото искате да се запознаете? Може би някой продуцент? Издател?

Ръката му се скова на талията й.

— Работя с най-добрите.

— Тогава за какво всъщност сте тук?

— Защо трябва да има друга причина? Не може ли просто да съм добър човек?

— Добрите са изчезнал вид, господин Арчър. Огледайте се. Виждате ли онзи мъж ей там? С пурата. До него е съпругата му, която познава и други приложения на запалената пура. Е, каква е причината?

Той видя насмешливата искрица в очите й и се отпусна. „За нея това е игра. Знае, че лъжа, и се забавлява със ситуацията.“

— Добре — съгласи се той. — Ще ви кажа, но при едно условие.

— Какво е то?

— И вие трябва да ми кажете едно нещо, от което се срамувате. Танто за танто. Договорихме ли се?

— Дадено. Казвайте!

— Не обичам да давам пари на държавата — започна да импровизира Майкъл. — Когато научих, че майка ви тази вечер набира средства за деца с ХИВ, съзрях възможност да намаля данъците си със сто хиляди. По-добре да ги дам за децата, отколкото да ги подаря на възрастни, които се държат като деца. Не сте ли съгласна с мен?

Лиана кимна.

— Е, това вече ми звучи достоверно.

— Ваш ред е — каза Майкъл.

— Мисля, че ще ви дойде в повече.

— Изпитайте ме.

Изражението й го предизвикваше.

— Аз съм наркоман. Вече не употребявам, но въпреки това съм наркоман — този етикет ти лепват, когато напускаш клиниката. Вовеки веков наркоман. Боже, колко обичах кокаина! Още го обичам, но ако се изкуша, всичко… ще се срине.

Изведнъж играта на танто за танто загуби чара си.

— Извинявай! Не ми влизаше в работата…

— О, това не е тайна — обясни Лиана. — Просто още една причина да съм срам за семейството си. — Тя докосна лицето му с опакото на дланта си. — Не се натъжавай, приятел. Случи се, докато учех в Швейцария. От години не съм помирисвала белия прах.

Докато танцуваха, Майкъл отново се запита защо баща му го беше изпратил тази вечер тук. Защо беше толкова важно да се запознае с Лиана Редман?

Някой го потупа по рамото. Майкъл се обърна и видя Харолд Бейнс.

— Може ли? — попита Харолд.

Майкъл с неохота му преотстъпи дамата.

— Беше ми приятно да се запознаем — каза той.

Лиана се усмихна.

— На мен също. Още един танц по-късно с неприличен наклон назад? След трийсетина минути? В центъра на дансинга.

— Какво имаш предвид под неприличен? — попита той.

— Ами например, че не нося бельо. И имам предвид продължително, бавно навеждане назад за таблоидите.

Майкъл вдигна ръце и отстъпи.

— Съгласен. След трийсет минути, но междувременно обмисли последствията. — С изненада установи, че я харесва.

Докато Лиана го проследяваше с поглед как слиза от дансинга и се слива с тълпата, тя съжали, че ги бяха прекъснали.

— Винаги ли изнудваш хората, с които току-що си се запознала? — попита Харолд.

— Само готините.

— И не носиш бельо?

— Нося, разбира се. Казах го, за да привлека вниманието му.

— Невероятна си! — възкликна той. — Ще кажа само, че младежът ми се струва свестен. Познавам ли го?

— Това е Майкъл Арчър.

— Писателят?

— И кинозвезда. Предпочитам книгите му.

— Изражението ти издава, че си привлечена и от красотата му. — Той протегна ръка. — Един танц?

Оркестърът свиреше динамично парче и двамата се сляха с другите двойки. Лиана си помисли колко различен изглеждаше Харолд от мъжа, за когото се беше загрижила малко по-рано. Бръчките на лицето му се бяха изгладили и стойката му излъчваше увереност. Кестенявата му коса блестеше сякаш я беше намокрил.

— Изглеждаш по-добре — отбеляза тя.

— По-добре?

— По-рано, когато те видях, ми се стори леко болен.

— Благодаря за загрижеността. Кога е било това?

— Преди двайсетина минути. Влезе в тоалетната, преди да успея да ти се обадя.

Харолд я стисна за ръката и я завъртя на дансинга. Бялата рокля с пайети се разтвори като ветрило и тя се засмя.

— Мисля, че имаш нужда от питие — отбеляза Харолд. — Никога не съм се чувствал по-добре.

— Радвам се. Притесних се за теб. — Лиана се огледа. — Къде е леля Хелън?

Той я погледна укорително.

— Сякаш не знаеш! С майка ти, клюкарстват. Понякога едва успявам да ги разделя. — Стисна ръката й. — Да си вземем питие. Не сме се виждали от няколко дни и ми се пие едно от твоите мартинита.

— Да, мартини!

Отидоха до бара, който обслужваше гостите с лекота. Лиана кимна на един млад барман, чието телосложение беше подходящо по-скоро за охранител. Спа с него преди седмица и сега той й се усмихваше.

— Знаеш какво искаме, мечо!

— Специалитета на Лиана Редман?

Тя стисна Харолд за китката.

— Хоризонтът просветва, Харолд. Баща ми си има собствена сграда. Аз си имам питие. И това ако не е напредък!

Докато чакаха мартинитата, тя забеляза Ерик Паркър да напуска дансинга с Даяна Крейн. Проследи ги с поглед до срещуположния край на бара, където Ерик си поръча питие, а Даяна взе чаша шампанско от подноса на един сервитьор. Тя пресуши чашата и вече пиеше втора, когато Ерик се обърна, за да се присъедини към нея.

— Заповядайте, госпожице Редман.

— Миналата седмица не бях госпожица Редман. — Лиана намигна на бармана и той се изчерви. — Но възпитанието преди всичко. Още пазиш номера ми, нали?

Той кимна.

— Ами използвай го тогава — подкани го тя. — Скоро.

Взе чашите и отново погледна към Ерик и Даяна.

Стояха един до друг, без да говорят, заети с напитките си. Даяна определено изглеждаше ядосана. Защо ли?

Тя подаде мартинито на Харолд.

— Това ще те изстреля в космоса.

— Подготвен съм.

— Страхотно. Да се изстреляме заедно.

Те се чукнаха и отпиха.

— Може ли да поговорим някъде насаме? — попита Харолд, после гаврътна питието си на екс и кимна към пълната й чаша. — Ама че си новак! Толкова ли можеш само? Пий! Нещо ми подсказва, че това, което ще ти кажа, няма да ги хареса.

Двамата последваха тълпата от знаменитости еднодневки и богати наследници, които се движеха към осветения със свещи бюфет. На трепкащата светлина лебедите от лед, пълни с ирански хайвер, излъчваха оранжево сияние. Лиана долавяше апетитния букет от ухания на печена патица, вестфалска шунка и мус от сьомга. Спря, но Харолд я хвана под ръка и я побутна напред.

— Няма да те задържам дълго. По-късно може да ядеш.

— Сега съм гладна.

Когато седнаха сами на масата на Харолд, той попита:

— Къде беше по-рано? Не беше на входа, когато дойдохме с Хелън.

„А, това било, значи.“

— Закъснях.

— Заради случилото се със Селина и мъжа, когото е спасила?

Колко добре я познаваше.

— Хвана ме — призна тя. — Все още не е късно да направиш кариера, като гледаш на чаени листенца.

Харолд въздъхна. От детските й години се мъчеше да вдъхне самочувствие на Лиана. Беше се опитал да я накара да прозре, че не е толкова различна от сестра си. Никога ли нямаше да го осъзнае?

— Ти не си по-лоша от сестра си, Лиана.

— Така ли мислиш? Кажи ми тогава защо Селина е в борда на проклетия конгломерат, а аз не съм?

— Сестра ти се издигна до това място, защото работеше здраво.

— Ако и на мен ми бяха дали същия шанс, и аз щях да работя здраво. — Тя вирна брадичка. — Е, можеш ли да ми обясниш защо бях заточена в Швейцария, когато и тук можех да ходя на училище като Селина, и да работя за „Редман Интернешънъл“ като Селина?

— Лиана, знаеш, че не мога да ти отговоря на този въпрос.

— Знам, че не можеш, но ако ще водим този разговор отново, наясно си каква е историята. Писна ми да бъда неудачницата от дъщерите. Писна ми всички да смятат, че не ме бива за нищо. Ще ми се поне веднъж аз да бъда център на вниманието. Поне веднъж родителите ми да ме забележат.

— Тогава престани да мрънкаш и направи нещо — сряза я той. — Наистина ли мислиш, че Селина е стигнала дотук, без да си мръдне пръста и като постоянно се е оплаквала като разглезено момиченце?

— Не изчака отговора й. Единственият начин да накара Лиана да го чуе беше да я ядоса. — Естествено, че не. Да, Джордж й даде шанс, но момичето си скъса задника от работа и сега нямаше да е в борда, ако не го заслужаваше. Познавам Джордж. Той нямаше да го позволи.

— Да не мислиш, че не го знам?

— Да — отговори Харолд, — мисля, че всъщност не го знаеш. Мисля, че виждаш само онова, което искаш да видиш, и това не е непременно истината.

Лиана не можа да прикрие раздразнението си.

— Защо изобщо ми говориш тези неща?

— Защото трябваше да ти ги кажа още преди години, вместо да те утешавам с небивалици. Единственият начин да постигнеш нещо на този свят е да го постигнеш сама. Само защото си дъщеря на Джордж Редман не означава, че ще получаваш специално отношение. Всъщност означава точно обратното — трябва да работиш по-здраво от всички останали.

— И какво да работя? Нищо не умея. — Тя протегна ръка. — Сетих се. Знам как се прави убийствено мартини и мога да вкарвам непознати в леглото си. Каква работа ще си намеря с тези умения?

— Вероятно на улицата. Всъщност имаш диплома от колеж и интереси. Светът е твой, стига да се потрудиш. Проблемът ти е, че си мързелива. Винаги си била мързелива, Лиана.

Той погледна часовника си. Съжали, че беше суров, но се надяваше, че този път думите му са стигнали до нея.

— Виж — каза, — трябва да намеря Хелън. Обещай ми, че скоро ще дойдеш да ме видиш. Преди с Ерик да отпътуваме за Иран. Заедно ще помислим каква работа може да ти намерим. Помощта на баща ти не е задължителна. С Хелън познаваме почти всички в този град. Може да те запозная с човек, който ще ти даде шанс.

— Ще го направиш ли за мен? — попита Лиана.

— Лиана, бих те препоръчал на Анна Уинтур[1].

Тя сложи длан на гърдите си.

— Наистина ли?

— Или на Путин.

— Каква е разликата? И двамата обичат кожи.

Тя го прегърна.

— Ако щеш ми вярвай, Лиана, но аз те обичам — каза Харолд.

8

От бара Дияна проследи как двойката слезе от асансьора и се сля с тълпата. Видя как Селина се смееше, мъжът до нея също. Хванати под ръка, двамата се присъединиха към Джордж и Елизабет край водната стена.

Мъжът беше висок и добре сложен, пясъчнорусата му коса беше подстригана късо, имаше мъжествено и красиво лице. Няколко души го разпознаха, докато се разминаваше с тях, но той сякаш не забелязваше. Позна го от статията в „Джърнъл“ — Джак Дъглас. Вниманието му беше погълнато изцяло от Селина, от което Даяна не можеше да бъде по-щастлива или благодарна.

Обърна се към Ерик и от изненаданото му изражение веднага разбра, че той също ги бе видял.

— Искаш ли да се махнем оттук? — попита тя. — Видяха ни, стиснахме си ръцете с когото трябваше. Джордж няма да усети отсъствието ни. — Отпи глътка шампанско. — А както виждам, Селина също.

Ерик не отговори.

— Колата ми чака отвън — добави Даяна.

— Даяна, никъде не отивам с теб.

— Само на кафе, Ерик.

— Съмнявам се — отговори той. — Освен ако не планираш да го сервираш в леглото.

Даяна го прониза с поглед.

— Не разбирам за какво говориш.

— Казвам, че се уморих да ме преследваш — поясни той. — Ако мислиш, че като видя Селина с друг мъж, веднага ще скоча в леглото с теб, грешиш. Ти не ме интересуваш. Никога не си ме интересувала. Нито сега, нито някога в бъдеще. А сега ще си направиш ли услугата да се разкараш? Аз оставам.

Даяна остави наполовина изпитата чаша на бара.

— Хубава двойка са. Надявам се да останат заедно. — В следващия миг вече беше изчезнала в тълпата, без да обърне внимание на Лиана, която стоеше наблизо и слушаше разговора.

— Какво беше това? — поинтересува се тя. Ерик поклати глава.

— Няма да разбереш. — Той пресуши чашата си, без да откъсва поглед от нея. Тази вечер беше много красива. — Какво мислиш за празненството? — попита.

Правилно ли беше чула?

— Какво мисля за празненството ли? — повтори тя. — Ерик, какво според теб мисля за празненството? — Облегна се до него на бара. От мястото си ясно виждаше Селина, която стоеше с гръб към водната стена и разговаряше с Елизабет. Червената й рокля я открояваше сред звездите на празненството.

— Извинявай — каза Ерик.

— Забрави. — Тя посочи с глава към Джак Дъглас. — Кой е той?

— Проклет да съм, ако знам.

— Преди малко ги видях да излизат от семейния асансьор.

— Както и всички останали. Мислиш ли, че имат връзка?

— Нямам представа.

— Едва ли сега е най-подходящият момент да попитаме.

— Ако имаш предвид да отида и да попитам Селина пред майка ми и баща ми, не, наистина не е най-подходящият момент. Ще я попитам обаче. Ти имаш право да знаеш.

— Вие двете защо не се разбирате?

Преди да му отговори, осветлението стана приглушено, залата притихна и гласът на баща й се извиси над тълпата. Лиана потърси сред морето от глави баща си и го съгледа застанал в центъра на дансинга със Селина.

— Тази вечер е много специална за мен — започна Джордж. — От дете мечтая да имам сграда на Пето авеню. Не е лесно обаче да осъществиш мечтата си и това нямаше да стане без подкрепата на съпругата ми и без помощта на дъщеря ми Селина.

Той погледна към Селина.

— Без теб сега нямаше да стоим тук. — Чукна чашата си с шампанско в нейната. — Да пием за още много години съвместна работа.

Тълпата заръкопляска. Селина целуваше Джордж, когато Лиана се извърна и поиска бутилка шампанско от бармана, после хвана Ерик за ръката и го поведе през множеството.

— Къде отиваме? — попита той.

Отговорът на Лиана беше недвусмислен, също като обидата в гласа й:

— Да я прогоним от мислите си.

* * *

Вървяха по коридора в мълчание, Лиана малко по-напред от Ерик. Той поглеждаше в стаите, край които минаваха. Намираха се в апартамента на Джордж и Елизабет на последния етаж, и докато подминаваха една от дневните, осветлението се включи и за миг освети котката на семейството, Изабел, която седеше сякаш на пост на диван, тапициран с оранжева дамаска.

Влязоха в стаята, която се намираше в края на коридора. Лиана застана на прага. Погледна край библиотеката към бюрото на баща си, осветено от зелената настолна лампа.

— Мислех, че съм я изгасила — каза тя.

Ерик мина покрай нея. Отпусна се тежко на един стол и затвори очи. Кога тази стая щеше да престане да се върти?

Лиана остана на прага.

— Спомням си, че я загасих.

— Очевидно не си, Лиана. Лампата свети.

— Не ми пука, че свети. Бях тук по-рано тази вечер. Сигурна съм, че я загасих, преди да изляза с онзи мъж от охраната.

— Е, и какво от това?

— Как какво? Някой е бил тук!

— Голяма работа? Сигурно е била Селина с новото си гадже.

Не се беше сетила.

— Сигурно.

— Ще отвориш ли най-после това шампанско? Жаден съм.

Тя се приближи и включи лампата до него. Ерик примигна и заслони с ръка очите си.

— Май е по-добре да се въздържиш от шампанското — отбеляза Лиана. — Хич не изглеждаш добре.

— Чувствам се прекрасно.

— Почакай до утре.

Тя отиде по прозорците. На хоризонта източените тъмни силуети на небостъргачите се открояваха на фона на градските светлини. Ерик се облегна назад.

— Знаеш ли какво, Лиана? — започна той. — Наистина си много хубава.

— Знаеш ли какво, Ерик? Наистина си много пиян.

— Знаеш ли кой е любимият ми спомен за теб?

Тя погледна отражението си в стъклото.

— Не.

— Ти беше на петнайсет, познавах те от около пет месеца, когато ми сподели, че двете с най-добрата ти приятелка по това време — как се казваше тя? Ейжа някоя си — планирате да отидете голи на коледната служба в катедралата „Сейнт Патрик“. Облечени с дълги палта, разбира се.

Тя се обърна с гръб към прозореца.

— Името й е Ейжа Уорд — усмихна се. — И още сме приятелки. Но остави празните приказки. Това ли е любимият ти спомен за мен? Ако е така, значи съм много по-зле, отколкото предполагах.

— Това е само един от многото запомнящи се моменти — уточни Ерик. — Помня все едно беше вчера как двете с Ейжа седяхте до Джордж и Елизабет с поруменели лица, мъчейки се да не избухнете в смях, и ми хвърляхте погледи крадешком. Помня как си помислих, че Селина никога не би направила такова нещо, и тогава разбрах, че двамата ще станем приятели.

Корковата тапа на шампанското изскочи с лек пукот и Лиана отпи от бутилката. Докато пиеше, усещаше напрегнатия поглед на Ерик върху себе си.

— И аз имам любим спомен за теб — каза тя.

— Какъв?

— Спомняш ли си писмата, които ми пишеше, докато учех в Швейцария?

Той кимна. '

— Тогава бях пристрастена към коката и ти го знаеше. Никога не те попитах как разбра.

Ерик се поколеба, умът му бе замъглен от алкохола, но после се сети.

— Помниш ли седмицата, когато със Селина те посетихме? Трябваше ми химикалка и под купчината хартии в чекмеджето на бюрото ти намерих полупразно шишенце с кокаин.

Лиана затвори очи.

— И не каза на никого, дори на Селина. Нито на мама и татко. Остави ме сама да се справя с проблема си, а аз се провалих. Ти обаче вярваше, че имам сили да го направя. Писмата, в които ми даваше кураж и опора, че винаги си насреща да поговорим — благодарих ли ти някога за тях? И за дискретността ти?

— Сигурно си го сторила, не помня вече.

Лиана се усмихна.

— Много си великодушен. Бях толкова затънала, убедена съм, че не съм ти благодарила. Сега обаче ще се поправя. Така е редно за бившите наркомани. Благодаря ти, Ерик. Благодаря, че имаше вяра в мен, когато никой друг не ми вярваше.

Тя скръсти ръце и отново се обърна към прозореца. В отражението видя как Ерик стана, отначало се олюля, но после се овладя, свали сакото си и го преметна на облегалката на стола.

Вече стоеше зад нея, рошеше косата й с пръсти и докосваше с устни голото й рамо. Макар да съзнаваше, че случващото се не е редно и няма да доведе до нищо, Лиана не се съпротивляваше. Всъщност копнееше за докосването му. Точно в момента имаше най-много нужда да бъде прегръщана и обичана.

* * *

В другия край на стаята, приклекнал зад бюрото на Джордж Редман, Винсънт Спокати се спотайваше и подслушваше разговора. Голямото кожено кресло притискаше гърдите му. Главата му беше наведена надолу и извита под извънредно неудобен ъгъл. Беше извадил пистолета си, готов да стреля, ако се наложеше.

Прехвърляше папките на бюрото, когато Лиана Редман и нейният приятел влязоха в стаята и едва не го сгащиха на място. Ядосваше се не толкова, че едва не го хванаха, колкото, че не намери нищо, което да представлява интерес за Луис Раян. Нямаше нито една папка с документи по изкупуването на „Уест Текс“.

Все пак имаше и други начини да се сдобие с нужната информация. И ако Раян беше готов да плати цената, Винсент щеше да му я осигури.

Ослуша се напрегнато, за да разбере къде точно се намираха в стаята, и чу звуците от целувките. Не знаеше още колко може да издържи в това положение. Мускулите на врата му започваха да се схващат, както и гърбът му.

Тогава чу стъпки по килима.

Надникна през един малък процеп в предния панел на бюрото и видя част от белия плат на роклята и два загорели крака, които се приближаваха към него. Пръстите му се стегнаха около пистолета. Лампата на бюрото угасна. Спокати се напрегна, готов да стреля. Лиана проговори:

— Едно нещо ще ти кажа, Ерик. Угасих лампата. Не съм луда.

— Напротив — промърмори Ерик. — Ела насам сега. Искам да ти покажа на свой ред колко съм луд аз.

Спокати изчака да се увери, че са излезли от стаята, преди да бутне креслото назад и да излезе с извадено оръжие. Докато приглаждаше с ръкавиците предницата на сакото си, си помисли, че Лиана тази вечер на два пъти почти беше разкрила прикритието му. Завъртя глава, за да отпусне схванатия си врат.

„Отмъщението — помисли си, докато се измъкваше от стаята в коридора — е нож с две остриета.“

Спокати излезе от асансьора в лобито и се огледа за Селина Редман. Откри я близо до бюфета, където разговаряше с някакъв мъж, и отиде при тях.

— Селина Редман? — попита.

Селина и мъжът се обърнаха.

— Да?

Той показа картата си на охранител.

— Може ли да поговорим на четири очи?

* * *

Вратите на асансьора се отвориха и Селина влезе в апартамента на родителите си. Каква беше причината Лиана да поиска да се срещнат тук? Какво толкова не можеше да бъде обсъдено в лобито? Беше обещала на Джак да танцува с него и нямаше търпение да се върне.

От дъното на коридора се чуваха гласове.

Селина тръгна нататък и гласовете я отведоха пред една от спалните. Макар че дочуваше откъслечни реплики, тя разпозна гласа на Лиана и веднага разбра, че не трябваше да е тук, че имаше нещо нередно. Продължи обаче да слуша. Думите сега се чуваха съвсем ясно.

— Моля те, не се притеснявай. Случват се такива неща. Изпил си твърде много алкохол.

Селина се приближи до вратата.

— Виж — казваше Лиана, — защо не си полежим така? Можеш да спиш тук. Родителите ми няма да имат нищо против и ти обещавам, че няма да разберат, че съм била тук с теб. Нито пък Селина. Ще го запазим в тайна.

В този момент Селина влезе в спалнята. Лиана седеше на ръба на леглото, облечена с тънко копринено кимоно. Обърна се и я видя. Селина забеляза, че сестра й беше гола под тънката материя на кимоното, но пропусна неподправената изненада в очите й.

Тя затвори вратата зад себе си.

— Получих съобщението ти, Лиана. Приятелят ти от охраната ми го предаде.

Сепнат, Ерик се надигна в леглото. Гледаше ту Селина, ту Лиана, после осъзна, че е гол, и се покри с чаршаф.

— Какво съобщение?

Лицето на Селина беше спокойно, но отвътре кипеше. Тя изгледа Ерик.

— Ти мълчи — процеди. — Не искам да те слушам.

— Не е каквото си мислиш — започна Ерик.

— Точно каквото си мисля е — сряза го тя. — Повече не искам да те виждам. Всичко между нас е приключено. — Погледна Лиана, която вече се беше изправила и притискаше краищата на кимоното към тялото си. — Преди да си тръгна, искам да знам само едно. Какво съм ти направила, за да заслужа подобно нещо? Защо си довела този мъж тук?

Лиана поклати глава. Чувстваше се неудобно, беше объркана и засрамена. Не беше планирала да стане така. Как се беше случило?

— Отговори ми — настоя Селина. — Имам право да знам.

— Не разбирам за какво говориш — смотолеви Лиана. — Не съм ти изпращала никакво съобщение.

Мълчанието помежду им се проточи като все по-изтъняваща нишка. Селина се извърна към вратата.

— Не съм и очаквала да ми кажеш истината. Винаги си била лъжкиня, Лиана. И страхливка.

Тя отвори вратата с трепереща ръка и преди да излезе, се обърна с лице към сестра си за последен път.

— Може да се преструваш, че не разбираш за какво говоря, но знам, че ти си планирала всичко това. Казала си на онзи мъж да ми предаде, че искаш да се срещнем тук. Мисля, че от години чакаш този момент. Да ме видиш наранена.

Преди Лиана да може да й отговори, Селина вече си беше тръгнала.

В настъпилото мълчание Ерик гледаше как Лиана се облича. Зад нея Манхатън се издигаше като трепкаща стена от стъкло и бетон.

— Къде отиваш? — попита той.

— Да я настигна разбира се.

— Не мислиш ли, че вече направи достатъчно? — Той се измъкна от леглото.

— Нищо не съм направила, Ерик. Там е работата.

Той я изгледа невярващо.

— Това, че Селина ни хвана в леглото, за теб е нищо? Ти да не си луда, мамка му?

— Ако думите й са верни, значи някой ни е заложил капан. — Тя нахлузи роклята си. Беше цепната близо до ципа на гърба. По-рано Ерик в бързината я беше скъсал.

— Нали разбираш, че провали и най-нищожния шанс, който имах пред нея?

Лиана го изгледа предупредително.

— Вината не е моя, Ерик. Вече ти казах. Престани.

— Тя обу обувките си, мина покрай него до тоалетката и започна да си оправя косата. Трябваше да говори със Селина, трябваше да намери онзи, който й бе предал съобщението, трябваше да изчисти името си.

Докато се решеше, й хрумна нещо. Винаги беше искала да види сестра си наранена, но никога по този начин, не и както сега.

— Извинявай — каза Ерик. — Ти нямаш нищо общо. Просто…

— Извинението ти е прието — прекъсна го Лиана. Не й се слушаха пиянските му приказки. Искаше само да се махне оттук и да намери Селина. Бързо.

— Кой й е казал? Кой знаеше, че сме тук?

Тя погледна отражението му в огледалото.

— Не знам кой й е казал, но възнамерявам да разбера.

— Обърна се пред огледалото и с облекчение установи, че скъсаното място на роклята не се вижда от косата й.

— Идвам с теб — заяви Ерик. Лиана се обърна и видя, че беше обул панталоните си. Останалите дрехи все още бяха нахвърляни на стола до него.

— По-добре остани тук. Селина няма да понесе да ни види двамата заедно.

Тя тръгна към вратата. В този момент Ерик замахна и я удари силно през лицето с колана, който беше крил зад гърба си.

Ударът свари Лиана неподготвена, тя падна на земята, като опръска бежовия килим с шурналата кръв от носа и устата й. Преди да успее да се защити, преди изобщо да разбере какво се случва, Ерик седеше върху нея и раздаваше удари с колана по гърдите, раменете и бедрата й.

Роклята й се скъса при борбата. Виковете й от болка и за помощ отекнаха глухо в стаята.

— Шибана кучка! — крещеше той. — Знаеше какво означава тя за мен! Ти разби бъдещето ни! — Той замахна още веднъж с колана през лицето й и остави пулсираща подутина на бузата. Преди да изпадне в мъглявата бездна на безсъзнанието, пред очите на Лиана изникнаха червени звезди. Някъде в далечните кътчета на съзнанието си тя проумя, че ударите могат да я убият.

Ерик отново я удари силно. През устата.

Лиана се насили да мисли през мъглата. Ако опиташе да се съпротивлява, той щеше да я нарани още по-лошо. Пробва да помръдне ръцете си, но те бяха притиснати до коленете й. После умът й се вцепени. Ерик разтваряше краката й. Почувства как ръката му се плъзна нагоре под роклята и разкъса бельото й. Пръстите му дращеха и опипваха.

Лиана започна да се бори и щеше да изпищи, но Ерик затисна устата й с длан. Тя усети нещо мокро и долови силната миризма на кръв и скоч. Нейната кръв.

Ерик допря устни до ухото й.

— Не забравяй, че ти го искаше.

Тогава Лиана се отпусна внезапно в ръцете му. Ерик я погледна с огромна изненада и несъзнателно се отпусна и той.

В този миг тя направи своя ход.

Ухапа силно ръката му и когато той се сви, тя го избута от себе си с всички сили. Сърцето й блъскаше в гърдите, беше загубила представа къде се намира. Изправи се с мъка. Вратата беше отсреща, но й се струваше на края на света. Тя се втурна натам.

По-скоро опита да се затича.

Ерик я сграбчи за глезена и тя загуби равновесие. Стаята се завъртя. Лиана разбра, че това е краят в мига, когато челото й се удари в килима.

Ерик обаче не направи нищо. Вече на крака, той сякаш внезапно бе осъзнал какво беше сторил. Как бе могъл да загуби контрол по този начин? Какви дяволи го бяха прихванали?

Погледна Лиана. Лежеше просната по лице на килима, който беше изцапан от кръвта й. Прилоша му при мисълта колко сериозни можеше да са нараняванията й. Тя не помръдваше…

Погледна часовника си. Колко време беше минало, откакто Селина си тръгна? Пет минути? Повече? Ако вече беше казала на Джордж какво е видяла, той щеше да се появи всеки момент.

Пиянското му замайване изчезна, той прекрачи Лиана, заключи спалнята и трескаво започна да се облича.

Лиана чакаше. Чуваше шумоленето, докато Ерик навличаше дрехите си, после погледна крадешком. Той стоеше пред тоалетката и пъхаше ризата в панталона, после бързо се огледа. Вече беше напълно облечен с изключение на колана, който още беше в ръката му.

Обърна се към нея. В един миг погледите им се срещнаха и океан от омраза се изля между тях, после Ерик изрече овладяно:

— Ето какво, имаш две възможности: да се измиеш и да се престориш, че всичко това не се е случвало, или да изтичаш при баща си и да му разкажеш всичко. — Пристъпи към нея, а коланът се полюляваше като махало до бедрото му. — А второто, Лиана, би било грешка.

Докато приближаваше към нея, тя се сви, без да откъсва очи от колана. Краят му беше изцапан с кръвта й.

— Изчезвай! — просъска. — Ще повикам полицията.

— Обади се на когото си искаш — отвърна Ерик, — но ти обещавам едно — ако се обадиш на полицията или кажеш на баща си, ще пратя подире ти наемни убийци с такава скорост, че главата ти ще се замае. Чу ли ме? Надявам се да си ме чула, защото ще го направя. Имам парите и връзките. Ако нещо се случи с мен, ти умираш. Чисто и просто.

Вратите на асансьора се плъзнаха и Селина бързо излезе. Минаваше през множеството, като избягваше озадачените погледи, и не спря, докато не стигна до стъклените врати.

Дъждовна пелена заливаше на талази улицата, витрините и минувачите. Тя се обърна към портиера, за да помоли за чадър, и се оказа лице в лице с мъжа от охраната, който й беше предал съобщението от Лиана.

Той й кимна.

— Съобщението, което ми предадохте — сигурен ли сте, че беше от сестра ми?

— Самата тя ми каза, че ви е сестра.

Трябваше да се увери, че това бе дело на Лиана.

— Опишете ми я.

— С дълга черна коса, красива. Говорихме около минута.

— С какво беше облечена?

— Бяла рокля, струва ми се. С едно голо рамо.

Сърцето й се сви. Селина се обърна и тъкмо щеше да си тръгне, когато видя, че баща й се беше запътил към нея с мрачно изражение.

— Трябва да поговорим — каза той.

Искаше да се махне оттук по-скоро, но за да си спести обясненията, го последва до пространството зад водната стена.

— Току-що говорих по телефона с РРК. Разтревожени са от случилото се днес. Мисля, че ще се оттеглят от сделката. Изчакват да видят заключенията на полицията.

— И?

— Ако има и най-малък намек, че взривовете са били поставени в знак на протест заради сделката ни с „Уест Текс“, ще оттеглят финансирането. Ричард казва, че ще се получи пиар катастрофа, ако изкупим тази компания на фона на случващото се в Близкия изток.

— Може би само в началото — предположи Селина, — но когато хората научат какво сме направили, всичко ще се оправи.

— Обзела ги е паника — въздъхна Джордж. — Знаят, че докато не придобием „Уест Текс“, договорката ни с Иран е само устна. Мислят, че има голяма вероятност военноморските сили да не навлязат в Залива на датата, която ни беше дадена. Канят се да се оттеглят. Усещам го.

— Да намерим някой друг тогава.

— Съгласен. Утре съм на обяд с РРК. Ако всичко пропадне, какво мислиш за Тед Фростман от „Чейс“.

— Харесвам Тед — кимна тя. — Добър е. Дали ще се включи в играта?

— Много вероятно. Господ ми е свидетел, че ни е задължен. Ще си уговоря среща с него.

— Как върви тук? — поинтересува се тя. — Искам да се прибера вкъщи.

Джордж я погледна изненадано.

— Да се прибереш вкъщи? Добре ли си?

Ако му разкажеше за случилото се, щеше да му съсипе вечерта.

— Днес беше доста напрегнато — каза тя — и ми се отрази. — Огледа гостите. — Партито скоро ще тръгне към приключване. Поговорих с всички, с които беше важно да го направя. Ако не възразяваш, ще се прибера.

Валеше като из ведро, когато излезе от „Редман Интернешънъл“. Журналистите, които не бяха поканени, веднага започнаха да я снимат. Тя кимна на ниския белокос портиер, който стоеше под навеса, и двамата се забързаха към лимузината, паркирана до тротоара.

Пресата ги последва, записвайки оттеглянето й. Тя влезе в тъмното купе на колата и нареди на шофьора да потегля. След петнайсет минути си беше вкъщи и опаковаше нещата на Ерик.

9

На сутринта след празненството Джордж Редман вече си бе взел душ, беше избръснат и облечен в черен спортен екип в час, в който повечето хора спяха в леглата си. Възнамеряваше да пробяга три мили в Сентрал Парк преди срещата с РРК.

Излезе от гардеробното помещение и отиде до леглото, където съпругата му още спеше. Бяха се любили вечерта и сега чаршафите бяха усукани около белите й крака.

Ще се видим на закуска — каза той и се наведе, за да я целуне по бузата. — Ти ще станеш ли?

Елизабет промърмори нещо в съня си, повдигна глава от възглавницата и го целуна непохватно по брадичката.

— Миришеш хубаво — промълви сънено и се обърна настрани. — Не пропускай да загрееш.

Той се запъти към асансьора в края на дългия коридор. Апартаментът тънеше в тишина. Освен Изабел, тяхната котка, която се миеше върху позлатената бронзова масичка, само той беше на крак, което не беше чудно, защото часовникът показваше малко след пет.

Докато слизаше с асансьора, се замисли как щеше да мине срещата с РРК. Ако откажат да го подкрепят, щеше да се наложи светкавично да се ориентира към Тед Фростман и „Чейс“. Измина твърде дълъг път, за да пропусне сделката с „Уест Текс“.

Асансьорът спря. Джордж пристъпи в лобито, което за негова приятна изненада беше почти в обичайния ред. От фирмата по почистване бяха пристигнали малко след края на партито и бяха работили цяла нощ.

Джордж излезе навън, погледна часовника си и съвестно направи няколко упражнения за разтягане на краката, преди да поеме тичешком нагоре по улицата. Не след дълго вече тичаше по пустите алеи на Сентрал Парк, замислен колко далеч беше стигнал след дипломирането си в „Харвард“.

Когато завърши през 1977-а и се премести в Манхатън, сякаш всичко, което захващаше, завършваше с провал. Банките нямаха доверие на новака в бизнеса и не му отпускаха заем. Предпочитаха да финансират утвърдили се предприемачи. Джордж можеше да се върне и да работи за баща си, но това означаваше да се откаже от амбициите си. Затова той продължи да се пробва, решен да постигне успех.

Ала успехът все не идваше. Сякаш колкото повече се стараеше, толкова повече се проваляше. Едва през есента на 1977-а положението като че тръгна на подобряване.

Луис Раян, стар приятел от колежа, се обади и му каза за Пайн Гардънс, жилищен комплекс с хиляда апартамента, който отскоро бил под възбрана поради невъзможност на инвеститорите да плащат на банката. Би ли проявил интерес?

Първата грешка на Джордж беше, че се съгласи. Втората, че скрепи сделката с ръкостискане. Началото на сбъдването на мечтите му завърши със съдебно дело срещу Луис Раян, което в крайна сметка загуби. Съкрушително.

Той приключи кроса за по-малко от двайсет и четири минути. Облегна се задъхан на дънера на един бряст и направи няколко упражнения за разтягане на краката, преди да излезе от парка. Автомобилите летяха надолу по Пето, богати вдовици и наконтени разведени дами разхождаха фризирани кучета на каишки, а слънцето, вече изгряло, позлатяваше белите сгради, обграждащи Сентрал Парк.

Купи си вестник от един автомат и го пъхна под мишница, без да поглежда заглавната страница, а после се отправи към сградата на „Редман“, която се извисяваше над съседните.

Обзе го гордост само при вида й. Новата сграда на „Редман Интернешънъл“ беше с екстравагантен дизайн за разлика от традиционната архитектура на старата на Мадисън Авеню. Вместо с четири прави страни, новата постройка се извисяваше под наклон, стеснявайки се от основата към покрива, и поразяваше с вида си на планина, изсечена от стъкло и камък. Дизайнът й биеше всички останали сгради на Пето авеню, особено „Манхатън Ентърпрайзис“ на Луис Раян, която се намираше на две пресечки на юг.

Преди да се прибере, Джордж поспря и погледна към сградата на Раян. Въпреки изминалото време, отново го обзе гняв при вида й. Спомняше си сякаш беше вчера как Раян заяви пред съда, че двамата никога не са били съдружници. Още помнеше как Раян го нарече лъжец.

* * *

Докато чакаше Майкъл за срещата им в осем, Луис Раян стоеше в ъгловия си офис над Пето авеню, скръстил ръце на гърба, и оглеждаше през стъклото своята империя.

От мястото му се виждаха хотелите, жилищните и офис сгради, някои негова собственост от години, други — в процес на строеж. Виждаше се строежът на новия хотел на Пето и Петдесет и трета. Щеше да е най-големият в града, откриването му предстоеше и до този момент струваше тринайсет милиона долара по-малко от предвидения бюджет.

Още преди години беше овладял умението да контролира разходите си. Още откакто работеха заедно с Джордж Редман, който се оказа превъзходен учител в това отношение.

Южно от Сентрал Парк бяха положени основите на новия жилищен комплекс на Луис. Двете предвоенни сгради на мястото бяха разрушени четири седмици по-рано.

Още го напушваше смях, като се сетеше как от музея на изкуствата „Метрополитън“ го бяха помолили да дари четирите барелефни фриза в стил арт деко, които украсяваха всяка от сградите, строени преди Втората световна война. Първоначално Луис е съгласи, защото не виждаше причина да им откаже. Ако не друго, щеше да е добра реклама за новата сграда. Когато научи обаче, че снемането им щеше да отнеме седмици, да не говорим за стотиците хиляди долари от неговия джоб, той нареди да ги разрушат. Защо да плаща за никому ненужно изкуство?

Отдалечи се от прозореца и отиде при бюрото си. Офисът му беше голям и декориран с неща, до които никога не се беше докосвал като дете.

Израсъл в Бронкс, Луис произхождаше от бедно работническо семейство. Погледна сватбената снимка на родителите си. Майка му беше седнала на червено плюшено кресло със скръстени в скута ръце и се усмихваше с ъгълчетата на устните си. Беше облечена в семпла сватбена рокля в цвят слонова кост, наследена от майка й. На снимката беше седемнайсетгодишна и за Луис беше много красива.

Зад нея стоеше прав Ник Раян, облечен с един от малкото костюми, които беше притежавал през целия си живот. Беше тъмносин и с няколко размера по-голям от нужния за кльощавата му фигура, но усмивката на лицето и гордо вирнатата глава караха наблюдателя да забележи мъжа на снимката, а не костюма.

Да можеха родителите му да видят успеха му сега! През есента на шейсет и осма Ник Раян беше убит по време на служба във Виетнам. В деня, в който Луис научи за съдбата на баща си, той бързо разбра и своята. На тринайсетгодишна възраст беше принуден да изхранва семейството си и животът му се промени завинаги. Майка му переше чуждо пране и си докарваше допълнително пари като шивачка, а Луис работеше по четиресет часа седмично като мияч на чинии в „Капучили“, италианския ресторант в края на улицата. С майка му заедно разпределяха бюджета и заделяха по нещичко за бъдещето, за което не смееха дори да помислят.

Като отбор бяха непобедими. Беше вече на осемнайсет, дни след като от „Харвард“ му предложиха пълна стипендия, когато майка му се разболя. Напоследък беше уморена през цялото време. Имаше бучки на шията и по слабините. Боляха я ставите.

— Отслабнала съм с много килограми, Луис. Имам кръв в изпражненията.

Той я заведе в болницата. Лекарят беше груб, откровен и бездушен. След като прегледа Катрин Раян, дръпна сина й настрани.

— Костите на майка ви са надупчени — обяви. — Тя има рак. Нелечим. Ще се наложи да бъде хоспитализирана, но това ще е само за да облекчаваме болките. Ще бъде много скъпо. Имате ли здравна осигуровка?

Луис погледна доктора в очите.

— Не, но имаме пари, затова ще й осигурите всички необходими грижи.

От този момент започна личният му ад. Времената бяха тежки и болниците препълнени. Майка му беше настанена в стая с още три жени, всяка от които се бореше за живота, който ги напускаше. Луис никога нямаше да забрави последвалите дни: работеше на три места, за да плаща болничните сметки, които бяха непосилно високи; не спеше, за да прекарва свободното си време с жената, която вече имаше само далечна прилика с майка му; държеше ръцете й, защото знаеше, че е изплашена и самотна.

Помнеше безкрайната върволица от специалисти, които инжектираха отрова след отрова в тяло, което само произвеждаше своя собствена. Гледаше как майка му бавно гасне. Кожата й постепенно ставаше твърде голяма за тялото й. С времето Луис обръгна и закоравя. Започна да гледа на живота по различен начин.

В края на първата си седмица в болницата Катрин, изнемощяла от токсините в организма си, протегна ръка и стисна Луис за коляното. Гласът й беше необичайно силен, очите й горяха от решителност, когато изрече овладяно и ясно:

— Знам какво си мислиш, но няма да се откажеш от университета. Не искам и да чувам за това.

— Но, мамо…

— Чуй ме, Луис. Животът ми ще е бил напразен, ако ти не успееш. Бог ти даде тази стипендия и пак Бог ми отреди този рак. Той ще ме вземе, но на теб няма да ти отнеме стипендията. Есента отиваш в университета. И ще успееш.

— Но сметките…

— Ще се погрижат сами за себе си. — Изражението й омекна. Лекарствата замъгляваха погледа й и очите й бяха станали сиви като заобикалящите я четири стени. — Не виждаш ли? — каза тя и стисна коляното му. — Не виждаш ли в какво ще се превърнем?

Почина три седмици преди той да постъпи в „Харвард“. В нощта преди да почине, тя му прошепна:

— Искам да бъда кремирана. Щом ще умирам, искам и ракът да умре с мен. Няма да му позволя да ме яде повече. Ще го изгоря. Последната дума ще е моя.

Луис изпълни желанието й и разпръсна праха й в парка в северната част на щата, в който родителите му го водеха като дете. Тогава се закле, че каквото и да му струва, ще завладее света на бизнеса. Щеше да стане най-добрият сред най-добрите.

Запази целеустремеността си до третата година в „Харвард“, когато се запозна Ан.

Един следобед се прибираше, когато му се стори, че чу женски викове и кучешки лай като от глутница. Озадачен, той спря и напрегна слух. За момент помисли, че му се е сторило, защото боботеше само шумът от трафика и оголелите клони на дърветата пукаха на студения мартенски вятър.

Но после иззад ъгъла изскочи група от седем кучета, които едва не го повалиха по пътя си към централната част на Кеймбридж. Луис се обърна и ги изгледа — луксозните им кожени каишки се мятаха и влачеха след тях.

И тогава я видя.

— Моля ви! — извика младата жена, която ги гонеше.

— Помогнете ми да ги хвана!

Луис се затича след нея. Беше се задъхала, зачервила, дългата й черна коса се вееше зад гърба й. Луис искаше да я попита как кучетата са успели да избягат, когато тя закри устата си с длан. Проехтя писък на спирачки. Невъзмутимо, едно от кучетата настигна другарчетата си и продължи да подтичва след тях. Групата намали своя ход, докато се промушваше през трафика в посока към центъра.

— Да побързаме! — прикани го тя.

Отново хукнаха, този път по-бързо. Мислите на Луис също препускаха.

— С една каишка ли са вързани всички? — попита той.

— Да!

Сега тичаше до нея. Беше хубава.

— Ще пресека улицата и ще ги изпреваря. Вие ги подмамете към мен.

Очите й се разшириха.

— Как?

— Не знам — подгонете ги към мен и аз ще се опитам да хвана каишката. — Той се огледа и посочи група дървета. — Ще застана там.

— Няма да е толкова лесно.

— Напротив, ще видите — увери я той. — Тръгвайте.

— После се провикна от отсрещната страна на улицата:

— Не знам как се казвате. Аз съм Луис Раян.

— Ан Робъртс — отвърна тя и се затича. — Обещавам ви, че ако хванете кучетата, няма да съжалявате!

Същия ден, по време на вечеря, Ан му разказа, че разхождала кучетата, за да изкара още пари за колеж. Споменът за този ден и за последвалите го дни правеха смъртта й да изглежда почти нереална, сякаш Джордж Редман никога не беше отравял живота им. Но после, както винаги ставаше, Луис си спомняше снежната февруарска вечер, няколко дена след като Джордж загуби и последното обжалване в съда, и първият му спомен биваше помрачен.

Той се наведе напред на стола и взе снимката на Ан от бюрото. Беше безсилен да помогне, когато майка му почина. Прие смъртта й както прие съдбата си. Но с виновника за смъртта на жена си можеше да се бори. Този път не се налагаше да приеме недопустимото.

Години наред Луис си фантазираше как убива съпругата на Джордж Редман. Години наред си представяше как щеше да тържествува, като отнеме на този мъж любовта на живота му. Минаха обаче години и докато опознаваше убиеца на съпругата си, Луис разбра, че Джордж Редман наистина обичаше силно жена си, но изпитваше не по-малка привързаност към „Редман Интернешънъл“ и дъщеря си Селина.

Те бяха върхът на постигнатото в живота му. Никога не го бяха разочаровали. Точно по това време, със съзряването на дъщерята и конгломерата на Редман, Луис получи своето прозрение. За да почувства Редман силата на неговата болка, Луис щеше да му отнеме всичко, докато жаждата му за мъст не бъдеше удовлетворена докрай.

Чу се почукване на вратата. Още нямаше седем и половина. Майкъл трябваше да дойде след половин час.

— Да? — обади се той.

Вратата се отвори и секретарката му Джуди надникна в кабинета. Когато го видя със снимката на съпругата му в ръка, тя се поколеба. Спомняше си как преди години нахълта без предупреждение и го завари да разглежда същата снимка с насълзени очи. Понечи да излезе.

— Извинете — рече тя. — Дойдох по-рано, за да наваксам с някои задачи. Джим ми каза, че сте тук. — Носеше последния брой на „Ню Йорк Таймс“ и чаша димящо кафе. — Исках да ви дам това.

Луис върна снимката на Ан на мястото й и съумя някак да отвърне с усмивка:

— Напомни ми да ти увелича заплатата. Точно от това имах нужда. Влизай.

— Мисля, че ще намерите доста интересни неща за четене. Особено на първа страница и в икономическата секция — каза Джуди, докато оставяше вестника на бюрото. Беше привлекателна четиресетгодишна жена с къса руса коса и нос, който още малко и можеше да бъде определен като сплескан. Работеше за Луис от почти двайсет години и беше натрупала състояние заради умението си да пази тайни.

Луис я погледна озадачено.

— Какво имаш предвид?

Джуди постави кафето пред него.

— Това — посочи тя вестника. На първа страница имаше снимка на новата сграда на „Редман Интернешънъл“, съпроводена от снимка в близък план на взривените прожектори. Заглавието гласеше:

ЕКСПЛОЗИВЕН ДЕН ЗА ДЖОРДЖ РЕДМАН

Преди Луис да реагира, Джуди прелисти страниците.

— И тук — отвори тя на икономическата секция. Заглавието беше:

АКЦИИТЕ НА „РЕДМАН“ ПРОДЪЛЖАВАТ ДА ПАДАТ СТРЕМГЛАВО: ПОТВЪРДЕНИ ПЛАНОВЕТЕ ЗА ПОГЛЪЩАНЕ НА „УЕСТ ТЕКС“

Луис прегледа статията по диагонал, преди да обърне на първа страница и да прочете за трите прожектора, които Винсънт Спокати беше заредил с експлозиви. Когато приключи, погледна Джуди.

А аз си мислех, че ме очаква поредният скапан ден.

10

Майкъл Арчър се събуди от пукота на изстрели и писъци на хора от улицата.

Сепнат, той се надигна в леглото и се оказа лице в лице с най-добрия си приятел от почти четиринайсет години, Руфъс, златния ретривър, който седеше до него и дъвчеше пластмасовата си купичка.

Майкъл се отпусна назад и затвори очи. Утрото навън вече се очертаваше топло и задушно. Обърна се на една страна и огледа единствения си останал дом — безбожно скъп едностаен апартамент на Авеню Б, който миришеше на лайна, а сега беше и натъпкан с кутии, изпратени откъде ли не.

Руфъс го побутна по ръката и Майкъл стана, надзъртайки пътьом през прозореца. На тротоара се събираше малка групичка хора, наобиколили някаква жена, просната по лице на земята. Около главата й се бе образувала локва кръв. Хората говореха по телефона, някои снимаха. „Добре дошъл в шибания Ню Йорк!“ — помисли и той.

Майкъл издърпа купичката от устата на Руфъс и я напълни с кучешка храна. Видя как една хлебарка премина по плота и поклати глава докъде беше изпаднал.

На трийсет и четири, той беше сред най-влиятелните хора в Холивуд. Филмите му събираха милиони в боксофисите, беше написал шест бестселъра, четири от тях адаптира за големия екран и продуцира, като игра и главните роли. За публиката беше не само талантлив актьор и писател, но и уважаван бизнесмен. Чрез филмите и книгите си създаваше различен свят, в който хората можеха да забравят за проблемите си. Беше техният крал, тяхната бляскава звезда. Беше непобедим.

Как само грешаха!

Публиката знаеше само онова, което Майкъл Арчър съзнателно вадеше на показ. Затова и не подозираше за сегашния му живот, който беше в опасност.

Предупрежденията започнаха като обикновени съвети. След всяка крупна покупка неговият мениджър и счетоводителите му звъняха и го съветваха да ограничи разходите си.

— Ти не си правителството, Майкъл — казваха те. — Не забравяй, че дори ти имаш лимит на финансите.

Майкъл кимаше и слушаше, но после забравяше съветите им и в съзнанието му оставаше само споменът за първите години в Холивуд — времена, когато парите бяха оскъдни и да се нахрани поне веднъж през деня, се броеше за чист късмет. По онова време не притежаваше вила в Италия, масивна къща в Бостън и имот на Бевърли Хилс. Тогава се бореше всекидневно за оцеляването си и живееше в една дупка в Западен Ел Ей.

За да избяга от онези времена, Майкъл се заобиколи с лукс, като често харчеше за седмица повече, отколкото хората за цяла година. И през ум не му минаваше, че банковите му сметки ще пресъхнат.

Беше прекарал две седмици в Кайро на ваканция в елитен курорт, когато бизнес мениджърът му се обади, за да го предупреди, че банката всеки момент ще изземе и трите му къщи. Заминаваха ферарито, ламборгинито и двете яхти.

Не можеше да повярва!

— Ако не намериш минимум два милиона долара, за да покриеш дълговете си до този петък, ще ти вземат всичко.

— Петък? — повтори Майкъл. — Това е след три дни.

— Предупреждавах те, човече. Не може да се каже, че е гръм от ясно небе.

— Какви са възможностите?

— На този етап? Само две.

— Какви?

— Да отидеш при баща си.

— Майната му.

— Или да се пробваш на хазарт.

— Нямам пукната пари — отвърна Майкъл. — Забрави ли?

— Може да вземеш назаем — предложи мениджърът. — Един приятел е управител на „Аура“ във Вегас. Мога да ти направя услуга, като те препоръчам като надежден клиент за заем.

— А ако загубя и не мога да си върна заема?

— Тогава си загазил. Само предлагам, Майкъл, не казвам, че не трябва добре да си помислиш. Според мен е най-добре да се обърнеш към баща си, а не към хазарта.

Ала Майкъл избра второто.

Както говориха, заемането на парите не беше проблем. Връщането им обаче се превърна в проблем. Майкъл стоя с часове край една от масите за блекджек, докато не загуби всичко. И сега дължеше на Стефано Сантяго, собственик на казиното и капо ди капи на най-могъщия престъпен синдикат, над деветстотин хиляди долара. Това бяха кървави пари и Майкъл беше наясно, че ако скоро не ги върне, Сантяго ще поръча убийството му.

Мина само ден и един от хората на Сантяго го заплаши по телефона. На следващия се качи на самолета за Източното крайбрежие, за Манхатън, където се видя с баща си за първи път от шестнайсет години.

Срещата след толкова време беше шок. Луис беше остарял, побелял и напълнял, но беше запазил властното си присъствие. Седнал зад бюрото си, с безупречен черен костюм, Луис го погледна с тъмния си критичен поглед, който Майкъл помнеше. Не след дълго Майкъл започна да изпитва притеснение. Луис открай време притежаваше способността да смачка самочувствието му само като го погледнеше.

Майкъл описа с неохота затрудненото си положение. И макар Луис да го увери, че ще се погрижи за всичко, изрече го с овладяния и кротък тон, който използваше, когато искаше нещо.

Майкъл вече знаеше, че то беше свързано с Лиана Редман и появата му на партито на Джордж Редман. Имаше причина баща му да иска той да се запознае с нея и това го тревожеше. Зад всяко действие на Луис се криеше мотив.

Той погледна часовника си и реши да разопакова още малко от вещите си, преди да се срещне с баща си. По ирония първото нещо, което извади от кутията, беше първият му роман, станал бестселър.

Майкъл прокара длан по избелялата обложка и се върна към времето, когато започна да го пише. Беше на осемнайсет, в автобуса на път за Холивуд и бягаше от баща си. Предната вечер се бяха скарали и Майкъл реши, че колкото и усилия да положи, с Луис никога няма да се погодят. Затова напусна дома.

Дори сега, след толкова години, още помнеше как завърши караницата им. Луис му каза, че не го обича и никога не го е обичал. Каза, че му се иска Майкъл да беше умрял, а не майка му.

Захвърли книгата и започна да рови по-надолу в кутията. Чу се дрънчене на стъкло, когато хвана следващия предмет. Сърцето му се сви. Знаеше какво е още преди да развие смачканите вестници. Беше рамкирана снимка на майка му — вещ, която той пазеше грижливо от тригодишен. Парче от счупеното стъкло беше пробило лицето й.

Майкъл се беше загледал в снимката, когато на вратата се почука. Остави я и погледна часовника си. Озадачен, потърси с поглед Руфъс, който гледаше към вратата с наклонена глава. Чу се второ почукване, този път по-отсечено и настойчиво, а после звук от отдалечаващи се бързи стъпки.

Майкъл бързо мина през лабиринта от картонени кутии и отключи вратата. Отвори я широко, излезе в коридора и почти се спъна в разкошно опакованата кошница, оставена на прага.

Коридорът беше обвит в сумрачна плетеница от сенки и той не чу друго, освен виковете на съседите, които се караха на детето си. Долавяше нечие присъствие, усещаше, че го наблюдават. Върна се на сигурно в апартамента си, залости вратата и зачака.

Времето сякаш спря. Съседите му продължиха с крясъците. После от дъното на коридора долетя трясък от удар на метал в метал, когато вратата на товарния асансьор се отвори шумно и някой се качи в него.

Вратата се затръшна и кабината започна отначало несигурно, после по-шумно мудното си спускане.

Майкъл отвори вратата и се затича по коридора, за да зърне човека вътре. Когато обаче стигна до асансьора и сграбчи металната решетка, кабинката вече бе изкривена сянка, спускаща се в мрака.

Заслуша се в далечния звук на полицейските сирени. Чак сега идваха за простреляната жена. Запита се дали смъртта му щеше да прилича на нейната. Щеше ли да го изненада някой непознат, да извади оръжие и да го накара да замълчи завинаги с добре прицелен куршум?

Или имаха други планове за него?

Той се върна в апартамента и внесе кошницата. Не виждаше съдържанието й заради стегнатата червена целофанена опаковка. Руфъс го побутна с муцуна и Майкъл го потупа по гърба, за да го успокои, че всичко е наред, макар самият той да не вярваше.

Събра кураж и махна кървавочервената опаковка.

Вонята го блъсна. Майкъл покри устата и носа си с длан и отстъпи назад, а пред него като черен воал се вдигна облак от мушици винарки. Кошницата беше пълна с изгнили сливи, мухлясали потъмнели праскови, оглозгани до семките ябълки, почернели червясали банани.

Майкъл знаеше кой му я е изпратил още преди да бръкне и да отлепи плика, закрепен с тиксо за ракитената дръжка. Вътре имаше бележка с категоричното послание: „Три седмици, господин Арчър. На толкова са плодовете и толкова ви даваме, за да върнете парите. Дотогава сумата ще стане един милион долара. Моля, намерете парите дотогава. Ако не успеете, великодушието ни ще се изпари и майка ви ще си има неочаквана компания“.

Разтреперан, Майкъл смачка бележката и я хвърли. Пред никого не беше споменавал за смъртта на майка си и въпреки това тези хора някак бяха разбрали. „Но как? И откъде знаят къде живея? Та аз току-що се нанесох.“

Той погледна часовника си и се сепна, като видя, че е станало седем и половина. Баща му държеше да се видят точно в осем. Майкъл се втурна навън, осъзнал, че закъснението за тази среща като нищо можеше да му струва живота.

11

Слънцето се скри зад облак и над Манхатън се разстлаха сенки, от които лицето на Луис Раян придоби сивкав тен.

— Искам да поговорим за смъртта на майка ти.

Майкъл изправи гръб на стола си. Намираха се в офиса на баща му. Луис седеше на бюрото, Майкъл пред него. Мислеше, че Луис го е повикал да говорят за Лиана Редман и партито, на което го прати снощи.

— Защо?

— Има неща, които не знаеш.

— Какви неща?

— Много са. — Луис се наведе напред. — Преди да ти разкажа обаче, искам да знаеш, че съжалявам, че не ти ги казах още преди години, когато вече беше достатъчно голям да разбереш. Може би, ако знаеше през какво съм преминал през тези трийсет и пет години, щяхме да сме по-близки, както е редно за баща и син.

Той направи несполучлив опит да се усмихне, но очите само издадоха мъката, която носеше в себе си.

— Щеше ми се да имахме такива отношения.

Майкъл повдигна вежди. Това беше нещо ново.

— Спомняш ли си как почина майка ти?

— При катастрофа.

Луис отиде в десния край на стаята и загледа през стъклената стена как сваляха червената панделка от „Редман Интернешънъл“.

— Не беше катастрофа. Майка ти беше убита и онова, което Джордж Редман й стори, беше брутално.

Майкъл не вярваше на ушите си. Внезапното бучене в ушите му заглушаваше думите на баща му, които идваха сякаш много отдалече.

— Двамата с Джордж бяхме приятели в „Харвард“… той беше мой съдружник в благоустройството на Пайн Гардънс… Да, мамка му, признавам, че излъгах в съда. Признавам дори, че го използвах. Джордж имаше достъп до много средства. Поканих го за съдружник само защото мислех, че баща му ще гарантира заема, от който се нуждаехме. Когато разбрах, че мога да купя Пайн Гардънс самостоятелно, го направих, а той заведе дело…

Майкъл затвори очи. Това не можеше да е истина.

— Години наред Джордж се опитваше да получи своя дял от Пайн Гардънс. Години наред се опитваше да докаже съдружието ни. Аз не му позволих. — Луис замълча. — Това решение коства живота на майка ти.

Майкъл втренчи тежък поглед в баща си.

— Майка ти беше убита точно два дни след като Редман изгуби последното обжалване в съда. Беше късно и валеше сняг. Тя се прибирала вкъщи след гостуване в къщата на приятелка, когато Джордж прострелял гумите на колата й с пушка. Майка ти загубила контрол над управлението, колата поднесла върху снега и паднала от моста, който води към дома ни. Двайсетметрово падане. Не е имала никакъв шанс.

Майкъл потърси по лицето на баща си знак, че лъже, както го подозираше, но не откри такъв. Очевидно казваше истината. Почувства се така, все едно някой го простреля.

— Никога не успях да го докажа — продължи Луис, — но съм сигурен, че е бил той. Джордж Редман уби съпругата ми, твоята майка. Още щом научих, че гумите й са били спукани с пушка, разбрах, че Редман е натиснал спусъка.

— Как?

— Освен че имаше идеалния мотив — да ми отмъсти, — Джордж Редман беше отличен стрелец. Веднъж в колежа ходихме с яхтата на баща му да стреляме по диви гъски. Дори силното морско вълнение не му пречеше да уцелва почти всеки път. Джордж обаче е хитър. Отърва се от оръжието и се погрижи да си осигури алиби. Когато от полицията го разпитаха, той заяви, че в нощта по време на стрелбата е бил с дъщерята на съдия Уилям Кранстън, Елизабет Кранстън, сега Елизабет Редман. Не знам как успя да накара Елизабет да го прикрие. Когато от полицията я разпитаха, тя потвърди и Джордж отпадна като заподозрян. След седмица полицаите решиха, че в гората от двете страни на моста са ловували бракониери. Казаха, че в гумите на майка ти е попаднал заблуден куршум. Въпреки моя натиск и наетата адвокатска фирма, те приключиха случая и Джордж Редман се отърва.

Внезапно годините, в които не бе разбирал баща си, свършиха в този момент. Сега му стана ясно защо Луис никога не обсъждаше смъртта на Ан, защо се дразнеше, когато някой отваряше темата, защо на него, Майкъл, не му беше позволено да присъства на погребението на майка си. Сега си обясняваше честата смяна на настроенията на баща му и вечерите, когато като дете го чуваше да плаче в стаята си. Всичко му се изясни в този миг.

— Защо не ми каза още от самото начало? — попита Майкъл.

— По много причини — отговори Луис, — но най-вече защото не исках да те нараня. Когато Ан умря, ти беше съвсем малък. Почти не я помнеше. Как можех да ти кажа тогава какво е сторил Редман на майка ти? На мое място ти би ли казал на тригодишния си син, че майка му е била убита? Щеше ли да го заведеш на погребението, като знаеш колко ще се разстрои да я види в ковчега? Съмнявам се. Пък и ти нямаше да го проумееш.

— Можеше да ми кажеш, когато пораснах.

— Имаш право — съгласи се Луис. — Исках да го направя, но всеки път, когато решавах да ти кажа, когато ми се струваше, че моментът е подходящ, не можех да намеря думите. Не можех да изрека, че майка ти е била убита. Все още ми е трудно. А и не исках да те натоварвам с това бреме. Знам, че ти не виждаш нещата по този начин, но в известен смисъл ти спестих гнева, с който ми се налага да живея от години.

— Защо ми го казваш чак сега?

Луис отиде до бюрото си и посегна към цигарите до снимката на Ан. Извади с почукване една, запали я и издиша синкав облак пушек.

— Защото е дошъл моментът.

Подаде на Майкъл вестника, който беше донесла секретарката. Докато синът му четеше за резкия спад на акциите на „Редман“ от последните дни, Луис рече:

— Преди трийсет и една години не успях да вкарам копелето в затвора. Сега, когато акциите му са паднали рекордно, най-накрая имам парите и властта, необходими да погреба всеки един от семейството му. Всички те трябва да платят за онова, което той стори на майка ти. Нуждая се от твоята помощ обаче.

Преди да реагира по какъвто и да е било начин, Майкъл забеляза на първа страница снимката на разбития на парчета прожектор пред сградата на „Редман Интернешънъл“. За миг само загледа втренчено, докато умът му правеше връзки, за които досега не беше подозирал. Той погледна Луис.

— Ти си поставил експлозивите в онези прожектори!

— Да кажем, че съм се погрижил за това.

— Но ти едва не уби човек!

— Ала не този, когото трябваше. Джордж Редман още е жив.

Майкъл захвърли вестника на бюрото.

— Решен си да го убиеш, така ли?

— Такъв е планът. Преди това обаче трябва да се свършат много неща и когато настъпи часът, не аз ще дръпна спусъка. Ти ще го направиш! И ще го направиш заради майка ти. И разбира се, ако искаш аз да покрия дълга ти към Сантяго.

Ето я, причината баща му да се съгласи да му помогне! Майкъл поклати глава, завладян от разочарование, гняв и обида. Не можеше ли този човек да му помогне поне веднъж? Поне веднъж не можеше ли да постъпи както трябва?

Той бутна стола си назад и се изправи.

— Може да съм всичко друго, но не съм убиец.

Челюстта на Луис се стегна.

— Помисли си добре, Майкъл. Не си далеч от собствената си смърт. — Той погледна настолния календар на бюрото. — Колко време ти даде Сантяго, за да му върнеш парите? Две седмици? Месец? Времето ти изтича.

— Ще намеря друг начин да осигуря парите.

Луис смачка цигарата в пепелника.

— Кого заблуждаваш? Ако имаше към кого да се обърнеш, вече да си го направил. Като дойде при мен, сам доказа, че аз съм последната ти надежда.

Той извади чековата си книжка от едно от чекмеджетата на бюрото.

— Ако искаш помощта ми, насреща съм, но само ако ми помогнеш да поправим миналото.

Майкъл понечи да каже нещо, но после реши, че е безсмислено, и тръгна към вратата. Преди да излезе от стаята, спря и погледна баща си. Погледът на Луис беше студен и излъчваше огорчение, също като възцарилото се мълчание.

— Ако Джордж Редман е направил онова, което казваш, той трябва да си плати. Но има други начини. Има закони. Проклет да съм…

Луис вдигна ръка.

— Спести си приказките, Майкъл. Кажи го на майка си. На нея трябва да го обясниш, не на мен.

Единствено баща му беше в състояние да направи нещата още по-трудни, отколкото бяха.

— Аз не съм убиец.

— Но майка ти беше убита. Защо тогава ти да не можеш да убиеш? Всички бихме могли.

Майкъл си тръгна.

Когато вратата след него щракна, Луис взе телефона от бюрото си. Майкъл щеше да види дебелия край по-скоро, отколкото очакваше.

— Винсънт, обажда се Луис. — Той погледна снимката на жена си. Още преди време се беше заклел, че двамата с Майкъл ще отмъстят за смъртта й. Момчето просто имаше нужда от побутване. — Имам друга задача за теб, но трябва да действаш бързо.

* * *

Майкъл разбра, че нещо не е наред в мига, в който изкачи шестте етажа и видя вратата на апартамента си открехната.

Първата му мисъл беше за Руфъс. Ако имаше човек в апартамента, защо кучето не лаеше? Тръгнал ли си беше натрапникът? Нямаше как да е сигурен.

Тръгна бавно по коридора, много предпазливо и нащрек. Забеляза празна бутилка от вино, хвърлена до товарния асансьор, взе я и я завъртя в ръцете си. Беше тежка, от дебело стъкло. Би могла да счупи челюст, кости, да пореже.

Подмина апартамента отдясно и чу плача на дете и бумтенето на телевизор, пуснат твърде силно. През тънките сиви стени долетя дирижиран студиен смях — Едит Бънкър крещеше на Арчи.

Майкъл спря до вратата на апартамента си, ослуша се, но не чу нищо. Изненадата беше единственият му възможен ход. Отстъпи назад за опора, стисна бутилката, изрита вратата с все сила и нахлу вътре.

Апартаментът тънеше в сумрак. С разтуптяно сърце и опънати нерви, Майкъл пристъпи навътре покрай кашоните, готов да се бие. Повика Руфъс веднъж, два пъти, но без резултат. Обърна се към отворения прозорец, мина покрай кошницата с гниещи плодове и стигна до леглото. Там намери кучето си, окървавено и обезобразено.

И четирите му крака бяха отрязани. Единият беше натъпкан в устата му.

Майкъл се вцепени. Сърцето му сякаш забави ударите си, после замръзна. Устните му се разтвориха, гърлото му се стегна, бутилката се изплъзна от ръката му и падна на дървения под, където се разби на десетки блестящи парчета.

Отвращението го преряза като острието на нож. С подкосени крака, като в мъгла той клекна до кучето, докосна го по гърба и плахо погали окървавената козина.

Тялото на Руфъс вече беше започнало да се вкочанява. Козината му беше студена. Миришеше силно на желязо от кръвта. Зад Майкъл имаше кутия с чаршафи, кърпи, парцали и дрехи. Като робот, той бръкна вътре, извади една светлосиня хавлиена кърпа и я уви около трупа. С ням ужас видя как тя се оцвети в тъмночервено. Забеляза писмото, залепено на ръждясалия хладилник, едва когато се обърна за втора кърпа.

Пликът беше надписан с големи дебели букви. Сякаш крещеше името му през стаята.

Отново чу смеха, който долиташе отдалече, сякаш някой се смееше на него. Покри Руфъс с още една кърпа, изправи се и отвори плика. Вътре имаше бял лист, на който беше напечатано: „Нямаше ви вкъщи, затова оставих пример какво става, когато се криете от нас. Очаквам парите си скоро, господин Раян, или следващия път ще сте вие“.

Шокът при вида на истинското му име върху листа го вцепени. Какво още знаеха за него? Колко далеч бяха решени да стигнат? Майкъл скъса бележката на две и се обади на баща си. Парите му трябваха, независимо от отровата, с която вървяха. Докато чакаше някой да вдигне, видя снимката на майка си. Лежеше накриво на пода само на няколко крачки от тялото на Руфъс. Някой я беше разрязал с нож.

— Да?

— Обажда се Майкъл. Промених решението си. Нуждая се от помощта ти. Кажи какво трябва да направя и ще го направя.

Можеше ли да извърши убийство?

— Защо размисли?

Майкъл проговори само защото напрегна волята си до краен предел.

— Сантяго е влязъл с взлом в апартамента ми и е заклал кучето ми.

— Съжалявам, Майкъл.

— Не се съмнявам. Просто кажи какво искаш от мен. — Погледна пропитите с кръв кърпи и ясно осъзна, че той можеше да лежи там; осъзна, че ако не изпълнеше искането на баща си, той щеше да лежи там. — Готов съм на всичко.

В това число и на убийство?

— Защо не дойдеш в офиса ми утре сутринта? Тогава ще обсъдим подробностите.

Майкъл потвърди и затвори телефона.

Клекна до Руфъс и прекара трепереща длан по гърба на кучето. Ако почакаше още малко, той може би щеше да разбере.

— Съжалявам — прошепна той, — толкова съжалявам. Аз съм виновен.

Бяха казали, че му дават три седмици да събере парите. Защо им беше нужно това? Какъв беше смисълът да убиват едно безобидно куче? Майкъл покри Руфъс с още една кърпа, после погледна съсипаната снимка на майка си. В гърдите му се надигна гняв, който само отмъщението можеше да потуши. Може би наистина беше редно да помогне на баща си.

Да, беше способен на убийство.

12

Слънцето се промуши през частично отворените венециански щори и наряза ярки ленти от злато през спящото лице на Ерик Паркър, през бежовите чаршафи на спалнята с четири колони и част от изцапания със засъхнала кръв колан, който лежеше върху останалите му дрехи, смачкани на купчина пред леглото.,

Беше късна съботна утрин.

Той се събуди с главоболие малко преди обяд. Опипа слепешком нощното си шкафче за аспирин, седна в леглото, преглътна три тиленола без вода и отиде в банята, където пи вода от крана и се облекчи.

Докато стоеше пред тоалетната чиния, Ерик се огледа в огледалото и с изненада установи, че изглежда по-зле, отколкото се чувстваше. Очите му бяха подути и кървясали, зениците още разширени; косата представляваше оплетена джунгла от кестеняви къдрици; лицето му, обикновено гладко и с тен, сега имаше бръчки и спешна нужда от бръснене.

Ерик пусна водата и се извърна със стон от огледалото. Независимо от количеството алкохол, което беше изпил, предната вечер все още беше запечатана в паметта му. След като остави Лиана, той взе асансьора до лобито, помоли портиера да му повика такси и го изчака отвън на дъжда, за да избегне всякаква възможност да се натъкне на Селина или Джордж.

Когато таксито отби, той се качи, прогизнал до кости, и нареди на шофьора да го откара до Редман Плейс, жилищния комплекс, в който много хора от висшия персонал на „Редман“ имаха апартаменти, в това число той, Селина и Даяна Крейн. За да не срещне никого от тях, Ерик се прибра направо в апартамента, свали мокрите си дрехи и пропълзя в леглото, където бързо забрави за побоя, който бе нанесъл на Лиана Редман, и заспа непробудно.

Сега, застанал под горещата струя на душа, Ерик осъзна чудовищността на онова, което беше сторил на Лиана. Боят с колана беше фатална грешка. Ако не я беше заплашил, тя със сигурност щеше да отиде в полицията или при баща си, и Ерик щеше вече да е в затвора вместо в банята.

Чудеше се колко време щеше да си мълчи тя. Повярва ли му, когато й каза, че ще поръча убийството й? Когато гневът й надделееше, а той знаеше, че този миг ще настъпи, а може би беше настъпил, щеше ли да рискува тя и да отиде в полицията? Или да се обърне към Джордж?

Ерик излезе изпод душа и го осени мисълта, че с побоя той й беше дал възможност да го изнудва. Лиана знаеше с какви мъки се беше изкачил до върха. Знаеше какво означават за него репутацията му и работата в „Редман Интернешънъл“.

Ако искаше, тя можеше да разруши всичко, за което се беше борил.

По-късно, след като облече тъмносиньо долнище от анцуг и стара, избеляла футболна фланелка, Ерик реши да се обади на Селина и да й обясни на какво се беше натъкнала снощи. Щеше да стане по-лошо, ако отлагаше.

Отиде в дневната, взе телефона и набра номера на Селина. Ако вече беше казала на баща си какво е видяла, уволнението му беше в кърпа вързано и всичките години на катерене до върха щяха да отидат нахалост. Докато телефонът звънеше, мислите му се върнаха към Лиана. Ако загубеше работата си заради нея, снощното щеше да й се види като детска забава.

Никой не вдигаше. Ерик остави слушалката, обу чифт износени мокасини и се отправи към апартамента на Селина, който беше два етажа над неговия. Никой не му отвори вратата. Или беше излязла, или не искаше да отвори.

Той се върна в апартамента си и набра портиера.

— Видях я да се прибира, господин Паркър, около единайсет часа снощи. Не, не е напускала сградата. Да, сигурен съм. И на вас приятен ден, сър.

Ерик остави слушалката. Значи беше в апартамента. Помисли си дали да не използва ключа, който още беше у него, но се отказа. Тя едва ли щеше да иска да има нещо общо с него сега. Ако влезеше без покана, щеше да го изхвърли или да повика охраната. Ерик го знаеше, както познаваше десетте си пръста.

Свършено беше. Дълбоко в себе си знаеше, че между тях със Селина всичко беше приключило. И за това беше виновна Лиана.

Отвори френските прозорци и излезе на терасата, където се долавяше уханието на насадените рози в градския въздух. Под него Пето авеню кипеше от оживление, Сентрал Парк въздишаше, а слънцето позлатяваше отгоре лъскавите лимузини и огромните брястове.

Като малък мечтаеше да има апартамент в Ню Йорк. И макар да чувстваше, че един ден мечтата му може да се сбъдне, никога не си беше помислял, че ще живее на Пето авеню. Може би в западната част на Манхатън, може би дори в някое забутано студио в източната част, но не и на Пето авеню. И никога, никога с гледка към Сентрал Парк.

Беше платил двайсет и пет милиона долара за тази гледка. Беше връчил на прочут манхатънски декоратор още десет милиона, за да може да каже на гостите си „Това е арт деко“. Тогава беше убеден, че разходите си струват. Когато си старши ръководител в един от водещите световни конгломерати и спиш с дъщерята на Джордж Редман, вярваш, че позицията ти е непоклатима и парите ще текат винаги.

Изправен сега пред възможността да бъде уволнен, Ерик вече не беше толкова сигурен.

* * *

Причините, поради които го мразеше или би трябвало да го мрази, ако можеше да принуди себе си, бяха описани на хартия и листата бяха залепени на хладилника, бюрото, в спалнята и по стените на кабинета. Знаеше, че е незряло, но помагаше.

Оставяше бележките навсякъде, където можеше да ги види. Прекара по-голямата част от нощта в писане и сега, когато залепи последния лист на монитора, Даяна Крейн се запита защо продължаваше да обича кучия син.

Знаеше, че можеше да е другояче. Знаеше, че мъжете я харесваха (не й ли беше казал същото Ерик снощи?) и тази мисъл я крепеше. Ерик Паркър не й беше нужен. Просто го желаеше.

Погледна към телефона на масичката, помисли си да му се обади, но отхвърли идеята. „Зарежи го. Можеш да си намериш нещо по-добро.“

Въпреки това взе телефона и набра номера.

Ерик вдигна на третото позвъняване.

— Ало?

Беше си вкъщи. Тя почувства адреналина и тъкмо да проговори, когато нещо я накара да затвори. Беше детинско и абсурдно и тя го знаеше. Разочарована от себе си, отиде в кухнята. Не беше гладна, но искаше да се занимава с нещо и яденето беше логичният избор.

Тъкмо дълбаеше с лъжицата в картонената кутия с шоколадов сладолед, когато на вратата се позвъни. Дияна се ослуша, надявайки се, че който и да беше, ще се откаже. Не беше в настроение за компания. Имаше твърдите планове да довърши сладоледа и да мине на кутията с шоколадови бонбони.

На вратата продължи да се звъни.

Тя отиде да отвори. Не й пукаше, че изглежда ужасно в сините джинси и бяла тениска. Който и да беше, щеше да му се наложи да я приеме както си беше.

Отвори вратата и завари Ерик Паркър, който държеше две чаши за шампанско в едната ръка и бутилка „Кристал“ в другата. Усмихваше се с момчешката си усмивка, с която я спечели преди години, и Даяна се хвана, че го мрази заради нея.

— Дойдох да се извиня — каза той. — Снощи се държах като задник, за което много съжалявам. — Замълча, за да чуе отговора й, но Даяна не продума. — Добре. — Усмивката му започна да избледнява. — Какво ще кажеш да пием кафе тук, а после да обядваме в моя апартамент? Можем да обсъдим всичко, да ти разкажа какво става между мен и Селина, какво става с теб и мен, а после…

Нещо привлече вниманието му и той се обърна към огледалото отдясно на Даяна. Един от нейните списъци беше залепен там. Ерик прочете първите точки. Спря на четвъртата.

— Наистина ли мислиш, че ходя така, сякаш имам запек?

— Естествено, нали си пълен лайнар.

В настъпилото мълчание двамата се спогледаха, после се разсмяха. Даяна отстъпи от вратата и му направи знак да влезе.

— Сякаш пускам вампир в дома си — отбеляза тя.

— Толкова ли е зле?

— По-лошо, но държа кол в спалнята си, така че съм подготвена. Сядай. Изглеждаш ужасно — отивам да ти намеря лекарство.

13

В неделя Селина посегна към телефона и набра номера на семейното имение в Кънектикът. Докато чакаше някой да вдигне, тя мина през дневната покрай подредените кашони и излезе на терасата.

Беше рано сутринта и църковните камбани ехтяха над Манхатън. Тя погледна към синьото небе, почувства изненадващо свежия бриз върху лицето си и проследи как слънцето бавно започна да се издига над града. Беше се съмнало от часове, но слънцето чак сега се показа над сградите.

Телефонът продължи да звъни.

— Хайде де — изрече тя високо, — някой да вдигне, преди да съм загубила търпение.

Най-накрая се чу щракване.

— Домът на Редман.

— Карлос, обажда се Селина. Баща ми стана ли вече?

— Да, госпожице Редман.

— Мога ли да говоря с него?

От детските й години родителите й прекарваха неделите в провинцията. Някои от най-скъпите й спомени бяха свързани с времето, когато беше там с тях. Спомняше си как стреляха по гъски през ленивите летни следобеди.

Джордж се обади след малко.

— Къде се губиш? — попита нетърпеливо той. — Опитвам се да се свържа с теб от вчера следобед.

Тя се изненада от настоятелността в тона му.

— Тук съм — отговори, — но не вдигам телефона. Случило ли се е нещо?

— Дали се е случило нещо? Да, може да се каже. Може да се каже, че се е случило нещо много лошо. Откакто се видяхме за последно, всичко е тръгнало по дяволите. За колко време можеш да дойдеш тук?

* * *

Когато пристигна в имението в Кънектикът, завари Джордж седнал в обляната от слънце стая за закуска да отпива кафе, загледан през дългата редица от прозорци.

Селина си свали очилата и седна на стола срещу него.

— Какъв е проблемът?

— Сделката ни с РРК. Вече не съществува. Вчера обядвах с тях и те заявиха, че се оттеглят. Трябва да намерим друг да финансира сделката.

Селина не беше изненадана. Сделката от самото начало се държеше на косъм.

— Изтъкнаха ли причина за решението си?

— Изброиха цял списък причини — отговори Джордж, — до една неубедителни.

— Не мислиш, че ще извършат изкупуването сами, нали?

— Би било глупаво. РРК знаят, че ние участваме. Наясно са, че всяко злонамерено наддаване би било самоубийствено.

— Навярно — съгласи се Селина, — но също така знаят, че имаме вътрешна информация от твоя човек във флота. Знаят, че искаш „Уест Текс“ само заради тази информация и нашата сделка с Иран. Всичко това сигурно е изкушаващо. Като нищо могат да направят собствена оферта. И не забравяй, че те вече са си осигурили финансирането от „Ситибанк“.

Джордж замълча умислен.

— Това може да стане — подчерта тя. — Не казвам, че задължително ще се случи, но е възможно и ние трябва да сме подготвени.

— Известно ми е — отвърна Джордж, — затова се обадих на Тед Фростман в „Чейс“. Ще дойде тук на обяд. Реших, че тримата можем да поговорим, докато стреляме по диви гъски, и да видим какво може да измислим. Как смяташ?

След изминалите два дни последното нещо, което й се правеше, беше да се съвещава с Тед Фростман по време на лов. Премълча си.

Джордж се облегна на стола.

— Разказвай — подкани я той. — Тръгна си от партито рано. С майка ти не сме глупаци. Какво става?

Тя не отговори.

— Има причина да не си вдигаш телефона и да си толкова мълчалива сега. Сигурно има нещо общо с Ерик. Двамата отново ли се скарахте?

Селина понечи да отговори, но се отказа. Не искаше да зачеква тази тема. Ерик беше като син за Джордж. Знаеше, че баща й се надява двамата да се оженят и да имат деца. Знаеше, че се надява един ден двамата да оглавят корпорацията.

— По-сериозно е — каза тя.

Джордж разпери ръце. Селина се поколеба, но после реши, че все някога щеше да се наложи да му каже, затова разказа всичко на един дъх. Джордж проговори едва когато тя приключи.

— Това ли е всичко? — попита.

— А малко ли е?

Той погледна над очилата.

— Не това имах предвид, Селина. — Тонът му беше спокоен, но се беше зачервил.

— Знам — отвърна тя. — Да, така мисля. — Обърна се към прозореца и зачака баща й да изрече нещо утешително. Когато той не го направи, между тях надвисна тежко мълчание. Погледна го и се изненада от гнева в очите му. Джордж беше вбесен и Селина на мига съжали, че му каза.

— Не трябваше да ти казвам нищо.

— Радвам се, че го направи.

— Не — възрази тя, — беше грешка.

— Къде е сега Ерик?

— Татко…

— Отговори ми. Вкъщи ли си е? В неговия апартамент?

— Не зная. Наистина ли мислиш, че ме е грижа къде е Ерик сега?

— След като му посвети години от живота си, да, мисля, че те е грижа. — Той се вгледа в нея. — Вероятно още го обичаш.

— Не говориш сериозно.

— Говоря съвсем сериозно.

— Толкова ли е ниско мнението ти за мен?

— Мнението ми няма нищо общо…

— Напротив. Хванах Ерик със сестра ми в леглото. Когато казваш, че според теб още съм влюбена в него, излиза, че съм глупачка. А аз не съм, татко. — Но дори докато го изричаше, знаеше, че баща й е прав. Все още беше влюбена в Ерик.

— Виж — започна Джордж, — аз ще се оправя с Лиана и Ерик. Съгласна? Аз лично ще се погрижа за тях. От теб искам да забравиш, че това изобщо се е случило.

— Да забравя?

— Фростман ще дойде по обед. Искам те във форма. Ако той не се почувства добре в компанията ни, няма да може да прокара сделката пред борда.

Значи „Уест Текс“ беше най-важното.

Тя бутна стола си назад.

— Невероятен си. — Взе си очилата и заобиколи масата. — Ще ти се обадя по-късно.

Джордж я изгледа.

— Какво има?

— Ти шегуваш ли се? — попита тя. — Ако не разбираш, няма смисъл да го обсъждаме. — Излезе от стаята и тръгна по дългия коридор. Джордж я последва.

— Къде отиваш?

Тя искаше само да се махне и ускори крачка.

— Не зная — отвърна. — Може би до раздела с литература по самопомощ в „Бордърс“.

— Моля те, спри за момент.

Селина продължи, докато не стигна до входа. Тогава спря.

— Извинявай — започна той. — Не знам къде ми беше умът.

През главата й преминаха хиляди мисли.

— Знаеш ли какво, татко? Тази сутрин ти се обадих, защото ти си единственият човек, към когото мога да се обърна за помощ. Изобщо не предполагах, че ще се почувствам още по-зле. Смятах, че отношенията ни са далеч по-важни от която и да е сделка на света.

Тя слезе по тухлените стъпала и се качи в колата си. Джордж остана на прага да гледа как червеният й мерцедес мина по извитата каменна алея към черната порта от ковано желязо в подножието на хълма.

Не искаше да я нарани, но го направи и сега беше ядосан на себе си. Чу как колата й спря. Представи си как портата се отваря гостоприемно, за разлика от неговото посрещане, а после чу рева на двигателя.

Питаше се къде ли отива тя. Нямаше да я вини, ако не се върнеше за срещата. Той затвори вратата и отиде в кабинета си.

* * *

Върху бюрото в далечния край на стаята имаше три телефона. Джордж избра единия и набра апартамента на Ерик в Редман Плейс. Телефонът звънна няколко пъти, преди да го вдигне жена, чийто глас Джордж не очакваше да чуе, нито разпозна.

Тя беше задъхана.

— Да?

— Извинете — започна Джордж, — изглежда съм набрал грешен номер.

— Джордж?

Той се поколеба. Гласът му прозвуча някак познат. Изведнъж го разпозна.

— Даяна?

— Да — потвърди тя. — Не си набрал грешен номер. Тук съм с Ерик. — Говореше някак странно забързано. — Той има нужда от правен съвет за презентацията пред „Уест Текст“. Предложих да му помогна.

— Разбира се — каза Джордж. — Това ти е работата. Би ли извикала Ерик на телефона, ако обичаш?

— Момент.

Той се заслуша в заглушените от ръката върху слушалката звуци. Размениха се няколко реплики и Ерик взе телефона.

— Джордж? — възкликна. — Каква изненада.

— Нима? — иронично попита Джордж. — В такъв случай да ти сервирам още една — знам какво се е случило в нощта на празненството. Селина ми разказа всичко.

Мълчание.

— Искам до утре сутринта да си разкараш задника от „Редман Интернешънъл“. Уволнен си. И ако до обяд не си освободил кабинета, ще те обвиним в нахлуване в чужда собственост. И това ще е само началото.

* * *

Джордж вземаше по две стъпала наведнъж.

Стаята на Лиана беше на втория етаж до старата спалня на Селина. Още в коридора видя, че вратата й е затворена.

Или поне така му се стори.

Когато почука, вратата се открехна. Джордж извика Лиана по име два пъти и когато никой не му отговори, влезе.

В средата на стаята бяха натрупани големи кашони, пълни с дрехите на дъщеря му. Чекмеджетата на скриновете бяха издърпани. Гардеробите и стените оголени.

Той се разходи из стаята, като надничаше в кашоните. Бързо си беше събрала нещата. Дрехите й бяха натъпкани безразборно. Очевидно планираше да се изнесе веднага.

И защо не? Лиана знаеше, че между него и Селина нямаше тайни. Знаеше, че рано или късно щеше да се наложи да отговаря пред него за стореното. Естествено, че ще иска да се махне. От дете все бягаше от отговорност. И сега, докато Джордж стоеше по средата на стаята и усещаше празнотата й почти така ясно, както яростта на по-малката си дъщеря през годините, той реши, че ако тя желае да е самостоятелна, трябва да разчита изцяло на себе си. Без неговите пари.

Слезе по стълбите и завари иконома Карлос да подрежда цветя в преддверието. Работеше за семейството от двайсет години.

— Имаш ли представа къде е Лиана, Карлос? Няма я в стаята й. — Подозираше, че може да седи край езерото зад конюшните. Винаги ходеше там, когато искаше да се усамоти.

Карлос го погледна изненадано.

— Господин Редман, тя си тръгна снощи, преди вие с госпожа Редман да се върнете от Манхатън. Мислех, че знаете.

— Не. Не знаех. Наясно ли си, че тя се изнася?

Икономът кимна.

— Изнесе се още вчера. Предложих да й помогна с чантите до колата, но тя настоя да ги пренесе сама. Преди да тръгне, каза, че на другия ден ще изпрати човек за останалите неща. Помоли ме да не пипам нищо дотогава.

Карлос спести на Джордж информацията, че Лиана го беше прегърнала и целунала на сбогуване. Че му бе прошепнала колко много е означавал за нея през годините. Че й е по-близък от родния й баща.

— Спомена ли къде отива?

— Попитах я, господин Редман, но тя не пожела да сподели.

— Сигурен ли си? — настоя Джордж. — Не спомена ли Манхатън? Би бил логичен избор като начало.

— Съжалявам, господин Редман. Не спомена нищо.

Джордж въздъхна.

— Съобщи ми, ако се прибере. И ако отсъствам, когато се върне — ако се върне, — виж дали не можеш да разбереш къде живее. Лиана винаги ти е имала доверие. За мен е важно да знам.

— Разбира се. Хм, господин Редман?

— Да?

— Не ми влиза в работата, но съм притеснен за госпожица Редман. Не беше на себе си снощи, когато си тръгна.

Това беше нещо ново. През всичките години, откакто познаваше Карлос, не помнеше той някога да се е бъркал в семейните дела.

— В какъв смисъл не е била на себе си?

Карлос замълча, припомняйки си съвсем ясно момента, в който Лиана се върна от празненството. Той четеше в стаята си, когато чу затръшването на входната врата. Заинтригуван, облече вълнено сако и отиде в преддверието. Там я завари облегната на вратата. Дрехите й бяха в безпорядък, подгизнали от дъжда. Косата й беше мокра и слепена. Лицето й…

— Карлос?

Икономът се реши и каза:

— Лицето й, господин Редман. Беше подуто и насинено. По шията й имаше синини, очите й бяха почти затворени, устата кървеше. Проверих колата, защото си помислих, че е катастрофирала, но тя си беше наред. Мисля, че е била бита.

14

Лиана се стресна в съня си. Някой блъскаше по вратата на спалнята. Вдигна глава от възглавницата и потрепна от болка, която от внезапното движение прониза гърба й, раменете и врата.

Опита се да се надигне в леглото. Движението изискваше неочаквано големи усилия и болката обхвана цялото й тяло. Ерик, помисли си тя.

Отново се отпусна назад и погледна часовника на нощното шкафче. Червените цифри не се виждаха. Нощното шкафче също липсваше. Какво, по дяволите… Тогава си припомни.

Не се намираше в спалнята си. Беше в хотелски апартамент в „Плаза“.

Предната нощ, преди да напусне дома, тя се обади в „Плаза“ и нае един от апартаментите, които „Редман Интернешънъл“ държаха постоянно резервирани за гости. Планираше да остане тук, докато не си намери собствен апартамент.

Силното чукане по вратата се засили. Лиана седна с усилие и се ослуша. Звукът сякаш идваше от съседната стая. После, някак отдалече, тя чу мъжки глас:

— Отвори вратата, Лиана. Веднага!

Побиха я тръпки. Баща й. Но как? Никой не знаеше, че е тук. Как е разбрал? После се сети. Управителят на хотела, приятел на баща й, я заведе до стаята. Въпреки че нищо не спомена за вида й, погледът на мъжа издаде загрижеността му. Лиана го накара да обещае да не казва на баща й, че тя е тук. Не искаше да се изправя пред Джордж и Елизабет, докато не настъпи подходящ момент. Надяваше се управителят да запази тайната й по-дълго.

Блъскането престана и Лиана чу дрънченето на ключове. Тя се изправи, зърна отражението си в голямото огледало и се извърна.

Преряза я остра болка през краката към хълбоците, докато прекосяваше стаята. Но тя продължи. Нямаше да позволи баща й да види какво й беше сторил Ерик.

Когато Джордж влезе, тя беше с гръб към него. В последвалото мълчание Лиана долови колебанието му, представи си намръщеното му изражение, докато оглежда стаята.

Предната вечер беше разопаковала само една от чантите. Останалите две и малко дрехи бяха струпани в средата на помещението.

— Какво става тук? — попита той. — Какви ги вършиш?

Лиана стоеше пред един от прозорците и в отражението на стъклото видя, че Джордж е застанал зад нея с ръце на хълбоците. Толкова много си приличаха двамата. Имаха еднакви сини очи, същата черна коса и същия инат. За пореден път тя се запита как двама души, които толкова си приличат, изобщо не могат да се сближат?

— Отговори ми — настоя Джордж. — Какво става?

— На теб на какво ти прилича? — попита на свой ред тя. — Изнесох се.

— Нещо против да ми обясниш защо?

— Сигурна съм, че си говорил със Селина. Ти ми кажи какво става.

— Добре — съгласи се Джордж. — Сестра ти каза, че си спала с Ерик. При това си го планирала, така че тя да ви хване в леглото. Вярно ли е?

Тонът му потвърждаваше, че не се съмнява, и Лиана настръхна. Не можеше ли поне да допусне, че може и да не е така?

— Попитах вярно ли е?

— Всъщност не е!

— Коя част?

— И двете.

— В такъв случай ми обясни всичко!

Толкова ли му беше трудно да й повярва?

— Няма нищо за обясняване — отсече тя. — С Ерик нищо не сме направили. Не съм залагала капан на Селина.

— Глупости! — прекъсна я баща й. — Селина ви е видяла в леглото. Говорила е с твоя приятел от охраната. Той е потвърдил, че ти си му предала съобщението. Признай си!

Тя се обърна рязко.

— Нищо няма да призная! И пукната пара не давам за казаното от този мъж. Не съм била аз.

Изведнъж видя изненадата на лицето на Джордж и осъзна какво беше направила. В гнева си беше разкрила какво й беше причинил Ерик.

За момент Джордж онемя и не можеше да откъсне очи от нея. Синините бяха потъмнели и образуваха решетка на подутото лице на Лиана. Горната й устна беше сцепена. От здравия тен на лицето й нямаше и следа.

— Мили боже! — възкликна той.

Лиана се извърна, ядосана на себе си. Как можа да постъпи така глупаво? Как щеше да му обясни всичко сега?

— Той ти е причинил това, нали? — попита баща й. Лиана тръгна покрай него към отворената врата.

Колкото и да искаше, не можеше да му каже истината. Заплахата на Ерик все още звучеше в главата й.

— Не знам за какво говориш — отговори тя. — Напротив, знаеш. — Докато минаваше покрай него, той я сграбчи за ръката и я завъртя с лице към себе си.

— Кажи ми истината. Ерик ли ти причини това?

— Боли ме — извика Лиана и се опита да се освободи.

— И ти ли ще ме биеш?

Той отпусна хватката си.

— Само ми кажи истината. Не ме лъжи.

— Така значи, сега пък съм лъжкиня. Пусни шибаната ми ръка!

Джордж не я пусна.

— Защо защитаваш този кучи син? Кажи ми какво е станало. Защо ти е сторил това?

Лиана се отскубна и отстъпи назад.

— Нищо не ми е направил. Разбра ли? Нищо. А сега ме остави на мира.

— Не и докато не ми кажеш какво се е случило.

Тя го погледна невярващо.

— Теб какво те интересува? Никога не те е било грижа за мен. Дори не ме обичаш. Никога не си ме обичал.

— О, пак почваш.

— Точно така — натърти тя. — Пак почвам. Истината не ти е удобна.

— Твоята истина.

— Остави — каза тя. — Селина винаги е била на първо място и ти го знаеш. А мен ме караш да се чувствам като нищожество. Ето какво, татко — слагаме край. Стой далеч от живота ми. Не искам повече да си част от него.

Джордж се изчерви.

— Начинът, по който се държиш с мен, е безобразен.

— Не по-малко от начина, по който ме възпитавахте.

— Разбира се. Всички би трябвало да имат твоето ужасно детство, Лиана. Хубав дом, красиви дрехи и най-добрите училища. Винаги си имала най-доброто, което може да се купи с пари.

— Ти и твоите шибани пари — презрително процеди тя. — Около тях ли се върти всичко? На кого му пука за тях? Винаги съм искала само теб, не проклетата къща, нито дрехите и парите. Те не ме интересуваха. Исках само да ми обърнеш внимание. Да покажеш по някакъв начин, че съм важна за теб. Ти обаче така и не го стори. Беше твърде зает с бизнеса. Да трупаш пари. Със Селина. Да не я забравяме, защото тя ти докарва много пари.

Джордж се вгледа в дъщеря си. Изпитваше гняв и болка, вина и тъга, защото знаеше, че думите на Лиана са верни. Той не беше добър баща за нея. Грижите му се изчерпваха с осигуряването на средства.

По-добре да си тръгне. В момента нищо не можеше да се реши. Атмосферата беше нездрава.

— Тръгвам си — обяви той. Лиана го съпроводи до вратата.

— Хубаво.

— Не бързай да се радваш — каза Джордж. — Ти също си тръгваш. — Отвори вратата и Лиана видя в коридора двама униформени носачи, които чакаха отпред. Неудобството, изписано на момчешките им лица, говореше, че бяха чули караницата.

— Багажът й е в спалнята — инструктира ги Джордж и им направи място да минат. Погледна Лиана, която стоеше с гръб към прозореца със скръстени ръце. Главата й беше вирната малко по-високо от нормалното. Не обърна внимание на носачите. Не откъсваше поглед от Джордж.

— Имаш две възможности — каза той, — да наредиш да натоварят чантите в твоята кола и да ме последваш с нея у дома, където ти е мястото, или ми предадеш ключовете от колата, от тази стая, а носачите да свалят багажа ти в лобито, защото тази стая се освобождава. Ако искаш да си самостоятелна, добре, но тогава не търси повече помощта ми. Ти решаваш.

Без да се поколебае, Лиана се обърна към нощното шкафче и взе чантата си. Извади ключовете от колата и хотелския ключ и ги хвърли на пода. Изражението й беше каменно, докато гледаше как той ги вдига.

Джордж прибра ключовете в джоба си.

— Допускаш голяма грешка — предупреди я той.

— Това е само твое мнение.

— He — възрази Джордж, — това е самата истина. — Направи знак с глава към чантата й. — Върни ми кредитните карти. До една.

Лиана се подчини. Изпитваше странно чувство на лекота, докато вадеше картите и му ги подаваше. Извади и всички пари в брой и ги хвърли в краката му. Според него тя не можеше да се справи сама? Хубаво. Щеше да му покаже, на него и всички останали, че можеше.

Джордж помоли носачите да съберат банкнотите и да ги задържат.

— Известно ми е, че имаш и пари в банката — обърна се към Лиана той. — За тях нищо не мога да направя. Но също така мие известно, че не са много и скоро ще свършат. Може пък тогава, когато останеш без пукната пара, да оцениш какво си имала и да се прибереш вкъщи.

— Какво съм имала! — иронизира го тя. — Боже, наистина си жалък. Никога няма да се върна вкъщи.

Категоричността на думите й и спокойният й тон го блъснаха като юмручен удар. Осъзнаваше ли какво говореше това момиче? Как щеше да се оправи без него? Та тя не беше работила и един ден през живота си.

— Казваш го, защото си ядосана.

— Самомнението ти надхвърля всякакви граници. Говоря съвсем сериозно. Чуй ме сега. Казвам го, защото ми писна от теб. Писна ми все да съм на второ място!

— Ще видим — промърмори Джордж. Обърна се към носачите, натоварени с чантите. — Погрижете се стаята да бъде освободена — нареди им и в следващия миг вече излизаше през вратата, без да погледне назад.

— Само момент — спря Лиана носачите. — Може ли да оставите чантите и да ме изчакате в коридора, докато се преоблека? Няма да се бавя.

Когато остана сама, тя се отпусна на близкия стол и затвори очи. Чувстваше се изцедена и изтощена. Баща й си беше отишъл. Най-накрая му беше казала как се чувства. Най-накрая се изправи срещу него. Би трябвало да изпитва щастие, но защо ли й се плачеше?

Нямаше да заплаче обаче. Беше взела решение и щеше да го следва. Време беше светът да научи, че Джордж Редман има и друга дъщеря. Време беше майка й и баща й да видят на какво е способна. Лиана беше решена да преуспее и възнамеряваше да го направи без помощта и парите на баща си. За разлика от Селина.

Среса се в банята, обу чифт избелели джинси и торбеста бяла копринена риза, а после прикри с грим синините по скулите и над горната си устна. Синините под очите щеше да скрие с тъмни очила. Нищо обаче не можеше да направи със сцепената устна. Раната не беше голяма, но си личеше.

Когато излезе в коридора, благодари на носачите. Те взеха чантите и тя ги последва в асансьора. В лобито Лиана ги помоли да натоварят багажа в едно такси, а тя се обади по телефона. Трябваше да говори с Харолд Бейнс. На партито той беше споменал, че може да й помогне да си намери работа. Сега осъзнаваше, че връзките му можеха да се окажат безценни.

Когато Харолд вдигна, тя му обясни набързо какво се е случило и го помоли да се нанесе в една от стаите му за гости.

— Само докато си намеря жилище — побърза да уточни. — Да, добре съм. Ще ти разкажа всичко, когато се видим. — После замълча. — Чичо Харолд? Моля те не споменавай пред татко, че съм у вас. Поне веднъж искам да се притеснява за мен, ако това изобщо е възможно.

Навън установи, че денят е топъл и слънчев. Ветрецът разроши косата и погали приятно кожата й. На излизане от „Плаза“ се извини на носачите, че няма възможност да им даде бакшиш, благодари им за помощта и потегли с таксито към градската къща на Харолд, без да забележи Винсънт Спокати, който я проследи с друго такси.

15

— При Харолд Бейнс е. Лично я проследих.

Луис Раян се завъртя със стола си и загледа как Спокати прекосява френския килим пред бюрото. Помисли си, че е необичайно елегантен и добре изглеждащ за човек, който си вади хляба с убийства. Движеше се леко, почти грациозно, въпреки едрото си мускулесто тяло.

Четиресет и една годишният Винсънт Спокати не беше служил нито в разузнаването, нито във ФБР. От проучването си за него Луис знаеше, че е изучавал противниците си и използва похватите им. Беше компютърен експерт и международен убиец, натрупал солидно състояние чрез талантите си. Косата му бе черна и къса, скулите изпъкнали, брадичката — волева. Преди години бил един от най-добрите боксьори в армията и бързите му и пъргави крака му спечелили доста победи. През седемгодишната му кариера като частен агент не беше залавян нито веднъж.

Да си безжалостен помага — и Раян го беше наел именно затова.

— В момента под наблюдение ли е? — попита той.

— Оставил съм двама души — отвърна Спокати. — Бейнс живее в къща на ъгъла на Осемдесет и първа и Пето. Единият е пред „Метрополитън“ и държи под око предната врата. Другият е в микробус на Осемдесет и първа, следи страничния вход и подслушва с насочен микрофон. Устройството има ултрачестотна функция, която улавя телефонни разговори. Всичко е свързано с цифров рекордер. Ще знаем всяко нейно движение и дума.

Удовлетвореният Луис кимна.

— Сигурен ли сте, че е отседнала при него? Може просто да му е отишла на гости.

— Отседнала е — каза Спокати. — Бях до нея, когато се обади на Бейнс от лобито. Попита дали може да остане в стаята му за гости, докато си намери квартира. Имам чувството, че са близки.

— Колко близки?

— Като баща и дъщеря. По телефона се обръщаше към него с „чичо Харолд“, а и на партито прекараха доста време заедно.

Луис се замисли над думите му. Беше се запознал с Харолд Бейнс преди година, на една вечеря у кмета. Въпреки факта, че говореше осем езика и беше вицепрезидент по външните работи на един от водещите конгломерати в света, Бейнс почти не участваше в разговора. Общуваше само със сътрапезниците от двете му страни — Джордж и Елизабет Редман, най-добрите му приятели.

Припомни си и другите си срещи с Харолд Бейнс — на тържества, банкети и партита. Всеки път стоеше настрана с жена си.

— Видели сте Бейнс на откриването на „Редман Интернешънъл“ — каза Луис. — Какво ви е мнението за него?

Винсънт сви рамене.

— Забелязах го само докато беше с Лиана, но ми се стори, че се забавляваше добре. Извъртяха един танц, а после се смяха и изпиха по питие.

— Значи е общителен?

— Доста. Защо?

— Всеки път, когато съм се засичал с него, Бейнс е всичко друго, но не и общителен. Всъщност винаги се държи настрана.

— Май говорите за друг Харолд Бейнс — каза Спокати. — Но може би е смятал, че от него се очаква да се държи като участник в парти.

— Може би.

— Искате ли да го проуча?

— Ако е толкова близък с Лиана, колкото казвате, няма да е зле — съгласи се Луис. — Пуснете най-добрите си хора след него и им кажете да се поразровят.

— Нещо друго?

— Зависи. В момента тя разговаря ли с Бейнс?

— Мога да позвъня и да попитам.

Луис кимна към телефона на бюрото.

— Действайте.

Спокати бръкна в джоба на сакото, извади мобилния си и набра номер. Луис отиде до прозореца. Слънцето още не се беше издигнало над небостъргачите и градът тънеше в сянка. Погледна часовника си. Наближаваше време за срещата с Майкъл. Запита се как ли ще реагира синът му, след като разбере какво се очаква от него.

Винсънт затвори.

— Разговарят — докладва той. — И определено ще искате да знаете за какво.

— Това пък защо?

— През нощта на партито са се случили повече неща, отколкото предполагах.

— Слушам.

— Ерик Паркър е пребил Лиана Редман с колан. Лицето й е обезобразено.

Луис онемя.

— Пребил я е с колан?

— Също като сестра й, и той си мисли, че Лиана ме е накарала да предам онова съобщение. Обвинил я е, че му е извъртяла номер и че е разбила връзката му със Селина. — Спокати сви рамене. — Бил пиян, изгубил контрол над себе си и си го изкарал на лицето й.

Луис поклати глава.

— Редман да види собствената си дъщеря в подобно състояние и въпреки това да я изрита от „Плаза“? — Той се разсмя. — Ама че кучи син. Поне не се ли е поинтересувал какво се е случило?

— Определено се е поинтересувал — отвърна Спокати. — Попитал я дали това е работа на Ерик Паркър, но Лиана не му казала нищо. Изглежда, Паркър я е заплашил, че ще й се случи случка, ако с него стане нещо. Изобщо не е глупав. Ако не я е заплашил, сега щеше да е зад решетките.

— А как е реагирал Бейнс на вида й?

— Бесен е. Нали ви казах, че Лиана му е като дъщеря. Иска Паркър да си плати за стореното.

— Как ще постъпи той според вас?

— Никак — сви рамене Винсънт. — Обещал е да си мълчи. Ще удържи думата си.

— По-добре да я удържи — рече Луис. — Защото, ако се забърка още повече, отколкото вече се е забъркал, ще си изпати с останалите.

На вратата се почука. Майкъл. Луис му извика да влезе. Вратата се отвори и Майкъл влезе в кабинета. Поколеба се на прага и погледна към Спокати, после към баща си. Явно беше очаквал да са сами. Луис се запита как ли ще реагира Майкъл, ако научи, че именно Спокати беше заклал кучето му. „Вероятно няма да скача от радост.“

Запозна ги.

— Майкъл, това е Винсънт Спокати. Той ще работи с нас.

Спокати пристъпи напред и стисна ръката на Майкъл.

— За мен е удоволствие — каза той. — Прочел съм повечето ви книги. — Усмивката му се смени с тъжно изражение. — Съжалявам за случилото се с кучето ви. Баща ви ми разказа. Ужасна история.

Луис посочи на сина си стола срещу бюрото. По-късно щеше да каже на Спокати да си затваря устата.

— Седни, Майкъл — подкани той сина си. — Няма да се бавим.

Майкъл понечи да си тръгне. Луис изгледа кръвнишки Спокати.

— Моля те — каза той. — Винсънт е просто загрижен. Той също има куче. Обещавам, няма да се бавим. Знам, че имаш и други задачи. Ще пиеш ли едно кафе?

Майкъл с удоволствие би изпил едно кафе, но не и с този човек. Той поклати глава и неохотно седна в коженото кресло.

Луис се обърна към Спокати.

— А вие? Едно кафе?

— С удоволствие.

— Така и предполагах. — Луис натисна бутона на интеркома. — Джуди, би ли донесла две кафета? Чисти.

— Аз го пия със сметана и захар — обади се Спокати.

— Не и днес.

Луис седна зад бюрото си и вдигна очи, когато пристигна Джуди с кафето. Носеше безупречен бял костюм, който подчертаваше стройната й фигура, както и гривната с диаманти, която й бе дал сутринта. Докато тя наливаше, Луис долови лекия, но траен аромат на парфюма й. Напомни му за парфюма, който използваше Ан.

След като тя излезе, Луис погледна Майкъл. Приличаше поразително на майка си. От тъмната коса до сините очи и ъгловатата челюст — истинско нейно копие.

— Сутринта звъннах на Сантяго — каза му той. — Споразумяхме се.

Майкъл се поизправи.

— Какво сте се споразумели? Какво каза той?

Луис внимателно подбра думите си.

— Наред с останалите неща каза, че нямал нищо общо с кучето ти.

— И ти му повярва?

— Не — отвърна Луис. — Сигурен съм, че е негова работа. Освен това съм сигурен, че ти щеше да лежиш мъртъв на онзи под, ако не беше дошъл да говориш с мен. Можем само да сме благодарни, че го направи.

Майкъл махна с ръка на тревогите на баща си.

— И какво се споразумяхте?

— В замяна на думата ми, че ще получи парите си, той е готов да те остави жив… поне засега.

— Какво означава това?

— Означава, че все още не съм му дал дума, че ще получи парите си. В момента живееш живот назаем. С продължителност малко под три седмици, ако трябва да сме точни. Но аз не бих разчитал и на толкова, Майкъл. След случилото се с кучето ти спокойно можем да приемем, че на Сантяго не може да се има доверие.

— Така ли? Ако направя каквото искаш, ще му дадеш ли парите?

— Разбира се.

— А защо ли се съмнявам?

— Може би поради същата причина, поради която аз се съмнявам дали ти ще изпълниш своята част от уговорката. Доста дълго бяхме разделени, Майкъл. Не се познаваме.

— Това е начин да се опознаем.

През лицето на Луис премина сянка.

— Никога не съм искал да си тръгваш, Майкъл. До излизането на първия ти роман не знаех къде живееш, как си и дали изобщо си жив. Заряза ме за шестнайсет години, промени името си, а сега, след цялото това време, идваш да ме молиш за помощ. Не си и помисляй, че ще ти помогна, ако ти не ми помогнеш. Няма да се получи по този начин.

„Разбира се, че няма.“

— Кажи какво искаш.

— Вече знаеш, че очаквам да отидеш при Джордж Редман.

Майкъл не каза нищо.

— Но преди това искам да направиш нещо друго.

— Какво?

Луис погледна сина си в очите.

— Искам да се ожениш за Лиана Редман.

16

— Лиана, щом няма да останеш тук за постоянно, нека поне ти дам малко пари, за бога. Никога няма да намериш приличен апартамент в този град с малкото, което си успяла да спестиш през годините. Да не би да искаш да живееш в някой коптор?

— Ако се налага, нямам нищо против.

Харолд Бейнс направи кисела физиономия и обърна гръб на прозореца, до който стоеше. Ранното следобедно слънце хвърляше мека светлина по посивяващата му коса, карираната риза и светлокафявите панталони.

— Тези твои новооткрити гордост и решителност ме изтощават — въздъхна той. — Искаш ли едно питие?

— Още ми е твърде рано.

— Не и за мен. Смятам да направя едно от твоите мартинита. Сигурна ли си, че не искаш?

Лиана каза, че е сигурна, и загледа как най-добрият приятел на баща й върви към бара в другия край на библиотеката. Като че ли беше отслабнал. На откриването на сградата на „Редман Интернешънъл“ в един момент й се стори изтощен, а в следващия кипеше от енергия. Тя отново се запита дали е болен, или просто напрежението покрай придобиването на „Уест Текс“ си казва думата. Смяташе да повдигне въпроса, но размисли и погледът й обходи библиотеката. Това бе любимото й помещение в тази къща.

Френските прозорци по дългата страна гледаха към Пето и целия „Метрополитън“, по чиито широки стъпала, златни от слънцето, се тълпяха хора. Лиана се обърна към множеството фотографии в сребърни рамки, поставени на масата до нея. Освен снимките на собственото му семейство, имаше и две нейни — една като дете и друга, направена миналото лято в едно парижко кафене. Двамата с Харолд си бяха позволили един дълъг уикенд сами в любимия им град.

До снимката имаше статуетка на Дега, която тя беше купила за него на един търг в Лондон. Балерина в пета позиция, с ръце зад гърба и оригинална розова лента в косите. Седмица преди търга Харолд беше отбелязал, че много би искал да притежава статуетката, защото му напомняла за нея по времето, когато ходеше на балет като дете. Сега, докато Харолд сядаше насреща й, Лиана отново осъзна колко много означава той за нея и колко по-уютно се чувства тук, отколкото в собствения си дом.

— Настоявам да идеш на лекар — каза Харолд.

— Ти също.

— Какво трябва да означава това?

— Означава, че не изглеждаш добре. Казах ти го и на партито.

— И доколкото си спомням, аз ти отговорих, че съм добре.

— Тогава обясни защо си отслабнал.

— Бях започнал да затлъстявам — каза той. — И не ми казвай, че не си забелязала. Отказах всичко освен мартинито и маслините. А не забравяй и сделката с „Уест Текс“, която притисна всички ни до стената. На кого му остава време за ядене?

Тя реши да му повярва и отстъпи.

— Просто се безпокоях.

— Радвам се да го чуя, но твоето състояние е наистина тревожно. Точно в момента ти си основната ми грижа. Искам да се прегледаш.

— Не е счупил нищо, това са само синини. Ще изчезнат след около седмица.

Харолд поклати раздразнено глава.

— Да не би да си някакъв робот? — попита той. — Да не би някой да е клъцнал жиците в мозъка ти. Не мога да повярвам, че приемаш случилото се по такъв начин. Онзи те пребива с колан, а ти седиш тук като някое момиченце и ми казваш, че синините ще изчезнат след седмица. Направо не мога да повярвам. Не си ли гневна?

Въпросът беше нелеп.

— Опитал се е да те изнасили — настояваше Харолд. — И сигурно е щял да те убие, ако му беше дала шанс.

— Той ме заплаши, че ще поръча убийството ми. Нужно ли е да ти го напомням?

Харолд махна с ръка.

— Ерик Паркър няма топки да направи нещо подобно.

— Ами ако му стиска? Не беше там, Харолд. А аз видях изражението му. Говореше сериозно.

— Глупости — рече той. — Ситният хуй е абсолютна путка.

— Виж ти — подхвърли тя. — За десет секунди спомена топки, хуй и путка. Не можеш ли да подбереш по-благоприлични части от тялото?

Харолд разбираше, че тя се опитва да разведри атмосферата, но тези не му минаваха. Стана да си направи още едно питие, макар да не беше приключил с първото.

Лиана погледна през прозореца. Защо не можеше да разбере? Тя правеше всичко по силите си да се справи с положението. Опитваше се да постъпи както смята за правилно. Харолд трябваше да се гордее с нея, а не да се гневи.

— Ерик ще си плати за онова, което ми стори — каза тя. — Селина ще се погрижи. А ако не го направи, един ден аз ще го направя. Ти обаче ми обеща нещо и очаквам да си удържиш на думата. Никой, най-малко баща ми, не бива да научава за случилото се с мен.

Харолд отново си седна на мястото.

— Баща ти не е глупак, Лиана. Видял те е. Вече знае. Но ако ме попита дали аз знам нещо, имаш думата ми, ще се правя на глупак. — Реши да смени темата. — Какво е финансовото ти положение?

— Погрижила съм се — отговори Лиана. — Утре сутринта ще ида при бижутера на мама на Парк Авеню да продам бижутата, които държа в трезора. Сумата ще бъде достатъчна. — Тя си помисли за най-хубавия си накит, огърлицата с диаманти и рубин от Могок, и се усмихна. — Всъщност ще бъде предостатъчна. Само за една огърлица би трябвало да взема близо седемцифрена сума.

Харолд не знаеше това.

— Имаш ли нещо друго, което да можеш да продадеш? — Ако имаше, това щеше да го успокои. Мисълта, че момичето може да живее на някое съмнително място, го тревожеше.

— В къщата също има мои бижута, но те са в сейфа на баща ми.

— Знаеш ли комбинацията?

— Да.

— В такъв случай те съветвам да идеш там днес следобед и да си ги вземеш. В края на краищата бижутата са си твои. Не е нужно да се безпокоиш от сблъсък с баща си. Той ми се обади по-рано. Следобед има среща с Тед Фростман и се надява да сключи сделка с него. Дори няма да те види.

— Но майка ми може.

Харолд не беше помислил за това. Когато беше разстроена, Елизабет можеше да бъде по-неразумна и от Джордж.

— Вярно — съгласи се той. — Май ще е по-добре да изчакаш. Но не протакай прекалено. Джордж като едното нищо може да премести бижутата в друг сейф, на който не знаеш комбинацията. А това не можеш да си позволиш, Лиана.

По-късно, след като приключиха с обяда, Харолд я изпрати до вратата.

— Не стой твърде дълго в парка — предупреди я той.

— Сега слънцето е най-силно. Ще изгориш.

— Аз бързо почернявам, чичо Харолд.

— Не и в тази жега. И да не съм чул нито дума повече. Докато си при мен, аз съм ти баща, така че ще правиш каквото ти кажа. — Той й смигна и двамата излязоха навън, без да осъзнават, че от микробуса край отсрещния тротоар ги снимат. Свръхчувствителни микрофони записваха разговора им.

— Кога се връщаш? — попита той.

Лиана сви рамене.

— След два часа? Просто искам да остана малко сама и да премисля нещата. — Тя вдигна книгата, която й беше дал. — Ако е толкова добра, колкото твърдиш, може да се забавя и малко повече.

— Но не прекалено. — Той бръкна в джоба си и пъхна малко пари в ръката й. — Никакви възражения. По-нататък ще ми ги върнеш.

Лиана му благодари и го целуна по челото. Кожата му й се стори необичайно топла, а в къщата имаше климатици.

— Ако има нещо, потърси ме на мобилния. Ще се оправя. — Тя докосна бузата му с опакото на дланта си.

— Сигурен ли си, че си добре? Струва ми се, че париш.

Харолд въздъхна.

— Съвсем добре съм.

* * *

Лиана нямаше намерение да чете в парка или някъде другаде. Имаше среща и смяташе да не закъснява.

Мъжът, с когото се срещаше, не би допуснал закъснения.

Когато се отдалечи достатъчно и се увери, че Харолд вече не може да я види, Лиана прибра книгата в сламената чанта, спря такси и каза на шофьора да я закара до Месарския квартал.

Трафикът беше натоварен. Мина сякаш цяла вечност, докато стигнат Четиринайсета. Лиана погледна през отворения прозорец на таксито и видя лъскавите магазини и ресторанти там, където някога се бяха издигали стари складове и овехтели жилищни кооперации.

Нямаше ги и групите повече или по-малко облечени хора, — търсещи най-добрата оферта за хероин, кока, метадон и крек. Бяха сменени с униние. Преди години, когато беше още непълнолетна, понякога се измъкваше и идваше с приятели в тукашните нощни гейклубове. Това беше един от най-хубавите периоди в живота й — клубовете бяха страхотни с музиката и сексуалното настроение, което предизвикваха. Можеше да танцува с някои от най-горещите мъже в града убедена, че не искат от нея нищо повече от това да се въртят на дансинга със забавно момиче. А сега баровете почти бяха изчезнали.

„Тъпият Джилиани.“

Плати на шофьора и извървя пеша разстоянието до съседната пряка. Срещу нея крачеха няколко елегантно облечени жени, отиващи вероятно да обядват. На ъгъла беше паркиран микробус. Някаква жена правеше всичко по силите си да не обръща внимание на пищящото си дете. Лиана спази инструкциите и изчака пет минути на ъгъла, преди да спре друго такси и да даде на шофьора адрес на Авеню А. Не беше сигурна защо е нужно това, но знаеше, че човекът си има причини, и затова просто изпълни заръките.

Когато пристигна на уреченото място, беше един и половина и тя се намираше в различен свят, далеч от Пето. Слезе от таксито и нямаше как да не изпита безпокойство. Тук въздухът сякаш бе по-тежък и миришеше на гнило от високите купчини чували с боклук покрай тротоара.

Погледна към играещите на улицата хлапета и се запита що ли за живот живеят. Щом родителите караха на социални помощи и харчеха парите за дрога и алкохол вместо за храна и дрехи, как децата можеха да дръпнат напред?

Причината срещата да бъде определена на това място беше тук, точно пред нея. Целта беше на Лиана да й се напомни за другата страна на Манхатън — онази, на която тя все обръщаше гръб, както я обвиняваше той.

Помисли си за последния път, когато се видяха. Беше преди две години, вървяха по Пето и той бе извикал, че всичко това е илюзия. Скъпите магазини, добре облечените мъже и жени, бързащи покрай тях по тротоара, спрелите край „Плаза“ файтони.

Това не беше животът, който познаваха повечето хора, и определено не и неговият. Имаше толкова общо с неговия живот, колкото тя с реалността.

— Искаш ли да знаеш каква е реалността за моите хора, Лиана? — попита той. — Реалността е да се чудиш как да се нахраниш. Или как да платиш наема за следващия месец. Или дали майка ти или баща ти ще се събудят сутринта пияни и ще те въвлекат в същата разправия, която тече от години и в която винаги става дума за пари. — Той забеляза безразличието на лицето й и я хвана за ръката. — Нека ти покажа какво имам предвид.

Пресякоха при Мадисън и взеха такси нагоре към Харлем. Лиана не искаше да участва в това. Гледаше през прозореца как скъпите бутици се сменят със занемарени жилищни блокове, а добре облечените хора — с бездомници.

Не си спомняше да е отивала толкова далеч на север. Когато отминаха Сто трийсет и пета, Марио каза на шофьора да продължи към Пето авеню.

— Ще слезем там — рече той. — Където тя се чувства удобно.

Когато таксито намали и спря, Лиана се отдръпна от прозореца.

— Няма да сляза тук.

Марио плати на шофьора и отвори вратата.

— Напротив, ще слезеш — каза той. — Това е Пето авеню, забрави ли? Хайде, размърдай се.

Тръгнаха по улица, която тънеше в боклуци. Подминаваха групи мъже и жени, около които витаеше атмосфера не на охолство, а на бедност. Улични бандити, наркомани и бременни деца с техните млади приятели. И тогава Лиана осъзна, че двамата с Марио са единствените бели наоколо.

Районът беше топилня за хаитяни, китайци, афроамериканци, пуерториканци, тайванци, кубинци, корейци и албанци. Същински Трети свят. Лиана се вкопчи здраво в ръката на Марио. Приближаваха групичка жени. Всички бяха на средна възраст, бедни и гневни на системата, която ги беше докарала до това окаяно състояние. Очите им сякаш я поглъщаха.

Лиана се запита защо се чувства така заплашена. Не беше сторила нищо на тези жени. Несгодите им не бяха по нейна вина. Би трябвало да може да ги гледа право в очите.

Но успя само да им хвърли бърз поглед, докато минаваше.

— Достатъчно ли видя?

Лиана забеляза саркастичната усмивка на устните му, намека за подигравка в очите му и го пусна.

— Видях достатъчно — каза тя. — Но нека те попитам нещо, Марио. От къде на къде съдиш мен, когато твоята Фамилия с голямо шибано Ф е известна с това, че си изкарва хляба с убийства?

Лицето на Марио пламна.

— Работите на семейството ми нямат нищо общо с мен.

— Именно — кимна Лиана. — Точно както работите на баща ми нямат нищо общо с мен. Така че можеш да си завреш отзад тази своя снизходителност, защото ми писна да ми опяваш колко съм била глезена и повърхностна. Ти самият не си нещо повече.

— Никога не съм твърдял, че си глезена и повърхностна.

— Може би не с думи, но действията ти направо го крещят. Защо иначе сме тук?

Тя се дръпна от него, махна на едно такси и потегли, преди той да успее да отвори уста. Оттогава не бяха разговаряли.

Сега, загледана в децата наоколо и знаеща какво ги очаква, Лиана съжали за всичко. Имаше време, когато можеше просто да използва банковата сметка, поддържана винаги пълна от баща й, и да напише чек, с който да облекчи доста несгоди. Но въпреки това не го беше правила. Защо? „И какво си мисли Марио за мен сега?“

Разбира се, той дойде навреме. Видя колата му да приближава по улицата и не се изненада, когато установи, че е същата, която беше карал преди две години. Човек, който можеше да има цял паркинг ферарита, вместо това караше прост черен „Форд Таурус“.

Той спря до нея. Лиана нагласи очилата си с надеждата, че ще успее да скрие синините около очите си. Знаеше, че онези по лицето личат, макар и съвсем слабо. Не искаше той да ги вижда. Поне засега.

Той слезе от колата, погледна я с онази своя крива усмивка и тя изпита същата тръпка както преди години, когато се запознаха на едно вечерно парти на общ приятел. Изглеждаше непроменен. Косата му беше гъста, тъмна и къдрава като нейната. Беше само мъничко по-дълга от обичайното, но пък така смекчаваше четвъртитата му челюст. Тялото му — прекрасно тяло — изглеждаше по-атлетично от всеки друг път. Марио де Чико, син на Антонио Джонели де Чико, капо ди капи на Нюйоркския синдикат, толкова привлекателен, колкото го помнеше.

Той заобиколи колата и я прегърна силно, после я целуна по бузите.

— Радвам се да те видя. Колко време мина? Година?

— Две години — поправи го тя. — И през това време се случиха много неща.

— Тогава да идем да наваксаме, докато обядваме. Държа да ми разкажеш всичко, особено за синините по лицето ти.

Докато потегляха, Марио се огледа.

— Мястото е страхотно, нали? — подхвърли. — Избрах го специално за теб.

— Ама че изненада.

Той посочи жилищна сграда от другата страна на улицата.

— Крек къща — каза. — Прокълната е. Миналата седмица една жена удушила деветседмичното си дете, защото се криела от полицията и не искала бебето да я издаде с плача си. Когато ченгетата се махнали, изпушила всичкия останал й крек и изхвърлила трупчето в кофа за боклук. Една възрастна жена, която ровела за храна, го намерила живо.

Той погледна Лиана.

— Е, как вървят нещата на Пето?

Тя си сложи колана. Нямаше намерение да премълчава.

— Всичко отива по дяволите — отговори тя. — Рецесията направо закопа „Барнис“ под мазето на „Филинис“. Хората са принудени да вземат под наем най-новите стоки на „Луи“, вместо да ги купуват. Цените на имотите се сгромолясаха — апартаменти за трийсет милиона сега се продават за двайсет. Можеш ли да си представиш? Абсолютен ужас. Единствената добра новина е, че вече нямаш проблем да си намериш свободна маса навсякъде и по всяко време. — Тя му се усмихна. — Като стана дума за храна, направо умирам от глад. Какво ще кажеш да обядваме?

— Става — съгласи се той. — Ще те черпя един побой[2].

Когато потеглиха, паркираният на ъгъла микробус ги последва.

17

„При Марио“ беше Претъпкан. Някои се тълпяха на бара и гледаха мач на „Янките“. Други разговаряха възбудено. Ресторантът не беше голям, само със седемдесет места, но атмосферата бе задушевна, храната си я биваше и персоналът помнеше имената на посетителите.

Заведението се намираше на Трето авеню и клиентелата му варираше от обикновени работници до шефове на корпорации. Когато Лиана и Марио влязоха, разговорите за момент секнаха и всички се обърнаха да го поздравят с усмивка и уважение.

Лиана усещаше погледите им, докато вървяха след набитата тъмнокоса жена към една маса в дъното с проста бяла покривка, прости чинии и прибори. Това определено е масата на Марио, помисли си тя. Невзрачна, но разположена така, че от нея да можеш да наблюдаваш целия ресторант.

Макар да се чувстваше глупаво, тя не свали слънчевите си очила.

Марио поръча бутилка вино.

— По-нататък ще изберем и обяда — каза той на леля си Роза и й намигна. Забеляза, че Лиана се оглежда, и попита дали заведението й харесва.

— Прекрасно е — отговори тя. — И си личи, че печели. Кога го купи? Не го държеше, когато бяхме заедно, нали?

— Купих го миналата Коледа — обясни той. — Семейството се нуждаеше от място, където да се храни на спокойствие, затова отворих „При Марио“. Така решихме проблема.

Лиана реши да не пита какво означава това. Зарадва се, когато Роза донесе виното, и се почувства още по-щастлива, когато двамата с Марио се разприказваха. През следващия половин час разговаряха и пиха, спомняха си забравени моменти от връзката им. Тя бе продължила само шест месеца, но пък беше много силна.

Роза се върна и Марио поръча обяд. Когато отново останаха сами, той попита Лиана дали полицията е разбрала кой е заредил прожекторите.

— Нямам представа — сви рамене тя.

— Каза го така, сякаш изобщо не ти пука.

— Защото изобщо не ми пука.

— Още имаш проблеми у дома, а?

— Това въпрос ли беше?

Тя вдигна чашата си и отпи глътка вино. Навремето беше разказала на Марио неща за семейството си, които споделяше единствено с Харолд. Толкова близки бяха. Разбирането на Марио, подкрепата му и фактът, че не съдеше чувствата й, беше една от причините да се влюби в него.

— Снощи се изнесох от къщата. Реших да се; опитам да се оправям сама.

Марио се изненада.

— Къде е апартаментът ти?

— Отседнала съм при приятели.

— Изнесла си се от вас, без да имаш къде да отидеш? — Той се облегна назад. — Хм. Защо не ми кажеш какво става и каква е връзката с разцепената ти устна, синините по лицето и… онези около очите ти, които се опитваш да скриеш. Не си ме потърсила случайно. Искам да знам какво се е случило и как мога да ти помогна.

Лиана свали очилата и разказа всичко. Каза му какво й стори Ерик Паркър. И за реакцията и ултиматума на баща й. Когато приключи, гневът на Марио не отстъпваше на нейния.

— Мислих много за това — рече тя. — За заплахата на Ерик и за последствията. Но не мога да позволя да му се размине. Сигурна съм, че баща ми ще го уволни, но това не е достатъчно. Ерик просто ще си намери работа другаде.

— Не е задължително да стане така — отбеляза той.

— Искам да го заболи толкова, колкото ме боли мен.

— И си го е заслужил.

— Не мога да го направя сама — въздъхна тя. — Това е очевидно. Виж ме само. Ще ми помогнеш ли?

— Имаш помощта ми от мига, когато ти е причинил това.

Тя постави ръка върху неговата.

— Имам Харолд, а сега и теб. През годините имаше моменти, когато ужасно ми липсваше и съжалявах, че всичко помежду ни свърши така.

— Винаги можем да започнем отново, нали знаеш?

Тя го погледна тъжно.

— Знам. Но ти още си женен, Марио, а аз ти казах навремето, че никога повече няма да заема второ място в живота ти. Точно сега имам нужда от теб като приятел. Можеш ли да ми бъдеш приятел?

Той погали с палец опакото на дланта й.

— Мога.

* * *

— Ще ви трябва ли колата, господин Бейнс?

Харолд слезе по махагоновото стълбище и се усмихна на високия посивял мъж, стоящ в антрето на къщата.

— Не, Тед. Излизам на разходка.

Отби се в кабинета си до стълбището да вземе коженото куфарче, което бе оставил там по-рано. На излизане заключи вратата.

— Когато Хелън се върне от обяд, би ли й казал, че няма да се прибера у дома за вечеря? След разходката имам работна среща. Ще закъснея.

— Разбира се, господин Бейнс.

Харолд излезе от дома си и тръгна по Осемдесет и първа. На ъгъла го чакаше лимузина. Той се качи и каза на шофьора да побърза.

Трафикът се влачеше мъчително чак до Долен Истсайд. Шофьорът на два пъти мина на червено и едва не удари колата на третия светофар. Харолд погали куфарчето и затвори очи. Смътно чуваше клаксоните наоколо. Накрая шофьорът спря пред една сграда при Хюстън.

Харолд погледна през прозореца. Сцената беше толкова различна от живота му на Пето авеню, че го отвращаваше.

Хора си набавяха крек, продаваха крек, друсаха се с крек — наред с куп други наркотици. Видя как една възрастна жена се облегна на изоставен автобус и върза гумен турникет над лакътя си. Харолд се извърна, преди жената да си инжектира хероина, и погледна към сградата от дясната страна. Провери адреса, за да е сигурен, че не е объркал мястото, и нареди на шофьора да се върне след три часа.

— Ако ме няма, изчакайте ме — каза той на мъжа и излезе точно когато един микробус и две бентлита спряха пред него. Помисли си, че колите изглеждат нелепо тук. В тази част на града рядко можеха да се видят автомобили за по половин милион долара.

Но това беше част от купона.

Влезе в сградата. На пожълтяващата стена се беше облегнал висок тъмнокос мъж, облечен само в тесни кожени панталони. Беше красив и добре сложен, с гладко избръснато лице и гърди и пиърсинг на зърната.

Мъжът запали джойнт, вдиша дълбоко, задържа и издиша в лицето на Харолд. Като че ли нищо не беше в състояние да го накара да се разбърза.

Погледна към куфарчето в ръката на Харолд.

— Това членската карта ли е?

Харолд кимна.

— Дай я тогава.

Харолд се подчини и се сбогува с десет хиляди долара.

Тръгна нагоре по стъпалата. Светлината тук беше слаба и от горния етаж бумтеше еднообразна танцова музика. Слабо се чуваше как някой крещи, после се смее, после плаче. Жена?…

Заизкачва се по-бързо, познатата възбуда започна да го изпълва. Вторият етаж беше като празна черупка. Прозорците бяха затворени и напръскани с черен спрей. Малките крушки светеха с мека червена светлина, която пулсираше в такт с музиката. Метални клетки, пълни с голи гърчещи се тела, играеха ролята на преградни стени. Във въздуха се носеше замайваща миризма на алкохол и пот.

Харолд се нареди на опашка от мъже и жени, които събличаха дрехите си и ги даваха на гардероб. Разпозна прочут актьор, изпълнителен директор на мощен конгломерат, сенатор, двама свещеници. Започна да разкопчава ризата си.

Мястото беше претъпкано. Харолд тръгна гол през помещението, като кимаше на мъже с тайни, мъже с минало — такива като него.

В една стоманена клетка стоеше мъж, увит от главата до петите в прозрачно найлоново наметало. Скоро господарят му щеше да започне връзването. Зад клетката имаше плитък басейн, пълен с урина. В него по гръб лежеше жена и се взираше в мъжете, които се бяха наредили в кръг и мастурбираха над нея. В тъмните ъгли позираха и дебнеха мъже, натъпкани с наркотици. И накрая, в последната клетка, беше причината Харолд да дойде тук.

Мъжът до черния кожен клуп беше гол, като се изключи качулката на палач на главата му. Беше висок и доста пълен, гърбът и гърдите му бяха покрити с груби тъмни косми. Дясната му ръка беше облечена в дълга латексова ръкавица, която лъщеше от лубрикант.

Харолд си го беше запазил специално заради дебелината на ръцете му.

Кимна му, когато приближи. Докато се наместваше в клупа, си помисли за Хелън, Джордж и Лиана. Помисли си за трите си деца, за живота си в „Редман Интернешънъл“. И трепна, когато пръстите на мъжа (а после юмрукът и ръката му) започнаха да проникват в него.

Започна да се поти. Очите му се насълзиха. Изпита внезапна вина и тъкмо се канеше да сложи край на това, когато мъжът му поднесе тръбичка за смъркане на кокаин.

Харолд срещна погледа му и вдиша дълбоко. Направи го механично и едва не се задави. Не беше смъркал кокаин от нощта на партито, малко преди да танцува с Лиана. Още се ужасяваше и му беше трудно да приеме, че тя бе забелязала промяната в него и беше заподозряла нещо. Ако някой научеше за другия му живот, не беше сигурен как щеше да го преживее.

Смръкна отново. И отново. Вече не чувстваше болка, а само сладко, сиво, мъгливо блаженство. Не само заради кокаина. Имаше и нещо друго. Харолд го посрещна с отворени обятия. Зарея се.

Съсредоточи се върху мъжа над него и видя само тъмните му очи, гледащи през процепите на черната качулка. Помисли си, че това са най-прекрасните очи, които е виждал някога. Опита се да посегне и да махне качулката, но въпреки че се чувстваше като в безтегловност, ръката му се оказа странно тежка и едва-едва се надигна.

Затова просто затвори очи. Вече летеше, тялото му се носеше в някаква по-висша равнина. Беше чакал четири дълги седмици това блаженство и бе доволен, че е тук и че е похарчил парите. Заслужаваше си.

* * *

— Какво ще кажеш да ти го навра отзад?

Застанал в дъното на слабо осветеното помещение, опрял гръб на една от металните клетки, Винсънт Спокати се извърна от Харолд Бейнс колкото да погледне стоящата до него жена. Беше висока, стройна и привлекателна. На тази светлина косата й изглеждаше червена и се къдреше около върховете на голите й гърди.

— Хуят ми е голям — каза жената. — Свещеникът направо се влюби в него. Ще те накарам да се разкрещиш.

Спокати долови, че жената плъзва ръка между краката си. Погледна надолу и видя огромното дилдо, стърчащо от вагината й. Беше черно и лъщящо от лубрикант и бог знае какво още. Ръката й го галеше в такт с музиката.

— Улавяш ритъма — отбеляза той.

— Мога да се похваля и с други неща.

— Като талант?

— Казвали са ми го.

— Жалко, че се налага да пасувам — каза той и прокара пръст по долната си устна. — Обичам кафява уста.

— Нямаш грижи — отвърна тя. — Не си падам по такива неща.

Макар да се опитваше да говори вулгарно, в гласа й се долавяше изтънченост. Спокати се запита коя ли е, когато не е само красивата жена с изкуствен хуй във вагината. Кимна към Харолд, който се гърчеше и достигаше до върха.

— Мисля, че приятелят ми не би ти отказал.

Жената примижа на трептящата червена светлина.

Когато видя Харолд, явно го позна и престана да гали гумения пенис. Впери поглед в него.

— Твоят приятел е задник — заяви. — Преди два месеца се изпика в устата ми, а му бях казала да не го прави.

Спокати се оживи.

— Само се е изпикал?

— Достатъчно е. Прекрачи границата. Подобно нещо не е за мен.

— Всички си имаме граници. Преди колко време се случи?

Жената сви рамене.

— Знам ли. Преди два месеца?

— Той често ли идва тук?

— Тук ли? — Жената го изгледа с недоумение. — За първи път сме тук. — Тя наклони глава настрани. — Ти да не си нов?

Спокати призна, че е.

— Непрекъснато се местим — обясни тя. — Не са ли ти казали?

— Още не — сви рамене той. — Другата група, в която членувам, си има определено място за срещи. — Замълча за момент. — Колко често го виждаш на подобни места?

— Казваш го така, сякаш клубът ни е някаква болест.

— Не исках да…

— Ти да не си ченге?

— Не — отсече Спокати. — Определено не съм ченге.

— Би трябвало да ми кажеш, ако си.

— Не съм ченге.

— Тогава защо са всички тези въпроси? Какво си въобразяваш? Че си шибан инквизитор ли?

Спокати понечи да отговори, но тя вдигна ръка.

— Няма значение. Не искам да знам. — Жената извади дилдото от вагината си и посочи с него към Харолд Бейнс. — Членувам в този клуб от години. Същото се отнася и за него.

Тя се обърна да си върви.

— Ако нямаш нищо против, смятам да си намеря някой, който е дошъл да се чука, а не да говори.

Докато тя се отдалечаваше, Спокати се огледа развеселено. Виждаше неща, за които само беше чувал и чел, но никога не се бе сблъсквал с тях. Напушваше го смях при мисълта, че тези хора, тези членове на нюйоркското общество, са платили, за да дойдат на подобно място.

За да влезе, на Винсънт му беше достатъчно само да покаже пистолета си на портиера.

Насочи отново вниманието си към Харолд Бейнс. Той вече стенеше и главата му се люшкаше наляво-надясно. Спокати погледна часовника си и се запита колко ли още щеше да остане Бейнс тук. Надяваше се да не е много. Трябваше да разкаже всичко на Луис Раян преди падането на нощта.

18

Младият мъж, който работеше в Редман Плейс, огледа трите кашона, подредени в антрето на апартамента на Селина. Вдигна два, прецени, че тежат по трийсетина килограма единия, погледна останалите кутии и отново се обърна към нея.

— Върна се преди около час от „Редман Интернешънъл“. Преди малко му помогнах да отнесе куп кашони в апартамента си.

В очите на Селина проблесна любопитство. Какво търсеше Ерик в „Редман Интернешънъл“ в неделя?

— Колко бяха кашоните?

— Може би осем.

— Знаете ли какво има в тях?

Младият мъж сви рамене.

— Офис консумативи?

— Офис консумативи ли?

— Може би. Не знам. Само ги зърнах. — Той погледна часовника си. — Вижте, госпожице Редман, ако искам да занеса кашоните, най-добре е да тръгвам. Почивката ми свършва след десет минути.

Селина се обърна към масата и бръкна в чантата си. Извади банкнота от петдесет долара, погледна го и извади още една.

— Не се безпокойте за закъсняването — рече тя. — Работите като портиер, нали? Ще се обадя на Джейк да ви освободи за останалия ден, без да реже от надницата ви. — Подаде му парите. — А това е за вас. Благодаря за информацията, Дан. Оценявам жеста.

— За мен беше удоволствие. — И той изчезна с първата кутия вещи на Ерик.

Селина обиколи апартамента си. Всяка стая, всеки коридор бяха смълчани, загадъчни и променени. Собственият й дом вече й изглеждаше чужд. Стаите бяха странно голи. Макар никога да не им бе обръщала особено внимание, сега Селина остро си даде сметка, че снимките й с Ерик вече ги няма по масичките и по стените. Бяха прибрани в кашони.

Влезе в спалнята си. Леглото, антикварните столове и маси, които й беше носил Ерик от командировките си в чужбина, бяха още тук, както и лавиците с книги с твърди корици, които четяха навремето в леглото. Реши, че книгите, столовете и масите ще останат. Нуждаеше се от някакво осезаемо доказателство, че онова между нея и Ерик наистина е съществувало.

Докато се обръщаше да излезе, зърна отражението си в голямото огледало в спалнята. Видя непозната жена, която вече не изглеждаше щастлива, а с години по-мъдра в сравнение с няколко дни по-рано.

Затвори вратата след себе си. Денят напредваше. Запита се дали баща й е приключил стрелбата с Фростман. След като го остави сутринта, тя се бе върнала в Манхатън да опакова останалите дрехи на Ерик. Въпреки че не й отне много време, имаше чувството, че е минала цяла вечност.

Запита се дали Джордж се е ядосал, че не се е върнала. След начина, по който се беше отнесъл с нея, тя за първи път през живота си реши, че всъщност не й пука. Телефонът иззвъня точно когато Дан излизаше с последния кашон. Селина вдигна в дневната.

— Къде се губиш? — попита баща й. — Липсваше ни този следобед.

В гласа му се долавяше не гняв, а нещо друго. Съжаление?…

— Вкъщи съм — каза Селина. — Чистя.

— Откога?

— Откакто реших да се отърва от нещата на Ерик.

Настъпи мълчание. Тя се отпусна в кресло, покрито с лъскав кремав кретон.

— Какво има, татко? Защо се обаждаш?

— Поради две причини. Първо, исках да се извиня за случилото се сутринта. Изобщо не биваше да реагирам по този начин и съжалявам. Прощаваш ли ми?

Тонът му беше толкова официален, че я досмеша.

— Няма какво да прощавам — отвърна. Искаше всичко това да остане зад нея. — Хайде просто да забравим, а?

— Звучи ми приемливо.

— Как мина срещата ти с Тед?

— Чудесно — каза Джордж. — Но ще го обсъдим по-късно. Обаждам се за нещо друго.

— Какво?

— Не е за телефон.

— Защо?

— Свързано е със сестра ти.

Нещо в нея се сви като пружина.

— Каквото и да е направила Лиана…

— Била е пребита, Селина.

— Пребита ли?

— Ерик го е направил в нощта на партито, вероятно малко след като ти си тръгна. Ако бях научил по-рано, сега щеше да лежи в болницата, а не просто да си търси работа.

Нещата се развиваха прекалено бързо. Селина се опита да проумее какво казва баща й.

— Уволнил ли си го?

— Разбира се, че го уволних — потвърди Джордж. — И това е само началото. Виж какво, не искам да обсъждам това по телефона. Можеш ли да дойдеш у дома?

* * *

Седяха в кабинета на Джордж. След трийсет минути, изпълнени с дълги мълчания и разправии на висок тон, стаята беше притихнала. Селина премести поглед от баща си към майка си и обратно. Джордж седеше зачервен зад бюрото си. Само няколко пъти през живота си го беше виждала така разстроен.

Баща й наруши тишината.

— Ако повдигнем обвинения срещу кучия син, ако го изправим пред съда, нашите имена и името на Лиана ще цъфнат във всеки парцал, минаващ за вестник. И защо да го правим? За да може Ерик да бъде оправдан, защото няма свидетели на побоя ли?

Елизабет го изгледа намръщено. Тъкмо се беше върнала от благотворителен обяд, когато Джордж я бе вкарал в кабинета с обяснението, че трябва да поговорят.

— Ами дъщеря ни? — възрази тя. — Нейното свидетелство не е ли достатъчно?

— Ще бъде неговата дума срещу нейната.

— И какво от това? Лиана ще спечели. Даяна Крейн ще се погрижи за това. Ще го тикне зад решетките.

Джордж си помисли за сутринта, когато Даяна вдигна телефона на Ерик. Беше почти сигурен, че двамата бяха в леглото, когато позвъни. И ако наистина беше така, ако Даяна спеше с Ерик, едва ли щеше да направи всичко по силите си да защити Лиана от него в съда.

Погледна към Елизабет.

— Не мисля, че е възможно — предпазливо рече той.

— Защо да не е?

— Имам си основания.

— Какви основания?

— Такива, с които не е нужно да се товариш.

Джордж видя обърканата физиономия на Селина и изгледа свирепо жена си. Щеше да й разкаже по-късно, когато останат сами.

— Важно е следното — изтъкна той. — Лиана ще изгуби, който и да я представлява в съда. Ерик Паркър е водил образцов живот. Залитането на дъщеря ни по кокаина навремето стана основна тема в медиите. Защитата няма да пропусне да напомни това в съда и твърденията на Лиана няма да струват и пет пари.

— Аз ги видях в стаята — намеси се Селина. — И обвиних Лиана пред Ерик, че е нагласила всичко. Това може да свърши работа, татко. Защото е мотив, за бога.

— Май и двете забравяте едно нещо — че Лиана няма да говори. Убеден съм, че не е искала никой да научава за побоя.

— Но защо? — изохка Елизабет. — Защо не се е обърнала към нас?

— Защото е разгневена — каза Селина. — Разгневена на нас и на живота. Винаги е била такава.

— Не разбирам защо. Всичко дадохме на това момиче.

— С изключение на любов — вметна Джордж.

Елизабет, която беше уважавана заради уравновесеността и благоприличието си, се обърна към Джордж без помен от тези качества.

— Да не искаш да кажеш, че не обичам дъщеря си?

— Обичаш Лиана толкова, колкото и аз. Но истината е, че почти не й обръщахме внимание, докато растеше, и че тя ни е ядосана заради това. — Той погледна снимката на Лиана на бюрото си и едва сега забеляза, че е изтикана зад снимките на Селина и Елизабет. Запита се дали самата Лиана не се чувстваше поставена в сребърна рамка и изтикана назад, и реши, че най-вероятно е така.

Погледна жена си и дъщеря си.

— Причината Лиана да не се обърне към нас не е в това, че не ни обича. Предполагам, че е заради други неща. Тя ни няма доверие. И мисля, че Ерик я е заплашил.

— Заплашил?

Джордж кимна.

— Сигурен съм.

Елизабет не сваляше очи от съпруга си. Явно вече беше взел решение относно Ерик Паркър и бъдещето му. Познаваше характера на Джордж и точно сега това я плашеше. Веднъж, преди много години, загубата на контрол едва не го беше пратила в затвора.

— Джордж — твърдо рече тя. — Искам да знам какво смяташ да правиш.

Той срещна погледа й.

— Нещо, което трябваше да направя още сутринта — отговори и посегна към телефона.

* * *

Селина побърза да си тръгне. Не искаше да научава на кого се обажда баща й и как това би могло да се отрази на Ерик Паркър.

Целуна майка си за довиждане и излезе от къщата. Баща й я настигна, докато се качваше в колата.

— Къде отиваш? — извика й от верандата.

Селина изпита разочарование. С кого беше разговарял толкова кратко?

— Трябва да свърша някои неща и после се прибирам у дома — отвърна тя.

— Джак Дъглас ще дойде след половин час — каза Джордж. — Защо не дойдеш на срещата? Може да я намериш за интересна.

При цялата суматоха Селина съвсем беше забравила за Джак Дъглас и срещата му с баща й. Нямаше нищо против да види отново Джак, макар че точно сега най-малко й се искаше да присъства на среща, която може да се проточи часове.

— Защо смяташ, че ще ми е интересна? — попита тя.

— Защото ще му предложа работата на Ерик.

— Ще дойда — каза тя.

* * *

Движението беше по-натоварено, отколкото очакваше, и закъсня с четиресет минути за срещата.

След като паркира зад някакъв стар буик, който вероятно беше на Джак Дъглас, Селина забърза към къщата и се насочи направо към кабинета на баща си.

Джак Дъглас беше там, с гръб към осветения от слънцето прозорец, и четеше папка на „Уест Текс Инкорпорейтид“, голямата спедиторска корпорация с централа в Корпус Кристи, Тексас. За краткия миг преди да забележи появата й, лицето му изглеждаше спокойно и съсредоточено.

За нейна изненада той не беше в костюм, а със светлокафяв панталон и бяло поло. По лицето му бе набола еднодневна брада. Създаваше усещането за човек, който се чувства удобно със самия себе си, без да осъзнава, че изглежда добре, и категорично отказва да важничи.

Селина си спомни нощта на партито. Макар че беше пристигнал вир-вода, в него имаше нещо свежо, прямота и чувство за хумор, които будеха възхищение. Спомни си, че го беше харесала много.

Огледа се, забеляза, че баща й го няма, и се покашля. Усмихна се, когато Джак вдигна очи.

— Как сте? — попита тя.

Джак затвори папката и я остави на масата до себе си. За момент помълча замислено. После я погледна и се ухили.

— По-сух от първата ни среща.

Селина се разсмя и влезе в стаята. Докато вървеше към бюрото на баща си, се замисли за себе си. Запита се как ли изглежда. И защо ли всъщност й пука.

— Дължа ви извинение — каза тя, докато се настаняваше в коженото кресло на баща си. — Наистина исках да се върна за онзи танц, но се появи нещо неочаквано и трябваше да си тръгна.

— Не се безпокойте — отговори Джак. — И без това си тръгнах малко след вас.

— Значи сте ме видели?

Джак кимна.

— Смятах да ви догоня, но ми се сторихте доста разстроена. Всичко наред ли е?

Щом я беше видял в такова състояние, нямаше как да излъже.

— Не беше, но сега съм добре. Благодаря за интереса.

Точно тогава Джордж влезе в стаята. Селина го погледна с облекчение. Не искаше да обсъжда с никого онази нощ.

— Вече си тук — каза й Джордж. — Добре. В такъв случай, да започваме. — Той погледна към Джак. — Съобщихте ли й добрата новина?

— Още не бяхме стигнали дотам.

— В такъв случай е време да стигнем. Джак прие предложението ми, Селина. Ще заеме мястото на Ерик като главен счетоводител.

Заля я вълна от противоречиви чувства. Изпита усещане за загуба, а не радостта, която беше очаквала. Ерик го нямаше. Наистина го нямаше. Сякаш годините с него вече не означаваха нищо. Промъкваше се обаче и друго чувство и тя не можеше да го отрече — на облекчение.

Успя криво-ляво да се усмихне — и от промяната в изражението на Джак заключи, че е усетил неискреността в усмивката й. Стана й неудобно. Запита се защо изобщо беше дошла. Защо все още изпитваше чувства към Ерик. Би трябвало да го мрази заради онова, което беше сторил на нея и на Лиана. Но защо в такъв случай й липсваше?

— Чудесно — каза тя. — Моите поздравления.

Джак не отговори. Извърна се от нея към Джордж, който отваряше папка на „Уест Текс“. Селина се досети, че срещата ще се проточи, но бизнесът си беше бизнес, така че трябваше да се зареди с търпение.

Обсъдиха придобиването на „Уест Текс“, които превозваха всичко, от петрол от Персийския залив до кафе от Колумбия. Осемдесет и шест процента от бизнеса им беше стриктно международен и по-голямата част от флота на компанията най-често се намираше в международни води.

Докато прелистваше папката, Джак научи, че макар да вървеше добре, бизнесът на „Уест Текс“ беше засегнат от нестабилността в Близкия изток. А също така, че Джордж Редман е готов да плати десет милиарда долара за компания, която според данните струваше два пъти по-малко.

Взираше се в Джордж, който седеше срещу него, и откри, че не знае какво да каже. Защо му беше да плаща двойно повече, когато цената на собствените му акции беше стигнала дъното, „Уест Текс“ тъкмо беше изтеглила всичките си кораби от Залива, а положението в района се влошаваше покрай войните в Ирак и Афганистан? Нищо чудно, че пресата все го преследваше. Нищо чудно, че акционерите му бяха така нервни. Този човек можеше да изгуби всичко, ако купи „Уест Текс“.

И тогава му просветна. Джордж Редман далеч не беше глупак. Явно знаеше нещо, което пресата и акционерите не знаеха — нещо, което щеше да му спечели милиони. Не успя да скрие усмивката си.

— Е, какво мислите? — попита Джордж. Седеше в креслото си с крак върху крак и ръце зад тила. Късното следобедно слънце меко осветяваше половината му лице и хвърляше сянка върху другата половина.

— Ако не бяхте Джордж Редман, бих казал, че е глупаво дори да се замисляте за подобно придобиване.

— Нещо против да обясните защо?

— Абсолютно нищо против. Цената на акциите ви е на смущаващо ниско ниво, а вие сте готов да платите десет милиарда за компания, която струва само половината от тази сума.

Джордж сви рамене.

— „Уест Текс“ може да се издържа и сама.

— Не и ако в Близкия изток положението остане същото.

— „Уест Текс“ не действа единствено в Близкия изток.

— Според тези документи, над шейсет процента от бизнеса им се осъществява именно там.

— Е, в такъв случай ще променим нещата. Ще намерим други ниши. Ще тръгнем по нови пътища.

Джак вдигна папката от скута си.

— Парите са в петрола. А тук се казва, че заради войните „Уест Текс“ и други спедиторски компании изтеглят танкерите си от Залива. Това означава шейсет процента спад в бизнеса на компанията. А с подобен спад няма начин тя да оправдае десетте милиарда, които сте готов да платите за нея, независимо какви пътища и начинания сте замислили. Парите са в петрола. Точка.

Джордж потисна усмивката си.

— И тогава защо според вас съм се навил на това?

— Мисля, че знаете нещо, което широката публика не знае — отвърна Джак. — Мисля, че след придобиването последен ще се смеете вие, а не пресата. Прав ли съм?

— Надявам се.

— Нещо против да ме запознаете по-подробно?

— Разбира се. Вече сте наш служител. Всичко казано в тази стая си остава тук.

— Разбира се.

Джордж се изправи и застана до големия прозорец. Зелените поляни и хълмове се простираха във всички посоки, докъдето стигаше погледът.

— Абсолютно сте прав — каза той. — При обичайни обстоятелства това придобиване би означавало край за мен и за „Редман Интернешънъл“. „Уест Текс“ не само че не може да оправдае цената, която съм готов да платя за нея, но и след изхарчването на близо милиард и половина долара за новата сграда, никога не бих могъл да си позволя подобно нещо. — Той се усмихна. — Но за щастие случаят не е такъв.

— Защо?

— Заради сделката ми с Иран — поясни Джордж. — Сделка, за която никой не знае. — Обърна се към Селина, която седеше до Джак. — Това е в твоята област. Какво ще кажеш ти да продължиш?

Селина започна с основните положения.

— Преди две седмици с баща ми се срещнахме с група ирански официални лица, за да опитаме да сключим сделка, която да ни направи едни от главните износители на петрол от Иран. Поради много причини малцина са склонни да се обръщат към тях.

— С изключение на вас и неколцина други — вметна Джак. — Но защо?

— Готови сме да рискуваме поради два фактора — продължи Селина. — Първият е цената, на която ще купуваме петрола. Иран ни гарантира толкова ниски цени, че печалбата от транспортирането и продажбата му би трябвало да изплати инвестицията в „Уест Текс“ за по-малко от пет години. Това означава повече от два милиарда долара годишно. В известен смисъл не можем да си позволим да не се обърнем към Иран.

Сумите, за които ставаше дума, бяха астрономически.

— А каква е другата причина? — попита Джак.

— Наскоро беше обявено, че Съединените щати ще направят същото, което направиха и по време на войната в Залива. Страната планира да изпрати военни кораби в Залива, които да ескортират десетки танкери, плаващи под американски флаг. Никой, нито Иран, нито Ирак или някоя друга петролна или транспортна компания, не знае датата. Освен нас.

— И как я научихте?

— Имам връзки в Държавния департамент и в Министерството на отбраната — каза Джордж. — Срещу някои услуги, които съм правил в миналото, ми казаха датата.

— Значи твърдите, че заради присъствието на военноморския флот в Залива рисковете ще бъдат по-малки и цените на застраховките ще паднат.

— Именно — потвърди Джордж. — С което начинанието става по-печелившо.

— Ако датата бъде оповестена, всяка петролна и транспортна компания в света ще се втурне да изнася петрол от Залива.

Селина се усмихна.

— А вместо това повечето са се втурнали да се изнасят от него.

— Пътят далеч не е застлан със златни плочки — изтъкна Джордж. — Има проблеми, при това съществени. Вчера следобед инвестиционната група РРК, която наехме да ни помогне за финансирането на сделката, се оттегли. Сметнаха, че рисковете са прекалено големи и че сделката с Иран е твърде несигурна, защото споразумението ни с тях е устно.

— Устно?

— Да — каза Джордж. — Устно.

— Не съм сигурен какво да мисля за това.

— Защото не сте човекът с най-големия кураж в тази стая. Днес следобед се срещнах с Тед Фростман от „Чейс“. Разговаряхме на партия скийт, изложих му всички за и против придобиването на компанията и той се съгласи да работи с нас.

— Това е страхотно! — възкликна Джак.

— Не бързайте с възторга — посъветва го Джордж. — Тепърва трябва да уточняваме комисионите и условията на сделката, но Тед определено ме увери, че може да уреди включването на „Чейс“, а ако това по някаква причина не стане, чух, че Питър Коен от „Морган Стенли“ търси къде да инвестира, така че може и да прояви интерес.

Той погледна към младия мъж.

— Какво мислите?

Питър Коен, председател и главен изпълнителен директор на „Морган“, беше бивш шеф на Джак.

— Мисля, че Питър ще бъде много заинтересуван — каза Джак. — „Морган“ още се опитват да се върнат в инвеститорския бизнес, а по случайност знам, че Питър се старае да спаси печалбите за третото тримесечие, за които се очаква да са ниски. Една инжекция от стотина-двеста милиона може да се окаже точно онова, което му е нужно.

— Добре — кимна Джордж. — Защото трябва да действаме бързо. Ако чакам още, иранците може да научат за намеренията на военните, а ако това стане, със сигурност ще оттеглят офертата си.

Той се дръпна от прозореца и отново седна. Изведнъж се беше изпълнил с енергия и жизненост, която блестеше в очите и оживяваше лицето му.

— Източниците ми в Държавния департамент и Министерството на отбраната твърдят, че флотът ще отплава на двайсет и първи юли. Вече говорих с моите хора в „Лойдс“ и те се съгласиха да намалят застрахователните такси наполовина, когато военните се разположат в Залива.

— Каква е моята роля във всичко това? — попита Джак.

— Освен връзките ви в „Морган Стенли“, които могат да се окажат безценни ли? В деня, в който „Уест Текс“ стане наша, вие, Селина и Харолд Бейнс ще подписвате окончателния договор в Иран. Всичко ще бъде само формалност — дотогава документите ще бъдат съставени и съгласувани. Но все пак, важна формалност. Ако придобия „Уест Текс“, без да съм гарантирал сделката с Иран, мога да изгубя всичко, за което съм работил.

— Тогава защо просто не сключите първо сделката с иранците?

Джордж го погледна тъжно.

— Бих го направил, но те не са съгласни. Ще подпишат едва когато „Уест Текс“ стане наша. Иначе отказват да се ангажират.

Джак не можеше да се освободи от опасенията си. Рисковете, които поемаше този човек, бяха огромни. Откри, че се възхищава на Редман, но същевременно се чуди и как ли спи през нощта.

— Сигурен ли сте, че това е правилният ход? — попита той.

— Не — отвърна Джордж. — Но пък нямаше да стигна дотук, ако не поемах рискове. Мисля, че този е премерен. Предчувствията ми са добри, затова съм навит. — Той стана. — Ще е добре двамата с Харолд да се запознаете преди пътуването. Какво ще кажете да вечеряме заедно?

— Чудесно — прие Джак. — Свободен съм по всяко време. — Той погледна Селина, която прелистваше папка за „Уест Текс“. Цял следобед беше чакал подобен момент. — Защо не дойдете и вие? — подхвърли небрежно.

Изненаданата Селина изгуби дар слово. Канеше се да откаже, но баща й я изпревари.

— Добра идея — каза той. — Така всички ще се опознаете по-добре преди пътуването.

* * *

Ерик Паркър присъстваше, но само някъде на заден план в ума й. Селина откри, че с наближаването на датата на вечерята мисли все повече и повече за Джак.

На събранията на борда изникваше изненадващо в мислите й. На деловите вечери си спомняше усмивката му и първата им среща. В такситата умът й се отплесваше към личния му живот. Как прекарваше времето си извън работа? Изглеждаше атлетичен. Може би играеше в някакъв отбор? Или ходеше на фитнес? И къде живееше? Наблизо? В Уестсайд? Или в центъра?

И мислите й се задълбочаваха. Вече се питаше дали излиза с някоя.

Започна да си фантазира каква ли жена би събудила интереса му. Разбира се, трябваше да е красива, но не дотолкова влюбена във външността си, че да не иска да си изцапа ръцете. Някак усещаше, че за него външният вид е по-маловажен от интелекта. Също така вероятно би искал жена с чувство за хумор, остроумна като него, но не жестока или прекалено рязка. Дните минаваха и тя си представяше безброй възможности — и в навечерието на срещата им сложи край на всичко.

„Това е лудост — каза си. — Не стига, че току-що сложих край на една връзка, ами и след придобиването на „Уест Текс“ и сделката с Иран ще имам повече проблеми и отговорности и по-малко време за себе си. Този мъж няма място в ума ми.“

Мислеше си го, докато обличаше черната копринена рокля, която беше купила сутринта в „Сакс“. „Освен това, няма да сме сами на вечерята. Харолд също ще присъства. Аз съм просто бизнес дама на работна вечеря с бизнес колегите си.“

Застана пред огледалото в стаята. Роклята беше къса и прилепваше към тялото й, показваше загорелите й рамене и подчертаваше дългите крака. Докато се разглеждаше, Селина се запита какво се е случило с бизнес дамата и какво ли ще си помисли Джак Дъглас, ако се появи в ресторанта в такъв вид.

Отвори гардероба и извади черно сако на „Шанел“. Облече го и се завъртя пред огледалото, разглеждайки по-консервативната си версия.

— Така е по-добре — реши тя.

Но когато излезе от апартамента, беше без сакото.

* * *

Когато пристигна в ресторанта, оберкелнерът я поведе през салон, пълен със свежи букети, хора, вечерящи на елегантно подредени маси, и пианист в центъра на приятно осветеното помещение. Джак Дъглас вече беше дошъл и стана, когато тя приближи.

— Изглеждате страхотно — възхити се той.

Селина му благодари и докато оберкелнерът издърпваше стола й, за да седне, тя забеляза скъпия тъмносин костюм на Джак и наскоро подстриганата му коса.

— Вие също не изглеждате никак зле — рече тя. — Харолд не дойде ли с вас?

Джак поклати глава.

— Мислех, че ще бъде с вас. — Той погледна към оберкелнера, застанал до тях, и попита Селина какво й се пие. — Бутилка шампанско?

Селина го изгледа с усмивка — този мъж не пиеше шампанско. Макар да изглеждаше напълно естествено в ресторанта, май би предпочел да вечеря с дебела пържола и студена бира в някое кафене.

— По-скоро предпочитам бира — каза тя. — Нещо против?

Джак се ухили доволно.

— Абсолютно нищо — кимна. — Само че пия от бутилката.

— О — усмихна се тя. — Аз пък се надявах на охладена чаша.

Толкова просто беше.

Бирата пристигна и двамата се разприказваха.

— Защо напуснахте „Морган“? — попита Селина. — Там си бяхте изградили име. Нещата вървяха. Защо ви беше да се махате?

Джак сви рамене.

— Напрежението не си заслужаваше парите, а парите не си заслужаваха да търпя цяла стая търговци на облигации, повечето от които биха убили собствената си майка, ако им хрумне, че така ще си уредят по-добра сделка.

Той отпи дълга глътка от бирата си.

— Пък и там стават много неща, за които никой не чува. Куп интриги и вътрешни сделки. Предлагали са ми неприлични суми за зрънце информация, но не искам да участвам в подобни неща. Тези хора така и не се научиха. Когато Уолстрийт се срине отново, а това ще стане със сигурност, повярвайте ми, не искам да съм наоколо, когато бетонът започне да пада.

Той изправи гръб.

— Е, разкажете ми за себе си. Кога решихте, че работата в „Редман Интернешънъл“ е за вас?

— Мислите ли, че съм имала избор? — натърти Селина. — Когато бях малка, баща ми ме водеше на всяко месечно заседание на борда. Седях на специален стол в ъгъла, докато той уреждаше сделка след сделка. Беше хипнотизиращ. Бордът го обожаваше. Нощем си представях, че съм на негово място. Заставах пред огледалото и имитирах начина, по който се държеше пред борда — скръстени ръце, разкрачена стойка, все едно командвам парада. Знам, че звучи блудкаво, но по онова време бях като омагьосана. Баща ми беше моят герой.

— И сега ли е такъв?

— Да, разбира се — отвърна Селина, макар че не беше сигурна. След случая с Ерик Паркър и реакцията на баща й чувствата й към Джордж се променяха по начин, който не беше в състояние точно да опише.

Смениха темата, смяха се и се шегуваха, припомняйки си как се бяха запознали, и за плановете на Джак да си купи нова кола. Разговаряха непринудено като стари приятели, които отдавна не са се срещали. От време на време Джак докосваше ръката й, за да подчертае думите си. От време на време Селина правеше същото.

Когато келнерът донесе вторите бири, Селина се извини и излезе да се обади по телефона. Звънна на домашния номер на Харолд. Отговори жена му Хелън.

— Би трябвало да е пристигнал, скъпа — каза тя. — Излезе преди повече от час.

Последва мълчание. Селина чу свиренето на чайника от кухнята на Хелън.

— Може да е в офиса — допусна жена му. — Спомена, че ще мине оттам.

Харолд обаче го нямаше и в офиса. Не беше и с баща й.

— Откога го чакате? — попита Джордж.

— Вече цял час — отвърна Селина. — И ми писна да чакам. Къде може да е според теб?

Джордж нямаше представа.

— Ако това не му беше станало навик, щях да се разтревожа, татко. Но вече му е навик. Първо реши да пропусне две заседания на борда, а сега закъснява за делова вечеря. Какво става с него? Никога досега не се е държал така. Беше точен във всичко.

— Може просто да е забравил, Селина. Сделките с „Уест Текс“ и иранците удвоиха работата му. А той не е млад като теб.

— Така е — съгласи се тя. — Но моята работа се утрои, а не съм пропускала делова вечеря.

— Нямам намерение да му ставам адвокат.

— Не съм го и очаквала от теб. Знаеш чувствата ми към Харолд. Но все пак се надявам да поговориш с него. Някой трябва да го направи.

Прекъсна връзката и си заповяда да се отпусне. Проклета да е, ако допусне отсъствието на Харолд да провали вечерта.

Върна се на масата. Джак вдигна очи, докато приближаваше.

— Мисля, че можем да си поръчаме нещо за ядене — предложи тя. — По всичко личи, че той няма да дойде.

— Разбра ли къде е?

— Не — отвърна Селина. — А и вече не ми пука. И без това предпочитам да вечеряме само двамата.

Тя взе менюто и го прелисти, като ясно усещаше изпитателния поглед на Джак.

— Тук предлагат великолепно филе миньон — каза. — Толкова е сурово, че май само разхождат кравата покрай пещта. Избирам си него.

* * *

— Още е рано — каза Селина, когато приключиха с десерта и кафето. — Какво ще кажеш да дойдеш у нас за едно питие? Можем да продължим разговора.

Джак прие с най-голямо удоволствие.

Вечерта беше толкова топла, че решиха да повървят пеша.

— Не спомена нищо за семейството си — отбеляза Селина. — С какво се занимават родителите ти?

Вървяха по Пето, като спираха от време на време да разгледат осветените витрини. Джак я хвана за ръка.

— Пенсионери са — обясни. — Татко работи четиресет години в една стоманолеярна в Питсбърг, след което продаде къщата и се премести в Уест Палм с майка ми. Живеят в малка къщичка край океана. Майка ми се обажда веднъж седмично да ми каже, че татко я подлудява. Той пък ми звъни два пъти седмично и заплашва, че ще се разведе с нея.

— Значи са щастливи? — попита Селина.

— Изключително.

— Имаш ли братя или сестри?

— Сестра — отвърна Джак. — Медицинска сестра е.

Когато пресякоха Петдесет и девета и жилищният й комплекс се появи пред тях, първото нещо, което забеляза Селина, бяха примигващите червени и сини светлини около него. Когато приближиха, тя преброи шест полицейски коли и една линейка. Пред Редман Плейс се беше събрала тълпа и движението по улицата беше отбито. Воят на сирените правеше топлия вечерен въздух мразовит.

— Какво става? — попита Джак.

Селина отговори, че няма представа. Веднага си помисли за бомбите, които се взривиха на покрива на сградата на „Редман Интернешънъл“, и не успя да сподави надигналия се страх. Полицията още не беше открила кой беше заредил прожекторите с експлозиви.

Забързаха по авенюто. Ревяха клаксони, хора говореха възбудено, на висок глас. Селина се опита да разбере какво казват, да си изясни какво се случва, но това бе невъзможно в цялата суматоха.

Линейката беше спряла пред сградата, с включени светлини и изключена сирена. Десет полицаи държаха тълпата назад. Джак поведе Селина към входа. Ръката му я държеше здраво и твърдо, и тя бе благодарна за това.

Пробиха си път през тълпата и излязоха отпред точно когато двама парамедици изнасяха мъж на носилка. Селина позна, че е мъж, по ръката, която висеше отстрани. Беше мускулеста, окървавена, цялата в синини. Към нея беше включена животоспасяваща система.

Когато парамедиците ги приближиха, стомахът й се сви и тя стисна още по-силно ръката на Джак. Наведе се напред, но не успя да разгледа лицето на мъжа. Беше частично покрито с окървавен чаршаф.

Забеляза, че единият му крак потръпва. Забеляза също, че другият е извит под неестествен ъгъл под чаршафа.

Селина познаваше почти всички в сградата. В нея живееха много от високопоставените служители на „Редман Интернешънъл“. Обърна се към близкия полицай и тъкмо се канеше да го попита кой е пострадалият, когато откъм сградата се чу женски глас.

— Чакайте!

Селина с изненада видя Даяна Крейн да излиза тичешком навън.

Главата й беше превързана. Едното й око бе леко подуто. Селина я чу да казва „Отивам с него“ и я загледа невярващо как се качва в линейката. Никой не възрази.

Парамедиците вдигнаха носилката. Селина разбра, че на нея лежи Ерик, още преди чаршафът да се смъкне и да разкрие обезобразеното му лице.

За момент изгуби дар слово и не можа да помръдне. Умът й започна да прави връзки. Спомни си как баща й се беше обадил преди седмица и бе казал: „Лиана е била пребита, Селина. Ерик го е направил в нощта на партито, вероятно малко след като си излязла от стаята. Ако бях научил по-рано, сега щеше да лежи в болницата, а не просто да си търси работа“.

Знаеше, че баща й е отговорен за това. Сигурна бе.

Защо иначе ги беше помолил с Елизабет да излязат от стаята, преди да се обади по телефона?

Вратата на линейката се затръшна. Звукът изтръгна Селина от унеса й и тя видя, че колата се готви да потегли. Тъкмо щеше да изтича и да попита в коя болница го карат, когато зърна сестра си в тълпата.

За момент просто я зяпна.

Лиана стоеше със скръстени ръце и мрачна физиономия, притисната между двама високи мускулести мъже. Носеше тъмни очила, черен костюм, без бижута. Косата й беше прибрана назад.

Селина я извика по име.

Сепната, Лиана се обърна. Погледите им се срещнаха. Лиана отстъпи крачка назад.

Селина отново я извика.

Сестра й не й обърна внимание. Каза нещо на мъжете до нея, те погледнаха към Селина и бързо я поведоха нанякъде.

Лиана изчезна от погледа й точно когато сирената на линейката запищя.

19

Първото, което забеляза Марио, когато стигна до скромната на вид къща на Дванайсета улица, беше черната лимузина „Линкълн“ на баща му, проблясваща под светлината на улична лампа. Инстинктивно погледна към отсрещната страна на улицата и видя тримата мъже, стоящи на стража пред входа на сградата.

Нещо не беше наред. Баща му правеше посещения само в събота.

Паркира форда зад лимузината, слезе и затръшна вратата. Пресече улицата и кимна на мъжете, докато приближаваше.

— Какво има, Ники? Защо баща ми е тук?

Мъжът сви рамене, но Марио усети, че знае много добре защо Антонио де Чико си е направил труда да пътува до града от имението си Тод Хил на Стейтън Айлънд.

— Не каза. Обаче не изглежда много щастлив. Иска да те види.

Марио влезе в къщата. Жена му го посрещна на вратата. Беше висока и слаба, с огненочервена коса. Годините се бяха отнесли почти толкова нежно към Лучия де Чико, колкото и пластичният й хирург.

Тя го поздрави с усмивка, последвана от плесница. Главата на Марио отлетя настрани и бузата му пламна. Когато я погледна отново, усмивката на Лучия беше изчезнала, за да се смени с изразяваща с омраза гримаса.

— Какво ти става, по дяволите? — попита той.

Тя замахна да го удари отново, но Марио сграбчи ръцете й и ги задържа. Жена му се загърчи, мъчейки се да се освободи. Очите й горяха.

— Пусни ме!

— Защо ме удари?

Тя кимна надясно към библиотеката. На лицето й падна кичур грижливо боядисана коса.

— Баща ти е там. Той ще ти каже.

Изтръгна се от хватката му и забърза по стълбите към спалнята. Марио се загледа след нея и едва сега осъзна, че това е първият път, когато Лучия му посягаше.

Тръгна към библиотеката. Голямата махагонова врата изскърца, когато я отвори. На флуоресцентното сияние от огромния аквариум с морска вода видя смътните, но познати очертания на картини, мебели и урни. Потърси с поглед баща си и го откри седнал в кожено кресло до аквариума.

Синята светлина пробягваше на вълни по загорялото му лице и му придаваше странния вид на оживял труп. Дим от пура беше надвиснал над плешивата му глава.

Гласът му прозвуча неочаквано.

— Затвори вратата и седни. Няма да отнеме много време.

Марио се подчини и затвори вратата. Изпитваше презрение към този човек, когото никога не беше обичал — но също така и страх. Седна срещу баща си и забеляза, че макар Антонио да бе по-нисък, сякаш седеше на по-високо.

Де Чико се облегна назад в кожения фотьойл и забарабани по стената на аквариума. Рибите вътре се стрелнаха уплашено. Марио разбра защо е дошъл.

— Разочароваш ме, Марио — изсумтя Де Чико. — Вече не мислиш с главата си. — Кокалчетата му удариха по-силно аквариума. Водата се развълнува. — Мислиш с оная си работа.

Марио погледна към аквариума. Само една от двайсет и шестте риби вътре струваше двайсет хиляди долара. Беше толкова рядка, че му трябваха почти осем месеца да се сдобие с нея. Другите бяха почти толкова екзотични.

— Не е онова, което си мислиш.

— Напротив, точно това е. Отново чукаш оная редманска путка.

— Грешиш.

— Обядваш с курвата във фамилния ресторант и твърдиш, че не ходиш с нея, така ли?

— Тя не е курва. И ресторантът е мой.

— Купен с пари на Фамилията.

— Купен с мои пари. За Фамилията.

Сянката на нещо като малка сива акула премина по лицето на Антонио де Чико. Той чукна аквариума и рибата се стрелна надалеч.

— Казах ти преди две години какво ще стане, ако отново започнеш да излизащ с тази мръсница — процеди заплашително. — Предупредих те. За последен път опозори Лучия. Знаеш чувствата ми към това момиче. Като дъщеря ми е, баща й е най-добрият ми приятел и проклет да съм, ако ти позволя да я нараняваш само защото ти харесват свирките на редманската кучка.

— Много си се объркал — твърдо заяви Марио. — Не съм се виждал с Лиана откакто скъсахме преди две години. Тя сама ме потърси. Загазила е. Поиска услуга от мен. С това отношенията ни се изчерпват.

— Глупости.

— Не са никакви глупости. А истината. Наистина ли си мислиш, че ако спях с нея, щях да я заведа в ресторанта? Леля Роза ни сервираше, за бога. За толкова тъп ли ме смяташ? Само се чуй. Всъщност много добре ме познаваш. И знаеш, че говориш абсолютни безсмислици.

Де Чико замълча за момент. Когато стана от фотьойла, погледна аквариума, позамисли се и отстъпи назад от него и Марио, с ръце в джобовете.

— Ще поговоря с Лучия — реши накрая. — Ще я успокоя, ще й кажа, че всичко е наред.

Обърна се към сина си.

— Но ако разбера, че ме лъжеш, че си чукал онази малка курва зад гърба на жена си, лично ще я убия. Обещах ти го преди години и сега го повтарям толкова сериозно, колкото и тогава. Няма да нараняваш Лучия. Няма да позориш децата си — и моите внуци. Защото ако го направиш, по-добре сам да вземеш пистолета и да убиеш Лиана Редман.

ЧАСТ ВТОРА

ВТОРА СЕДМИЦА

20

Лиана мина през въртящата се врата от месинг и стъкло на дома на Харолд на Осемдесет и първа улица и погледна към масленожълтото слънце, усети топлината му върху лицето си и реши да върви пеша, вместо да взема такси. Искаше да разгледа няколко апартамента във Вилидж и трябваше да продаде бижутата си на бижутера на майка си на Парк Авеню.

Вече започваше да се чувства по-добре. Освен че синините по лицето й избледняха и сцепената устна заздравя, чувстваше се пълна с решимост и известна надежда. За първи път в живота си правеше нещо продуктивно. Скоро щеше да има свой собствен апартамент и достатъчно пари, за да го обзаведе уютно. На закуска Харолд спомена и нещо за намиране на работа.

А и Марио се върна в живота й.

Беше й се обадил сутринта и я бе поканил на вечеря. Трябвало да поговорят, било важно и се налагало да го направят колкото се може по-скоро. Лиана се съгласи, но при условие, че тя ще плати сметката. Макар част от нея да желаеше нещо много повече от приятелство с Марио, Лиана беше твърдо решена да запази отношенията им прости. Нямаше да легне с Марио, докато е женен.

„Но ще си го представям.“

Стигна до машина за продаване на вестници, пред която се бяха струпали хора. Тълпата се размърда и Лиана успя да зърне първата страница на „Дейли Нюз“. Побиха я ледени тръпки. Заглавието и снимките на Ерик Паркър закрещяха срещу нея:

БИВШ ФИНАНСОВ ШЕФ НА „РЕДМАН“ ПРЕБИТ В АПАРТАМЕНТ

Лиана впери поглед в заглавието, после в снимките на Ерик. На едната го изнасяха на носилка от сградата. Загледа се във фините черти на лицето му и видя, че то е потрошено.

Спомни си снощния шок, когато видя Селина. Спомни си как хората на Марио побързаха да я изведат от тълпата и да я качат в лимузината. Спомни си как линейката профуча с писък покрай тях.

Запита се какво ли си мисли Селина в този момент и реши, че не й пука. „Не съм сторила нищо на Ерик.“

Усети, че някой стои зад нея. Обърна се и се озова срещу суров на вид мъж в тъмен костюм и с тъмни очила. Косата му беше черна и късо подстригана. Той също гледаше заглавието.

Погледите им се срещнаха и мъжът поклати с отвращение глава.

— Човек вече не може да се чувства в безопасност и в собствения си дом — подхвърли Винсънт Спокати.

Мъжът се стори смътно познат на Лиана. Имаше чувството, че го е виждала и преди, но не се сещаше къде точно.

Тя сви рамене.

— Може да си го е заслужил.

— Не говорите сериозно.

— По една случайност го познавам — каза Лиана. — И говоря съвсем сериозно. Заслужил си го е.

И тръгна към Вилидж, оставяйки заинтригувания Спокати да се взира след нея.

* * *

Имаше уговорки да разгледа два апартамента — едно студио и един мансарден. Мансардният й хвана окото.

Гледаше към Уошингтън Скуеър, любимото й място в Ню Йорк, беше голям, слънчев и се намираше на петия етаж на сграда отпреди войната. Беше обещаващ, наистина имаше някои проблеми, но те можеха да се оправят — трябваше да се пребоядиса, два от прозорците бяха напукани, а мокетът беше износен и плачеше за смяна. „Паркет ще свърши работа — помисли си тя. — Или може би плочки.“

Въпреки недостатъците апартаментът си имаше свой характер, усещане за стил. Умът й започна да го пълни с растения, стени в цвят слонова кост, картини. „Мога да направя това място мое.“

Собственичката на сградата, слаба жена с неизменна усмивка на лицето, стоеше в средата на дневната и размахваше ръце. Медните гривни на ръцете й проблясваха и дрънчаха.

— Всички мебели си остават за вас — подчерта тя, сякаш това можеше да компенсира недостатъците. — Леглото, бюрото, масата, столовете — всичко е ваше. Остави ги един смахнат художник, заедно с миризмата на котешка пикня. Ако не бях повикала да почистят мокета, сега нямаше да можем да влезем тук. — Тя сбърчи нос, подуши и погледна неуверено към Лиана.

— Не надушвате нищо, нали?

— Надушвам — заяви Лиана. „Надушвам и отчаянието ти.“

Отиде до прозореца и се загледа в група деца, които изтичаха покрай празния фонтан към ято гълъби. Птиците полетяха в замайващ облак от сиво, черно и бяло, а децата завикаха от радост. Лиана се зачуди кога за последно беше идвала в парка. В деня, когато се взривиха бомбите на покрива на сградата на баща й.

В деня, когато мъжът я беше последвал и тормозил.

Жената застана до нея.

— Чудесен изглед, нали?

Наистина беше чудесен и Лиана го потвърди.

— Навремето в ясен ден можеха да се видят кулите на Световния търговски център.

Жената млъкна и коленичи. Целуна пръстите си и затвори очи, сякаш се молеше.

Лиана беше чувствителна като всеки друг по отношение на онзи ден и хората, които бяха убити или пострадали от трагедията, но това беше прекалено. Същинско представление. „Я стига, мътните да те вземат.“

Жената скръсти ръце и гривните й иззвъняха.

— Е, какво мислите? Наемът по принцип е двайсет хиляди месечно, но ми изглеждате свястно момиче, което няма да ми създава много проблеми, така че ще ви го дам за осемнайсет и петстотин — плюс депозит. — Тя лапна дъвка и се загледа в тавана. — Това прави трийсет и седем хиляди — в аванс, разбира се.

Това бяха почти всички пари в сметката на Лиана. Знаеше, че финансовото й състояние ще се подобри след продажбата на бижутата, но не искаше да дава на тази жена повече пари от необходимото.

— Много е — заяви тя. — Особено щом предишният наемател не е държал изкъсо котката си. Моята цена е десет хиляди.

— Изключено — поклати глава жената.

— Тогава да говорим сериозно. Тук има проблем — подушете. Именно това е причината мястото да пустее. И някой като мен да се нагърби с премахването на миризмата. Какво е най-доброто ви предложение?

Жената се обърна. Дишаше през носа си.

— Не по-малко от петнайсет хиляди.

— Добре. Дванайсет и петстотин и си стискаме ръцете. Още сега ще ви напиша чек за двайсет и пет хиляди и двете ще сме доволни. — Лиана се огледа. — Освен това трябва да се съгласите да поправите прозорците, да поемете половината от разходите за пребоядисване и да добавите два вентилатора. Шантаво, но въздухът тук може да убие и котка.

Жената се помъчи да си придаде възмутен вид, но Лиана видя облекчението в очите й.

— Мога да се справя с вентилаторите, прозорците и боята.

— Така си и знаех.

Жената се вгледа в Лиана.

— Бива си ви. Имате добър бизнес усет. Харесвам това у една жена. Как казахте, че ви е името?

— Не съм го казвала — отвърна Лиана. — Но е Редман.

Нещо проблесна в очите на жената и тя вирна брадичка.

— Стори ми се, че ви познавам — рече тя. — И вие ли сте яка като баща си и сестра си?

— По-яка съм.

— Така е.

Лиана написа чека.

* * *

По-късно в банката Лиана последва служителя в трезора с неговите редици блестящи депозитни кутии.

Човекът отиде в дъното на помещението и спря да пъхне ключа в една кутия, а Лиана остана на прага, като си мислеше за седемте бижута, които държеше тук. Макар всички накити да бяха скъпи сами по себе си, нищо не можеше да се сравни с огърлицата с диамантите и рубина. Именно тя щеше да й донесе най-много пари, когато я продаде следобед.

Именно с нея щеше да обзаведе новия си апартамент и да си купува храната.

Служителят се покашля. Лиана погледна към него и видя, че я чака да вкара нейния ключ. Извини се и отиде при него. Отключи нейната страна на кутията и я отнесе до малката масичка отляво. Служителят я последва.

— Бих искала да остана сама — каза Лиана.

Мъжът я стрелна с поглед. На лицето му се изписа колебание. Явно искаше да остане и да види какво има вътре. Не помръдна от мястото си.

— Може ли? — настоя Лиана. Мъжът леко се поклони и се отдалечи.

Лиана го изпрати с поглед. Служителят спря при вратата на трезора, скръсти ръце и я загледа.

Тя се обърна с гръб към него и отвори кутията.

Вътре имаше седем кутийки от черно кадифе с различна големина. Лиана избра едната, отвори я и беше посрещната от ослепителен блясък на диаманти. Погледна в друга кутия и бе наградена с блясък на сапфири. В третата беше огърлицата с диамантите и рубина.

Взе накита и го приближи до шията си. Хладината му и тежестта на камъните я стоплиха. „Поне за известно време ще ми дадеш възможност да си стъпя на краката.“

След като провери другите кутийки и ги прибра в голямата си сламена чанта, тя върна металната кутия на мястото й, заключи я и излезе от банката с въоръжен охранител до нея.

Слънцето светеше ярко и жегата бе убийствена, надигаше се на вълни от улицата. Три момчета с ролери летяха през тълпата на тротоара и едва не събориха една възрастна жена.

Без да губи никакво време, Лиана застана на бордюра, замаха на минаващите таксита, хвана четвъртото и потегли към бижутера на Парк Авеню.

За да е сигурен, че няма да я изпусне, Винсънт Спокати, който я бе чакал пред банката, стори същото.

* * *

„Куимби и Сие“ беше елегантно учреждение с портиер в ливрея отвън и двама въоръжени охранители вътре. Някои от най-богатите хора на света купуваха и продаваха бижута тук, като за целта трябваше да си уговорят предварително час.

Лиана беше посрещната на прага от собственика Филип Куимби, който бе добър приятел на майка й. Беше дребен, безупречно облечен човек с къса прошарена коса и почти неестествено сини очи. Лиана забеляза, че магазинът е празен, както и би трябвало.

— Радвам се да те видя, Лиана — малко носово каза той. — Да идем в кабинета ми да изпием по чаша чай.

Кабинетът беше голям и впечатляващ, с тъмна ламперия и украсен с доста вкус. По стените висяха картини на стари майстори. Домакинът предложи чай, но Лиана отказа.

— Е, тогава поне едно мартини? — попита той.

— Само ако ми правиш компания.

— Че как иначе.

Той приготви напитките, подаде й чашата и посочи към столовете от времето на кралица Ан, подредени в средата на помещението. Седнаха. Лиана отпи. Малко неща можеха да се сравняват със студено мартини в горещ ден.

— Е — попита той, — какво имаш за мен?

Лиана остави чашата на масичката, отвори чантата си и извади кадифените кутийки. Постави ги на масата.

— Това — рече. — Всички са били купени тук.

— Надявам се. — Куимби я познаваше от дете и й намигна. — Сигурен съм, че ще си ги спомня. Като деца са ми, нали разбираш.

Филип Куимби отвори кутийките една по една. Заблестяха диаманти, изумруди и рубини.

— Мили боже! — възкликна той. — Господи! — Сложи длан на гърдите си и я погледна. — Нима очакваш пари в брой за всичко това? Още днес?

— Ако е възможно.

— Не мисля — поклати глава бижутерът. — Банките скоро затварят. Всички онези мързеливи чиновници, вицепрезиденти и тъпи банкови служители ще си тръгнат. Но ще видя какво мога да направя. Естествено.

— Ако ги искаш и ако успеем да се споразумеем за цена, парите ще ми трябват днес. Би ли помолил някого да се обади в банката и да предупреди, че предстои трансакция?

— За теб винаги.

Той вдигна телефона и даде съответните нареждания. После си сложи монокъл и извади пръстен с огромен бледожълт диамант от кутийката му. Задържа го срещу светлината и го завъртя с тънките си пръсти.

— Хммм — промърмори и посегна към огърлицата с диамантите и рубина. Стрелна с поглед Лиана и продължи да изучава останалите накити. Когато приключи, лицето му бе леко зачервено.

— Нещо не е наред ли? — попита тя.

Увеличеното от лупата око се обърна към нея.

— Оттук ли си ги купила?

— Много добре знаеш, че оттук. Ти самият ми ги продаде.

— Не и тези.

— Моля?…

— Фалшиви са — поясни Филип Куимби. — Най-обикновено стъкло и цирконий. Всички без изключение. А аз с такива неща не се занимавам.

Лиана пребледня.

— Не може да са фалшиви.

— Боя се, че са, скъпа.

— Но това са накити за над един милион долара.

Куимби извади плик от джоба на сакото си и й го подаде.

— Баща ти ми поръча да ти дам това — каза той. — Помоли да не го отварям, освен ако случайно не ме потърсиш. Е, виж го. Не знам какво става и не искам да знам. Не ми влиза в работата. Нещо обаче ми подсказва, че ще намериш отговорите вътре.

Лиана разкъса плика. Вътре имаше бележка.

Лиана,

Казах ти, че ако искаш да се оправяш сама, ще трябва да го направиш без моите пари. Оригиналите и другите ти бижута са у дома, където им е мястото — където е и твоето място. Защо не престанеш с тези глупости и не се прибереш? Отиваш твърде далеч.

Татко

Лиана прочете бележката два пъти, преди да я сгъне и да я прибере в чантата си. Баща й беше убеден, че не може да се справи сама. Убеден. Сякаш копие започна да прониза сърцето й. Какво го караше да си мисли, че абсолютно за нищо не става?

Тя взе една огърлица.

— Тези неща струват ли нещо?

Очите на Куимби проблеснаха със събуден интерес.

— Копията са отлични — отбеляза той. — Само опитно око като моето може да познае, че са фалшификати. Няма да имам никакъв проблем да ги продам на някое холивудско студио. Да не би да си мислиш, че бижутата, които разхождат по червения килим, са истински? Бъди реалист. Носят точно такива неща.

— Колко предлагаш?

Куимби седеше на самия ръб на антикварния стол.

— Двайсет хиляди.

— Направи ги трийсет и си стискаме ръцете.

* * *

Накрая се споразумяха за двайсет и пет.

Когато се върна в къщата на Харолд, Лиана го завари да седи сам в кабинета си и да прелиства папка за „Уест Текс“. Успя да му се усмихне, когато той я погледна.

— Искам да поговоря с някого — рече тя. — Имаш ли няколко минути?

— Разбира се.

Посочи й канапето в ъгъла на стаята и я покани да седне.

— Разкажи ми всичко — подкани, докато се настаняваше до нея. — Защо си разстроена?

Лиана отпусна глава на рамото му и разказа какво й се е случило.

— Но откъде Джордж се е сдобил с ключ за сейфа ти?

— Не му е нужен ключ, Харолд. Той е Джордж Редман.

— Но това е незаконно.

— Той е Джордж Редман.

— И смяташ, че някой от банковите служители му е помогнал?

— Сигурно е изплатил ипотеката му за тази услуга.

— Какво смяташ да правиш?

— Какво мога да направя?

— Да си поискаш оригиналите. В края на краищата те са твои.

— И да му доставя удоволствие, като се унижавам пред него ли? Забрави. Сама ще спечеля пари.

— Как?

— Сутринта спомена, че ще ми намериш работа. Това ми изглежда като добро начало.

— Започнах да се замислям за въпросната работа — каза Харолд.

Лиана се дръпна от него.

— Защо?

— Не съм сигурен, че е подходяща за теб.

— Остави ме аз да реша — настоя тя. — Харолд, моля те, ако намериш нещо, каквото и да е, кажи ми. Дай ми някакъв шанс.

— Значи си твърдо решена да го направиш, а?

— Дори да не постигна нищо друго, искам светът да научи, че Джордж Редман има и друга дъщеря — по-умна, по-силна и по-готова да успее, отколкото Селина.

— Ще бъде доста сериозно постижение — изтъкна той. — Даваш си сметка, нали?

— Да — отвърна Лиана. — Знам, че Селина е добра. В известен смисъл почти й се възхищавам — тя имаше възможността да се учи от татко. Но това не означава, че е невъзможно да постигна целта си. Не означава, че тя е по-умна от мен.

— Така е — съгласи се Харолд. — Определено не означава.

Той бръкна в джоба на сакото си и извади визитка. Подаде я на Лиана.

— Ако искаш работата, яви се днес в четири на този адрес.

* * *

Подрани с петнайсет минути за срещата.

Когато пристигна във високата офис сграда, Лиана взе асансьора до шейсет и седмия етаж, каза името си на секретарката и беше отведена в тиха, прохладна и оскъдно украсена рецепция. Стените бяха стоманеносиви. Дългата редица прозорци зад нея гледаха към Манхатън.

Знаеше, че първото впечатление е най-важно, и затова беше избрала тесен костюм на „Диор“. Гримът й едва прикриваше последните следи от синините, косата й бе прибрана назад, не беше сложила парфюм.

Чувстваше се като измамница.

Седнала в дъното на рецепцията, Лиана наблюдаваше трескавата активност в съседното огромно помещение. Мъж зад затрупано с хартия бюро пишеше като побъркан на компютър, а някаква жена го наставляваше нетърпеливо. Зад тях две секретарки ровеха в шкафове и търсеха нещо, което явно бе потънало вдън земя. На друга маса някакъв спря да вика в телефона, за да изкрещи „Тихо!“ на група хора, които не му обърнаха абсолютно никакво внимание.

Лиана откри, че им завижда.

В четири без пет, ужасно изнервена, изпълнена с несигурност и убедена, че ще се провали, тя отиде до дамската тоалетна. И трите кабинки бяха заети. Докато се обръщаше да си измие ръцете в мраморния умивалник, зърна отражението си в огледалото. Млада жена, излъчваща хладен професионализъм, но в очите й се четеше страх.

Макар да не й беше приятно да го признае, ужасно й се прииска да е в „Редман Интернешънъл“ и да работи с баща си.

Излезе от тоалетната и се върна на мястото си. Точно в четири секретарката се появи отново.

— Готови сме, госпожице Редман.

Лиана стана от мястото си. Токчетата й зачаткаха по мраморните плочки, докато вървеше след жената по коридора. „Няма да се получи. Веднага ще разбере що за стока съм.“

Но после си спомни всичките години, в които бе искала да докаже на баща си, че може да постигне успех, и когато приближиха кабинета, беше изпълнена с решимост. Веднъж като малка бе дочула Джордж да казва на Селина, че ако работи здравата, целият свят може да стане неин. „Защо това да не се отнася и за мен?“

Влязоха. Лиана спря зад секретарката и се огледа. Над заредения бар висеше картина на млада двойка; подробен модел на бъдещ небостъргач се мъдреше до китайска ваза от династията Мин; през стъклената стена отдясно се виждаше сградата на „Редман Интернешънъл“, извисяваща се като фар под следобедното слънце.

Погледът й се задържа за момент върху сградата на баща й, след което Лиана се обърна към мъжа на огромното махагоново писалище. Седеше с гръб към нея.

— Лиана Редман е тук, господине — съобщи секретарката.

Луис Раян се завъртя със стола си към дъщерята на Джордж Редман.

Погледите им се срещнаха. И двамата видяха бъдещето в другия.

Той се изправи с усмивка.

— Радвам се, че дойдохте, Лиана. Снощи Харолд Бейнс беше така добър да пропусне уговорена вечеря със сестра ви, за да ми разкаже за вас. — Той посочи към стола срещу себе си. — Ще седнете ли?

Лиана седна. И срещата започна.

* * *

— Не вярвам в губенето на време — поде Луис. — Затова ще започна направо по същество. Нямате нищо против, нали?

— Предпочитам разговорите по същество — отвърна Лиана. — Затова съм тук.

Луис стана и отиде до един от прозорците. Посочи висока сграда, скрита в скеле.

— Знаете ли за новия хотел, който строя на ъгъла на Пето авеню и Петдесет и трета улица? Ето го там.

Лиана кимна.

— След като бъде завършен, ще е най-големият хотел в града.

— Точно така — кимна Луис. — И се обзалагам, че баща ви умира от яд, че собственикът съм аз, а не той.

— Нямам представа какво си мисли баща ми.

— О, я стига — каза той.

— Съжалявам. Наистина не знам.

— Разбира се, че знаете. Баща ви винаги държи да притежава най-големите и най-добрите неща в този град. Цял Ню Йорк го знае. Сигурно е бесен, че скоро аз ще отворя най-големия хотел в Манхатън, а не той.

— Какво общо има това с мен, господин Раян?

— Наричайте ме Луис — предложи той. — Тъкмо стигнах до този въпрос.

Той се върна при бюрото си и седна. Запали цигара, издиша и погледна към Лиана през сиво-синия дим.

— Не се погаждате много с баща си, нали?

Лиана се взря в очите му, без да трепне.

— Това не ви влиза в работата.

— Може би — рече той. — Но едва ли може да се нарече тайна.

Тя премълча.

— На колко сте години, Лиана?

— На двайсет и пет.

— А сестра ви?

Тя се поколеба.

— На двайсет и девет.

— Разликата ви не е много голяма.

— Предполагам.

— Снощи Харолд ми каза, че баща ви е водил Селина от дете на заседанията на борда на „Редман Интернешънъл“. Пропусна да каже на колко години сте били вие.

— Защото баща ми никога не ме е водил на тези заседания.

— Наистина ли? Странно — рече той. — Несъмнено сте членували в борда в някой момент.

— Не — заяви Лиана. — Не съм.

— Значи не проявявате интерес към семейния бизнес, така ли?

— Не съм казвала подобно нещо.

— А тогава какво?

Лиана виждаше, че той се опитва да я ядоса, но не разбираше защо.

— Може би баща ми не е искал да му се мотая наоколо.

— Защо?

— Не съм сигурна.

— Да не би да сте некомпетентна?

— Сериозно ли говорите?

— Вярно ли е, че според баща ви изобщо не можете да се сравнявате със Селина? Че не можете да се мерите с нея? Затова ли ви изпрати в Швейцария за толкова години? — Той сви рамене. — Затова ли залитнахте към кокаина?

Лиана стана.

— Можете да вървите по дяволите.

— И сигурно ще го направя — отвърна Луис. — Но тъй като още съм тук, по-добре ми позволете да ви помогна, докато съм в състояние. А сега седнете и престанете с тези глупости и цупене.

Лиана тръгна към вратата. „Какво си е въобразявал Харолд, че да ме прати тук?“

Луис я изчака да прекоси стаята и да хване дръжката на вратата, преди да я спре.

— Мога да ви издигна на върха, нали знаете. Мога да накарам целия град да ви завижда, да ви направя много по-голяма, отколкото може да стане Селина.

Изкушението беше огромно, но Лиана отвори вратата и излезе. Нямаше намерение да позволява на никого да се отнася по такъв начин с нея.

Тръгна по коридора към асансьорите, минавайки покрай групите мъже и жени, на които беше завиждала, но сега вече не. Някои като че ли я познаха и усети погледите им, сякаш се питаха какво търси тук не кой да е, а дъщерята на Джордж Редман.

Зад нея се отвори врата. И гласът му прозвуча отново.

— Лиана.

Вече се беше овладяла напълно и продължи да върви към асансьорите.

— Лиана. — В гласа му се долавяше нова нотка. — Моля ви, върнете се да поговорим. Има причина да кажа всичко това.

Тя се обърна. Той стоеше до вратата на кабинета си и усмивката му не беше саркастична, а извинителна. „Какво искам толкова много, за бога?“

Когато се върна в кабинета му, той приготвяше напитки на бара. Ледът звънна, когато сипа нещо като водка в две ниски чаши. Подаде й едната, но тя отказа и той я остави на плота.

— Казах го съвсем сериозно, между другото. Мога и ще ви издигна на върха, — Той отпи от питието си. — Искате го, нали? — Вдигна ръка. — Не е нужно да отговаряте, виждам го в очите ви. Ужасно сте ядосана и не мога да ви виня за това. Баща ви е дал света на сестра ви, а вас ви е оставил без нищо. Боли. Разбирам го.

— Защо правите всичко това?

— Защото мразя баща ви. Щастливец е, че има две прекрасни дъщери, но е пълен глупак, че се отнася добре само с едната. Моят баща навремето се отнасяше с мен по същия начин като вашия с вас. Звездата беше брат ми, не аз. Когато снощи Харолд ми разказа историята ви, реших, че искам да ви помогна.

— Щом толкова искате да ми помогнете, защо трябваше да се държите така?

— Защото исках да видя дали имате смелостта да се изправите срещу мен — и вие го направихте. — Той погледна към снимката на жена на бюрото. — Ако мислех, че не ви стиска, Лиана, никога нямаше да ви предложа този пост.

— И що за пост е това?

— Нали споменах за новия хотел, който строя? — каза Луис. — Искам да го управлявате от мое име.

* * *

Подобно на сервитьорите, които работеха тук, ресторантът на Петдесет и шеста беше изискан, очарователен и италиански. Когато пристигна, Лиана погледна часовника си, видя, че е подранила с няколко минути за вечерята с Марио, и се насочи към претъпкания дъбов бар в дясната част на лобито.

Тук разговорите бяха доста по-оживени и я обгърнаха от всички страни. Лиана седна на висок дървен стол, поръча си чаша бяло вино и заразглежда хората. Чувстваше се много, наистина много замаяна. „Току_ що се съгласих да поема управлението на най-големия хотел в Манхатън, а нямам никаква представа от хотелиерство. Значи съм луда. И какво от това?“

Ресторантът беше пълен с двойки. Лиана се огледа и видя хора на всякаква възраст, които се усмихваха, разговаряха и се смееха. В единия ъгъл забеляза млада жена, разговаряща с по-възрастен мъж. Приличаха си. Жената говореше бързо и изглеждаше възбудена.

Лиана се запита дали не са баща и дъщеря. И какви ли новини споделя тя. Завистта я жегна. Макар да знаеше, че баща й не можеше да понася Луис Раян, Лиана осъзна, че точно в този момент най-много от всичко на света искаше да сподели с него вълнуващата промяна в живота й.

Откъсна поглед от двойката. Наясно бе, че този ден няма да настъпи. Докато сестра й споделяше живота си с баща им, Лиана беше споделяла единствено къщата му.

Времето напредваше. Марио обикновено беше точен. Зачуди се къде ли може да е. Тъкмо поръча втората си чаша вино, когато някакъв мъж в тъмносин костюм постави ръка на стола до нея.

— Свободно ли е? — попита той.

Лиана се канеше да каже, че мястото е заето, но позна, че новодошлият е Майкъл Арчър. Стресна се, но успя да се овладее.

— Ето това вече е изненада — хладно подхвърли тя.

Майкъл се усмихна.

— Бих могъл да кажа същото.

— Радвам се да те видя — каза Лиана. — Какво те води насам?

— Добрата храна и прекрасните жени. — Тя погледна зад него и той добави: — Които в крайна сметка ми връзват тенекия.

— О, я стига. Кой би ти вързал тенекия?

— Вярно е — потвърди той. — С моделите винаги става така. Случайно да можеш да ми дадеш съвет?

— Само да изясня нещо — рече тя. — Нима излизаш с модели?

— Понякога.

— Това е най-тъжната вест, която чувам днес.

— Може би едно питие ще ти помогне да се почувстваш по-добре?

Лиана вдигна пълната си чаша.

— Закъсня — изтъкна тя. — Но нека аз те почерпя едно. Оклюмал си заради моделите и ти трябва малко разтуха. Какво искаш? Нещо без калории?

Той се разсмя.

— Каквото и да е, стига да е студено. Днес жегата е направо убийствена.

Махна на бармана и си поръча бира. Когато халбата пристигна, Майкъл отпи голяма глътка и благодари на Лиана.

— За мен е удоволствие.

— Какво те води тук? — поинтересува се той. — Нали не прекъсвам нещо?

— Нищо не прекъсващ. Имах среща с приятел за вечеря, но той закъснява. Започвам да се чудя дали и на мен не са ми вързали тенекия.

— Какво е закъснение според теб?

— Половин час в случая.

Майкъл повдигна вежда.

— Нима си толкова търпелива? Аз си тръгвам след двайсетата минута.

— Писатели — сви устни тя. — Филмови звезди. Вечно сте заети. Вечно не ви стига времето.

Майкъл се усмихна.

— Обади ли му се?

— Не — каза Лиана. — Но идеята не е лоша.

Отиде в по-тихата част на ресторанта, за да използва мобилния си. Тъкмо бъркаше в чантата, когато един сервитьор я потупа леко по рамото.

— Лиана Редман?

Тя го погледна.

— Да?

— Съобщение за вас. — Той й подаде сгънат лист и се отдалечи.

Лиана се досети, че бележката е от Марио, преди да я отвори.

Лиана,

Опитах се да се свържа с теб у Харолд, но те нямаше. Невъзможно ми е да дойда на вечерята. Забравих, че Лучия има рожден ден и трябва да бъда с нея и хлапетата. Най-вече заради хлапетата. Кълна се, че ще се реванширам. Моля те да не ми се сърдиш. Ще ти обясня всичко, когато се чуем.

Марио

Лиана смачка бележката и я хвърли в пепелника. Значи вече я лъжеше. Знаеше, че рожденият ден на Лучия е само седмица след нейния — а дотогава оставаха още пет месеца.

Опита се да сподави гнева, но не успя. Трябваше да се досети, че ще стане така. Рано или късно повечето мъже го правеха. Запита се защо изобщо си беше въобразила, че може да му се довери. „Той е женен. Кога ще го проумея най-сетне? Женени мъже и Лиана Редман е равно на отрова. Време е да продължа напред.“

Когато се върна на бара, Майкъл даваше автограф на една сервитьорка на гърба на подложка за коктейли. Лиана го загледа. Като че ли се чувстваше удобно с известността и тя не му влияеше особено. Лиана знаеше, че го привлича. Усети го в онази нощ на партито. Пък и той я привличаше.

Изчака сервитьорката да си тръгне и приближи.

— Мога ли и аз да получа автограф? — попита. — Това би означавало страшно много за мен, господин Арчър. Готова съм на всичко, за да го получа.

— Къде го искате?

Тя махна с ръка, седна и посегна към чашата си.

— Тъй като задникът ми тази вечер явно е мишена, можеш да го сложиш и там.

— Какво означава това?

— На мен също ми вързаха тенекия. Жалко, защото умирам от глад. Е, какво ще кажеш да те черпя една вечеря?

— Вече ме почерпи питие. Мой ред е.

— Не — каза тя, докато слизаха от столовете. — Аз първа предложих. Само ще те помоля да поръчаш от детското меню. — Лиана постави ръка на рамото му. — Днес малко съм позакъсала с парите.

Винсънт Спокати ги изчака да седнат, преди да стане от масата си в ъгъла. Те бяха в отсрещния край на пълното помещение. Прекоси салона така, че Лиана да не го забележи, измъкна се навън и се обади на Луис Раян, който вдигна на второто позвъняване.

— Раян.

— Поръчват си вечеря.

— Добре — каза Луис. — И предполагам, че господин Де Чико няма да им досажда, докато се хранят, нали?

— Не ми се вярва — отвърна Спокати. — Не и след пакета, който изпратих на жена му.

Спокати беше пълен с изненади.

— Какво има в него?

— Дузина черни рози и бележка, че ако иска да се събере с майка си в ада, да бъде така добра да излезе от дома си. Явно в момента Марио я държи под око.

— Как реагира Лиана?

— Как е реагирала според теб? Вечеря с Майкъл, Луис.

— Да се надяваме, че ще прехвръкнат искри — каза Луис. — Защото ако не стане и ако не чуя скоро сватбени камбани, Сантяго няма да види и пукната пара, а синът ми може да върви по дяволите.

21

Докато Лиана вечеряше с Майкъл, Селина се обади на Джордж и го помоли да се срещнат на питие.

— Не ме интересува дали си зает. Трябва да говоря с теб. Чакам те след час в „Хулихън“ на Петдесет и шеста и Лексингтън Авеню. Важно е.

Пристигна в популярния бар десет минути по-рано.

Самото заведение беше претъпкано. Повечето посетители позираха, перчеха се или направо си правеха главите, за да се отпуснат.

Затърси Джордж сред целия този пандемониум. Видя млади бизнесмени в костюми за хиляда долара да се мъчат да изглеждат изтънчени, както и преуспели млади бизнес дами, отпиващи бяло вино и опитващи се да скрият, че са смъркали кокаин. Не зърна Джордж и беше благодарна за това. Искаше да види как баща й идва, да го наблюдава в краткия миг, преди да я открие.

Проби си път до бара. Някаква жена я позна и сред тълпата се разнесе висок шепот: „Селина Редман…“

Доста хора я зяпнаха и Селина чу неведнъж името на Ерик Паркър. Съсредоточи вниманието си върху бармана. Поръча си мартини и се обърна да погледне през дървената преграда, зад която седяха още посетители, разговаряха и пиеха. Една двойка тъкмо ставаше от масата в ъгъла — единственото свободно място в заведението.

Селина плати питието и побърза да заеме масата. Седна и едва тогава осъзна колко е уморена.

През целия ден тя й баща й бяха обсъждали с Тед Фростман изгодите от придобиването на „Уест Текс Инкорпорейтид“. Макар самият той да бе ентусиазиран, други в „Чейс“ бяха по-предпазливи. Държаха да са наясно с всичко. Искаха собствените им юристи и счетоводители да се заемат с компанията. Докато не научеха и най-малката дреболия за „Уест Текс“, докато не се уверяха, че сделката с Иран няма да се провали, не искаха да участват с Джордж в придобиването.

И Селина не можеше да ги вини. Рискът беше много голям, а не можеха да си позволят да протакат и Фростман и „Чейс“ го знаеха. Ако не се съгласяха в най-скоро време да подкрепят баща й, Джордж щеше да потърси финансиране другаде. Ако играеха сериозно, Чейс“ трябваше в един момент да се доверят на баща й и на досегашния му успех и да поемат риска.

Гледаше към вратата, когато Джордж влезе в бара.

Изглеждаше загорял и строен в онези удобни и стилни дрехи, които винаги обличаше след работа — панталони в цвят каки, бяла памучна риза и кафяви кожени мокасини.

Отиде до бара. Хората му направиха място, разговорът около него замря и той го знаеше. Тъкмо беше привлякъл вниманието на бармана, когато се приближи някакъв млад мъж в скъп сив костюм. Ръкува се с Джордж и каза нещо на бармана. Двете питиета се появиха на секундата. Двамата се чукнаха, пиха и Джордж заслуша търпеливо непознатия.

Селина не можа да удържи усмивката си. Макар подобни ситуации да се случваха по-често, отколкото му се искаше, баща й никога не бягаше от тях. Често повтаряше, че точно така е намирал някои от най-добрите си служители.

Запита се дали и сега Джордж мисли по същия начин. Беше се запознал и беше наел Ерик Паркър в бар като този.

Младият мъж си тръгна ухилен до уши, а Джордж се обърна и затърси с поглед Селина. Когато я забеляза, кимна, за да покаже, че я е видял, и прекоси помещението. Селина долови лекото му раздразнение, че е бил принуден да излезе от дома си.

Той се настани срещу нея.

— Местенцето си го бива — отбеляза. — Шумно, пълно… и младо. Често ли идваш тук?

— С Ерик идвахме често.

Той прие това с кимане.

— Ще говоря направо по същество.

— Давай.

— Искам да знам дали имаш нещо общо със случилото се снощи с Ерик.

Напрежението помежду им се натрупа моментално. Джордж я погледна, но лицето му си остана безизразно. Не отговори.

— Бях там, когато го изнесоха от Редман Плейс — продължи Селина. — Видях ги как го качват в линейката. Даяна Крейн се качи с него. Искам да знам дали имаш нещо общо с това.

— Какво ти казва сърцето?

— Не си играй игри с мен, татко.

— Не си играя игри с теб.

— Тогава просто отговори на въпроса ми.

— Само след като ти отговориш на моя.

В този момент тя изпита горчивина към баща си, каквато не бе изпитвала преди — и това я уплаши. Сети се за спора им предишната сутрин и осъзна, че вече не са толкова близки, колкото бяха навремето. Нещо се беше променило. Знаеше, че може да спре дотук, но не смяташе да го прави. Трябваше да знае истината, независимо какво можеше да изгуби заради нея.

— Добре — рече тя. — Сърцето ми казва, че няма начин да е твоя работа.

— Тогава защо сме тук?

— Защото останалата част от мен е на друго мнение.

— Е, съжалявам да го чуя — намръщи се Джордж. Той допи питието си и стана. — Ще се видим утре, Селина.

— Къде отиваш?

— У дома при майка ти.

— Но ти не отговори на въпроса ми.

— И нямам намерение да отговарям. Това е нелепо.

— Тогава ми отговори на друг въпрос, татко. Ако нямаш нищо общо със случилото се с Ерик, на кого звънна онзи ден от кабинета си?

Джордж погледна надолу към нея. Селина срещна погледа му. Нямаше да се извърне.

— Искаш да знаеш на кого съм звънял от кабинета си?

— Да. Искам.

Джордж опря длани на масата и се наведе напред. Лицето му бе само на сантиметри от нейното, когато заговори.

— Обадих се на мой приятел с молба да се погрижи Ерик Паркър никога вече да не си намери работа в този град. Това му сторих, Селина. Унищожих професионалната му кариера. Нищо друго. — Той се изправи. — Удовлетворена ли си?

Селина знаеше, че й казва истината. Беше изписано на лицето му.

Джордж понечи да си тръгне.

— Чакай — спря го тя. — Имам да ти казвам и още нещо. Нещо важно.

— Какво?

— Свързано е с Лиана.

Той я изгледа предпазливо.

— Какво за Лиана?

— И тя беше там снощи. Видях я в тълпата.

Джордж се огледа, сякаш да види дали не ги подслушват. После седна обратно на мястото си.

— Продължавай.

— Беше с двама мъже. Забелязах я, след като изкараха Ерик от Редман Плейс.

— Тя видя ли те?

— Извиках я по име, за да съм сигурна, че ме е видяла.

— И тя как реагира?

— Каза нещо на мъжете до нея, те ме погледнаха и бързо я изведоха от тълпата. Кълна се, че се усмихваше, когато качваха Ерик в линейката.

Джордж посегна към празната си чаша и му се прииска да беше пълна.

— Как изглеждаха въпросните мъже?

Селина прочете мислите му.

— Приличаха на приятели на Марио де Чико.

— Мислиш ли, че отново се среща с него?

— От Лиана мога да очаквам всичко.

— Аз също. — Той бутна стола си назад.

— Има и още — каза Селина. — Тази сутрин говорих с портиерите, които бяха дежурни снощи.

— И какво?

— Всеки от тях спомена, че е разговарял с Лиана. Предполагам, че ги е разсейвала, за да могат приятелите й да спипат Ерик. — Последва мълчание. — Не исках да ти казвам всичко това, но прецених, че е по-добре да го знаеш. Ако някой от портиерите каже на полицията, че Лиана е била там в часа на нападението, тя може да загази сериозно. Особено ако Ерик научи. Кой знае как ще постъпи, ако направи тази връзка.

— Какво те кара да мислиш, че вече не я е направил?

Джордж отново стана да си върви, но спря и се обърна към дъщеря си.

— Ще бъда честен с теб, Селина. Едно нещо продължава да ме човърка.

— Какво?

— Фактът, че си знаела всичко това и въпреки всичко си помислила, че аз съм отговорен за случилото се с Ерик.

* * *

По-късно, в кабинета си в Редман Плейс, Джордж разговаря поотделно със същите трима портиери, с които беше говорила Лиана в нощта, в която бяха пребили Ерик.

Единият беше французин, другите двама — латиноамериканци. Посланието беше едно и също — Джордж имаше приятели в имиграционните служби. Ако някой от тях споменеше пред полицията, че са разговаряли с Лиана в нощта на побоя, ще се погрижи всички да бъдат депортирани в родните им страни в рамките на една седмица.

22

В продължение на три дни нямаше нищо освен мрак, мъгла и ужасна, жестока болка, която идваше на вълни и го поглъщаше. От време на време, в моментите, когато мъглата леко се разпръсваше, долавяше звуци — отваряне на врата, говорещи мъже, хлипаща жена. После отново падаше мрак.

Сънуваше.

Намираше се в спалнята си и се любеше с Даяна, и изведнъж чаршафът вече не го покриваше. Преди да успее да реагира, преди дори да помисли, някаква ръка го сграбчи отзад за врата и той бе дръпнат, повдигнат, хвърлен. В мига, в който главата му се удари в скрина, чу писъка на Даяна. Ясно прозвучаха две плесници, последвани от приглушен вик. След това тя млъкна.

Ерик се изправи с мъка на крака, намери опипом ключа, запали лампата. Бяха двама мъже, облечени в черно. Единият беше сграбчил Даяна за косата и я влачеше навън от спалнята. От челото и устата й течеше кръв и цапаше кожата й. Беше в безсъзнание.

Другият мъж идваше към него. Беше висок и як, вървеше без колебание и без да бърза. Ерик видя бейзболна бухалка в ръката му — онази, която държеше в антрето и използваше в неделя следобед в парка, с която навремето беше направил най-добрия си удар. Лиана беше присъствала на онзи мач. Седеше в сянката на един бряст и викаше заедно с тълпата.

Лиана…

Отстъпи крачка назад, спъна се и видя как бухалката се спуска, за да го фрасне отстрани по главата. Вдигна ръка да защити лицето си, но нападателят замахна ниско и бухалката удари крака на Ерик, счупи костта.

Той изрева. Обърна се настрани, заби нокти в килима, опита се да се измъкне, да избяга, но беше безсмислено — болката беше смазваща.

Погледна крака си и видя, че е извит под ужасен ъгъл. Костта стърчеше от разкъсаната плът. Прилоша му. Стомашен сок се надигна в гърлото му и го задави. Мъжът захвърли настрани бейзболната бухалка, сграбчи го за главата и започна да го налага в лицето с юмрук. Всеки удар запращаше Ерик в бездна, по-дълбока от всеки кошмар, в който бе падал някога.

Но дори в съня си Ерик знаеше, че този кошмар е реален. Когато се събуди на четвъртия ден, болничната стая тънеше в полумрак. Отново долови звуци. Чу тихото бръмчене на климатика, познатото барабанене на дъжд по прозореца, който не можеше да види. Обърна глава.

По-скоро се опита да обърне глава.

От движението болката го прониза с остри ножове по цялото тяло. Той изстена.

От другия край на стаята се разнесе глас. Женски.

— Ерик?

Устните му се разделиха. Усещаше ги сухи и подути като езика и гърлото си. Трябваше да напрегне всичките си сили, за да изрече една-единствена дума.

— Селина?

— Не — каза гласът. — Даяна.

Тя прекоси стаята и седна на пластмасовия стол до леглото. Натисна бутона за повикване на сестрата, пресегна се и хвана ръката му.

— Ще се оправиш — окуражи го тя. — Здравата пострада, но вече си буден и ще се оправиш.

Той се опита да заговори отново, но Даяна сложи пръст на устните му.

— Стига толкова приказки. Оперираха крака ти. Сега е гипсиран, но докторите казаха, че всичко ще бъде наред. Трябва само да си почиваш и да се съсредоточиш върху оздравяването си. Аз ще се погрижа за останалото.

Сестрата влезе в стаята. Даяна се обърна към нея.

— Събуди се — рече тя. — И го боли. Можете ли да му дадете нещо?

Жената застана до леглото и провери картона на Ерик.

— Съжалявам — отвърна. — Следващата инжекция е насрочена за четири часа.

— Не ми пука дали е насочена за четири часа или за следващата седмица — с равен тон просъска Даяна. — Боли го. Част от работата ви е да облекчавате болката. Така че или си размърдайте задника и си свършете работата, или ще се обърна към началника ви. — Тя наклони глава настрани. — А това определено няма да е във ваш интерес.

Сестрата смотолеви, че ще говори с доктора, и излезе.

Даяна отново се обърна към Ерик и видя, че той я наблюдава внимателно.

— Ще се оправя — успокои го тя. — Имам само насинено око и драскотина на челото. Получавала съм и по-лоши удари от тези.

Ерик се запита дали това е истина. Макар да познаваше Даяна от години, знаеше изненадващо малко неща за нея. Знаеше, че е от малко градче в Мейн, че баща й е умрял рано, че е преживяла големи лишения, за да завърши колежа и да получи диплома за юрист. Като се изключи това, тя сякаш бе един от многото безлики хора, които бе срещал през живота си. Само че тази безлика жена беше влюбена в него и сега се грижеше за него. Ерик се запита дали тя усеща, че той не изпитва същите чувства към нея, че никога не я е обичал и никога няма да я обикне, че единствената причина да влезе в живота й беше усещането, че е самотен, и желанието да накара Селина да ревнува.

Жегна го чувство за вина. Нямаше съмнение, че Даяна по някакъв начин е спасила живота му. Трябваше да бъде благодарен — и наистина беше, макар и не по начина, по който тя очакваше. Ерик все още обичаше Селина.

Даяна му се усмихваше, ръката й стискаше неговата. Ерик знаеше, че е силна жена, и макар никога да не я беше харесвал истински, той я уважаваше. Беше добър юрист. И изглеждаше добър човек. Но Ерик се запита колко ли щеше да е добра, след като окончателно приключи с нея.

Даяна стана.

— Искам да ти покажа нещо — рече тя и запали лампата.

Ерик примижа и се намръщи. Видя цветята едва след като очите му свикнаха с ярката светлина. Стаята беше буквално отрупана с букети. Даяна измъкна една роза от вазата и Ерик я погледна въпросително.

— Много хора ги е грижа за теб — подчерта тя. — Цветята пристигат непрекъснато. Вече няма място за тях. Надявам се, че нямаш нищо против, но казах на сестрата да праща новите букети на онези пациенти, които не получават цветя.

— Кой ги изпраща? — Гласът му бе дрезгав, устните му едва се движеха. — Запази ли картичките?

— Разбира се — успокои го Даяна. — Всичките са в чекмеджето. Но повечето са от Луис Раян. Появи се тук шест пъти и е доста загрижен за теб.

Тя се надвеси над него.

— Като се има предвид отношението на Джордж към Луис Раян, нямах представа, че сте такива приятели с него.

Ерик също нямаше.

* * *

Даяна тъкмо беше тръгнала за „Редман Интернешънъл“, когато докторът влезе в стаята.

Беше на средна възраст и силно почернял от слънцето, с тъмнокафяви очи и преждевременно побеляла коса. Представи се като д-р Робърт Хътчинс и прегледа внимателно картона на Ерик.

— Имате счупен крак, две пукнати ребра и множество порязвания и синини. Като се изключи това, здравето ви е идеално.

Ерик се опитна да седне, но не успя. Помъчи се да прочисти гърлото си и с изненада откри, че дори това му е трудно. По-рано му бяха дали чаша горещ чай с мед и щедра доза демерол, така че сега му беше по-лесно да говори.

— Кога мога да изляза оттук?

— Зависи от вас.

— В такъв случай започвайте да ми събирате багажа.

— Май ще трябва да перифразирам — каза Хътчинс. — Ще си тръгнете тогава, когато ви позволи тялото ви. Нападателите са знаели какво правят. Кракът ви е счупен на три места. Мисля, че са искали да са сигурни, че няма да вървите отново.

Мина известно време, преди Ерик да успее да проговори.

— Ще мога ли да вървя?

Докторът се поколеба.

— Да — каза той. — Но ще мине време, преди да го правите, без да куцате. Ударили са ви по крака с бейзболна бухалка и бедрената кост се е сцепила, причинявайки поражения на нервите и мускулите. Както знаете, наложи се да ви оперираме. Сега имате пирон в крака. — Докторът дръпна чаршафа и ощипа палеца на крака му, като следеше лицето на Ерик за реакция. Такава нямаше.

Ощипа го по-силно, този път заби и ноктите си. Пак нищо.

— Искам да опитате да размърдате пръстите на крака си, Ерик.

Ерик надигна глава и погледна крака си. Беше повдигнат и гипсиран. Пръстите бяха един тон по-тъмни от синините по лицето на Лиана.

Гледката го стресна.

— Знам — каза Хътчинс. — Но промяната на цвета е нещо нормално. След седмица ще изглеждат по-добре. А сега се опитайте да ги размърдате.

Ерик не успя. Отпусна глава на възглавницата и стисна очи.

— Ще убия шибаната кучка.

— Моля?

— Нищо — промърмори той и отново се опита да размърда пръсти. Пак не успя. Колкото и да се мъчеше, не можеше да ги накара дори да помръднат

— Добре, Ерик — насърчаваше го докторът. — Хайде. Опитайте.

— Опитах.

Хътчинс го погледна. На лицето на Ерик беше изписан страх, само отчасти прикрит от яростта му.

Докторът мълчаливо зави крака му.

— Какво си спомняте от онази нощ?

„Всичко.“

— Нищо.

— Имате ли представа кой ви е причинил това?

„Много добре знам кой.“

— Ни най-малка — изрече гласно.

— Когато се събудихте, трябваше да се обадим на полицията. Чакат отвън. Искат да ви разпитат, но ако се чувствате прекалено слаб за това, просто ми кажете и ще дойдат друг път.

— Така или иначе ще трябва да говоря с тях — каза Ерик. — Но може ли да стане по-късно? Искам да поспя. Пък и се съмнявам, че ще им бъда от особена полза.

„Лично ще се погрижа за онази кучка.“

— Как се чувствате?

— Как се чувствам според вас? Адски ме боли.

Загледа как Хътчинс приготвя спринцовката и я инжектира в системата.

— Спете — каза лекарят. — Това ще ви помогне. — Пусна празната спринцовка в кутията за отпадъци и докосна рамото на Ерик. — Ще се оправите. Но няма да ви лъжа. Най-лошото тепърва предстои. Ще минат месеци преди да можете да използвате пълноценно крака си. И това ще стане само ако работите здравата по време на рехабилитацията. Така че искам да си почивате колкото се може повече. Ще имате нужда от това.

* * *

Събуди се в полунощ.

Дъждът беше спрял, небето бе ясно и лунните лъчи проникваха в стаята през прозореца срещу леглото.

Погледна по дължината на гипса към стъпалото си. На сребристата светлина на луната посинелите пръсти изглеждаха черни. Опита се да ги размърда, не успя, опита по-упорито. Останаха си неподвижни.

Ерик затвори очи и се замоли на Бог, както не се беше молил от години. Даде обещания, каквито не би могъл да изпълни никой човек, и отвори очи. Опита отново, но пак не успя да размърда пръсти. Сякаш вече не бяха част от тялото му. Запита се дали изобщо ще може да ходи отново.

И тогава взе решение. Посегна към телефона на масичката до него, намръщи се от внезапната болка в лявото рамо и набра номера. Секунда по-късно отговори познат глас.

След като обясни подробно какво се е случило, Ерик каза на мъжа какво точно иска от него. Последва тишина.

— Сигурен ли сте? — попита гласът.

— Сигурен съм — отвърна Ерик.

— Нали разбирате, че задвижа ли веднъж нещата, не можете да размислите. Минаваме през канали, много от които са анонимни. Решението от ваша страна е еднократно и няма връщане назад. Трябва да го разберете.

— Разбирам го — потвърди Ерик. — Точно затова се обаждам.

— Някакви конкретни изисквания как да бъде направено?

— Изобщо не ми пука как, Сал. Очаквам обаче да страда, преди да умре.

— Страданието е допълнителна екстра.

— Включете и нея в сметката.

— Ще поддържаме връзка — каза мъжът. — И не се безпокойте. Ще превърнем живота й в ад.

23

Телефонът иззвъня три пъти преди Лиана да погледне часовника на нощната масичка. Беше 7:15 сутринта и апартаментът й беше залят от светлината на изгряващото слънце.

Седна в леглото и се зачуди кой ли звъни толкова рано. Прехвърли няколко възможности и си даде сметка, че единственият, когото искаше да чуе наистина, бе Майкъл Арчър. Но той рядко се обаждаше. Напоследък предпочиташе направо да се отбива.

Когато телефонът иззвъня за пети път, Лиана вдигна — но връзката вече беше прекъснала. За втори път от снощи някой я търсеше и затваряше. Лиана се запита дали Марио не е научил по някакъв начин номера й и звъни да разбере дали си е у дома и дали е добре, но не иска да говори. Отхвърли идеята. Ако Марио искаше да говори с нея, щеше да го направи.

Остави слушалката, пъхна се под завивките и се запита как ли е той. Не го беше виждала от нощта, в която беше пребит Ерик. Нямаше никаква вест от него след онази бележка в ресторанта.

Макар да му беше ядосана, че я излъга, той й липсваше, наистина не дотам, че да му звънне. Марио трябваше да направи тази стъпка.

Огледа се.

Само за няколко дни тя и Майкъл Арчър бяха превърнали мансардния апартамент в място, което с гордост можеше да нарече дом. Стените вече не бяха безжизнено сиви, а ярки, с цвят на слонова кост. Мебелите от предишния обитател ги нямаше (Майкъл ги беше разкарал), а счупените прозорци бяха сменени с нови. Макар че имаше още много за вършене — купуване на мебели, окачване на завеси, чистене и полиране на подове, — тя очакваше с нетърпение задачите, може би защото знаеше, че може да разчита на помощта на Майкъл.

Запита се дали той няма да се отбие по-късно. След онази вечеря идваше всяка сутрин, за да й помага с боядисването. По цял ден боядисваха, разговаряха и слушаха музика по айпода с външните колонки, купени от Майкъл като подарък за новия дом.

Лиана научи за живота му в Холивуд, колко му е било трудно да напише и издаде първия си роман, както и подробностите около смъртта на родителите му.

— Какво е без тях? — попита го тя.

— Майка ми ми липсва — призна той. — Умря, когато бях малък. Баща ми? — Майкъл сви рамене. — Не чак толкова. Не се погаждахме много.

Вечерите бяха най-хубавото време. След като решаваха да приключат, почистваха и излизаха из града.

Майкъл показа на Лиана една страна на Ню Йорк, която й беше непозната. Вечеряха в малки семейни ресторанти във Вилидж, ходеха на литературни четения, обикаляха различни галерии. Гледаха постановка в „Чери Лейн“, пиха бира и играха на дартс в „Кетъл ъф Фиш“, разхождаха се по улиците, разглеждаха сградите и обсъждаха колко различна изглежда архитектурата нощем.

Сега, когато си помисли за новата си работа, за възможностите, които й предлагаше тя и за чувствата си към Майкъл, Лиана осъзна, че се приближава до непознат вид щастие. От времето на връзката й с Марио не се беше чувствала така изпълнена с живот. Живееше в свой собствен апартамент, скоро щеше да започне работа за Луис Раян и в живота й имаше прекрасен мъж. За първи път от години я изпълваше надежда. И реши, че няма да пропилее с лека ръка всичко това.

Телефонът иззвъня отново. Лиана помисли дали да го остави да си звъни, но седна в леглото и вдигна слушалката.

— Ало.

— Погледни през прозореца.

— Кой се обажда?

— Погледни през прозореца. Побързай, преди да са ми написали акт.

Беше Луис Раян.

Лиана стана и прекоси стаята. Не беше приключила с разопаковането на вещите си и трябваше да избута няколко кашона, за да стигне до прозореца.

Повдигна щорите.

Долу, паркирал на втора редица на Пето, беше Луис. Стоеше до чисто нов лъскав „Мерцедес Гълуинг“, прошарената му коса се развяваше от сутрешния вятър.

Ръцете му бяха вдигнати и разперени широко. В едната държеше букет рози, а в другата — клетъчен телефон. Лиана отвори прозореца и се наведе навън.

— Ти си луд — каза в слушалката. — Какво правиш тук?

— Оставям новата ти кола — отвърна Луис. — Това е начин да ти благодаря, че прие работата.

Побиха я тръпки.

— Новата ми кола… не говориш сериозно!

— Говоря съвсем сериозно — рече той. — Колата е твоя, заедно с благодарностите ми. Заемаш много важен пост. Колата му съответства. Хората ще очакват да караш нещо подобно.

— Ще ме намразят заради нея. Виж само вратите!

Луис сви рамене. Метна розите и телефона на таблото и затвори вратата. Махна на минаващо такси. Докато то спираше, Луис кимна към блестящия мерцедес.

— Двигателят работи — извика той. — Нямах време да намеря място за паркиране. Ако не искаш някой да я открадне, по-добре слез и намери къде да я паркираш.

— Но аз не съм облечена.

На Луис Раян не му пукаше. Вече си беше заминал.

Лиана се облече бързо. Отвори скрина, извади чифт шорти, смени нощницата с бяла тениска и обу стари мокасини. Чувствайки се като дете на Коледа сутринта, тя изскочи от апартамента, спусна се по стълбите и изхвърча от сградата.

В този ранен час тротоарите бяха почти празни. Само неколцина бегачи в анцузи тичаха по Пето към Уошингтън Скуеър.

Лиана отиде до колата. Плъзна длан по лъскавата черна повърхност, усети тихото мъркане на двигателя, повдигна и спусна вратата на шофьора и не успя да сподави усмивката си — това пред нея беше истинско произведение на изкуството.

Качи се, взе букета рози и зарови нос в него. Само преди три години беше в клиника за наркомани, готова да се откаже от живота, за който бе убедена, че не си заслужава да се живее. А сега седеше в нов луксозен мерцедес, купен от работодателя й, и скоро щеше да започне да управлява най-големия хотел в Ню Йорк. Промяната беше зашеметяваща.

Оставеният от Раян телефон зазвъня. Лежеше на предната седалка. Лиана го взе.

— Невероятна е — възкликна тя.

Луис се разсмя. Лиана чуваше шума на трафика покрай него и се досети, че е свалил стъклото на прозореца.

— Радвам се — каза той. — И бъди сигурна, че ще я заслужиш. Виж, в момента пътувам към хотела. Какво ще кажеш да поразходиш новата си кола дотам? Мисля, че е време да видиш къде ще градиш кариера.

Лиана се паникьоса.

— Не знам как да се оправя с тази кола. Прекалено е мощна. Чуваш ли двигателя? Направо реве.

— Мърка — поправи я той. — Колата мърка. Но можеш да я накараш и да зареве.

— Ще трябва да се преоблека — каза тя. — И да взема душ…

— Глупости — прекъсна я Луис. — Изглеждаш чудесно и така. Пък и ще бъдем само двамата. Обещавам.

* * *

Хотелът сякаш докосваше небето.

Когато спря пред него, Лиана погледна нагоре към огромните му огледални пана и ултрамодерни външни стъклени асансьори, летящи нагоре-надолу по стените му, и усети прилив на адреналин, когато видя, че скелето е махнато.

Макар Луис да беше казал, че работата по хотела с 4000 стаи скоро ще приключи, Лиана нямаше представа колко бързо ще стане това. И най-неочаквано се изправи пред реалността. „Само след няколко дни ще управлявам това място.“

Макар че баща й притежаваше куп хотели, Лиана не разбираше нищо от хотелиерство. Но това нямаше да е проблем. Харолд щеше да й помогне.

Като се изключат външните асансьори, може би най-поразителният елемент от сградата беше емблемата й — лъскава и модерна, толкова изчистена като концепция, сякаш проектирана да бъде актуална и след сто години. Думите бяха изписани над входа с триметрови стоманени букви, които блестяха на слънцето.

ХОТЕЛ „ПЕТО АВЕНЮ“

Лиана погледна знака и по гърба й полазиха ледени тръпки, последвани от решимост. „Ще го направя — помисли си тя. — Няма място за провал.“

Превключи на скорост и тъкмо се канеше да вкара колата в подземния паркинг, когато видя мъж в безупречен сив костюм да крачи забързано към нея. Усмивката му беше ослепителна почти като знака на хотела.

— Госпожице Редман — каза мъжът. — Добре дошли.

Застана до вратата и протегна ръка. Здрависаха се.

— Зак Андерсън — представи се той. — Аз съм новият ви асистент.

— За мен е удоволствие — каза Лиана и моментално си даде сметка за външния си вид. Луис я беше уверил, че ще бъдат само двамата и не е нужно да се преоблича. А ето че сега разговаряше с мъж, който щеше да работи за нея — мъж, който бе най-малко два пъти по-възрастен от нея и изглеждаше като слязъл от корицата на „Джей Кю“.

— Луис тук ли е? — попита тя.

— Вътре е — отвърна Зак. — Непосредствено зад вратата. Ще позволите ли да паркирам колата ви?

Лиана му благодари и слезе. Забеляза, че преди да седне на мястото й, той поглежда измачканите шорти, тениската и мокасините, и й се прииска да беше облякла нещо по-подходящо, преди да излезе от дома си. Зак свали вратата и Лиана го видя как плъзга длани по кожения волан и оглежда със завист плюшения кремав интериор.

— Мога ли да ви попитам нещо? — каза тя, преди да е потеглил.

Той провери прическата си в огледалото за обратно виждане.

— Можете да ме питате за каквото и да било — увери я, без да си прави труда да я поглежда. — Затова съм тук.

В този момент Лиана реши, че не го харесва. Беше твърде любезен, твърде отзивчив и в поведението му се долавяше някакво снизхождение. „Мисли си, че съм просто поредната хубавица. Ще трябва да покажа и на него, че греши.“

— Откога сте в този бизнес? — поинтересува се тя.

— От двайсет и три години — бързо отвърна той. — И ако трябва да съм честен с вас, госпожице Редман, надявам се някой ден да получа вашата работа.

* * *

Когато влезе в хотела, Луис Раян не се виждаше никакъв. Лиана почака малко до въртящата се врата, след което изкачи няколкото стъпала към лобито — а то я зашемети.

Беше грамадно — цели седем етажа магазини, ресторанти и барове. Хора сновяха забързано около нея. Ескалатори водеха на зигзаг към стъкления таван на атриума. Огромен вътрешен водопад се изливаше в центъра на пространството, проблясваше и хвърляше дъги по сивите мраморни стени; водопадът разделяше открит ресторант, пълен с екзотични цветя и растения. Лобито не само че беше по-голямо от това в сградата на „Редман Интернешънъл“, но и дизайнът му го превъзхождаше във всяко едно отношение.

Лиана насочи вниманието си към бързащите наоколо хора, загледа се и остана изумена от ефективната им работа.

Някои бутаха стойки с дрехи, други полираха стъкла, трети пренасяха кашони храна по безкрайния килим. Жени раздаваха заповеди, подреждаха витрини, минаваха забързано покрай нея в безупречни дизайнерски костюми.

Една жена говореше с приятелка.

— Отваряме в сряда и всичко е заето. Кажи ми как е възможно да приключим навреме, щом предишната вечер ще имаме парти. Направо е невъзможно.

„Ще видим“ — помисли си Лиана и продължи напред.

Докато се оглеждаше, си помисли, че може да се види как застава начело на това място и го води към онзи успех, който бе обещала на Луис Раян.

Някой докосна ръката й. Лиана се обърна и видя Зак Андерсън.

— Е, какво мислите? — попита той.

— Прекрасно е — рече тя.

Той се разсмя меко.

— Май не сме на една вълна. Зная, че е прекрасно. Само лобито струваше на господин Раян и инвеститорите му цели триста милиона. Просто се питах дали мислите, че ще успеете да се справите.

Отнасяше се покровителствено с нея. Лиана се раздразни, но се овладя. Усмихна му се.

— Не виждам как би могло нещо да се обърка, господин Андерсън. Как мога да се проваля, щом ще получавате нареждания от мен и ще вършите цялата черната работа?

Усмивката на Зак Андерсън се стопи. Лиана стисна ръката му.

— Доколкото разбрах, тук има няколко фитнес зали — рече тя. — Мога ли да ви дам един съвет?

— Разбира се.

— Започнете да ги посещавате. Ако искате да издържите на темпото ми, трябва да подобрите работата на сърцето си, да не говорим за нагласата. Не мога да си позволя асистент, който изостава. И няма да търпя асистент, чието его е толкова голямо, че може да изпълни цялото пространство и да задуши всички други. Ясно ли се изразих?

Той отвори уста да отговори, но нещо привлече вниманието му. Стопилата се усмивка цъфна отново.

— Виж ти, виж ти — подхвърли. — Значи най-сетне решиха да дойдат.

Лиана проследи погледа му. В другия край на огромното помещение, без да бърза, към тях вървеше Луис Раян, заобиколен от малка група хора в делови костюми.

— Кои са тези? — попита тя.

Зак Андерсън я погледна с изненада.

— Кои са тези ли? — повтори той. — Госпожице Редман, колко всъщност знаете за тази работа?

— Не толкова, колкото ми се иска — призна тя. — Но точно тук е вашата роля, Зак. И така, кажете — кои са тези?

— Инвеститорите — отговори той. — Хората, за които ще работите.

Хвърли поглед към неугледните й обувки, шортите и разрошената коса, и усмивката му се разтегна още повече.

— Ще съобщя на господин Раян, че сте тук, за да ви представи.

* * *

Нещата винаги се подреждаха за Луис Раян.

Когато покани сутринта Лиана да се видят в хотела, наистина мислеше, че там няма да има важни хора — особено в такъв ранен час. И затова й каза да дойде така, както е.

Сега, когато заедно с групата инвеститори следваше Зак Андерсън към водопада, едва ли можеше да е по-щастлив от промяната. Само да види смущението на Лиана Редман, когато я запознава с партньорите си, щеше да си струва цялото недоверие, което тя несъмнено щеше да изпита към него.

Спряха да се възхитят на водопада. Беше проектиран така, че водата сякаш падаше от нищото, макар че в действителност течеше от скрити отвори високо горе. Водата не падаше на струи и пръски, а като широка гладка ивица, която плавно се сливаше с осветена бездна. Докато минаваха покрай него, Луис очакваше да види Лиана от другата страна, но нея я нямаше. Огледа се, но не я откри.

— Къде е тя? — попита тихо Андерсън. — Май каза, че била тук.

Асистентът изглеждаше изненадан.

— Тук беше — каза той. — Оставих я буквално преди минута.

Тогава къде е?

— Тук — обади се Лиана.

Двамата се обърнаха.

Лиана вървеше енергично към тях, облечена в безупречен червен костюм на „Диор“ и с обувки в същия цвят. Косата й беше прибрана назад, на ревера й сияеше диамантена брошка. Идваше откъм магазина на „Диор“, пред който стояха две жени и се възхищаваха колко добре й стоят дрехите.

Докато минаваше покрай Луис и Зак, за да се представи на малката група инвеститори, в очите й и в дръзкия начин, по който бе вирнала брадичка, имаше нещо, което накара и двамата да се почувстват така, сякаш току-що са изгубили сериозна партия шах от жена, която са смятали за пълен аматьор.

Лиана изгледа помощника си, а после и мъжа, който й беше станал шеф.

— Някой да иска кафе? — попита тя.

Неколцина казаха, че биха пили с удоволствие.

— Идеално — рече тя. — Зак не го бива много с кафеварката, но добрата новина е, че имаме „Старбъкс“. — Тя погледна към Зак. — Знам, че менюто им е сложно, но е достатъчно само да направиш поръчката и да се увериш, че са я изпълнили точно. Ще те помоля този път да не правиш грешки. — Тя се обърна към групата и разпери ръце. — Понякога прибързва и прави грешни преценки, особено когато става въпрос за хора.

Инвеститорите се закискаха. Изгарящото напрежение между нея и Зак в момента беше толкова силно, та беше цяло чудо, че водопадът не завря.

След като поръчките бяха взети, Лиана предложи:

— Какво ще кажете да направим обиколка? Аз самата още не съм запозната с това място, а току-що разбрах, че отваряме в сряда. Изгарям от желание да разгледам хотела.

Насочи поглед към Луис.

— Ще тръгваме ли?

* * *

Хотелът имаше четири ресторанта, пет бара, два нощни клуба и театър с три хиляди места, който можеше да съперничи на всичко по Бродуей.

В атриума можеха да се намерят фирмени магазини от всякакъв тип и за всеки вкус, но не и за всеки бюджет. На покрива имаше олимпийски басейн, фитнес зала на всеки пети етаж и малка армия индивидуални инструктори, които работеха под надзора на петимата лекари на хотела. Ако някой отседнеше тук за седмица, нямаше причина да не може да се прибере у дома в по-добра форма, отколкото е бил от години.

Дори Лиана, която беше прекарала доста време в някои от най-луксозните хотели на света, остана впечатлена, когато влезе с Луис и инвеститорите в няколко стаи.

— Както се вижда, ние се целим в горния сегмент на пазара — каза Луис. — И затова за всички гости ще бъдат полагани специални грижи. Свежи цветя, когато влизат в стаите си, богат избор на плодове, бутилка шампанско от хотела. Транспортът с лимузини и бентлита ще бъде осигурен на принципа първи дошъл — първи обслужен. За бизнес гостите разполагаме с всичко, от което се нуждаят — безжичен интернет, принтери и факсове, както и просторна, добре осветена работна част. За онези, които се нуждаят от компютри, има осигурени безплатни лаптопи. За дошлите да почиват имаме стилисти за жените и шивачи за мъжете. Спа центровете ни ще бъдат отбелязани като едни от най-добрите в Ню Йорк, гарантирам ви.

Луис говореше повече като добре подготвен човек от рекламния отдел, отколкото като председател на многомилиардна корпорация.

Лиана излезе на терасата, вдигна ръка да заслони очите си от слънцето и отново се запита защо Раян е поел риска да я покани за управител на такъв хотел. На няколко пъти й бе хрумвало, че може би я използва, за да вбеси баща й. И макар чувството да не й харесваше, Лиана го приемаше, защото и самата тя беше приела предложението поради същата причина — да натрие носа на Джордж.

Усети, че зад нея има някой. Беше Луис. Стоеше на прага с ръце зад гърба. Слънчевата светлина се отразяваше от очилата му и очите му приличаха на блестящи сфери.

— Доста отегчителна работа, а?

Лиана се усмихна.

— Не е нужно да слушаш повече — каза той. — Вече сме сами. Зак ще довърши обиколката.

— Добре — съгласи се тя. — Зак е много… способен.

— Арогантен никаквец — отбеляза Луис. — Но е най-добрият в работата си. Когато си притиснат до стената, винаги ще те подкрепи. Затова го държа. И затова ще започнеш да го харесваш.

— Ще видим.

Той отиде до нея и се облегна на парапета. Намираха се на четиресетия етаж и градът се беше ширнал пред тях.

— Е, какъв е проблемът? — попита. — Мълчалива си.

Лиана реши, че щом ще работи за този човек, най-добре ще е да бъде честна с него.

— Получих работата, защото искаш да вбесиш баща ми, нали?

— Какво те кара да мислиш така?

Лиана вдигна ръка.

— Виж — поде тя. — Какво ще кажеш да прескочим глупостите? И двамата знаем, че и ти, и баща ми предпочитате да видите другия мъртъв. И двамата знаем, че баща ми ще побеснее, когато научи, че съм приела тази работа. Това ще те направи щастлив. Честно казано, аз също ще съм щастлива. Много щастлива. Разбираш ли какво имам предвид?

Луис вдигна глава. Очите зад очилата му леко се присвиха, сякаш я виждаше в различна светлина и я слагаше в друга лига.

— Разбирам — отвърна той.

— Просто не искам да си мислиш, че не съм наясно какво става тук — каза Лиана. — Защото не е така. Обещавам ти обаче едно, Луис. Този хотел ще преуспее под моето ръководство. Ще се превърне в единствения желан хотел в града. Познавам подходящите хора, към които да се обърна за помощ, ако такава ми потрябва. И също така умея да се доверявам на инстинкта си, когато тях ги няма. Разбрахме ли се?

— Напълно.

— Добре — кимна Лиана. — Е, ако няма друго, ще ида да върна костюма в бутика на първия етаж. Преди инвеститорите ти да ми устроят засада, обещах на управителката, че ще го върна след час. — Тя цъкна с език. — А ти каза, че сме щели да бъдем само двамата.

— Мислех си, че ще бъде точно така — призна си Луис. Аз се изненадах не по-малко от теб, когато ги видях. — Той кимна към брошката. — Какво ще правиш с нея?

Лиана вдигна ревера и погледна към ослепителния блясък на диамантите.

О, това ли? Ще бъде записано на твоята сметка. Костюмът също. Обожавам „Диор“. Колата е хубава, Луис, оценявам го. Но след като се разбрахме защо в действителност съм тук, мисля, ще се съгласиш, че си заслужава баща ми да научи, че автомобилът, костюмът и брошката са от теб.

Докато минаваше покрай него, тя подхвърли:

— Искаш да играя мръсно, така ли? Ще ти излезе скъпо. Но ти можеш да си го позволиш. Доскоро.

* * *

На връщане към апартамента Лиана си позволи заслужената усмивка. Беше поставена в светлината на прожекторите и се бе представила добре. Съмняваше се, че сестра й би могла да се справи по-добре.

След като намери с мъка място за паркиране на Пето, тя грабна букета рози и изкачи тичешком петте етажа до жилището си — и рязко спря, когато видя някакъв мъж да чака пред вратата на апартамента.

Той се обърна към нея.

— Лиана Редман?

Тя отстъпи крачка назад, готова да побегне при най-малкия намек за заплаха. Не каза името си.

— Как влязохте тук? — попита.

Мъжът беше дребен, жилав, с щръкнала руса коса. Той кимна към стълбището.

— Вратата беше отворена.

— Какво искате?

— Ако вие сте Лиана Редман, имам пратка за вас. Но първо ще трябва да се подпишете.

Подаде й документ и Лиана едва сега забеляза опакованата като подарък кутия в краката му. Все така предпазлива, тя подписа на нужните места и взе пакета.

Мъжът не помръдна от мястото си. Вместо това я загледа и зачака с ръце на кръста. Опита се да потисне нещо като усмивка.

Лиана схвана намека и мина покрай него.

— Извинете — каза тя. — Портмонето ми е вътре. Ще изчакате ли минута?

Отключи вратата, влезе и затвори след себе си. Остави розите и пакета на плота и взе портмонето си от масичката. Извади банкнота от двайсет долара, върна се и подаде парите на мъжа.

— Благодаря — каза и затвори в лицето му. Заключи два пъти и пусна резето. От този човек я побиваха тръпки.

Кутията беше тежка за размерите си.

Разклати я, докато прекосяваше стаята. Вътре се раздвижи нещо тежко. Нямаше представа какво е, нито от кого е. „Само да не е пак от Луис…“

Седна на пода до леглото, сви крака под себе си и започна да сваля розовата опаковъчна хартия. Когато отвори кутията, лъхна я уханието на любимия й парфюм — онзи, който й бе подарил вчера Майкъл. Усмихната, Лиана започна да маха листата мека червена хартия и не спря, докато не хвана предмета на дъното на кутията.

За момент замръзна. Беше хванала пистолет.

Пусна го. Хладината на метала се задържа като отрова по дланта и пръстите й.

Вътре имаше и бележка.

Госпожице Редман,

Бях помолен да ви наблюдавам от известно време и трябва да кажа, че ще бъде жалко да ви убия. Никога не съм попадал на такава забележителна и прекрасна млада жена. Тази сутрин, докато седяхте в новата си кола, едва се сдържах да не опра в гърба ви точно този пистолет от кутията и да ви отведа у дома. Мога само да си представям какво удоволствие ще е да усещам краката ви върху гърба си, мога само да сънувам колко сладък би бил сексът помежду ни.

Но това не е писано да стане. Работата ми е да ви убия. Позволете да ви се извиня сега. Когато отнема живота ви, няма да го направя с удоволствие.

Именно затова ви давам възможност — вземете пистолета, опрете го в слепоочието си и дръпнете спусъка. Ще ми бъде много по-леко да зная, че сте проявили благоразумие да отнемете сама живота си, и мога да ви гарантирам, че това ще бъде далеч по-безболезнено, особено като се има предвид, че ми е платено да се погрижа да си отидете мъчително и болезнено. Понякога, когато хората не се вслушват в съветите ми, мога да бъда доста… брутален.

Денят е чудесен за самоубийство, не мислите ли? Слънцето свети, птичките пеят, пистолетът е зареден. Моля ви да вземете правилното решение, госпожице Редман. Красиво създание като вас трябва да страда колкото се може по-малко.

Давам ви двайсет и четири часа да решите. След това се превръщате в дивеч. О, и ще ви помоля да не постъпвате глупаво, като разкажете на някого за това. Направите ли го, ще науча — а това няма да се хареса нито на вас, нито на мен.

Лиана смачка бележката и я пусна в кутията.

Дишаше на пресекулки.

По челото й изби пот.

Ерик стоеше зад тази заплаха. Сигурна бе.

Погледна телефона. Трябваше да се обади на Марио и да му каже всичко. Но не можеше. Ако го направеше, този човек със сигурност щеше да разбере.

Изведнъж се почувства ужасно самотна. Изпитваше страх, но той бе различен от онзи, който я бе обзел, когато Ерик я преби. Тогава знаеше, че той няма да я убие. А сега беше наясно, че я иска мъртва.

Погледна часовника си и видя, че ставаше късно. Запита се къде ли е Майкъл. И дали вече не е идвал, но е видял, че я няма.

Зави й се свят.

„Давам ви двайсет и четири часа да решите. След това се превръщате в дивеч.“

24

Тримата мъже гледаха от хладното купе на мерцедеса как Майкъл Арчър върви по оживения тротоар, как прехвърля торбата с покупки от едната ръка в другата и как спира да поздрави възрастна жена, бутаща ръждива пазарска количка.

Задействаха се едва след като той влезе в жилищната сграда на Авеню Б.

Слязоха един по един от колата. Вратите се отвориха и затвориха. Двама от мъжете бяха високи и яки, тъмните им коси бяха прибрани назад в лъскави опашки. Другият беше малко по-стар, с по-интелигентен вид, с къса прошарена коса и бледа кожа; стъклата на сребърните му очила проблеснаха в бяло на лъчите на изгряващото слънце.

Името му бе Итън Кейн, международен наемен убиец, нает вчера сутринта от Стефано Сантяго. Макар да не се беше срещал лично със Сантяго, депозитът от 125 000 долара в швейцарската му сметка беше единственото представяне, от което се нуждаеше.

Инструкциите бяха прости — да напомни на Майкъл Арчър, че след една седмица трябва да върне определена сума, изгубена на залози. Можеше да използва всякакви методи, каквито сметне за необходимо.

Кейн си имаше свои идеи по въпроса.

Макар да бе американец, беше прекарал по-голямата част от живота си в Париж и се обърна на френски към двамата мъже до него.

— Апартаментът на Арчър е на шестия етаж. Постарайте се да не го убивате.

Пресякоха улицата и влязоха в сградата. Вътре беше тъмно и миришеше на мухъл. Във въздуха се долавяше миризма на алкохол и цигарен дим. Кейн огледа бързо дългия коридор, видя лющещи се тапети, котка, пикаеща в тъмен ъгъл, жена, излизаща полугола от апартамента си. Видя също две стълбища и сервизен асансьор. Даде инструкции на хората си.

Когато се разделиха, Кейн се качи в асансьора. Докато се издигаше в дрънчащата метална клетка към апартамента на Майкъл Арчър, той бръкна във вътрешния джоб на черното си кожено яке и опипа дръжката на пистолета. От допира до хладната повърхност изпита тръпката на очакването и се запита дали Арчър няма да му даде повод да използва оръжието.

Надяваше се да го направи. Вече седмица не беше отнемал човешки живот.

Срещнаха се на шестия етаж. От един апартамент толкова силно гърмеше хеви метъл, че стените и подът буквално вибрираха в такт с музиката. Това се хареса на Кейн. Беше знак, че Арчър е у дома. По-рано беше платил петстотин долара на мъжа с музиката, за да си отваря очите на четири.

Тръгнаха по коридора. Сетивата на Кейн бяха чувствителни. Виждаше детайли, долавяше звуци и миризми, на които при нормални обстоятелства не би обърнал внимание. Както винаги, по-късно можеше да опише най-подробно как точно е изпълнил поръчката.

Спряха пред вратата в края на коридора. Кейн извади пистолета и се дръпна крачка назад. Тримата се спогледаха мълчаливо. После Кейн кимна на по-високия от двамата си помощници и трепна, когато онзи изби вратата с ритник.

Втурнаха се вътре, готови за всичко.

Стаята беше празна.

Кейн застана в средата на малкото жилище, без да може да повярва на очите си. Обгърнат от агресивния ритъм на музиката, той видя на масата торбата с покупки, която бе носил Арчър. Значи беше идвал тук.

Огледа се. Как е успял да се измъкне, когато и трите изхода бяха покрити? Може би все още бе тук и се криеше някъде?

Отвори вратата на гардероба и разбута дрехите. Нищо. Погледът му обходи помещението. Кашони с вещите на Арчър бяха пръснати по пода, по който се виждаха и безброй следи от токчета. Слънчевите лъчи играеха по разхвърляното легло. Скъсани избелели пердета се полюшваха на лекия вятър.

И тогава разбра.

Отиде до прозореца и погледна навън. Арчър се спускаше забързано по пожарната стълба и наближаваше нивото на улицата. Гърмящата от коридора музика заглушаваше стъпките му.

Явно ги беше забелязал по някакъв начин. Кейн вдигна пистолета, но устоя на импулса да стреля. На улицата имаше твърде много хора. Трябваше да се погрижи за Арчър по друг начин.

Побърза да напусне апартамента с придружителите си.

* * *

Улиците бяха пълни с хора. Майкъл си пробиваше път през тях, пресече оживената улица, едва не бе сгазен от една кола и продължи да тича. Не погледна назад, докато не стигна ъгъла на Източна Хюстън. И ги видя — приближаваха, с ръце в джобовете, стиснали скрити оръжия. Точно както се беше страхувал.

Затича по-бързо.

След смъртта на кучето беше взел предпазни мерки. Знаеше, че баща му е прав. Каквото и да обещаваше Сантяго, на този човек не можеше да му се има вяра. Затова всеки път, когато излизаше или се прибираше в апартамента си, Майкъл намираше повод да спре и да се огледа.

Днес поводът бе да поздрави възрастната жена с ръждивата пазарска количка. Ако не го беше направил, никога нямаше да види тримата мъже в мерцедеса. И ако не се беше втурнал нагоре до апартамента си и не беше погледнал през единствения си прозорец, нямаше да ги види как слизат от колата и пресичат улицата.

Зави по Първо авеню и се озърна през рамо. Мъжете още бяха там, този път по-близо, пробиваха си път през тълпите на тротоара. Майкъл знаеше, че докато го държат в полезрението си, могат да го принудят да тича слепешком, без да знае коя улица или алея може да се окаже задънена и да попадне в капан.

Изпита внезапна, завладяваща ярост. Тези изверги бяха убили кучето му. Нима си мислеха, че могат да убият и него? Тук, насред улицата?

И тогава си спомни за жената, която беше застреляна на улицата. Разбира се, че можеха да го убият тук. В тази навалица можеха да стрелят три или четири пъти отблизо и да се измъкнат в настаналия хаос.

Ускори още повече темпото, мислите му препускаха. Защо бяха дошли? Разполагаше с още седмица да намери парите. Едва ли искаха да го убият, но със сигурност щяха да го наранят.

Вече тичаше толкова бързо, че хората по улицата започнаха да го поглеждат — раздразнено, безразлично, изненадано и дори уплашено. Долно Първо авеню беше стълпотворение на магазини и магазинчета. Ако успееше да се вмъкне незабелязано в някое от тях, можеше да изчака няколко минути, след което да отиде на място, където щеше да е в относителна безопасност — в апартамента на Лиана Редман.

Отхвърли тази идея. Щом изчезнеше от погледа им, щяха да започнат да претърсват магазините един по един.

Преследвачите му бяха на петнайсетина метра зад него. Майкъл започна да се отчайва. Краката му бяха на път да се схванат. Блъсна се в някаква жена, която тъкмо излизаше от обществена пералня. Чистите дрехи се разхвърчаха — същинска дъга от цветове, запратена във въздуха. Майкъл се спъна, но се задържа на крака и се запита дали всичко това си заслужаваше. „Защо да бягам? Рано или късно ще ме намерят.“

Но нямаше намерение да се отказва.

Наближаваше кръстовище. Светофарът светеше червено и колите профучаваха пред него. Не можеше да пресече. Погледна наляво, после надясно… и с изненада видя как някакъв микробус завива на ъгъла и набива спирачки пред него.

Зареваха клаксони и изведнъж замириса на изгоряла гума. Предната врата на микробуса се отвори. Майкъл веднага позна шофьора.

— Влизай! — извика Винсънт Спокати.

Майкъл се хвърли в кабината и микробусът потегли тутакси.

Опита се да си поеме дъх. Мускулите на краката и кръста го боляха. Погледна към Спокати, видя го да поглежда в огледалото с решително стиснати зъби и разбра, че още не всичко е свършено.

— Преследват ни, нали?

Спокати не отговори, а рязко зави наляво.

Майкъл погледна през задния прозорец. Някакво такси ги следваше на опасно близко разстояние. Обърна се към Спокати.

— Можеш ли да им се измъкнеш?

— Вероятно са опрели пистолет в главата на шофьора. Млъквай и ме остави да се съсредоточа.

— Само един въпрос.

Спокати скръцна със зъби.

— Следеше ме. Трябва да си ме следил. Защо?

— По нареждане на баща ти.

— Защо?

— Това са два въпроса — изсумтя Спокати. — Ако продължиш в същия дух, ще те изритам навън.

Летяха по Двайсет и първа. Трафикът беше опасно разреден.

Майкъл отново погледна назад, видя, че таксито се опитва да се изравни с тях, и тъкмо отвори уста да заговори, когато Спокати рязко завъртя волана надясно. Чу се стържене на метал по метал, рев на клаксон и таксито отново се оказа зад тях с нагъната предница.

С вой на гуми завиха по Второ авеню. Тук движението бе по-натоварено, но и този път таксито успя да ги настигне. Майкъл погледна към колата и точно когато видя проблясък на стомана от задното странично стъкло, Спокати зави рязко надясно, мина на червено и продължи по Деветнайсета, оставяйки пътното ченге да надува свирката си.

Таксито ги последва.

— Няма да можем да им се измъкнем — каза Спокати. — Шофьорът е твърде добър. Ще направи всичко, каквото му наредят, за да остане жив. Няма да мога да се отскубна, освен ако не ме изслушаш много внимателно и не направиш точно каквото ти кажа.

Майкъл се изненада на спокойния тон на Спокати — думите му бяха премерени и точни.

— Какво трябва да направя?

Винсънт му каза.

Майкъл възрази, че ще бъде застрелян.

— Не, няма. Ако те искаха мъртъв, щяха да те убият по-рано. А сега действай.

Майкъл тръгна към задницата на микробуса, като си проправяше път през море от кашони. Погледна през предното стъкло. Устремно приближаваха Трето авеню. Трафикът по Деветнайсета беше натоварен, а светофарът светеше червено. Ако не се сменеше скоро, нямаше да има измъкване, независимо колко добре караше Спокати и колко точно щеше да изпълни заръките му Майкъл.

Хвана се здраво за ръждивия стоманен прът, закрепен за металната стена зад него. Зачака, а адреналинът се изпомпваше в кръвта му. Никога през живота си не се беше изпълвал с толкова омраза и страх — омраза към баща си, към Сантяго, към преследвачите. И страх за живота си.

Спомни си ужасната смърт на кучето си и страхът се превърна в ярост.

Светофарът в края на улицата светна зелено, колите поеха напред.

— Сега, Майкъл — нареди Спокати.

Майкъл стисна още по-здраво пръта, отвори задната врата със свободната си ръка и внезапният вятър едва не го събори. Зърна стреснатите изражения на мъжете в таксито, видя ги да посягат към пистолетите си и започна да рита навън кашоните около себе си, един по един.

Шофьорът на таксито беше сварен неподготвен.

Зави рязко наляво, после надясно в опит да избегне картонените кутии, но не беше чак толкова умел. Кашоните падаха върху капака на колата, търкаляха се по предното стъкло, пречеха му да вижда. Майкъл се обърна да изрита още кутии — и точно тогава стоманеният прът изведнъж се отскубна и той полетя навън от микробуса и се претърколи, удряйки главата и рамото си в настилката.

Таксито наби спирачки пред него. Майкъл лежеше зашеметен, задъхан от болка, и гледаше невярващо как Спокати завива по Трето авеню и го изоставя. Завъртя глава към хората на тротоара. Те или бяха замръзнали в шок, или бързаха да го подминат с наведени глави. Никой нямаше да му помогне. Трябваше веднага да се махне оттук.

Опита да се изправи, но силите му го бяха напуснали. Чу в далечината вой на полицейски сирени, внезапно отваряне на врати и овладян мъжки глас, който каза:

— Сложете го отзад.

Майкъл определи акцента на мъжа като френски и в същия миг силни ръце го вдигнаха от земята и го натикаха на задната седалка на таксито. Когато погледът му се срещна с този на Итън Кейн, Майкъл разбра, че всичко е свършено.

* * *

Поеха обратно към апартамента на Майкъл.

Градът летеше покрай тях на кадри, появяващи се за миг в рамките на прозорците, но Майкъл не забелязваше. Седеше отзад между двама мъже, които приличаха на близнаци с лъскавите си черни опашки и яки тела. Третият, по-възрастен и на вид по-интелигентен от тях, седеше отпред и му се усмихваше през рамо, като в същото време държеше пистолета си опрян в хълбока на шофьора.

Майкъл беше парализиран от страх. В ушите му бучеше, но звукът нямаше нищо общо с двигателя на колата. „Ако не ме убият, ще ме наранят. И то зле.“

Затвори очи. Главата и рамото го боляха от падането. В тялото му сякаш не беше останала и капка сила. Запита се колко ли още може да издържи. Каквито и да бяха границите на издръжливостта му, ясно беше, че ги наближава.

Шофьорът, който беше иранец, шепнеше нещо на някакъв неразбираем език. Майкъл се заслуша. Човекът повтаряше отново и отново една и съща фраза. Беше като заклинание. И тогава Майкъл разбра. Човекът се бе изправил пред смъртта няколко пъти днес и се молеше. Майкъл се зачуди кой ли бог може да го спаси.

Единият прозорец беше отворен и се чуваше заглъхващият писък на полицейските сирени. Таксито им се измъкваше. Майкъл се запита накъде ли е продължил Спокати. Спряха пред жилищната му сграда. Кейн каза нещо на френски на хората си и погледна към Майкъл.

— Искам да разбереш едно. Опиташ ли отново да избягаш, ще те убием. Разбра ли ме? Лично ще ти пръсна главата.

— Съмнявам се — възрази Майкъл. — Имам още една седмица да намеря парите. Ако Сантяго ме искаше мъртъв, щяхте да ме убиете, когато паднах от…

Думите му бяха прекъснати от смазващ удар в корема. Майкъл се преви от болка и получи още два юмрука в кръста.

За момент не можеше нито да помръдне, нито да си поеме дъх — после Кейн го сграбчи за косата и рязко го изправи.

— Чуй ме хубаво — каза той с още по-силен акцент. — Нищо не ми пречи да кажа на Сантяго, че си ми извадил пистолет и се е наложило да те убия при самозащита. И за миг не си помисляй, че няма да го направя.

Майкъл се изплю в лицето му.

Кейн замахна и тъкмо щеше да го удари, когато шофьорът повиши глас и истерично заповтаря молитвата си. Кейн го погледна, намръщи се и бръкна в джоба на якето си. Извади заглушител, завинти го за пистолета и погледна през прозорците. Никой на улицата не гледаше към тях.

Мълниеносно запуши устата на шофьора с длан, заби пистолета в корема му и бързо стреля четири пъти. Очите на човека станаха огромни, изпълнени с мъка и недоумение. От устните му се изтръгна хриплив приглушен стон и той клюмна мъртъв напред.

Кейн се обърна към Майкъл.

— Ето какво ще се направим — каза той. — Ще пресечем тази улица и ще влезем в апартамента ти. Ще се държиш, сякаш сме приятели. Защото ако направиш и едно погрешно движение, ще ти пръсна шибаната глава. Схвана ли?

Майкъл беше пребледнял от страх. Едва кимна.

Удовлетворен, Кейн се обърна към мъжа отдясно.

— Идваш с мен — нареди той. — И дори само да ти се стори, че се кани да направи нещо, искам да го застреляш. Разбра ли?

Мъжът се усмихна. Беше разбрал.

— А ти — обърна се Кейн към другия — се погрижи за шофьора и таксито. Зарежи ги някъде наблизо и се връщай веднага. — Той отвори вратата и излезе на слънце. — Може да се наложи да се отървем и от още един труп.

* * *

Влязоха в апартамента на Майкъл.

— Сядай — заповяда Кейн. — Ще си поговорим.

Докато Кейн надничаше през прозореца да види дали таксито е тръгнало, Майкъл огледа малката стая, видя неоправеното си легло и тръгна към него. Краката му трепереха, докато сядаше — както от изтощение, така и от внезапен прилив на надежда.

Под дюшека се намираше зареденият пистолет, който бе купил преди седмица за лична защита. Почти усещаше твърдия метал, притиснат в бедрото му. Не бе имал време да го вземе, докато бягаше от апартамента. Сега, ако успееше някак да плъзне незабелязано ръка под дюшека, можеше да убие тези двамата и да се махне преди третият да се е върнал.

Погледна мъжа на прага, видя твърдия му изпитателен поглед, който не се откъсваше от него, и се извърна уплашен, че тайната му може да се изпише на лицето му. Изобщо не се съмняваше, че онзи ще го убие, ако посегне към оръжието. „Освен ако не му видя сметката преди това.“

Погледна към Кейн, който се беше подал от отворения прозорец. Якето му се беше разтворило и между лъскавите гънки черна кожа Майкъл видя кобура и пистолета му. „Няма начин да ги застрелям и двамата — помисли си. — Колкото и да съм бърз, няма да се получи.“

Въпреки това знаеше, че ако му се отвори възможност, ще рискува.

— Знаеш ли — каза Кейн, докато се обръщаше и се облягаше на перваза, — аз съм ти голям почитател. Гледах филмите ти, прочетох книгите ти. Доста си известен в Европа.

Майкъл трябваше леко да се обърне, за да го погледне в очите. Използва движението, за да се надигне и да постави ръката си по-близо до пистолета.

— Ако трябва да съм честен, разочаровах се, когато Сантяго ми се обади вчера. Не защото ми беше дадена възможност да те убия, което се оказа изненадващо предизвикателство, а защото някой, когото уважавам толкова много, си е позволил да бъде хванат в нещо толкова глупаво. Как е възможно да останеш без пари с всичките ти романи и филми, с целия ти финансов успех? Освен ако не си бил толкова небрежен, че да похарчиш всичко — а почитател като мен наистина иска да се съмнява в подобно нещо. Къде са се дянали парите ти?

Макар че същият този въпрос измъчваше и самия Майкъл от седмици, той не отговори, а остана нащрек, като се чудеше накъде бие Кейн.

Кейн сви рамене и закрачи напред-назад из стаята.

— Не знам — продължи той. — Може би наистина си похарчил всичко. Може да си свикнал до такава степен с успеха си, че приемаш всички книги, филми и пари за даденост. Ако случаят е наистина такъв, Арчър, то май имаш нужда от урок по управление на финансите.

Последва мълчание. Кейн спря да крачи и извади от джоба на якето си малък кибрит и пакет „Житан“. Драсна клечка, запали цигара и угаси пламъка. Докато се оглеждаше къде да изхвърли клечката, забеляза бюрото до леглото на Майкъл. На него имаше няколко празни кутии диетична кока-кола, безброй изрезки от списания и вестници, пишеща машина и малка купчина ситно изписани страници, приличащи на чернова.

Кейн пусна клечката на пода и я настъпи. Взе листата, прелисти ги и хвърли поглед към Майкъл.

— Това новата ти книга ли е?

Майкъл не отговори. Когато научи какво иска баща му в замяна на плащането на дълга, беше започнал да пише книгата — знаеше, че ако даде на агента си няколко глави и предложение за публикуване, ще успее да я продаде и сам да се издължи на Сантяго.

Беше написал деветдесет страници. Преди днешните събития смяташе да довърши предложението утре сутринта. Ако агентът му можеше да продаде книгата преди края на седмицата, щеше завинаги да се отърве от баща си. А сега този човек държеше в ръцете си единствения резултат от тежкия му труд. Когато Кейн започна да чете на глас първата глава, Майкъл плъзна ръка по дюшека. Пистолетът беше на сантиметри от него.

25

— Довечера има малко парти — каза Селина, събирайки сили, докато се облягаше на рамката на вратата в кабинета на Джак Дъглас в „Редман Интернешънъл“. — Организирано е в чест на работата на графиня Кастелани по проучването на ХИВ и на неотдавнашното откриване на дванайсет картини на Моне на тавана на прочут парижки публичен дом. Виж, знам, че не обичаш подобни събития, но празненството ще бъде на яхтата на Анастасиос Фондарас, най-голямата частна яхта в света, което само по себе си е интересно. Питах се дали би се съгласил да дойдеш с мен.

Джак се ухили.

— Графиня Кастелани ли каза?

— Точно така.

— Тя реална личност ли е, или някаква звезда от риалити шоу?

— Не знам как да ти отговоря. Донякъде е истинска. И е много приятна, макар и по странен начин.

Той изстена.

— Каузата е добра.

— Съгласен.

— И Анастасиос ще ти хареса.

— Какви са всички тези имена?

— Те са чужденци.

— О — промърмори той. — Е, аз пък съм американец.

— Добри хора са. Просто имат титли.

— Чудя се колко ли са платили за тях.

— Зависи от начина на плащане. За пари в брой ли говорим, или за нещо друго?

— Хайде да не ходим.

Тя се усмихна.

— Знам, че звучи нелепо, но фактът си е факт. Аз също не искам да ходя, но нямам избор.

Джак седеше зад бюрото, което доскоро беше на Ерик Паркър, качил крака върху блестящата дървена повърхност. Около него имаше празни чаши от кафе и документи за придобиването на „Уест Текс“.

— Ако дойда, мога ли отново да заема смокинга на баща ти?

— Само ако колата ти се повреди и вали дъжд.

— В такъв случай по-добре да започна да се моля и за двете — рече той. — Всичките ми дрехи са на химическо. — Свали краката си от бюрото и стана. — Мога ли да те питам нещо?

— Давай.

— Щом толкова мразиш подобни събития, защо ходиш на тях?

— Защото това прави баща ми щастлив — отвърна тя и влезе в стаята. — Пък и е добре за бизнеса. Татко винаги казва, че човек никога не знае кога и къде може да сключи нова сделка. А сделките се сключват точно на подобни събития.

— Добре — кимна Джак. — Това го разбирам. Но нещо ми подсказва, че искаш от живота повече от сключването на сделки.

Последва мълчание и Джак отклони поглед към прозореца. Дори от тази височина оживлението в центъра на града се забелязваше ясно.

— Скачала ли си някога с бънджи? — попита той.

— Моля?

— Бънджи. Не ми казвай, че никога не си чувала тази дума. Връзваш си дебел здрав ластик за глезените, заставаш на ръба на пропаст или мост и скачаш към някакъв водоем, обикновено река или поток. Голяма тръпка е. Точно когато ти се струва, че ще бухнеш във водата, ластикът забавя падането ти и рязко те дърпа назад, след което отново почваш да падаш.

Селина го погледна.

— Нима го правиш?

— Освен това скачам с парашут.

— Ти да не би да си Индиана Джоунс?

— По-скоро си мисля за Джейсън Борн.

— Не мога да повярвам, че го чувам от теб.

— Просто обичам да живея.

— На мен пък ми се струва като сигурен начин да умреш.

— О, я стига — махна с ръка той. — Напълно безопасно е. Къде е изчезнал стремежът ти за приключения? Виж, предлагам ти сделка. Ще те придружа на това парти, ако утре сутринта се съгласиш да дойдеш с мен на скокове с бънджи. Има едно местенце в щата Ню Йорк, където ходя с приятели. Много е хубаво. Само дървета, птици и комари, наоколо няма нито една сграда или изглед за сделка. И ти гарантирам, че след като скочиш, никога вече няма да гледаш на живота по същия начин. Съгласна ли си?

Селина видя предизвикателството в очите му и кимна.

— Съгласна — каза тя. — Но ще го направя със завързани очи.

Джак се разсмя.

— Милейди, разбрахме се.

Когато се върна в кабинета си, Селина завари баща си там. Стоеше до бюрото със скръстени ръце.

— Току-що разговарях с Тед Фростман — съобщи той.

Селина остана на прага. Дни наред чакаха да им се обади.

— И какво?

— В играта са — каза той. — Тед се обади преди няколко минути да каже, че, Чейс“ са обсъдили предложението и че подходящите хора били впечатлени. Искат да ни подкрепят.

Сякаш огромен товар падна от плещите на Селина. Времето напредваше. След седмица датата на хода на военните в Залива щеше да стане публично достояние. Ако дотогава „Уест Текс“ не беше тяхна, сделката с Иран щеше да се провали и щеше да се наложи да се откажат от всичко. И да изгубят милиарди.

Тя отиде при бюрото си и седна.

— Кажи ми всичко. Имаме ли твърдо потвърждение от „Чейс“?

Джордж закрачи напред-назад. Енергията бликаше на вълни от него.

— Още не. Първо искат да обсъдим таксите, управлението, възможността да се привлекат външни инвеститори и така нататък.

— Как им се струва обвързаността с Иран?

— Това е точката на засечка — обясни Джордж. — Голяма изненада. Някои смятат, че сделката е твърде несигурна. Един-двама едва не се отказаха заради това.

Селина разбираше реакцията им. И тя се тревожеше, че баща й е сключил само устна сделка с иранците. Неведнъж се бе питала какво ще стане, ако придобият „Уест Текс“, а на следващия ден Иран реши да се откаже от уговорката. „Ще изгубим всичко“ — помисли си тя.

— Добрата новина е, че те знаят, че никога не бих рискувал „Редман Интернешънъл“, ако не съм сигурен, че сделката ще успее. Днес имам среща с Тед и неколцина избрани представители на „Чейс“.

— Искаш ли да дойда и аз?

— По-добре не — отвърна той. — Имаш си достатъчно работа тук.

Селина погледна струпаните на бюрото й папки и докладите, които тепърва трябваше да чете. „Меко казано достатъчно“ — помисли си.

— После ще ти разкажа как е минало — обеща той. — Ще ходиш ли на партито на Фондарас?

— Джак ще дойде с мен.

Джордж повдигна вежда.

— Сериозно?

— Не е това, което си мислиш. Просто сме приятели.

— Разбира се.

— Не исках да ходя сама.

— Че кой би искал?

Последва пауза, която се проточи.

— Но иначе е сладък, не мислиш ли? — подхвърли Селина.

В очите на Джордж проблесна палаво пламъче и той тръгна към изхода.

— Само да видиш как ще реагира майка ти — каза той.

* * *

От запад се надигаха облаци, когато Селина и Джак слязоха от лимузината и тръгнаха по рампата на „Кристалната принцеса“. Джак беше със смокинг, а Селина бе облякла семпла бяла вечерна рокля. От реката подухваше хладен бриз, носещ слаба миризма на сол, чуваха се приглушени звуци от оркестър.

Група репортери се бяха събрали от двете страни на покритата с червена пътека рампа. Проблясваха светкавици, вдигаха се микрофони, подвикваха папараци.

— Изглеждате страхотно, Селина. Бихте ли се обърнали насам, моля?

— Говори се, че скоро заминавате за Иран? Това има ли връзка с придобиването на „Уест Текс“?

— Бихте ли споделили мнението си за случилото се с Ерик Паркър?

Това я смути. Селина стисна ръката на Джак и се усмихна пресилено, докато подаваше на облечения в елегантна униформа иконом поканата.

Много ясно усещаше погледите на хората. Чу неведнъж да се споменава името на Ерик Паркър и макар да се опитваше да не обръща внимание, не можеше. Започваше да се пита дали идването на партито беше добра идея, когато икономът ги поведе към зоната за посрещане и обяви имената им.

Анастасиос Фондарас, гръцкият корабен магнат милиардер и техен домакин, разпери ръце към приближаващите Селина и Джак.

— Селина — възкликна той и я прегърна. — Колко време мина? Година? Две?

Проблесна светкавица, докато Фондарас я целуваше по бузата.

— Мисля, че две — каза Селина. Тя се отдръпна на ръка разстояние от него. — Виж се само. Никога не съм те виждала така почернял. Пенсионирането ти се отразява добре, Анастасиос.

— Пенсиониране? — Анастасиос Фондарас сви рамене. — Това е термин, който използвам, за да спя един час повече, без да се чувствам виновен. Нали не мислиш, че ще зарежа контрола над корабите си само защото съм преминал златната възраст шейсет и пет?

— Надявам се, че не.

— Родителите ти са някъде тук — каза Фондарас и погледна към палубата. — И тях не ги бях виждал от години. Изглеждат чудесно. Майка ти се разхубавява все повече и повече с всяка следваща среща. — Погледът му отново се спря върху Селина и очите му потъмняха. — Носят се слухове, че баща ти смята да се включи в корабния бизнес.

„Не са просто слухове — помисли си Селина. — И ти много добре го знаеш.“ Тя кимна и я хвана яд, че са я накарали да се държи предпазливо. Макар че беше приятел, Фондарас можеше да е доста коварен, когато ставаше дума за бизнес, поради което тя никога не му се доверяваше.

— Труден бизнес — изтъкна Анастасиос. — Конкуренцията е голяма, в това число и от моя страна.

— Струва ми се, че се върти достатъчно търговия, за да има за всички, нали така?

— Никога не съм си мислил, че е достатъчно.

— Светът е голям, Анастасиос.

— Не и когато аз съм в него.

— Обещавам, че „Уест Текс“ няма да нарушава границите на бизнеса ти.

— Я стига глупости. Как можеш да ми обещаеш подобно нещо?

— Скоро ще разбереш.

— Предпочитам да разбера още сега.

— Невъзможно е.

Последва неловко мълчание. Селина не откъсваше поглед от него.

— Не обичам игрите, Селина.

— Това е бизнес, Анастасиос. Всички се включваме, за да спечелим. Именно затова те уважавам толкова много. Но баща ми и аз никога не играем игри.

— С изключение на онези, в които печелите, нали?

Тя не отговори.

Анастасиос сви рамене, сякаш разговорът вече не означаваше кой знае какво за него. Въпреки това погледът му си остана твърд.

— Просто се надявам да не си настъпваме пръстите — каза той.

„Аз също“ — помисли си Селина и се обърна към Джак.

— Извинявай — рече тя. — Къде си забравих маниерите? Това е приятелят ми Джак Дъглас.

Фондарас кимна на Джак.

— Чел съм за вас — каза той. — Вие продадохте преди няколко седмици облигации за половин милиард долара, нали? И станахте голяма клечка в „Морган“? Мислех да ви наема, но виждам, че „Редман“ са ме изпреварили. — Обърна се към Селина. — Да се надяваме, че няма да ви стане навик. Познавате ли добрата ми приятелка лейди Алекса Йонеско от Испания?

Лейди Алекса Йонеско от Испания беше висока и тънка като тръстика жена с тъмна коса, прибрана назад в кок с подплънка, черни очи, в които блестеше интелект и любопитство, и устни, които изглеждаха странно пълни, вероятно от прекаляване със силикона. Селина се сети за разговора си с Джак и беше готова да се обзаложи, че нейната титла — за разлика от диамантите на шията, китките и ушите й — е фалшива.

Докато бъбреха за общи неща, Селина се запита дали тази жена, която беше облечена в зашеметяваща червена рокля и беше най-малко с трийсет години по-млада от Фондарас, има шанс с него. Два пъти разведен и един път вдовец, Анастасиос Фондарас беше един от най-привлекателните свободни мъже на света. И си го знаеше.

— Мисля, че сте чудесна — каза лейди Йонеско. Думата „чудесна“ прозвуча така, сякаш я беше разтеглила като ластик.

Селина пое ръката й. Пръстите на жената леко трепереха. „Май трябва да намалиш чашките.“

— Много сте мила.

— Посещавали ли сте Турция през есента?

— Не, само през пролетта.

— През есента е най-хубаво. Направо е задължително да се види. Трябва да дойдете. Обещайте ми. Имам малка вила там — петдесет стаи край океана, петнайсет слуги, три басейна, градина за чудо и приказ, но все някак ще се оправим. — Тя погледна към Джак. — Има предостатъчно място.

— Разбира се — кимна Селина. — Хайде да вечеряме някога и да сверим графиците си.

— Моят е направо невъзможен — въздъхна лейди Йонеско. — Асистентът ми качи всичко в един от онези малки айпадове с идеята, че устройството може да организира живот, който не може да бъде организиран. Още не знае коя съм. Още не схваща, че в света, в който се движим, няма ред. Мисли си, че животът ми може да бъде натъпкан — натъпкан! — в нещо блестящо и лъскаво. И сега, естествено, положението е по-зле от всеки друг път. — Тя отметна глава назад и изкряка две думи. — Технологии! Господи!

Анастасиос сложи ръка на гърба й, за да я задържи.

— Анастасиос — възкликна тя, загледана в тавана. — Този полилей. Не го бях забелязала досега. Върховен е.

— Лалик.

— Страхотен!

— Какво ще кажеш за едно питие? — обърна се Джак към Селина. После погледна лейди Йонеско. — Тъкмо идваме от града и трябва да кажа, че направо ми се плаче за едно питие.

Опитайте шампанското — посъветва го лейди Йонеско. — Божествено е. А после опитайте коктейла „Манхатън“. Господи, обичам „Манхатън“. Типично в стила на двайсетте. Както и на днешния ден. И завинаги.

Селина целуна Анастасиос по бузата и направи същото с лейди Йонеско, която извика малко по-силно от необходимото:

— Турция! Есен! Обяд!

— Добре се представи — каза Селина, докато двамата се отдалечиха и се смесиха с тълпата.

— Почти не се обадих. Ти обаче беше впечатляваща. Жената е пълна кукувица, а мъжът е умен кучи син.

— Нещо много повече е — изтъкна Селина, докато следваха вълната от звезди еднодневки и стари пари към бара на кърмата, където се тълпяха хора, изгарящи от желание да забравят час по-скоро напрежението на света, в който живееха.

Докато Джак поръчваше, Селина огледа полираната палуба.

Първият, върху когото се спря погледът й, беше последният човек, когото беше очаквала да види тук — Луис Раян. Селина си спомни, че Раян, който бе отритнат от обществото заради отказа му да участва в благотворителни кампании, беше цитиран от един вестник да казва: „Майка ми навремето ме учеше, че благотворителността започва у дома. Ако това наистина е така, аз имам осем къщи и парите ми отиват именно там“.

Гледаше Раян и се чудеше защо е получил покана за това парти, където със сигурност се очакваше да дари пари за борба с онази забравена болест, която отново ставаше гореща тема за благотворителите. Застанал сам до двайсетчленния оркестър, той отпиваше от чашата си шампанско и гледаше как гостите се кискат, прегръщат и блъскат.

Селина се запита дали баща й го е видял.

Обърна се да потърси Джордж и се озова лице в лице с Даяна Крейн, която стоеше с гръб към бара и с чаша шумящо шампанско в ръка. Двете жени се измериха мълчаливо с поглед, сякаш се преценяваха една друга. После Даяна пристъпи напред.

— Здравей, Селина.

Селина кимна. Забеляза избледняващата синина около окото на Даяна, внимателно скритата драскотина на челото и неволно се запита какво ли са правили двамата с Ерик в нощта на нападението.

— Имаш чудесна огърлица — рече тя.

Даяна вдигна ръка към шията си и пръстите й се плъзнаха по стотиците карати диаманти, рубини и сапфири.

— Благодаря — кимна. — Ерик ми я подари.

Думите бяха съвсем естествени, не целяха да я засегнат и Селина изпита не гняв, а известна тъга за Даяна. Зачуди се как е възможно една интелигентна жена като нея да се влюби в такъв като Ерик. И се спря. „Че защо не? Аз го направих.“

Реши поне да я предупреди.

— Помня, когато Ерик я купи за мен — каза й. — Бяхме на ваканция в Милано и бях поразена от размера и чистотата на камъните. Нали си забелязала, че нямат абсолютно никакви дефекти?

Мина секунда, преди Даяна да си възвърне дара слово. Пръстите й натиснаха огърлицата и камъните се впиха в кожата й.

— Нима Ерик я е купил за теб?

Селина кимна.

— Преди три години, ако не се лъжа. Когато скъсахме, му я върнах заедно с всички други подаръци. На теб обаче ти стои по-добре. Сапфирите подчертават сините ти очи.

Даяна Крейн си тръгна. Селина изпита известна вина, докато я гледаше как се отдалечава.

— Трябваше да го направя — изрече на глас. — Дал й е огърлицата и я е накарал да си помисли, че я е купил за нея. Ама че копеле.

— Кой е копелето?

Селина се облегна на ръката на Джак. Запита се откога ли е стоял зад нея и колко ли е чул.

— Не е важно — каза и взе предложената й чаша шампанско.

Отпи — и забеляза, че не е никакво шампанско. А бира.

— Тук вече прекали — скара му се тя.

— Да не би да предпочиташ да пиеш от кутията?

— Правили сме го навремето. Защо да спираме сега?

— Добър довод — съгласи се Джак. — Следващия път ще поискам пакет от шест кутии.

— Задължително — каза Селина и импулсивно го целуна по бузата. — Знаеш ли какво ми се иска точно сега?

Джак поклати глава.

— Да танцувам с теб преди този плаващ дворец да е потеглил. Какво ще кажеш?

Танцуваха отначало бавно, ръката на Джак нежно държеше нейната, бузата на Селина докосваше неговата, всеки усещаше силно тялото на другия. Двойки, доведени от Анастасиос от цял свят, се въртяха около тях. Някои се смееха, други разговаряха — и всички се наслаждаваха на музиката.

Селина усещаше погледите на хората от масите, но се опита да не им обръща внимание. Беше щастлива да е тук с Джак. Радваше се, че се появи в живота й.

— Онзи там не е ли Харолд Бейнс? — попита Джак.

Селина проследи погледа му. Харолд стоеше с гръб към парапета, с питие в ръка. Разговаряше с Луис Раян. Тя кимна. Изненада се, че вижда двамата мъже заедно.

— За какво ли спорят с Раян?

— Какво те кара да мислиш, че спорят?

— Преди малко Харолд повиши глас — обясни Джак. — Чух го. Виж и лицето на Раян, зачервило се е като роклята на оная жена. Спорят.

Музиката стана по-мека и по-бавна, и Джак я придърпа към себе си. Селина откъсна поглед от Харолд точно когато той ядосано се отдалечи от Луис Раян. Бузата й докосна бузата на Джак, тя вдъхна одеколона му и почувства топлината на тялото му през роклята. Запита се дали и той я усеща по същия начин. Запита се дали и тя присъства в мислите му толкова често, колкото той в нейните. Дали го привлича толкова, колкото той нея.

Постепенно започна да потъва в него и в танца. Той говореше нещо. Гласът му бе като тих ромон над плясъка на вълните и далечното ръмжене на събудилите се двигатели. Чу го да споменава нещо за яхтата и гостите, за сгъстяващи се буреносни облаци и предстоящ дъжд, но не можеше да следи думите му. Ако питаха нея, можеха да са навсякъде по света.

— Отегчавам ли те? — попита след малко Джак. Бяха танцували почти двайсет минути. — Нещо не е наред ли?

Селина се дръпна и разбра, че й е задал въпрос, който не е чула. Това я смути.

— Не. Аз… бях се отнесла. Извинявай.

Джак не беше глупак. Наведе се и я целуна по устните. Селина отвърна на целувката му, като само смътно долови мърморенето на тълпата. Нямаше съмнение какво ще последва.

— Ела — каза той и я хвана за ръка.

Намериха стълбище, което водеше под палубата, и тръгнаха към края на тесния коридор. Когато завиха по по-широк и затърсиха каюта, Селина си помисли, че никога не е желала някой мъж повече, отколкото този до нея.

Хрумна й, че това щеше да бъде едва вторият, с когото е била, и мисълта я изпълни с радостна възбуда. Усещаше, че с Джак ще бъде по-различно, отколкото с Ерик. Че ще бъде по-хубаво.

Спряха пред една врата в края на коридора. Джак я отвори и пристъпи през прага. Отсреща, гол до голямото легло, седеше Харолд Бейнс, с гумен турникет, стегнал отпуснатата кожа на лявата му ръка, и игла на спринцовка, забита във вената.

Зад него седеше млад мъж, увил крака около тънкия кръст на Харолд. Униформата му на сервитьор беше захвърлена небрежно на пода.

За момент погледите на Джак и Харолд се срещнаха и по лицата на двамата се изписа изумление. После Джак бързо затвори вратата, преди Селина да го е видяла.

— Какво има? — попита тя.

— Нищо — отговори той.

Тя тръгна към вратата. Джак хвана ръката й и я дръпна към себе си. Целуна я по челото, после по устните.

— Избързваме — промълви тихо. — Всеки може да влезе и после ще съжаляваме. Това не е мястото. Нека изчакаме.

* * *

— Трябва да е някаква шега — прошепна Елизабет Редман на мъжа си. — Не може да седне тук. Не може да седи на нашата маса. Анастасиос го знае много добре. Никога не би го допуснал.

— Не бъди така сигурна — отговори тихо Джордж и се извърна от Луис Раян, който беше настанен срещу него. — Анастасиос знае, че се опитвам да купя „Уест Текс“. Знае, че ще му бъда конкуренция. И точно това би направил.

— И все пак не мога да повярвам. На този човек дори мястото му не е тук. Какво му пука на Луис Раян за откриването на дванайсет картини на Моне? Какво го интересуват ХИВ и СПИН? Виж го само — рече шепнешком. — Седи си и се усмихва, сякаш не вижда, че сме тук. И сякаш не си спомня какво ни причини преди години. Ти да убиеш жена му. Направо е нелепо.

Джордж стисна ръката й. Мина секунда, преди да успее да пропъди от мислите си образа на Ан Раян.

— Виж — заговори тихо. — Мина много време, откакто не сме го виждали. Рано или късно това трябваше да се случи. Защо просто не му обръщаше внимание и да се забавляваме?

— Имам по-добра идея. Защо просто не си тръгнем?

— Защото сме на кораб насред Хъдсън. Не можем да си тръгнем.

— О, моля те, Джордж. Някъде на този плаващ остров трябва да има хеликоптер. Ще кажем на Анастасиос, че е изникнал спешен случай. — Тя се огледа. Всички или бяха седнали за вечеря, или се готвеха да го направят. Бръмчаха разговори. — Къде е Селина? Може тя и Джак да се съгласят да си разменим местата.

— Не съм виждал Селина.

— А аз не видях Харолд. Виж я горката Хелън, седи сама и е принудена да разговаря с онази ужасна Мами Фицберген и да слуша тъпите й обяснения как наплискването със светена вода я подмладявало. Мислех си, че Харолд е по-внимателен съпруг.

— Нещо не е наред с Харолд — поклати глава Джордж. — Напоследък ми се струва разсеян. Направо не е на себе си. Ще трябва да поговоря с него и да разбера какво не е наред.

— И когато го направиш, погрижи се да му благодариш от мое име — обади се Луис Раян.

Гласът му преряза масата като нож. Гостите на масата на Редман — останалите наоколо също — млъкнаха и наостриха уши.

Елизабет и Джордж се обърнаха към Раян. По развеселената му физиономия беше ясно, че ги е подслушвал.

— Какво искаш да кажеш с това, Луис? — попита Джордж.

Луис сведе глава и го погледна над очилата си.

— Иска ми се да имаше начин да го кажа по-простичко, Джордж, но не мога. Само бих искал да предадеш на Харолд моите благодарности.

Джордж пренебрегна сарказма му и запази лекия тон.

— За какво?

— За това, че ми намери човек, който да управлява хотела ми.

Джордж бе постигнал успех в тази тълпа заради способността си да действа. Запази спокойствие, макар вътрешно да негодуваше, че най-добрият му приятел е разговарял с този човек.

— Радвам се, че двамата с Харолд сте си побъбрили.

— Всъщност имахме среща — уточни Луис. — И трябва да призная, че едва ли мога да съм по-щастлив от избора му. — Усмихна се. — Разбира се, може би трябва да благодаря също на теб и на Елизабет. Без вашите усилия младата жена, към която насочи вниманието ми Харолд, днес нямаше да е жива.

Джордж започна да губи почва под краката си.

— Може би е по-добре да поговорим по-късно за това? — предложи той. — Някой друг път? — Вдигна към Луис чашата си с шампанско и отпи. — Лично за мен деловите разговори приключиха преди няколко часа.

Предложението му сякаш остана нечуто.

Луис се облегна назад в стола си.

— Въпросната млада жена ме поразява най-вече с това колко прилича на мъртвата ми жена. Помниш ли Ан, Джордж? Помниш ли колко дълга и тъмна беше косата й? Как почерняваше през лятото? Колко прекрасна, упорита и силна беше? Колко пълна с живот? — Той замълча за момент. — Може би не. Предполагам, че ако убиеш някого и ти се размине, ще се постараеш да заглушиш всеки спомен за станалото. Аз обаче не забравям нито за миг.

Точно тогава един репортер се приближи да ги снима. Луис се наведе напред и се взря в очите на Джордж. Блесна светкавица.

Елизабет Редман погледна репортера с такава омраза и се изправи толкова бързо, че столът й се преобърна и падна на дървената палуба.

Тълпата зашумя възбудено.

Репортерът снима отново. И отново.

Елизабет грабна чашата си с вода и я лисна в лицето на Раян. Това го изненада, но първата му реакция беше да й се изсмее.

Вече всички ги гледаха. Джордж хвана ръката на Елизабет, преди да е направила още нещо, за което после да съжалява. Навсякъде около тях щракаха фотоапарати.

— Много си дързък, Раян — каза той.

— Дори не можеш да си представиш колко — отвърна Луис, докато бършеше лицето си с копринена кърпа. — Жената, за която говоря, е дъщеря ти Лиана. Наех я да управлява новия ми хотел. Започва работа следващата седмица.

26

Докато родителите и сестра й вечеряха на най-голямата частна яхта в света, Лиана стоеше на ъгъла на Мълбъри и Принс. Беше тъмно, ръмеше и трафикът по двете улици бръмчеше в ушите й.

Бяха изминали дванайсет часа, откакто беше получила пистолета. Дванайсет часа на решения и колебания. И оставаха още толкова, преди мъжът да изпълни заплахата си.

Огледа се.

От двете страни на улицата се издигаха овехтели сгради. Някъде в далечината някаква жена плачеше, викаше, пищеше. Лиана си даваше сметка за минаващите покрай нея мъже и усещаше, че те я забелязват. Макар че беше положила много усилия да стигне дотук, без да я проследят, знаеше, че всеки от минувачите можеше да е онзи, който й беше изпратил оръжието.

Извади мобилния телефон от вътрешния си джоб и докосна пистолета, който също бе там. Ако поради някаква причина мъжът решеше да действа тази нощ, щеше да го убие със собствения му пистолет. „Ако ми се удаде възможност.“

Набра номера. Чу се прещракване и сигнал за повикване. Зачака някой да отговори. Дъждът започна да се сипе на вълни, намокри дрехите й, прониза я със студа си до кости. Вече не чуваше писъците на жената. Сякаш някой беше запушил устата й. Някакъв мъж забави крачка и й пусна усмивка, която отдавна беше престанала да бъде усмивка.

Лиана се извърна. Пистолетът опря в гръдния й кош. Тя започна да трепери.

Накрая вдигна жена. Лиана моментално позна гласа и се даде сметка, че щом заговори, жената също ще я познае. Въпреки това не се поколеба да потърси единствения мъж, на когото отдавна трябваше да се обади — единствения, който сега можеше да й помогне.

— Трябва да говоря с Марио — каза тя на жена му. — Кажете му, че го търси Лиана Редман. Спешно е.

Но връзката прекъсна.

* * *

— Кой звъня по телефона?

Тя се съсредоточи върху сладоледа.

— Беше ти отправена смъртна заплаха, Лучия. Някой иска да те убие и трябва да поговорим за това.

Тя го изгледа свирепо.

— И защо? Заради нещо, което аз съм направила ли? Не, Марио. Ще е заради нещо, което си направил ти или проклетото ти семейство. Как според теб се чувствам, като знам, че може да умра след седмица заради връзката ми с тази фамилия?

— Това никога няма да стане…

— Сериозно? — прекъсна го тя. — Можеш ли да го гарантираш? Да го гарантираш на децата ни?

— Лучия, моля те.

— Виж какво — каза тя. — Ти искаше да го обсъдим — добре, нека го направим. Искам да знам какво ще кажеш на децата, когато видят как застрелват майка им, защото е отворила прозореца за глътка свеж въздух. Как ще им обясниш дупките в тялото ми? Кръвта по лицето ми? Уплашена съм до смърт, а ти нито веднъж не си ме утешил. Лежа нощем в леглото, чудя се кога ще мога да изляза отново от дома си и си давам сметка, че това сигурно няма да се случи никога, защото може да означава смъртта ми.

Марио понечи да каже нещо, когато телефонът иззвъня. Лучия погледна съпруга си и го видя да се надига от стола си. Тя тръгна към апарата, но Марио изведнъж й препречи пътя.

— Няма да вдигаш — каза той. — Забрави.

Хвана слушалката в същия миг, в който Лучия го помоли да не го прави. Марио обаче вдигна, проведе кратък разговор и затвори. Беше бесен.

— Излъга ме — извика. — Лиана е звъняла преди няколко минути. В беда е. Каза, че си й затворила. Защо?

— Знаеш защо.

— Това не е извинение.

— Аз съм ти жена. Не ти дължа извинение, когато се обажда друга жена. Особено тази.

— Как ли пък не — изръмжа той. — Тя е в беда.

Навлече якето си, нахлузи обувките. Беше й ядосан, но по-късно щеше да се разправя с нея. Лиана имаше нужда от него.

— Къде отиваш, Марио?

— Имам среща с нея в един приют на Принс.

— Не, нямаш среща с нея.

— Лучия…

— Ще се обадя на баща ти — заплаши го тя. — Ще му кажа къде отиваш.

— Прави каквото щеш. Баща ми е наясно с положението. Знае, че само ще й помогна…

— Не и ако му кажа нещо различно.

Възцари се пълна тишина.

Марио се втренчи в жена си и си помисли за всички години, които бе пропилял с нея. Всички години, които си бяха отишли и никога нямаше да се върнат.

— Какво трябва да означава това? — попита той.

— Ще му кажа, че спиш с нея — заяви тя. — Ще му кажа, че съм те хванала в леглото с нея. Че децата са те сварили в леглото с нея.

Марио пристъпи.

Лучия не помръдна от мястото си. В очите й се четеше непокорство, което нямаше да бъде разколебано от заплахи.

— Той се доверява повече на мен, отколкото на теб. Ще повярва на всичко и ще я убие. Самият той ми го каза. Ще я убие, Марио.

— Наистина ли би го направила? Наистина ли би съсипала отношенията ми с баща ми? Би ли излъгала, за да убият невинен човек?

— Адски си прав, ще го направя. — В гласа й нямаше нито капка колебание.

Марио осъзна, че каквато и любов да беше изпитвал някога към тази жена, нея вече я нямаше. Беше приключил.

— В такъв случай те съветвам да вдигнеш телефона и да се обадиш, Лучия, защото аз тръгвам.

Мина покрай нея и се насочи към вратата. Лучия отиде до телефона. Ръцете й трепереха. Гордостта и бракът й бяха изложени на опасност. Тя вдигна слушалката и започна да набира.

— На твое място бих си помислил добре — подвикна Марио от вратата. — Защото ако с Лиана или с мен се случи нещо, това ще бъде най-голямата грешка в живота ти, кълна се в гроба на майка си.

* * *

Когато пристигна на мястото на срещата, Лиана откри приюта пълен с мъже, жени и деца. Доброволци разнасяха топло кафе и сандвичи, бульон и франзели. Флуоресцентните лампи примигваха и бръмчаха, хвърляйки сурова светлина върху още по-суровата реалност.

Отиде в дъното на приюта, избра си място на единствената свободна маса и се загледа към входа. Искаше да види как Марио влиза, да го гледа как върви към нея, да почувства успокоението, което щеше да дойде с появата му. Едва тогава щеше да се почувства в сравнителна безопасност.

Докато седеше, мислите й се насочиха към Майкъл и тя се запита за пореден път къде ли е той и защо не й се беше обадил или не се бе отбил в апартамента й. Макар да не се бяха виждали само от един ден, Лиана беше изненадана колко много й липсва.

Жена с кана горещо кафе и торба с чашки от стиропор спря до масата й и седна.

— Вие сте нова — каза тя. — Аз съм Керън. Добре дошли.

Лиана се смути. Мястото й не беше тук. Баща й беше един от най-богатите хора в страната. Тази жена трябваше да посвети времето си на онези, които се нуждаеха от вниманието й.

— Благодаря — рече тя.

— Искате ли малко кафе? Изглеждате премръзнала в тези мокри дрехи.

— Не, благодаря — отвърна Лиана. — Не искам да ви създавам грижи.

— Никакви грижи не ми създавате. Ето. Нека ви налея чашка.

— Не съм дошла тук за помощ. Имам среща с един човек.

Жената вдигна глава. Лиана видя, че тя забелязва скъпите й дрехи, златния часовник с диаманти, подарен й от Харолд за Коледа, и изведнъж й се прииска да беше някъде другаде.

— Разбирам — кимна жената. Все пак наля на Лиана чашка кафе. — Вижте какво. Всички си имаме проблеми. Ако се чувствате неудобно да приемете кафето — а не би трябвало, — може би ще направите дарение, когато си тръгнете. Но това зависи от вас. Кафето ще ви стопли и ако не друго, поне аз ще се почувствам по-добре.

Тя стана.

— Е, а какво ще кажете за едно одеяло, докато чакате приятеля си?

Лиана беше трогната от добрината й.

— С удоволствие — прие тя.

Когато остана сама, Лиана огледа по-внимателно приюта. Знаеше, че за много от тези хора това, което ядяха тук, бе може би първото им хранене за деня. В центъра на помещението видя една доброволка да къпе малко дете, докато майка му беше заета с другите си две деца наблизо. Запита се къде ли ще спи тази жена с децата си. Дали са си намерили място в приюта, или ще трябва да излязат на улицата?

Отпи глътка кафе и си помисли, че Марио нарочно е избрал това място. Дори сега, когато животът й беше застрашен, той не пропускаше да й напомни каква щастливка е.

Когато жената се върна с одеялото, Лиана го наметна, благодари и попита:

— Къде отиват тези хора, след като се нахранят?

Жената се облегна на масата.

— Приютите вече са пълни — отговори. — И затова ще трябва да се върнат по местата си на улицата.

Лиана се загледа към центъра на помещението. Не можеше да си представи, че жената и децата й ще спят сами навън.

— Как оцеляват там? Как живеят?

— Мнозина не оцеляват. И престават да живеят.

Думите прозвучаха толкова прозаично, че Лиана се стъписа.

— Онези деца с жената там. Те ходят ли на училище?

— Някои ходят. Но дори да не учат, това не означава, че не са умни. Всяко дете в това помещение, с изключение на най-малките, знае как да се грижи за себе си. Ако са гладни и наблизо няма приют, знаят кои ресторанти изхвърлят остатъци от храна. Ако искат да пренощуват на закрито, знаят, че трябва да обиколят приютите по-рано. Ако нямат пари, просят, вземат назаем или крадат — обикновено последното. — Жената сви рамене. — Това е начинът им на живот — каза тя. — Макар че някои са ужасно гневни на системата, ще се изненадате колко много от тях са приели положението си.

Лиана не можеше да си представи, че може да приеме подобен начин на живот. Не можеше да си представи да живее без дом, да си легне гладна или да спи в кашон. Не можеше да си представи да рови в кофа за боклук, за да си намери храна.

Огледа се и чувството за срам я заля. Наистина ли е страдала толкова много като дете?

Чу се звук на затваряща се врата и Лиана вдигна очи. Марио идваше към нея. Никога през живота си не се бе чувствала толкова щастлива да го види.

— Това ли е приятелят ви? — попита жената.

— Да — потвърди Лиана. — Това е.

— Вие сте щастливка. Той е един от любимците ми. Знаете ли, че се отбива тук веднъж седмично или с количка храна, или с чек?

— Изобщо не се изненадвам.

Жената си тръгна и Лиана продължи да гледа към Марио, който минаваше между масите.

— Колата ми е отвън — каза той, след като я прегърна. — Искам да дойдеш с мен. Изнасяш се от апартамента.

Лиана не беше очаквала това.

— Но къде ще ида? — запротестира тя.

— Погрижил съм се.

— Трябва да има и друг начин, Марио. Обичам апартамента си.

— Повече от живота ли? Да вървим.

Лиана го последва неохотно. Когато излязоха от приюта в нощта, двамата мъже, които чакаха при входа, ги последваха на крачка зад тях. Лиана знаеше, че те, подобно на самата нея и на Марио, са въоръжени.

Трафикът едва се влачеше по Принс. Коли паркираха в две редици и хората пресичаха улицата както им падне. Черният форд на Марио беше паркиран на ъгъла и проблясваше на дъжда.

Седнаха отзад, а хората на Марио се настаниха на предните седалки. Щом вратата се затвори, Лиана прегърна силно Марио.

— Всичко ще бъде наред — успокои я той. — Просто прави каквото ти казвам.

— Страх ме е.

— Не се страхувай. Просто прави каквото ти казвам.

Пътуваха мълчаливо, чувствайки се в безопасност в обятията на другия. Тя отпусна глава на рамото му.

— По телефона спомена за бележка — наруши тишината Марио. — Искам да я видя. У теб ли е?

— Оставих я в апартамента.

— С пистолета ли?

— Не. Той е у мен.

Марио остана доволен от чутото. Пусна я от прегръдката си и поиска да го види.

Лиана извади пистолета от вътрешния джоб на якето си. Беше студен, тежък и страшен. Даде го на Марио.

— Зареден ли е?

Той провери.

— Зареден е. Къде живееш?

Лиана му каза. Марио се наведе напред и даде инструкции на шофьора. Искаше тази бележка. Смяташе да я закове на челото на Ерик Паркър, преди да го убие.

* * *

След като се увериха, че апартаментът е чист, Марио нареди на хората си да изчакат в коридора.

— Няма да се бавим — каза той. — Погрижете се никой да не припарва насам.

Затвори вратата и се обърна към Лиана. Тя тъкмо вземаше бележката от нощната масичка. Докато я гледаше, изпита същата дълбока любов, същото силно физическо привличане, същото желание да я защитава, както през онези кратки шест месеца, когато бяха заедно.

Помисли си за Лучия и осъзна, че каквато и любов да беше изпитвал към нея, тя бе нищо в сравнение с чувствата му към Лиана. А и как би могъл изобщо да ги сравнява? С Лиана любовта идваше съвсем естествено. С Лучия животът им беше уреден от бащите им още откакто се бяха родили. Открай време се знаеше, че първородният син на Антонио де Чико ще се ожени за първородната дъщеря на Джовани Бускета.

За Лучия Бускета бракът беше дългоочакван — Марио де Чико винаги я беше привличал много. За Марио пък бе жестока принуда, наложена от баща му. Когато стана на осемнайсет, му беше наредено да се ожени за млада жена, която почти не познаваше, какво остава за любов. Тогава не можеше да направи нищо срещу тази уговорка — както и сега.

Поне докато баща му беше жив.

— Ето я — каза Лиана.

— Дай да я видя.

Лиана изчака, докато той прочете бележката.

— Е?

— Кога я получи?

— Малко след девет и половина сутринта.

— Кой ти я даде?

— Куриер.

— Как изглеждаше?

— Не помня.

— Опитай да си спомниш.

Лиана се замисли. Макар да бяха минали само часове, откакто бе видяла мъжа, тя беше изненадана, че не може да си спомни чертите му.

— Беше рус — каза тя. — И имаше обеца.

— Не беше ли същият, който те гонеше онзи ден в парка?

— Не — отрече Лиана. — Онзи беше тъмнокос. А и никога не бих забравила как изглежда.

— Каква обеца носеше куриерът?

— Малка златна халка, ако не се лъжа.

— На кое ухо?

— На дясното. Не, на лявото. — Тя го погледна. — На лявото.

— Висок ли беше.

— По-скоро нисък.

— Изглеждаше ли нервен?

— Ни най-малко. Всъщност беше нетърпелив, сякаш го очакваха още куп задачи.

— Какво друго можеш да си спомниш?

— Нищо. Стана толкова бързо, та съм изненадана, че си спомням и това. Толкова ли е важно?

— Важно е, защото доставилият бележката и пистолета може да е човекът, който е бил нает да те убие. — Марио видя страха в очите й. — Виж, защо не започнеш да си събираш нещата? Колкото по-скоро се махнем оттук, толкова по-скоро ще можеш да се пренесеш в новия си апартамент.

Той се наведе и я целуна по бузата, после по устните. Тя беше уплашена и сърцето му се свиваше за нея.

— Обещавам, ще ти хареса. Има много прозорци, висок таван, паркет и кухня, която е по-голяма от цялото това място.

— За какво ми е голяма кухня? — поклати глава Лиана. — И без това не мога да готвя. — Спомни си всички ужасни кафета, които беше направила на Майкъл. — Не мога дори да направя кафе, без да оплескам нещата.

— И какво от това? — усмихна се Марио. — Ще пием чай. И не е необходимо да се безпокоиш за вечерята. Аз ще ти готвя, също като в доброто старо време. Става ли?

Лиана си помисли за жена му и децата, за всички моменти, когато бяха разделени заради тях, и реши, че не иска да бъде като в доброто старо време. Вече желаеше нещо истинско. А връзката с Марио не можеше да е истинска. Обстоятелствата никога нямаше да го допуснат. Беше направила грешката да се влюби в женен мъж и като последната глупачка си беше въобразила, че от това може да излезе нещо.

Мислите й се насочиха към Майкъл. Какво ли щеше да си помисли, когато дойде тук и открие, че се е махнала? Нямаше как да се свърже с него. Винаги той й се обаждаше. Беше скрил номера на мобилния си телефон. Даже по-лошо, винаги се срещаха в нейния апартамент. За първи път си даде сметка колко абсурдно е това. Прекарваха заедно толкова много време, а той дори не й бе дал номера си, нито й бе казал къде живее.

Марио докосна ръката й.

— Трябва да се махнем оттук — каза той. — Има ли нещо, което искаш да вземеш със себе си?

Лиана отиде до скрина.

Извади ризи, панталони, шорти и бельо и започна да ги хвърля в куфара, който Марио държеше отворен. Не видя дрехите. Не видя какви лични вещи хвърля в чантата. Виждаше единствено Майкъл и Ерик, Луис, Селина и родителите си. Не можеше да повярва колко много се бе променил животът й през двете кратки седмици от откриването на сградата на „Редман Интернешънъл“.

Запита се дали животът й някога ще бъде такъв, какъвто си е мечтала, и реши, че ще стане точно така. „Ще се справя. Ще стигна до върха. — И тогава й хрумна още нещо. — Ако оживея.“

— Готова ли си? — попита Марио.

— Искам да ти дам нещо — каза тя и отиде до леглото. Под него беше скрила заключена метална кутия. Сложи я на леглото и извади ключа от чекмеджето на нощната масичка. Отключи. Вътре държеше снимки на майка й, баща й и Селина, стари писма от стари приятели — а също и чека за 25 000 долара, даден й от Филип за фалшивите бижута.

Подаде чека на Марио.

— Тази вечер видях жена, която имаше три деца и само няколко прокъсани чувала за боклук, пълни с бог знае какво. Може и да напускам дома си, но ще се преместя в нов, където ще бъда на топло и сухо. Онази жена и децата й не са такива късметлии.

Тя кимна към чека.

— Би ли дарил това на приюта и ще се погрижиш ли парите да бъдат използвани добре?

Марио като че ли се трогна.

— Разбира се.

— Скоро започвам работа — добави Лиана и по промяната в изражението на Марио разбра, че той не знае нищо за това. — Не сме го обсъждали — каза тя. — Смятах да ти разкажа по време на вечерята онази вечер, но ти така и не се появи. Между другото, къде беше?

Той понечи да й каже истината, но реши, че сега не е време да говори за заплахите срещу живота на жена му.

— Казах ти, че бях с Лучия — отвърна. — Имаше рожден ден.

Лиана поклати разочаровано глава.

— Не, не е имала, Марио. Рожденият ден на Лучия е една седмица след моя. Не съм го забравила. Е, защо ме лъжеш?

Марио се изненада, че тя помни такива неща.

— Извинявай — рече той. — Не исках, но имам причина да го правя. Случи се нещо у дома.

— Какво се е случило?

— Ще ти разкажа по-късно. А сега искам да чуя за работата.

Лиана потисна надигащия се в нея инат. Той й помагаше. Реши да отговори на въпроса му.

— Луис Раян ме покани да управлявам новия му хотел. Започвам следващата седмица.

— Луис Раян ли? — повтори Марио. — Предприемачът?

— Да — потвърди Лиана. — Предприемачът.

— Но той е мошеник — изохка Марио. — Всички го знаят. И баща ти го ненавижда. — Последните му думи увиснаха във въздуха. — И точно затова си приела работата.

— Може би — отвърна Лиана. — Но е също така чудесна възможност. Харолд ме препоръча, Марио.

— Най-добрият приятел на баща ти те е препоръчал?

— Той уреди срещата.

Марио не можеше да повярва на ушите си.

— Тук има нещо гнило, Лиана. Трябва да го разбереш.

— Всичко си е напълно нормално — възрази тя. — В противен случай Харолд не би направил подобно нещо. Виж, не искам да обсъждам това точно сега. Ако държиш да го направим по-късно, добре. Важното е, че скоро ще имам свои доходи. Най-после ще бъда независима. Това е голяма крачка за мен, Марио. Не я съсипвай.

Той се опита да приеме думите й — но не можеше. Не можеше да повярва, че тя ще работи за Луис Раян. Да не би да си беше изгубила ума? Цял Манхатън знаеше какви са отношенията между Луис Раян и Джордж Редман. Ако Лиана приемеше тази работа, рано или късно щеше да поеме и главния удар от тази омраза.

„Е, после ще поговорим“ — помисли си той.

Излязоха от апартамента и бързо тръгнаха към колата на Марио. Беше паркирана до тротоара, на около 150 метра от сградата. В далечината сияеше арката на Вашингтон и лекият ветрец довяваше звуци на реге.

Тъкмо стигнаха колата, когато някой от другата страна на улицата извика името на Лиана. Тя се обърна и зърна човека точно когато Марио отвори задната врата на колата и я натика вътре.

Тя се плъзна по блестящия черен винил.

Главата й се удари в облегалката на шофьора и остра болка проряза лявото й рамо.

Марио извади пистолета си и зае позиция.

Хората му сториха същото.

Някой на тротоара — жена — изпищя при вида на оръжията.

Лиана вдигна глава и погледна през страничния прозорец.

Замръзнал насред Пето авеню, заобикалян от автомобилите, стоеше Майкъл Арчър.

27

В полунощ Луис Раян си тръгна от партито на яхтата на Анастасиос Фондарас, върна се с офиса си в „Манхатън Ентърпрайзис“ и заключи в стенния сейф дивидито, което му бе дал домакинът на сбогуване.

Сипа си питие, пресуши го и си сипа второ.

Седна на бюрото си. Загледа се в блестящата фасада на „Редман Интернешънъл“ и отпи.

Чакаше.

В дванайсет и половина се почука. Раян погледна часовника си. Крайно време беше Спокати да се появи. Луис не го беше виждал или чувал цял ден.

— Влез — извика той.

Вратата се отвори. Спокати влезе.

През седмиците след запознанството им двамата бяха започнали да изпитват дълбоко уважение един към друг. Луис се възхищаваше на интелекта на Спокати, а Спокати чувстваше Луис като другар. Всеки, който бе в състояние да накара собствения си син да повярва в съществуването на човек на име Стефано Сантяго, заслужаваше уважението му.

— Предполагам, че всичко е минало добре — каза Луис.

Спокати спря на метър и половина от бюрото. Инстинктът го накара да се премести наляво, докато се взираше във френските прозорци зад Раян.

— Имаше някои проблеми — отвърна той. — И ще ви кажа за тях, след като се дръпнете от прозореца или пуснете завесите.

Луис сбърчи чело.

— Мислите, че съм изложен на опасност ли?

— Всеки с богатство и власт е изложен на опасност, Луис. Особено ако е мразен като вас. Защо да се излагате на прицела на евентуален снайперист, когато можете да си го спестите?

— Защото по една случайност гледката ми харесва — промърмори Луис, но все пак отвори едно чекмедже на бюрото си и натисна копче. Завесите се спуснаха с шепот. — Е, след като вече съм скрит от хищниците, кажете ми какво стана.

— Кейн и хората му са мъртви.

Луис замръзна. Винсънт му разказа всичко — за преследването, за таксиметровия шофьор, за ръкописа на Майкъл, за пожара.

— Майкъл е имал пистолет?

— Скрит под дюшека му.

— И е прострелял Кейн?

— Уби го — точно когато аз убих мъжа, който стоеше на вратата на апартамента му. Казах ви, че не можем да имаме доверие на Кейн, Луис. Предупредих ви да не го използваме. Той си беше създал свои собствени правила и щеше да убие просто заради убиването. Ако не бях отишъл по инстинкт в дома му, синът ви щеше да е мъртъв. Спасих му живота, след като Кейн изгори ръкописа, по който работеше Майкъл. Когато стигнах, апартаментът вече гореше и Майкъл беше изгубил съзнание от дима. Трябваше да го изнеса от сградата.

Събитията се развиваха твърде бързо. Луис беше наел Кейн само да сплаши Майкъл, да подсили вярата му в съществуването на Стефано Сантяго. Останалото изобщо не е трябвало да се случва.

— Някой видя ли ви да го изнасяте от сградата?

— Много хора ме видяха. Някои дори искаха да ми помогнат.

— Разпознаха ли Майкъл?

— Не мога да кажа със сигурност. Суматохата беше голяма.

— Къде го откарахте?

— В моя апартамент. Опитах се да се свържа с вас, но ви нямаше. Къде бяхте?

— Няма значение. Колко време остана Майкъл у вас?

— Докато дробовете му не се изчистиха. Бяха пълни с дим.

В изражението на Луис нямаше и следа от загриженост. Майкъл беше жив. Това беше важното.

— А сега къде е?

— В самолет, лети за Европа с Лиана.

— И?

— Уплашен е. Трябват му пари и е готов да се ожени. Лиана е предизвикателството.

— Тя ще се омъжи за него — каза Луис. — Трябва да го направи.

Макар от седмици да се чудеше защо този брак е толкова важен за Раян, Спокати реши да не пита.

— Ами Марио де Чико? — поинтересува се Луис.

— Очертава се да стане проблем.

— Колко голям проблем?

Спокати сви рамене.

— Зависи от това доколко искате да използвате Ерик Паркър. Следващия път може да се наложи да пращате рози на гроба му.

— Какво означава това?

— Означава, че Паркър е изпълнил заплахата си. Поръчал е убийството на Лиана Редман.

— Какво?

— Успокойте се — вдигна ръка Спокати. — Де Чико е научил. Ще използва връзките си и ще отмени поръчката, ще издири Паркър и лично ще му види сметката.

— Откъде знаете всичко това?

— Новите технологии са чудесно нещо, Луис.

— Какво друго научихте?

— Много неща. Изглежда, че Де Чико е загрижен заради вас. Не му харесва, че сте новият работодател на Лиана. Гневен е и нареди на хората си да направят пълно проучване на вас и на Майкъл до края на седмицата.

— Но не знае, че Майкъл ми е син, нали?

— Все още не — отвърна Спокати. — Но ако хората му задълбаят достатъчно, ще научи. В момента повече го вълнува защо Харолд Бейнс е пратил Лиана при вас. Знае, че Харолд е най-добрият приятел на Джордж Редман. Надушва, че нещо не е наред. Умен е.

— Не колкото мен.

— Това предстои да се види.

— Не забравяйте, че имам вас — изтъкна Луис.

— А той има мафията. Нещата се променят, Луис. Вече не са така прости, както бяха преди. Положението започва да става сериозно.

— Не е нещо, с което да не мога да се справя.

— Говорим за мафията, Луис.

— А аз говоря за допълнителни десет милиона, ако останете на моя страна. Много повече от парите, които вече ви предложих. Половината ще бъдат в швейцарската ви сметка до края на другата седмица. Ще получите другата половина след смъртта на Редман.

Настъпи тишина.

— Казахте, че сте най-добрият, Винсънт.

— Така е, Луис. Но най-добрите никога не постъпват глупаво, дори за пари. — Той се поправи: — Особено за пари.

— Трябва да знам дали още сте с мен — настоя Луис.

Спокати прецени ситуацията, хрумнаха му няколко идеи и накрая кимна.

— Искам парите да постъпят по сметката ми утре сутринта. А не следващата седмица.

— Готово.

— И от сега нататък действаме така, както аз кажа.

— Не мога да се съглася с това.

— В такъв случай ще намерим компромис. Моят живот е изложен на опасност. Нямам намерение да го губя.

— Никой не иска такова нещо от вас.

Спокати се разсмя.

— Добре. Е, какво искате да направя?

Луис му каза.

* * *

Елизабет Редман стоеше на прага на кабинета и сваляше бижутата си, докато Джордж, застанал до прозорците отдясно, допиваше последния си скоч.

— Добре ли си? — попита тя.

Мина известно време, преди той да се обърне към нея.

— Честно казано, не.

Тя отиде до него и го прегърна.

— Можеш да ми разкажеш. Знаеш, че съм изцяло на твоя страна.

— Знам. — Той целуна ръката й. — Нима иначе щеше да плиснеш водата в лицето на Раян?

— Това беше грешка — каза тя. — Но трябва да си призная, че ми хареса.

— Ти си човешко същество, Елизабет. И не забравяй, че никой не харесва Раян. Той ни провокира. Всички ще застанат на твоя страна.

— Мога ли да те попитам нещо?

— Разбира се.

— Снощи на два пъти изрече насън името на Лиана. Тревожиш се за нея, нали?

Джордж кимна.

— Дали онова, което каза Луис за нея, е истина?

— Не знам — рече Джордж. — Но смятах да разбера, когато ти се намеси.

Той я пусна от прегръдката си и отиде при бюрото. Вдигна телефона и започна да набира някакъв номер.

Елизабет застана до него.

— На кого се обаждаш?

— На кого според теб?

— Не мислиш ли, че е малко късно? Хелън може да си е легнала. Ще ги обезпокоиш.

— Изобщо не ми пука дали ще ги обезпокоя. Ако Харолд наистина е разговарял с Луис Раян за дъщеря ми, искам да знам.

— Наясно си, че не можеш да вярваш на нито една дума на Раян.

— Наясно съм — потвърди той. — Но познавам и дъщеря си. А и сама виждаш как се държи Харолд напоследък. Има някаква причина за поведението му и тя може да е тъкмо това.

— Защо не го попита направо още на кораба? Вече можеше да сме приключили с това.

Телефонът даде свободно.

— Защото бях прекалено ядосан — обясни Джордж. — И една сцена беше достатъчна.

— Сега ядосан ли си?

Джордж я изгледа. Точно в този момент Харолд вдигна.

— Джордж се обажда. Можеш ли да дойдеш в кабинета ми? Трябва да се видя с теб. Да, сега.

* * *

— Какъв е проблемът?

Джордж се завъртя със стола си и погледна Харолд Бейнс, който тъкмо беше влязъл и сега стоеше в сенките.

— Не съм сигурен — каза Джордж. — Но мисля, че можеш да ми помогнеш да разбера. — И посочи стола срещу бюрото. — Защо не седнеш? Имаме да говорим за много неща.

Харолд се поколеба за момент, но тръгна напред.

— Нещо за пиене?

Докато сядаше, Харолд погледна към Джордж. Макар да бе изнервен и отчасти дори уплашен от тази среща, успя някак да го скрие и лицето му остана спокойно.

— Ти ще пиеш ли?

— Вече пих няколко. Още едно няма да ме убие. Какво да бъде?

— Каквото пиеш и ти.

Джордж отиде до бара.

Харолд го проследи с поглед. Взираше се в най-добрия си приятел и се питаше дали Джак Дъглас не му е казал какво е видял на кораба на Анастасиос Фондарас.

Беше уплашен. Не беше сигурен как ще се справи, ако тайната му бъде разкрита. Никога не беше възниквал въпрос за хомосексуалността му. Нито пък за проблема му с наркотиците. Открай време беше дискретен и внимаваше. Но напоследък бе твърде претоварен и често забравяше. Понякога изпитваше чувството, че губи контрол над живота си. Сделките с „Уест Текс“ и Иран, засилващата се зависимост от хероина и коката — всичко това поглъщаше и малкото ред, който бе въвел някога.

От години живееше в лъжи. От години се чувстваше гадно заради това. Наркотиците и сексът бяха бягство от живот, който според убеждението му вече не си заслужаваше да се живее. Не обичаше жена си и децата, защото почти не ги познаваше. Единствените хора, за които го беше грижа, бяха онези, които никога не биха го изоставили — Джордж и Лиана. И сега не смееше да се изправи пред тях, защото беше предал и двамата. Що за човек беше той?

— Приятели сме от много време, няма нужда да си губим времето с глупости — поде Джордж от бара. — Затова ще започна направо. Тази вечер говорих с Луис Раян — или по-скоро той говори с мен. Каза ми нещо, в което не съм сигурен дали да вярвам.

Харолд седеше напълно неподвижно. Градът блестеше през прозорците пред него.

Джордж приближи с питиетата.

— Каза, че двамата сте се сприятелили. И че благодарение на теб Лиана ще управлява новия му хотел. — Джордж спря до Харолд и му подаде мартинито. — Искам да знам дали е истина.

Харолд остави чашата на масичката до себе си. Ако излъжеше Джордж сега, това щеше да унищожи всичко, което бяха изградили за трийсет години.

— Естествено, че не е вярно.

Джордж седна на стола си. Наведе се напред и опря ръце на бюрото. Чувстваше се изпит, изтощен — но в същото време изпитваше и облекчение.

— И аз не повярвах — призна той и се изправи. — Но трябваше да попитам. Надявам се, че не съм те обидил.

— Не си ме обидил — каза Харолд.

— Трябваше да знам.

— Разбирам.

Настъпи тишина. Двамата отпиха от чашите си.

Харолд отново се загледа през прозорците. Седеше като вцепенен и гледаше как два хеликоптера летят над града, който вече започваше да мрази. Подобно на много други неща в живота му, Ню Йорк вече не го привличаше.

Погледна Джордж и разбра, че никога няма да може да смекчи чувството за вина, че е предал не само него, но и семейството му. Нищо не можеше да запълни пустотата, в която се бе превърнал животът му — нито приятелството, нито любовта, нито истината.

Запита се колко ли още може да живее в лъжа. И кога животът му ще започне да се разпада.

— Това придобиване те измъчи, нали? — попита Джордж.

— Какво имаш предвид?

— Отслабнал си — каза Джордж. — И то много. Хелън е споделила с Елизабет, че не се храниш добре. Аз също го забелязах тази вечер. Почти не докосна храната в чинията си. Нещо не е наред ли? Добре ли се чувстваш?

— Язвата се обажда — обясни Харолд. — Признавам, че наистина ще се почувствам по-добре, след като придобиването приключи.

— Сигурен ли си, че няма и нещо друго?

— Нищо, с което да не мога да се справя с малко мислене — отвърна Харолд.

Джордж се облегна назад. Любопитно му беше да разбере какво искаше да каже Харолд с последните си думи, но реши да не задълбава.

— Днес се срещнах с Фростман — каза той.

Харолд го погледна изненадано — и може би малко несигурно.

— Не съм пропуснал среща, нали?

— Не и този път. Срещнахме се насаме. — Джордж допи питието си и стана. — „Чейс“ са в играта, но условията им са тежки. Но пък и моите са такива. Мисля, че ще го преживея. Всички ще го преживеем.

— Какво е тяхното участие?

— Осем процента.

Харолд повдигна вежда.

— Не е зле. Кой поема основния дълг?

— Ние — отвърна Джордж. — Но заради това те ще придобият трийсет и пет процента от акциите на „Уест Текс“.

Харолд поклати глава.

— Доста ще ти е трудно да получиш одобрението на борда при такъв дял.

— Знам — каза Джордж. — Но условията им са такива, а времето ни изтича. Бордът трябва да го приеме, иначе ще изгубим милиарди.

— Ами ако нещата се провалят? — попита Харолд.

— Ще трябва да се обърнем към някой друг. — Джордж изглеждаше едва ли не покрусен, когато го каза.

* * *

По-късно, когато Харолд излезе от „Редман Интернешънъл“, черният мерцедес, който чакаше на Петдесета улица, запали двигателя, обърна и спря до него.

Харолд се дръпна от бордюра в същото време, когато вратата на лимузината се отвори и Винсънт Спокати слезе от колата.

Харолд се втрещи.

Спокати спокойно опря пистолет в хълбока му.

— Влизай в колата, Харолд. Денят още не е приключил за теб.

28

— Едно питие преди сън?

Джак обърна гръб на картината с ириси, на която се възхищаваше в антрето на Селина, и влезе в дневната. Тя стоеше при бара. Току-що се бяха върнали от партито на Анастасиос Фондарас и беше късно.

— Имаш ли бира?

— Колкото и да не е за вярване, имам. — Тя се наведе към малкия хладилник, потърси нещо леко, което щеше да му хареса, и погледна към Джак. В очите й проблеснаха весели искри. — В чаши за шампанско ли да налея?

Макар че се усмихна, Джак изглеждаше разсеян, докато разхлабваше и сваляше черната си папийонка.

— Този път предпочитам от бутилката.

Отиде до нея и взе бирата. Погледна я за момент, отвори уста да каже нещо, но се отказа и отпи.

Селина се върна при бара и си наля чаша вино. Беше смутена от случилото се на яхтата и доста ядосана на Джак, но не искаше да го показва. Искаше да се люби с този мъж, но изобщо не беше сигурна дали и той го иска. „Защо се дръпна по време на партито? Замъкна ме под палубата, а после се отказа. Защо?“

— Нервна ли си заради скока утре?

Селина се обърна и видя, че е свалил сакото си и го е метнал на облегалката на стола. Джак зачака отговора й, като я гледаше в очите.

— Малко — призна тя. — Не ми се случва всеки ден да скачам от мостове с ластично въже на глезените. — После повдигна вежда. — Защо питаш?

— Ръцете ти треперят.

— Мога ли да те попитам нещо?

— Давай.

— На яхтата ме поведе под палубата. Дойдох, защото исках да бъда с теб. А когато стигнахме до онази каюта, ти спря и отказа да влезем. Защо?

Въпросът й увисна във въздуха. Макар да не й харесваше да бъде толкова пряма с него, Селина искаше да научи отговора. Искаше да знае защо го е направил, особено след като самият той я беше подканил да го последва.

— Не е онова, което си мислиш — рече Джак.

— И какво си мисля?

— Че не искам да се любя с теб. Че съм размислил. — Той я погледна. — Не е това.

— Тогава какво стана?

— Не можехме да влезем в онази каюта, дори да искахме.

— Защо?

— Защото на други двама им беше хрумнала същата идея.

Селина не беше очаквала това. Изненадата пролича в очите й.

— Кой беше вътре?

През лицето му мина сянка на колебание. Не беше сигурен колко е разумно да й разкрива. Ако й кажеше какво е видял за краткия момент преди да затвори вратата, това можеше да унищожи не само кариерата на Харолд Бейнс, но и живота му. Накрая взе решение.

— Не съм сигурен кои бяха.

— Но каза, че си видял двама души.

— Беше тъмно. Не различих лицата им. Видях само, че са мъже и са в деликатно положение.

Тя се изчерви.

— Секс ли правеха?

Джак сви рамене и Селина се разсмя.

— Какво смешно има?

— Знам ли? Май им завиждам, че са ни изпреварили.

Джак остави бирата на масата и пристъпи напред.

Образът на Харолд Бейнс избледня в съзнанието му.

— Мога ли да направя нещо за тази завист?

— Зависи какво имаш предвид.

Джак мълчаливо я привлече към себе си. Целунаха се и от страстта, с която го направиха, Селина разбра, че връщане назад няма.

Тя остави чашата си на бара, хвана го за ръка и го поведе през дневната към спалнята. Градът сияеше зад прозорците до леглото й. Селина се обърна към него. Джак я доближи, устните му намериха нейните и отново започнаха да се целуват.

Този път обаче беше различно. Не беше като онази нежна целувка в дневната. Дланите й се плъзнаха към бедрата му, неговите към гърдите й и после надолу към кръста. Той я придърпа още по-близо до себе си и тя усети ерекцията му.

Нещата се развиваха бързо. Джак я завъртя и започна да съблича роклята й, а устните му докосваха всеки сантиметър току-що оголена кожа. Селина потръпна от грубия допир на обръснатата му брадичка, от топлия дъх и влажния език по гърба й, от силните ръце, които следваха извивката на ханша й. Точно когато си мислеше, че няма да издържи повече, той разкопча последното копче и роклята й се свлече в краката й.

Тя се обърна гола към него, с изпълнени с очакване гърди. Чувстваше се уязвима и същевременно пълна с живот. Погледът на Джак се плъзна по тялото й и тя видя възбудата на лицето му. Селина не носеше бельо.

Той се наведе към гърдите й. Селина отметна глава назад и изстена, когато устните на Джак докоснаха зърното й. Вълните на удоволствие бяха неустоими. Сякаш усетил нетърпението й, Джак я положи на килима и легна отгоре й. Тя усети колко се е втвърдил, колко е голям и изведнъж на нея й се прииска да бъде изследователят.

Избута го от себе си и го възседна. Гърдите й бяха на сантиметри от лицето му. Видя го да се усмихва — интимна, разбираща усмивка — и го чу как изпъшка, когато дръпна рязко ризата му. Копчетата се разлетяха и дрехата се разтвори, разкривайки мускулести космати гърди. Тя го изгледа с растяща възбуда, после спусна глава към гърдите му и засмука едното му зърно.

Гърбът на Джак се изви като дъга.

— Господи — изпъшка той.

Искаше го гол. Селина се надигна, свали обувките и чорапите му, после разкопча панталона. Сграбчи плата и задърпа. Джак повдигна бедра да й помогне. Тя захвърли панталона настрани и той отлетя към масата, където удари фотографията в рамка, която си беше направила преди години в Лондон.

Фотографията падна на пода. Чу се звън на разбито стъкло.

Селина не му обърна внимание — нито пък Джак. Лицето му беше зачервено. Селина виждаше, че е възбуден, и това я накара да стигне още по-надалеч. Наведе се към гащетата му, захапа ластика и ги задърпа със зъби. С движение на китката ги запрати през стаята към прозореца.

Пенисът му беше невероятно голям. Селина го зяпна като хипнотизирана. Започващ от гъсталак тъмнокафяви косми, той стърчеше на два сантиметра от корема му и пулсираше в неравния ритъм на дишането му. Тя посегна да го докосне. Дишането на Джак стана по-тежко, тялото му се вцепени в очакване. Като че ли това, че я виждаше как се възхищава на пениса му, го влудяваше съвсем.

Но Селина не го докосна. Вместо това го погледна в очите и облиза кожата около него. Джак сграбчи косата й. Селина се отпусна отгоре му и зърната на гърдите й докоснаха основата на пениса му. Обичаше малко грубата игра. И усещаше, че и той си пада по същото.

Изведнъж стана и тръгна към масата в другия край на стаята. Джак я зяпна невярващо.

— Къде отиваш? — попита. — Връщай се тук.

— Почакай — прошепна Селина. — Просто… почакай.

Когато драсна клечката, лицето й се озари от яркия пламък. Тя запали свещта в ръката си и тръгна към него. От примигващите светлини на града през прозорците зад нея и свещта в ръката й сякаш самата тя сияеше.

Селина го яхна отново и отметна коса назад с бързо движение. Когато го погледна, в очите й се четеше предизвикателство.

— Имаш ли ми доверие, Джак?

Той я погледна, после погледна трептящата свещ в ръката й. Разбра какво е намислила и това го изпълни с тръпка.

— Да.

Тя задържа свещта над гърдите му, леко я наклони и остави пламъка да разтопи восъка.

— Никога досега не съм го правила. А винаги съм искала. Как мислиш, ще боли ли?

Преди той да успее да отговори, тя обърна свещта хоризонтално и загледа как блестящите капчици стопен восък падат върху гърдите му.

Джак затаи дъх и трепна, горещият восък пое към пъпа му на тънки струйки. Събра се там и потече по бежовия килим. Не беше болезнено, а още по-възбуждащо.

И тогава Селина духна свещта.

Повдигна го, притисна тялото си в неговото, намери устните му и се целунаха. Джак посегна надолу и хвана пениса си. Селина повдигна бедра и разтвори крака.

— Готова ли си? — попита той.

— Сигурно не. — Тя докосна лицето му. — Само давай полека. Онова нещо долу трябва да се изучи.

Точно преди да проникне в нея, двамата се погледнаха изпитателно в очите. И двамата си мислеха едно и също — че ако продължат, нищо нямаше да е същото оттук нататък. Макар в миналото помежду им да бе имало привличане, отношенията им бяха стриктно професионални. Пак трябваше да работят заедно в „Редман Интернешънъл“, да участват в заседанията на борда, да се държат така, сякаш помежду им няма нищо, макар че далеч да не беше така. Бяха влюбени.

Селина повдигна още повече бедрата си и го остави нежно да проникне в нея. „Адски е голям“ — помисли си тя. Но всичко, което се случи след първоначалната болка, се превърна в размазан спомен. Искаше го. Искаше Джак. Искаше го в живота си.

Докато се любеха на килима, тласъците му станаха по-дълбоки, по-бързи, по-настоятелни. Спазми преминаваха през тялото й. Ноктите й се забиха в гърба му. Ръката й сграбчи кичур коса и задърпа. Той избута ръцете й и я прикова за пода. Докосна с устни зърното на едната й гърда и го захапа леко. Гърбът й се изви. Зърното й беше така набъбнало, че сякаш всеки момент щеше да се пръсне.

Тя погледна лицето му и осъзна, че и той е на крачка от свършването. Искаше го колкото се може по-навътре в себе си и отговаряше на тласъците му, докато и двамата не избухнаха едновременно.

По-късно, след като взеха заедно душ, се любиха отново. Докато се унасяше в сън в обятията на Джак, Селина осъзна колко й е липсвал мъж в леглото. Притисна се още повече в него и целуна гърдите му. Сърцето му още препускаше бясно, но туптенето му я приспа.

29

— Виждаш ми се малко възбуден, Харолд. Напрегнат. Искаш ли питие, преди да започнем?

Харолд Бейнс обърна гръб на прозореца, пред който стоеше, и погледна към Луис Раян, който наливаше водка в чаша с пукащ лед.

— Барът е напълно зареден — изтъкна Раян. — Все ще се намери нещо, което да ти допадне.

Той остави бутилката „Абсолют“ и отпи глътка от студеното питие.

— Или може би бирата отговаря повече на стила ти. Нали това сервират в ония секс клубове, в които ходиш? Нали тя е предпочитано питие, докато някой пикае върху теб или завира юмрук в задника ти? Ако предпочиташ това, боя се, че не мога да ти предложа.

— Върви по дяволите, Раян.

— Вече съм при тях, Харолд — озъби се Луис и посочи стола срещу бюрото. — Сядай. Ще бъда кратък.

Харолд седна. През прозореца срещу себе си виждаше сградата на „Редман Интернешънъл“ да се издига сред силуета на Манхатън. Помисли си за срещата, която току-що бе имал с Джордж Редман, за предаденото приятелство и извърна поглед, изгарян от вина и омраза към самия себе си.

Чу как Раян застава зад него.

— Искам да ми кажеш всичко, което знаеш за придобиването на „Уест Текс Инкорпорейтид“.

Харолд се обърна — може би малко по-бързо от необходимото, защото му се зави свят. Нужна му беше секунда-две, за да се фокусира върху Луис — и когато го направи, помещението най-сетне престана да се върти. Раян стоеше до голям телевизор.

— Искам да започнеш от самото начало — каза той. — Дати, факти, числа. Искам да знам условията на сделката и ролята на всеки в нея — това включва теб, Джордж, Селина, Джак Дъглас, целия борд. Но най-вече искам да ми кажеш защо Редман се е захванал с тази сделка. Искам да знам защо придобива компания, чиито печалби падат, откакто Близкият изток тръгна по дяволите. Защо е склонен да плати два пъти повече, отколкото струва „Уест Текс“, когато много добре знае, че печалбите им вървят надолу — много надолу — и няма как да избият десетте милиарда, които е готов да похарчи. Явно нещо го примамва да рискува всичко, за което е работил. Искам да знам какво е. И то сега, защото времето изтича.

Двамата се взираха един в друг. Луис вдигна чашата си и отпи — уверен, готов да направи удара си.

Харолд стана. Не можеше да причини това на Джордж. Не можеше да позволи нещата да отидат по-надалеч, отколкото вече бяха. Тръгна към вратата в другия край на помещението.

По-скоро се опита да тръгне.

Краката му бяха странно омекнали, мускулите не можеха да го удържат. Изведнъж отново му се зави свят и Харолд леко залитна надясно и протегна ръка да се хване за масата в стил, "Нипендейл“.

По-скоро се опита да се хване.

Светът се размаза и той се свлече на пода.

— Какво ти става?

Харолд затвори очи. Натискът в главата му се засилваше. Опита се да се отърси от гаденето, не успя и сложи длан върху устата си. Започна да повръща през пръстите си върху дрехите, по безценния килим на Луис.

Раян колебливо пристъпи напред. Не знаеше какво да прави. Харолд заразглежда изцапаната си с повръщано ръка, сякаш току-що се беше материализирала от някакво друго място и време. Миризмата нахлу в ноздрите му, стомахът му се преобърна и той отново се преви и започна да се дави.

Луис разбра.

— Пристрастен си, нали, Харолд? — попита. — Пристрастен си към дрогата, с която се друсаш. Колко време мина от последната ти доза?

Харолд не го чу. Ревът в главата му бе прекалено силен. Той извади кърпа от вътрешния си джоб и избърса устата и ръцете си. Гърлото му гореше, дишаше неравномерно, сърцето му прескачаше. Замаян и дезориентиран, той се надигна до седнало положение и се огледа.

За момент не знаеше кой е и къде се намира. За момент не знаеше нищо.

Но докато седеше на пода, цветът постепенно се върна на лицето му.

— Вземи се в ръце — каза Луис, който още беше леко потресен. Отстъпи крачка назад, по-далеч от Харолд. — Тези не ми минават.

Харолд отново се огледа и едва когато лицето на Луис дойде на фокус, проумя къде е. Изправи се с мъка, опита се да възвърне донякъде достойнството си, направи няколко крачки до тапицираното с велур канапе и седна, изтощен.

Мина известно време. Когато дишането му отново стана нормално, Луис нареди:

— Говори.

Враждебността се излъчваше от Харолд като лятна жега от градска улица.

— Дай ми вода.

— Не и докато не ми кажеш за „Уест Текс“.

Вселената ярост, която се надигаше в Харолд, засенчи всякакво гадене. Опита се да овладее гласа си.

— Или ще ми дадеш чаша шибана вода, или ще сложа край на това още сега, ще се обадя на полицията и ще им кажа какво зная.

— Не бих го направил на твое място — отбеляза Луис. Отиде до телевизора, включи го и натисна копчето на дивиди плейъра. Екранът примигна и оживя.

Харолд седеше и гледаше вцепенен. Виждаше себе си. Гол. Млад мъж беше коленичил пред него и му правеше свирка. Харолд позна сцената, спомни си помещението.

По някакъв начин бяха успели да го запишат как си играе със сервитьора на яхтата на Анастасиос Фондарас. По някакъв начин бяха заснели как си бие хероин в лявата ръка. И как бърза да навлече дрехите си, след като Джак Дъглас влезе в каютата и ги изненада.

— Анастасиос ми е приятел — каза Луис, без да откъсва поглед от сцената. — Също като мен, и той проявява интерес към Джордж Редман, макар и по различни причини. Когато му споменах, че има начин да се сдобия с информация за придобиването на „Уест Текс“, както и защо го прави Редман, той ме увери, че с радост би ми помогнал, стига също да бъде в течение. Ти, Харолд, беше така добър да приемеш ухажването на младия сервитьор и да го последваш в каютата, пълна със скрити камери. Ако не го беше направил, нямаше да разполагам с нищо, с което да те изнудвам.

Той изключи телевизора.

Харолд продължаваше да се взира в картината, която вече я нямаше.

Раян отиде до бара, наля вода във висока чаша с лед, взе малка кърпа и ги подаде на мъжа, който изведнъж беше остарял с трийсет години на канапето му.

— Почисти се — посъветва го. — Имаш повръщано по сакото. И си изпий питието. След това ще ми разкажеш всичко, което знаеш за „Уест Текс“, от самото начало. Иначе ще пратя копие от диска на жена ти, на децата ти, на Джордж и Елизабет, а също и на пресата. Ще те унищожа.

Отиде до бюрото си, където имаше цифров рекордер. Насочи го към Харолд и натисна копчето за запис.

— Започвай — каза той. — Хайде.

* * *

По-късно, когато остана сам, Луис се взираше в притихналия мрак на кабинета си. Беше зашеметен. Ако разказаното от Харолд Бейнс бе истина, планът на Редман беше направо гениален.

Ако придобиеше „Уест Текс“ при тези обстоятелства, мощта му щеше да стане несравнима. А ако обстоятелствата се окажеха различни, с него щеше да е свършено.

Разбира се, ако се приеме, че казаното от Харолд Бейнс е истина.

Стана и отиде до редицата прозорци вдясно. Загледа се към сградата на „Редман Интернешънъл“ и изпита познатата пружина на омразата да се развива в стомаха му. Колкото и да искаше да повярва на Бейнс, знаеше, че не може да го направи. Той бе най-добрият приятел на Джордж Редман.

Трябваше му човек, който да провери информацията. Човек, който работи в „Редман Интернешънъл“ и който мрази Редман поне толкова, колкото и самият Луис. Но кой? Стоеше замислен, умът му прехвърляше различните възможности.

И тогава се сети кой може да му достави онова, което му трябваше.

ЧАСТ ТРЕТА

ТРЕТА СЕДМИЦА

30

На следващата сутрин, точно когато Селина Редман тръгваше на скок с бънджи с Джак Дъглас и няколко часа преди Джордж Редман да излезе от „Редман Интернешънъл“ за петкилометровия си крос в Сентрал Парк, Ерик Паркър беше изкаран до дълга сива лимузина, спряла при един дискретен страничен вход на Нюйоркската болница.

Нямаше репортери — Даяна Крейн се беше погрижила за това — и докато шофьорът помагаше на сестрата да го качи на задната седалка, Ерик си помисли, че беше прекарал достатъчно време в тази болница. Време беше да се прибере у дома.

Даяна вече седеше отзад, с лице към трафика. Беше облечена в черен костюм на „Шанел“, чиято пола стигаше едва до коленете й, носеше диамантената брошка, подарена й от Ерик в нощта на нападението, както и диамантена гривна, също от него.

Краката й, обути в черни чорапи, бяха кръстосани. Тъй като неговият крак беше гипсиран, Ерик трябваше да седне странично с лице към нея. Даяна не го погледна, след като го вдигнаха от стола на колела и го настаниха на седалката, нито каза нещо, след като вратата се затвори.

Държеше се хладно с него от пристигането й сутринта.

— Наред ли е всичко? — попита Ерик. Знаеше, че тя е била на партито на Анастасиос Фондарас, и се запита дали не се е случило нещо. Селина, Джордж и Елизабет също са били там.

— Наред е — каза Даяна.

— Тогава защо не ми говориш?

— Не би искал да знаеш, Ерик.

„Шибани жени.“

— Напротив, искам.

— Тогава ще го обсъдим по-късно, не тук.

Лимузината потегли.

Ерик се извърна от нея и погледна през прозореца. Точно сега изобщо не му се занимаваше с нацупени жени. Само преди час беше научил, че тъй като вече не работи в „Редман Интернешънъл“, не фигурира в осигурителния им план и се налага да плати от джоба си всички разходи по лечението, които бързо наближаваха шестцифрена сума и със сигурност щяха да нараснат главоломно през месеците рехабилитация, които му предстояха. Макар че парите не бяха проблем в момента, мисълта, че трябва да плаща за нещо, сторено му от дъщерята на Джордж Редман, беше влудяваща.

Лимузината хвана зелен светофар и пое по Шейсет и девета към Пето. Ерик гледаше мъжете, жените и децата, които се разхождаха по улиците и булевардите, водеха кучетата си на прибиращи се светлоотражателни поводи или тичаха с айподи в коланите.

Свали стъклото, вдиша миризмите на града и бързо го вдигна обратно. Скоро градът отново щеше да бъде негов, той щеше да се върне на върха — само че този път без престижа на „Редман Интернешънъл“.

Когато завиха по Пето авеню, Даяна извади телефона си от чантата и започна да набира номер.

— Ще се обадя в Редман Плейс. Не искам неочаквани посрещачи — каза тя.

Ерик я погледна.

— Мислех, че вече си се погрижила за пресата.

— Погрижих се — отвърна Даяна. — Затова никой не ни чакаше при болницата. Но нещата може да се променят, Ерик. Обаждам се за всеки случай.

„Както кажеш.“ Ерик отново се обърна към прозореца. В момента му се искаше единствено да се прибере у дома, да си вземе студена бира от хладилника и да изпълзи в собственото си легло. Изобщо не му пукаше за журналистите. Повече го притесняваше мисълта, че може да види Селина или Джордж, докато го карат през лобито. Можеше да се придвижва с патерици, но те бяха неудобни и имаше чувството, че с тях прилича повече на сакат, отколкото в количката.

А Ерик не искаше да изглежда слаб, ако се натъкне на Джордж или Селина.

Даяна затвори телефона и погледна през прозореца. Ерик я наблюдаваше — нещо в чертите й се беше променило. Пръстите на дясната й ръка си играеха с брошката, която бе подарил навремето на Селина.

— Какво има? — попита той.

— Има проблем.

— Какъв проблем. Пресата ли е там?

— Няма нищо общо с пресата.

— Тогава какво?

Тя пое дъх и издиша. Гневът, струящ от нея преди, се беше сменил с някаква друга, трудна за описване емоция.

— Даяна…

— Апартаментът ти — каза тя.

* * *

Преди да се спукат тръбите, апартаментът беше един от най-примамливите в Манхатън заради изгледа му към Сентрал Парк. Цената му възлизаше на милиони. А колекцията от картини, антикварни мебели и скулптури, купени анонимно на търгове, струваше още повече.

Но сега, докато колелата на инвалидната количка газеха в петнайсетте сантиметра вода, която вече съсипваше паркета, Ерик осъзна, че сумата е паднала драстично само за една нощ.

Апартаментът му беше съсипан.

Обърна се към Сам Митчел, управителя на Редман Плейс, с когото бе приятел от години — и който сега се държеше странно дистанцирано.

— Какво се е случило, Сам?

— Няколко тръби са се спукали, господин Паркър. — Неочакваното официално обръщение увисна във въздуха. Митчел винаги се беше обръщал към него на малко име. Това накара Ерик да се запита колко ли други обитатели на Редман Плейс са се обърнали срещу него.

— Това го виждам, Сам. Можеш ли да ми кажеш защо?

— Хората ни все още работят по въпроса. Ще научим в края на деня.

Ерик изкара количката на терасата, където стоеше Даяна с обувки в ръце. Тя се помъчи да се усмихне, не успя и се извърна. Вода капеше върху тях от дупката, която доскоро беше таван. Гипсът му, който докторите бяха предупредили да не се мокри, беше подгизнал.

— Колко други обитатели са пострадали? — попита Ерик.

— Николко, господин Паркър.

— Да не искаш да кажеш, че са се спукали само тръбите в моя апартамент?

— Точно така.

— Но как е възможно?

— Ще разберем, след като разследването приключи.

— Искам да знам сега.

— Работим възможно най-бързо.

— Тръбите не се пукат посред лято. А в тази сграда не биха се спукали и в най-студената зима. Искам да знам какво става. Веднага.

Сам премълча.

Даяна докосна рамото му. Ерик блъсна ръката й и се отдалечи. Идеше му да хвърли нещо, но се овладя. Водата се плискаше в краката му.

— Предполагам, че застраховката ми ще покрие щетите — каза той, насочвайки количката към спалнята, която вече не беше спалня — от поддръжката я бяха направили на нищо, за да се доберат до една от спуканите тръби. — Само картините струват цяло състояние. Не могат да бъдат заменени. И мебелите са уникални, купувани на търгове. Схващаш ли положението, Сам? Чуваш ли ме изобщо?

— Това, което ще кажа, няма да ви хареса.

— Кажи го. Вече нищо не може да ме извади от релси.

— Надявам се да е така — каза Митчел, — защото, когато бяхте отстранен от „Редман Интернешънъл“, вие изгубихте застраховката на апартамента. Както знаете, вноските на старшите служители се поемат от организацията. Но след отстраняването ви господин Редман прекрати застраховката.

Ерик изгуби дар слово. Даяна оформи с устни — но не произнесе — думата „отстранен“.

— Боя се, че това не е всичко — продължи Митчел. — Апартаментът под вашия също е пострадал. Водата е унищожила един Ван. Гог на госпожа Олдрич и всичките й картини на Моне, както и мебелите в стил Хенри Осми, които са в семейството й от години и се смятат за безценни. Тя ми каза, че застрахователната й компания смята да ви съди. Помоли ме да ви предам да си намерите добър адвокат.

— Това е безсмислено — намеси се Даяна. — Повредата не е по вина на Ерик. Застраховката ще покрие щетите. Повредата е свързана със сградата, а не с Ерик Паркър.

Следващите думи на Митчел бяха внимателно премерени.

— Застраховката ни наистина покрива оригиналните системи. Проблемът е, че повредата като че ли е започнала от голямата баня на господин Паркър, която той прекрои преди две години. Ако в доклада се установи, че източникът на проблема е там, ще имаме работа с тръби, променени от трета страна. И това ни освобождава от отговорност.

— Не, не ви освобождава — възрази Даяна. — Тръбите са според нормите. Преминали са всички инспекции — както вашите, така и на общината. Вашият подпис стои под документите.

Сам разпери ръце.

— Вижте, знам, че е трудно. Наясно съм, че всички са разстроени. Но ако прочетете документа, който подписахме с господин Паркър, ще откриете клауза, която ни освобождава от отговорност при каквато и да било промяна на оригиналните системи.

— В такъв случай вината е на фирмата, която е положила тръбите.

— Може би — каза Митчел. — Но ремонтът е направен преди две години. Ако беше преди месец, доводите ви щяха да имат тежест. Но преди две години? — Той поклати глава. — Съмнявам се.

Ерик погледна Даяна. На лицето й беше изписано поражение. „Редман ме разори.“

Настъпи мълчание, докато Митчел вървеше към масата в стил арт деко до лъскавия черен бар. Върху нея имаше четири вази с червени рози.

— Има поне едно хубаво нещо във всичко това, господин Паркър — отбеляза той. — Тези рози пристигнаха сутринта като поздрав за завръщането ви у дома. От Луис Раян са.

* * *

— Джордж стои зад всичко това. Знаеш го толкова добре, колкото и аз.

Даяна влезе в дневната с кана горещо кафе в едната ръка и две чаши в другата. Току-що беше излязла от банята и беше облечена в бял хавлиен халат. Косата й, виеща се около лицето на лъскави тъмни вълни, беше мокра.

— Той е отговорен за спуканите тръби.

— Трябва да поговорим, Ерик — прекъсна го тя, докато сядаше на стола срещу него и поставяше чашите на масичката. — Нещата не се връзват.

— Кои неща?

Тя наля кафе, подаде му димящата чаша и отпи от своята. Изглеждаше ужасно уморена.

— Ти си ме лъгал.

Ерик понечи да каже нещо, но Даяна вдигна ръка да мълчи.

— Сега аз ще говоря. А ти ще си затвориш устата и ще слушаш. Когато ти задам въпрос, ще отговаряш, при това честно. Излъжеш ли ме, ще разбера. Това ми е работата. Това е специалната ми дарба, за която ми плащат толкова много. И ако ме излъжеш, ще съжаляваш ужасно, защото ми се струва, че сега имаш отчаяна нужда от мен.

Тя се облегна назад.

Зад нея Манхатън беше покрит с пелена от мараня и смог. Слънцето едва се виждаше през облаците. Даяна бръкна в джоба на халата си и извади правоъгълна кутийка от черно кадифе. Подаде я на Ерик и го зачака да я отвори. Повдигането на капака бе съпроводено с ярки проблясъци на диаманти, сапфири и рубини.

Ерик я погледна.

— Можеш да си прибереш бижутата — каза тя. — Видях Селина на партито на Фондарас и тя позна огърлицата, която носех. Каза, че преди била нейна, че си я купил в Милано, ако не се лъжа, и че камъните били без никакви дефекти. Върнала ти я заедно с другите накити. — Даяна продължи по-тихо: — Добави, че сапфирите подчертавали сините ми очи. Много мило от нейна страна, нали?

Тя отпи от кафето си.

— Всъщност не беше мило. Всъщност беше злепоставящо. Не зная колко хора са чули разговора, но дори да е само един, вече цял Манхатън е научил и сигурно съм се превърнала в посмешище. А това е нещо, което не заслужавам.

— Даяна…

— Млъкни, Ерик. Затвори си устата. Не се ли умори от гласа си, както съм уморена аз? След всичко, което направих за теб, можеш поне да бъдеш така любезен да ме изслушаш.

Ерик реши да замълчи.

— Каза, че си ми купил огърлицата, защото ме обичаш. Как мислиш се чувствам, след като се оказа, че любовта ти е фарс? — Не изчака отговор, защото не искаше още една лъжа, а премина на следващата тема. — Каза ми, че си се махнал от „Редман Интернешънъл“. Каза, че защото вече не ходиш със Селина, ти било трудно да продължиш да работиш там и затова си решил да напуснеш. Да напуснеш. Повярвах ти, защото винаги съм те смятала за почтен човек. Но ти не си. Преди час Сам Митчел каза, че Джордж те е отстранил. Искам да знам защо.

— Не е твоя работа.

Даяна с усилие запази спокойствие.

— Щом си ме излъгал, значи е моя работа. Вложих много време, грижи и любов в теб. Бях пребита в апартамента ти от двама мъже, които искаха да те наранят поради причина, която незнайно защо не можеш да обясниш. Ако не бях аз, сигурно още щеше да лежиш в локва от собствената ти кръв. Ако не се бях обърнала към познати с молба да ми направят услуга, името ти още щеше да е по първите страници на вестниците. Дължиш ми истината и ще ми я кажеш. Не го ли направиш, можеш да се разкараш оттук и от живота ми. Просто е.

Ерик посегна за патериците, изправи се с мъка и отиде до прозорците в другия край на стаята. Загледа се в града, а тя гледаше него.

Даяна заслужаваше истината. Но как да й каже, че онова, което беше започнало като ужасна грешка в нощта на откриването на „Редман Интернешънъл“, е набрало скорост и се е превърнало в кошмар, от който нямаше измъкване, докато Лиана Редман не си плати за стореното?

Докторите още не бяха сигурни дали ще си възвърне напълно подвижността на крака. Пораженията на мускулите и нервите бяха по-големи, отколкото предполагаха първоначално. Лиана напълно заслужаваше да си плати и той смяташе да я накара да го направи. Въпреки това трябваше да каже нещо на Даяна. Сега тя бе единственият човек, на когото можеше да разчита. Как можеше да оцелее без апартамент и доходи? Задаваха се съдебни дела. Най-малкото се нуждаеше от напътствията й.

Ерик тръгна към нея.

— Вярно е — каза той. — Бях уволнен от „Редман Интернешънъл“.

— Защо?

— Защото постъпих като глупак.

— Ама че изненада. Колко голям глупак?

— Едва не преспах с Лиана вечерта на откриването на „Редман Интернешънъл“. Щях да го направя, но бях толкова пиян, че не успях да го вдигна. — Той отново седна на стола си. — Това достатъчно честно ли е според теб? Тя ме натикваше в леглото и ми казваше да забравя за клюмналия си хуй, когато Селина влезе в стаята. Бяхме в мезонета на Джордж и Елизабет. Ясно е как ни е намерила. Някой й е подшушнал.

— Е, това е издънка — отбеляза Даяна. Гласът й смъкна температурата в стаята най-малко с десет градуса.

— Не беше нищо, Даяна. И двамата бяхме пияни и гневни на живота и на Селина. Беше грешка.

— И то доста голяма, бих казала. — Температурата падна с още десет градуса.

— Селина явно се е оплакала на Джордж — продължи Ерик. — И той ме уволни. Това е.

— Кой ни нападна онази нощ?

— Не зная. Може да е всеки. Може да е било опит аз грабеж.

— О, я стига — сопна се тя и стаята започна да се сгорещява. — Не беше никакъв грабеж и ти много добре го знаеш. Нищо не е изчезнало от апартамента ти. Проверих го в деня след влизането ти в болницата. Онези мъже са успели да минат през охраната и да влязат в апартамента ти, който беше заключен. Според полицейския доклад вратата не е била отваряна със сила или отключвана с шперц. Онзи, който го е направил, е имал ключ.

Настъпи тишина.

— Кажи ми истината — настоя тя. — Кой го е направил?

„Приятели на Лиана.“

— Не знам.

— Не ти вярвам.

— Наистина ли смяташ, че ако знаех, бих позволил на онзи, който ми стори това — който ни стори това — да му се размине просто така? Я стига, за бога. Ако имах представа кой е виновникът за съсипването на шибания ми крак, щях да пропусна полицията и сам да се погрижа за него.

Поне това звучеше вярно.

— Трябва да имаш някаква представа — не отстъпваше тя.

— Избери си — рече той. — Вбесил съм много хора през годините ми в „Редман Интернешънъл“. Създадох си много врагове, особено докато работех по сделката с „Уест Текс“. Знаеш го не по-зле от мен. Би могъл да е всеки.

Даяна се облегна назад. Може би той наистина не знаеше. Пукаше ли й? Нямаше представа и донякъде се ненавиждаше заради това. Тя допи кафето си и си сипа още.

— Е, какво ще правиш сега?

— Какво искаш да кажеш? — попита Ерик. — Надявах се, че мога да остана тук.

— Не се и съмнявам.

— Само докато приключи ремонтът на апартамента ми.

— Сериозно? — изгледа го насмешливо тя. — Доста самонадеяно предположение. А и ремонтирането на апартамента ти ще отнеме месеци. Не виждам как ще се получи. Нямам желание да те виждам тук. — Тя кимна към накитите. — Продай ги. Ще ти осигурят покрив над главата.

— Нужна ми е помощта ти.

— Знам.

— Бих искал да остана тук.

— Кажи ми, как смяташ да платиш ремонта на апартамента? Имащ да плащаш сметките на болницата, адвокатски хонорари, а ако изгубиш делото, към това се добавя един съсипан Ван Гог, две попилени картини на Моне и унищожени мебели от времето на Хенри Осми. Ерик, не виждам как можеш да платиш за ремонта, какво остава за другото.

— Май ще трябва да си потърся работа.

Идеше й да се изсмее.

— Бог ми е свидетел, че си те бива, Ерик. Естествено, всеки разумен човек ще пропусне да забележи факта, че Джордж те е изхвърлил, ще подмине също заглавията във вестниците и ще те наеме само защото си не друг, а великият Ерик Паркър.

— Един човек ще го направи.

— И кой е той?

— Видя розите, които ми беше изпратил Луис Раян. Ясно е, че ме иска в „Манхатън Ентърпрайзис“. Той има не по-малко пари от Джордж, а всеки знае какви са чувствата между двамата. Ако си изиграя картите правилно, може да успея напълно да се измъкна от тази каша.

31

— Прави точно каквото ти кажа и няма да пострадаш.

Гласът му беше изнервяш. Селина стоеше на ръба на моста, ластичното въже с дебелината на китката й обхващаше глезените, а очите й бяха завързани. Макар да не виждаше виещата се долу река, усещаше прохладата на водата, а също и пропастта пред себе си.

Стисна зъби и зачака инструкциите.

— Не ми харесва, че си с вързани очи — каза стоящият зад нея мъж. Казваше се Стив Симпсън и фирмата му „Въртиго Фивър“ беше собственик на моста за скокове. — Никой досега не е скачал така — нито Джак, нито дори аз. Идеята не ми допада.

Селина свали превръзката и го погледна. Макар да бе нервна и донякъде дори уплашена от предстоящия скок, тя се опита да се престори на спокойна.

— Възможно е. Но нали все повтаряте, че спортът бил безопасен.

— Безопасен е — подчерта Симпсън.

— Тогава какво значение има дали съм с вързани очи?

— Може би никакво. Но ти си начинаеща, а това е стометрово падане. Просто не ми харесва.

— Значи не мога да скоча с превръзка, така ли?

— Не съм казал това.

— А тогава какво казваш?

— Че ще се чувствам много по-добре, ако някой с опит си върже очите и скочи преди теб. Някой като Джак. Така ще мога да видя как минава и може би ще се успокоя.

Селина отвори уста да възрази, но Джак вдигна ръка. Обърна се към Симпсън и се ухили.

— Ще ми се да скоча пръв, Стив. Но тя не ми позволява.

— Не ти позволява ли?

— Аха.

— Защо?

— Защото хвърлихме чоп в града и се падна тя да е първа.

— Не ти вярвам.

Селина скръсти ръце. За момент страхът й се смени с раздразнение. Нямаше търпение да приключи с всичко това.

— Повярвай — натърти тя. — И тъй, няма ли да продължим? Сигурна съм, че и други искат да скачат.

Симпсън погледна към дванайсетте други скачачи, които чакаха реда си, видя нетърпеливите им физиономии и взе решение.

— Забрави — каза той на Селина. — Или скачаш без превръзката, или изобщо не скачаш.

Селина усети как бузите й пламнаха. Това беше нелепо! Какво можеше да навреди някаква си глупава превръзка? Преди да успее да възрази, някакъв висок мъж с тъмна коса и изсечени черти излезе от групата.

— Имам предложение — намеси се той.

Селина го погледна. Беше с черна тениска, бели шорти и тъмни очила. Изглеждаше й познат, макар че не го беше забелязала при изкачването.

— И какво е то?

— Може ли аз да скоча пръв? Опитен съм, вие пак ще можете да скочите преди приятеля си, а аз ще си вържа очите, така че Стив да прецени дали е безопасно.

Селина се обърна към Стив.

— Е? — подкани. — Какво мислиш?

— Зависи от колко време скача.

— От две години — отговори Винсънт Спокати. — В един парк в Тексас.

* * *

— Партньорът ми е на един сал под моста — каза Симпсън на Спокати. — Ако се наведете повече, ще го видите.

Спокати се хвана за дървените перила, наведе се и видя клатещия се оранжев надуваем сал за осем души. Мъжът на него им махна. Макар да бе трудно да се прецени от това разстояние, човекът изглеждаше два пъти по-дребен от Спокати.

— Готов ли сте? — попита Симпсън.

Спокати кимна.

— Поемете дълбоко дъх, ако сте нервен.

— Не съм нервен.

Симпсън вече беше забелязал това. Дори опитните скачачи малко се изпотяват преди скока. Този щеше да скочи за първи път с вързани очи, а въпреки това изглеждаше абсолютно спокоен.

— Сигурен ли сте, че искате да си вържете очите?

Спокати хвърли поглед към Селина, която стоеше зад него, прегърнала Джак. Тя му се усмихна. Той отвърна на усмивката й, доволен, че не го е разпознала от откриването на сградата на „Редман Интернешънъл“. Вероятно слънчевите очила помагаха.

— Сигурен съм.

— Е, тогава да го направим.

Симпсън клекна, сложи найлонов клуп около глезените на Спокати, стегна го и щракна серия закопчалки. Докато закачаха бънджито за клупа, Спокати погледна надолу по течението на реката. Двама от хората му го чакаха в рейнджроувъра, паркиран на уединена полянка близо до един от многото черни пътища на парка.

Симпсън се изправи и го тупна по гърба, за да му даде знак, че е време да скача. Спокати се хвана с една ръка за парапета и спусна превръзката над очите си. Сетивата му се изостриха във внезапно настъпилия мрак. Чуваше реката отдолу, крясъка на врана в небето. Усещаше на бедрото си малкото сгъваемо ножче, което беше сложил в джоба си.

Ако Селина му причинеше неприятности, щеше да й изреже нова огърлица.

— Ще броя от пет — каза Симпсън. — Когато приключа, искам да скочите колкото се може по-надалеч. Разбрахте ли ме?

Спокати кимна.

Обратното броене започна.

Когато Симпсън стигна до нула, Спокати без колебание се оттласна от моста и полетя в изящна дъга към реката. Селина пристъпи напред с тълпата да го гледа. С разперени настрани ръце и вдигната високо глава, Спокати сякаш летеше — след което бънджито се опъна и го върна като камшик.

Спокати не нададе крясък от радост или възбуда. Просто полетя обратно към моста и отново надолу. Всичко свърши за по-малко от минута, след което бе спуснат до сала.

Симпсън издърпа бънджито и превръзката и погледна Селина. Лицето й беше пребледняло. Беше се вкопчила с едната ръка в Джак, а с другата се опитваше да прогони досаден комар.

— Удовлетворен съм — обяви той. — Скачаш ли?

— Що за въпрос? — отвърна Селина. — Фасулска работа.

— Опитай се да се съсредоточиш — посъветва я Симпсън. — Изхвърли всичко от главата си и мисли единствено за скока. Нищо няма да ти се случи, гарантирам ти го. Скоро ще бъдеш на сигурно място на сала с постбънджи усмивка, както я наричат скачачите.

Макар че почти не го чу, Селина пое дълбоко дъх и кимна. Отново застана на ръба на моста, стиснала с всички сили парапета. Спокати и помощникът на Симпсън гледаха нагоре от сала. Изглеждаха на хиляда километра оттук.

Селина си сложи превръзката и се запита защо изобщо прави това. Защо винаги трябваше да доказва на себе си и на другите, че по сила, смелост и ум не отстъпва на никой мъж? „Значи се нуждая от психотерапия. Страхотно.“

Някой докосна ръката й.

— Добре ли си? — попита Джак.

— Нищо ми няма — излъга тя.

— Сигурна ли си, че искаш да го направиш?

— Мхм.

— Искаш ли после да обядваме заедно?

— Мхм.

— Обичам те — каза той.

Селина се сепна. Май не беше чула правилно. Но когато той стисна ръката й и я целуна нежно по бузата, тя разбра, че е казал точно това. „Обича ме.“ Ако имаше време, щеше да му признае, че и тя го обича, но преди да успее да го направи, Джак се дръпна, за да може Симпсън да закрепи бънджито за глезените й.

— Добре, Селина — каза той. — Ще броя от пет. Просто скочи колкото се може по-надалеч и въжето ще направи останалото. Готова ли си?

Тя кимна.

И Симпсън започна да брои.

С главата на Селина бе пълен хаос. С всяко отброяване сърцето й се разтуптяваше малко по-бързо, дишането й ставаше малко по-плитко, хватката върху парапета — малко по-силна. Запита се какво ли ще стане, ако въжето се скъса. Помисли си за сала и сигурността, която демонстрираше. Помисли си за баща си, за майка си и дори за Лиана. Помисли си за миналата нощ с Джак, за думите, които й бе казал току-що. И после, точно когато Симпсън извика „Скачай!“ и тя скочи във въздуха, Селина осъзна, че й се пишка.

Беше същински кошмар.

Вятърът фучеше в косата й и отвя превръзката от очите. Селина видя как дървета, скали и вода се носят устремно към нея. Стомахът й се преобърна. Мехурът й поддаде. Светът се размаза. И бънджито се опъна.

Спря на сантиметри от водата, за миг погледът й срещна погледа на Спокати, след което беше катапултирана обратно към моста — и отново полетя надолу към сала.

Когато подскачането нагоре-надолу най-сетне спря и партньорът на Симпсън й помогна да се спусне в сала, Спокати я хвана за ръка и я поведе към една дървена пейка. Изтощена, Селина седна.

— Голяма веселба е, нали? — подхвърли той.

Селина се канеше да каже, че не е никаква веселба, а ужас, но точно тогава Спокати изведнъж се подхлъзна, рухна върху борда на сала и го преобърна, запращайки и тримата във водата.

— Нещо става — извика Джак. — Във водата са. Салът се е преобърнал.

Симпсън отиде при него до парапета и се надвеси над пропастта. Успя да види само бързо движещата се вода и закотвения преобърнат сал.

Но не и тела.

— Не виждам Селина — промърмори Джак. — Къде е тя?

Симпсън се взираше безмълвно, а останалите скачачи също се скупчиха на парапета.

— Къде се е дянал помощникът ти, Стив? Къде е мъжът, който скочи пръв?

— Не ги виждам.

Джак бързо прекрачи парапета.

— Вържи ми другото бънджи.

— Джак…

— Действай!

Симпсън се подчини и задейства като автомат, докато се опитваше да проумее ситуацията.

— Това не ми харесва — каза той на Джак, докато стягаше ремъка. — Опасно е. Долу няма кой да те освободи.

— Сам ще се освободя. Само ме вържи.

Той погледна ремъка и ластичното въже, закрепено и навито зад него.

— Готов ли си? — попита той Стив.

Скочи в мига, в който Симпсън му кимна.

* * *

Беше под сала, краката й се бяха заплели във въжето на котвата.

Устата й едва се подаваше над бързо течащата вода. Задъхваше се от страх.

Държеше се за дървената пейка над нея, за да не бъде повлечена от течението или от тежестта на котвата.

Под нея Спокати и Алекс Стивънс, асистентът на Симпсън, се опитваха да я освободят. С всяко дръпване на въжето, което връзваше краката й, ръцете й се плъзгаха малко по мократа пейка. Селина се държеше с всички сили — знаеше, че ако се изпусне, няма да има сили да противодейства на котвата и тя ще я завлече на дъното.

Въжето отново се опъна. И още веднъж. Селина затвори очи и се помоли, когато ръцете й се хлъзнаха и тя потъна още малко в реката.

Водата вече беше над нивото на устата й и за миг я обхвана паника, но после си даде сметка, че може да диша и през носа. Извика отчаяно и устата й се напълни с вода. Селина се задави и започна да кашля. Струваше й се, че се бори срещу неизбежен край.

Изведнъж водата около нея кипна, завряха мехури и Спокати и Алекс се появиха на повърхността. Тъмните им коси бяха гладки и лъскави като кожата на тюлен. Докато Алекс се опитваше да си поеме въздух,

Спокати изплува спокойно зад Селина и я повдигна, за да може да се хване по-здраво за дървената пейка.

После се обърна към Алекс.

— Иди на брега и намери нещо, с което да срежем въжето. Ако не действаме бързо, тежестта на котвата и стягането на краката й ще прекъсне кръвообращението.

Алекс поклати глава.

— Нямам право да напускам. Против правилата е.

— Заеби правилата — каза Спокати. — Ако не направим нещо в най-скоро време, тази жена ще загази лошо.

Алекс погледна към Селина и видя, че й е трудно да диша. На лицето й се четеше смес от страх и изтощение. Премести поглед към Спокати.

— Защо ти не отидеш до брега? Аз ще остана с нея.

— Не мога да доплувам до брега — отвърна Спокати. — Нараних си крака.

— Нищо му нямаше допреди малко.

— Точно тук грешиш, приятел. Изкълчих го при падането. Просто не показвам, че ме боли, за разлика от теб. А сега или си размърдай задника и намери нещо да помогнем на жената, или ще се видим в съда.

Двамата впериха очи един в друг. Накрая Алекс взе решение и се гмурна, като остави Спокати сам със Селина.

Той изплува пред нея.

— Усещаш ли краката си?

— Донякъде — отвърна тя. — Но са изтръпнали. И са по-студени от останалото ми тяло. Какво стана?

— Предполагам, че докато сме се мъчили да те освободим от въжето, котвата е преминала през речен праг и е потънала по-дълбоко. Докато не стигне до дъното, ще продължи да те тегли надолу.

— Колко надолу.

Спокати не отговори. Вместо това погледна нагоре към въжето, което бе завързано за сала. Макар че беше малко разбридано и надуто от водата, изглеждаше достатъчно здраво.

— Докато въжето е закрепено за сала, няма опасност да потънеш много. Определено не повече от една педя.

— Спокойно мога да се удавя в една педя вода — каза Селина.

— Така е — съгласи се Спокати. — Затова на твое място не бих се пускал от пейката.

Той погледна водата, после часовника си. Алекс го нямаше от малко повече от минута.

— Можеш ли изобщо да си движиш краката?

Селина се опита, но поклати глава.

— Котвата е прекалено тежка.

— Добре тогава — каза той. — Ще се гмурна да видя дали няма да мога да намаля донякъде натиска. Дръж се.

Селина кимна и го загледа как потъва под повърхността.

Чакаше, хватката й за дъската отслабваше, тялото й трепереше. Запита се какво ли прави Джак, надяваше се да е добре и да не мисли най-лошото. Запита се и къде ли е Алекс и кога ще се появи.

Надигаше се да се хване по-здраво за пейката, когато усети ужасно силно дръпване на краката, което опъна мускулите й. Нещо в коляното й изпука.

Селина ахна.

Панически задраска да не изпусне пейката и изпищя. Нещо отново дръпна крака й. И отново. Селина се бореше, цялото й тяло се напрегна от притока на адреналин. На четвъртото и най-силно дърпане дъската, за която се държеше, се счупи.

Спокати се показа на повърхността с джобното ножче в ръка.

Пресегна се над главата и, сграбчи въжето, сряза го и последва Селина, която потъваше като камък към сумрачното дъно на реката.

* * *

Когато подскачането най-сетне се забави, Джак се набра и освободи найлоновия ремък с една ръка, като се държеше за въжето с другата. Падна в реката и моментално изрита обувките си, за да може да плува.

Замаян от скока, той изплува на повърхността. Течението го теглеше, докато се опитваше да се ориентира. Огледа се и видя, че се намира на десетина метра от сала. Заплува колкото се може по-бързо към него — и видя, че салът се носи по течението.

Джак отново се огледа. В далечината видя помощника на Симпсън, който се мъчеше да доплува до брега, борейки се срещу течението.

От Селина и мъжа, който скочи пръв, нямаше и следа.

Джак вдигна глава над водата.

— Къде са те? — извика на Алекс.

Алекс се обърна. Видя Джак във водата, на лицето му се изписа изумление, но после видя да прибират на моста ластичното въже.

— Под сала — извика и едва сега забеляза, че салът се носи по течението.

Зяпна го и объркването му постепенно отстъпи пред страха. Селина и мъжът, който му заръча да иде до брега, не се виждаха никакви. Бяха изчезнали.

Гмурна се в същия миг, в който и Джак изчезна под повърхността.

* * *

Селина потъваше и се бореше.

Размахваше ръце, бъхтеше с юмруци Спокати, съпротивляваше се. Желанието да си поеме дъх се засилваше, поглъщаше я цялата.

С широко отворени от страх очи, тя виждаше рояка мехурчета, летящ покрай нея, все повече боклуци с приближаването към дъното и Спокати, който връзваше краката й с въжето, което беше отрязал току-що.

Котвата стигна дъното с глухо тупване. Селина погледна надолу към тинестия сумрак, сграбчи косата на Спокати и задърпа. Искаше да го нарани, да го спре, да го убие. Опита се да забие нокти в очите му, но мъжът рязко завъртя глава надясно и косата му се изплъзна от отслабващата й хватка.

Селина погледна нагоре, когато той се отдалечи.

Не разбираше нищо. Не разбираше защо този човек искаше смъртта й.

Гърдите й бяха на път да експлодират от липсата на кислород. Наведе се да освободи въжето. Пръстите й драскаха, дърпаха и опъваха.

Напразно. Спокати беше завързал твърде здраво краката й. Не можеше да освободи въжето. С ужасен, яростен писък тя се дръпна и изпусна малкото останал кислород от дробовете си. Вихрушка от мехурчета се понесе от устата й нагоре към повърхността.

И тогава тя вдиша инстинктивно. Дробовете й се напълниха с ужасяващо студена вода.

Селина се задави, пое още вода и ноктите й задраскаха гърлото. Всеки мускул, всяко сетиво отричаше онова, което бе направила току-що. „Не искам да умирам!“

Но давенето престана. Избледняващите образи се смениха с мрак, очите й не виждаха нищо и тя се понесе по течението.

* * *

Докато плуваше надолу към приглушения писък, Джак зърна вдясно от себе си нещо черно, после бяло и накрая бързо ритащи крака.

За миг погледът му се задържа върху отдалечаващата се фигура и виещите се след нея мехурчета. После продължи надолу. Нуждата от въздух се засилваше, но той остана съсредоточен в целта си.

Най-напред забеляза косата на Селина.

Разперила се в полукръг, русата й коса рязко се открояваше на фона на тъмното, кафеникаво речно дъно. Джак протегна ръка, хвана нейната и я задърпа към повърхността.

По-скоро се опита да я издърпа.

Тялото й беше необичайно тежко и неподвижно. Колкото и да се мъчеше, колкото и да риташе с крака, успя да я издигне само на няколко педи над дъното на реката.

Гмурна се надолу и когато лицата им се изравниха, с ужас видя, че устата и очите й са отворени. Всяка част от тялото му отричаше това, което виждаше пред себе си. Устата на Селина беше отпусната. Очите й бяха слепи и замръзнали. Взираше се в нещо, което не беше тук.

Трябваше му въздух. Направи последен опит да я издигне до повърхността, прегърна я… и напипа въжето около краката й.

Погледна надолу, видя въжето, видя лежащата на дъното котва и разбра. Разбра.

Гърдите му горяха. Ако не поемеше скоро въздух, дробовете му със сигурност щяха да се пръснат. Наведе се и хвана въжето — ръцете му дърпаха, теглеха, търсеха.

Напразно. Колкото и да се опитваше, не можеше да разхлаби възела. Не можеше да я освободи. Не можеше да направи нищо за нея и това го разкъсваше. Той беше виновен. Идеята бе негова.

Със силно оттласкване от речното дъно, Джак се понесе към повърхността, като риташе яростно с крака… оставяйки Селина във вихрушка от мехурчета.

32

Когато се върна от кроса си в Сентрал Парк, Джордж Редман видя тълпата репортери пред сградата му на Пето авеню и първата му мисъл бе, че някой е подшушнал поредната история за придобиването на „Уест Текс Инкорпорейтид“ — вероятно във връзка с новото партньорство с „Чейс“.

През последната седмица журналистите нямаха спирачки. Звъняха, пускаха имейли, пишеха в „Туитър“ и дори пращаха съобщения по куриер в усилията си да получат интервю. Един особено агресивен репортер беше успял да се промъкне през охраната, нахълта в кабинета му и гръмко взе да настоява, че акционерите му заслужавали да знаят защо искал да купи спедиторска компания, чиито акции са се сгромолясали от началото на войните в Близкия изток.

Всичко това беше колкото изтощително, толкова и стресиращо, и на Джордж му беше дошло до гуша. „Сега може и да вдигат олелия — помисли си той, — но в най-скоро време ще започнат да говорят как през цялото време са имали вяра в мен.“

Забави крачка, обмисляйки дали да не влезе през някой от страничните входове, но се отказа. Най-вероятно всеки от тях беше заварден от журналисти, за секунди щеше да се разчуе къде се намира и пак щяха да го наобиколят, въпреки усилията му да остане незабелязан. И затова ускори крачка и се приготви за сблъсъка, твърдо решен да мине покрай тях и да се добере до мезонета си колкото се може по-скоро.

Първа го забеляза една журналистка в края на тълпата. Джордж я видя как се обръща към оператора от дясната й страна и рязко му нарежда нещо. Докато онзи вдигне камерата си на рамо, трийсетина репортери се втурнаха напред с вдигнати микрофони и камери, с решителни изражения… и с някакво непривично изражение по лицата, което Джордж не можеше да определи точно.

Обгърнаха го на вълни, първо отпред, после отстрани и отзад. Светкавици засвяткаха като избухващи звезди. Джордж примижа от ярката светлина и забърза напред. През цялата седмица имаше засилена охрана около себе си и бе взел мерки точно срещу подобни случки. Но тази сутрин си помисли, че може да успее да се измъкне и без инциденти. Искаше просто да потича из парка, в компанията единствено на дърветата и на други бегачи. „Наивник“ — наруга се той.

Заслуша се, но не можеше да разбере какво говореше тълпата. Ревът беше твърде силен, въпросите се сипеха като порой и бяха твърде трескави, за да ги дешифрира, но накрая забеляза, че изобщо не се споменава „Уест Текс“.

Проби си път, като избута един репортер, неволно го блъсна в гърдите, и чу човекът да казва, че съжалявал. Ужасно много съжалявал.

„Че ми се изпречи на пътя ли?“

Джордж се обърна към тълпата. Сутрешното небе сякаш се подпали от светкавици, когато седемдесет фотоапарата защракаха бързо един след друг. Движението по Пето се забави — любопитни шофьори се мъчеха да разберат какво се случва пред сградата. Зареваха клаксони. Някой извика нещо от минаваща кола.

Побиха го ледени тръпки — нещо не беше наред. Репортерите се бяха смълчали, изпълнени с очакване, с питащи очи. Просто седяха и го чакаха да каже нещо, макар че той не знаеше какво точно.

Мълчанието бе нарушено от човека, когото беше блъснал.

— Господин Редман, мисля, че говорих от името на всички, когато казах, че съжалявам.

— За какво? — попита Джордж. — За какво съжалявате?

Журналистите се спогледаха.

Излезлият напред репортер отстъпи крачка назад.

Зад тълпата спряха две полицейски коли. Макар да не бяха включили сирените си, лампите им светеха.

— Някой би ли ми казал какво става тук?

Никой не проговори. Чу се затръшване на автомобилни врати. В момента, в който Джордж видя Джак Дъглас да излиза от едната кола — с изпито лице и измачкани дрехи, — от дъното на тълпата се разнесе глас.

— Селина, господин Редман. Мислехме, че знаете. Удавила се е сутринта. Тялото й е изпратено в „Съдебна медицина“ на Първо авеню.

И лудницата започна.

* * *

Тишината в помещението беше оглушителна.

— Съжалявам, господин Редман.

Джордж стисна още по-силно ръката на Елизабет, сякаш искаше да почерпи сила от нея, но безуспешно. Ръката й беше ледена като очите й. Дишаше на пресекулки. Беше научила новината само секунди преди Джордж, Джак и полицаите да влязат в мезонета.

Джордж я намери в дневната на втория етаж и я прегърна. Целуна я и я увери, че ще се справят. Това бе една от малкото лъжи, които й бе казвал, и Елизабет не му повярва нито за миг. Лицето й посърна, тя го изгледа свирепо през сълзи и после се обърна към детектива, който седеше на канапето срещу тях.

— Съжалявам — за пореден път каза той.

— Искам да знам какво се е случило — помоли го тя със задавен глас. — Кажете ми какво е станало с дъщеря ми.

Лейтенант Вик Грийнфийлд, който бе натоварен със случая, погледна към Джордж, разбра, че той също е готов за отговорите, и се изправи.

— Отишла е да скача с бънджи с господин Дъглас…

— Това ми е известно — рязко го прекъсна Елизабет. — Двете със Селина разговаряхме по въпроса на партито снощи. Казах й, че според мен идеята е глупава. Заявих й, че не искам да го прави, но тя отговори, че нямала избор.

Тя изгледа сурово Джак, който седеше в другия край на стаята и прокарваше пръсти през косата си. Макар че лицето му бе зачервено и очите насълзени от мъка, Елизабет не виждаше съжаление в изражението му, а само отражение на собствения й гняв и разтърсваща загуба.

— Каза, че нямала избор, защото обещала на господин Дъглас, че ще го направи. Дъщеря ми никога не нарушаваше думата си, лейтенант. Никога.

— Може би трябва да посоча, че самият господин Дъглас едва не се е удавил, докато се опитвал да спаси живота на дъщеря ви. Ако не е била намесата на човек на име Алекс Стивънс, и той сега нямаше да е тук.

Елизабет погледна с ненавист детектива.

— Не бих имала нищо против, господин Грийнфийлд. Ако питате мен, той е виновникът за смъртта й.

— Елизабет — обади се Джордж.

— Така е.

— Не е така. Знаеш каква беше Селина.

— Ако не беше отишла с него, сега щеше да е жива.

— Било е нещастен случай.

— Не, не беше — намеси се Джак. — Беше убийство.

Елизабет погледна към Джак точно когато семейната котка се появи в дневната и започна да се мие на тънка ивица слънчева светлина, падаща на пода. Елизабет изгледа безизразно животното и се обърна към Джак.

— Какво каза? — тихо попита тя.

— Че беше убийство.

Преди някой да успее да каже каквото и да било, лейтенантът се намеси и разказа всичко на Джордж и Елизабет. За скока на Селина, за това как била спусната успешно в сала и как салът се преобърнал, когато първият скачач — човек, който още не бил идентифициран и го издирвали — се подхлъзнал и паднал, завличайки във водата всички на борда.

Разказа им, че докато се мъчела да остане на повърхността, Селина заплела краката си във въжето на котвата. Разказа им и за усилията на Джак да я спаси.

Макар да чу всички подробности около смъртта на дъщеря си и опитите за спасяването й, на Джордж му бе трудно да се съсредоточи. Беше като вцепенен. Не беше сигурен колко още може да понесе. Напрежението, мъката и надигащият се гняв започваха да си казват своето. Та нали вчера бяха заедно. Тя бе пълна с живот и развълнувана от ставащото в компанията и от онова, което се случваше в живота й с появата на Джак.

А сега я нямаше. Някой му я беше откраднал.

Яростта, надигаща се някъде от недрата му, го завладя. Имаше власт и щеше да я използва. Някои от лидерите на тази страна бяха сред най-близките му приятели. Дъщеря му бе мъртва, но той беше жив и със своите връзки и милиарди щеше да накара враговете си да треперят.

Погледна сурово лейтенанта.

— Искам да знам какво се е случило с кучия син, който е отговорен за това.

— Все още го издирваме, господин Редман.

— Да не искате да кажете, че никой от стоящите на моста не го е видял да се отдалечава от сала?

— Точно така — потвърди детективът. — Разпитахме свидетелите, но объркването е било толкова голямо, та никой не си спомня да го е видял да се отдалечава. Мнозина си мислеха, че той също се е удавил.

— Е, не е — подчерта Джордж. — И сега е на свобода. Искам да бъде хванат. Разбрахте ли ме?

Лейтенантът стисна зъби.

— Разбира се, господин Редман.

Джордж се чувстваше така, сякаш някой забиваше пирони в корема му.

— Онзи, който заложи взривовете на прожекторите, е виновник и за смъртта на дъщеря ми.

— Не можем да бъдем сигурни в това — предпазливо отбеляза детективът. — Но ще имаме предвид и тази версия.

— Да не искате да кажете, че не виждате паралелите?

— Докато не се появи повече информация, това е само версия.

— Ето ви и нещо друго, върху което да си помислите — каза Джордж, ставайки от мястото си. — Чакам ви от седмици да разберете кой стои зад експлозиите, а вие не открихте нищо. Нищичко. Кажете ми защо.

— Направено е професионално — обясни лейтенантът. — Онзи, който е заложил експлозивите, не е оставил никакви следи.

— Напротив — възрази Джордж. — Просто вие и некомпетентните ви колеги не гледате достатъчно внимателно.

Лейтенантът пламна. Двете униформени ченгета зад него се спогледаха.

— Моите уважения, господин Редман, но гледахме изключително внимателно.

— Глупости — сряза го Джордж. — Виновниците за онези взривове са отговорни и за смъртта на дъщеря ми. И са още свободни. И сигурно се готвят да причинят още нещо на семейството ми. Така че защо не си размърдате задниците и не вземете мерки, преди това да е станало?

Лейтенантът се обърна и кимна на хората си да излязат. Тръгна след тях, но после спря и погледна Джордж.

— Разбирам, че сте разстроен, господин Редман — рече той. — И искрено съчувствам на вас и семейството ви. Но никой от намиращите се тук не е убил дъщеря ви. Имайте го предвид следващия път, когато говорите с нас.

Излезе, преди Джордж да успее да отвори уста.

* * *

Мина известно време, преди някой в стаята да заговори.

Джордж чуваше някъде да звънят телефони. Представи си как служителите му казват, че господин и госпожа Редман няма да коментират.

Погледна Джак. Младият мъж седеше, опрял лакти в коленете, скрил лице в дланите си. Трепереше. „Знам, че си се опитал да й помогнеш — помисли си Джордж. — Не те обвинявам.“

Елизабет наруши мълчанието. Лицето й бе странно спокойно.

— Трябва да бъдем с нея, Джордж — каза тя. — Тя е наша дъщеря и трябва да отидем. Не искам да я оставям сама там. Ако ми позволят, ще прекарам нощта с нея.

Беше в шок. Личеше си по лицето й, долавяше се в гласа й и на Джордж му се прииска да можеше да направи или каже нещо, което да намали болката й. Но нищо не му хрумна.

Телефонът на масичката до Елизабет иззвъня. Беше личната й линия. Само близки приятели и членовете на семейството знаеха този номер.

Джордж се пресегна и вдигна. Знаеше, че това е само едно от многото обаждания, които щяха да получат през следващите дни.

Беше Харолд Бейнс. За изненада на Джордж той не спомена Селина, а само го подкани бързо да включи телевизора. Джордж намери дистанционното на бюрото и го насочи към екрана. Натисна копчето за включване и попита Харолд за канала. Изненада се, че трябва да превключи на канал за забавни програми.

Звукът дойде преди картината.

Джордж чу познатия женски глас. После на екрана се появи Лиана. Стоеше до Майкъл Арчър.

Държаха се за ръцете. Усмивките им грееха на екрана. Джордж, Елизабет и Джак чуха как говорителят съобщава за наскоро сключения им брак.

Елизабет закри уста с длан.

— Много сме щастливи — казваше Лиана.

Джордж се свлече на близкия стол. Едва сега забеляза, че Лиана е облечена в бяла рокля, а Арчър е в безупречен сиво-черен костюм. Зад тях се виждаха планини и залив, пълен с бели яхти. Слънцето светеше ярко.

— Там ли си? — попита Харолд.

— Да — потвърди Джордж.

— Исках да научиш, преди журналистите да са те хванали отново неподготвен. Сигурен съм, че това е запис. Явно са в Монте Карло. Онова зад тях е дворецът.

Джордж мълчеше.

— Обаждала ли се е? — попита Харолд.

— Не съм я чувал от деня, когато я изхвърлих от „Плаза“.

— Тя не знае за случилото се със Селина, Джордж. Щеше да се обади, ако беше чула нещо. Още е много рано.

Джордж не каза нищо.

Затвори телефона в същия миг, в който Елизабет изключи телевизора.

33

— Сигурен ли сте, че не искате да облегнете крака си на нещо?

Ерик Паркър погледна към Луис Раян, който седеше на махагоновото си бюро, блеснало под лъчите на яркото следобедно слънце. Мъжът се беше облегнал назад в стола си, с ръце на тила и сложил крак върху крак. Носеше панталон в цвят каки, лек памучен пуловер и мокасини.

Взираше се в Ерик. Макар Ерик да не можеше да е напълно сигурен, в очите на Раян имаше нещо, което го караше да се запита наистина ли му пука дали му е удобно или не.

Ерик не искаше да изглежда слаб. Седеше на стола срещу Раян, сподавяше болката в счупения си крак, който бе повторно гипсиран, след като наводнението в апартамента му беше съсипало първия гипс. Докторът му беше казал не само да пази гипса сух, но и да държи крака си непрекъснато вдигнат — нещо, което определено не правеше в момента.

„Дотук се справям“ — помисли си Ерик и се зачуди дали все пак да не помоли Раян за стол или възглавница. Но гордостта не му го позволяваше.

— Добре съм — отговори с пресилена усмивка. — Наистина.

Луис сви рамене.

— Не ви вярвам — каза той. — Но кракът си е ваш. Искате ли питие, преди да започнем?

Ерик кимна. Точно сега едно питие щеше да му дойде добре. Не само че Раян току-що го беше нарекъл лъжец, но и кракът му гореше и беше адски изнервен. По-рано, когато звънна на магната от апартамента на Даяна, не очакваше срещата да се състои толкова скоро. Мислеше, че ще бъде след седмица, а не в деня, в който се върна от болницата, за да намери апартамента си наводнен.

Въпреки това се радваше, че е тук. Срещата му помагаше да откъсне ума си от проблемите у дома, а и скоро щеше да научи защо Луис Раян му е пращал куп рози от постъпването му в болницата насам.

— Какво искате? — попита Луис, докато ставаше. — Имам всичко.

— Скоч?

— Готово.

Ерик гледаше как Раян отива към бара. Запита се какво иска този човек от него. Луис знаеше от години, че Ерик е бил директор в „Редман Интернешънъл“. Това ли е? Да не би Раян да искаше някаква информация? Или се отнасяше до Селина? Цял Манхатън знаеше, че преди време имаха връзка. Може би срещата беше свързана по някакъв начин с нея? Или с Джордж? Враждата между двамата беше прочута. Двете така приличащи си корпорации от години се намираха в непрекъсната битка и пресата ги представяше така, сякаш водеха своя частна война — което си беше самата истина.

Но докато пресата внушаваше, че омразата им е породена от съперничество в бизнеса, Ерик беше наясно с нещата. В момент на откровение преди години Селина му беше казала, че Джордж бил смятан за виновник за смъртта на жената на Луис. Макар да не вярваше, че Джордж е способен на убийство, Ерик все пак не беше отхвърлил тази възможност. През годините бе имало много случаи, когато чувствата на Джордж към Луис Раян прехвърляха границите на обикновената неприязън и се превръщаха в нещо по-студено, по-мрачно и по-лично.

— Гледаше как Луис сипва скоч в две ниски чаши с лед. „Не знам защо си ме поканил тук — помисли си той, — но щом ти трябвам толкова много, няма да ти изляза евтино.“

Луис дойде при него с питиетата. Ерик взе своето и двамата се чукнаха.

— За бъдещето — каза Луис и пиха.

Напитката опари гърлото на Ерик и лумна в стомаха му. Той отпи втора глътка и започна да се отпуска. Раян отиде до стъклената стена, която гледаше към града. За Ерик изгледът се заемаше изцяло от сградата на „Редман Интернешънъл“.

Той се наведе напред. Групата репортери, покрай които бе минал, още се тълпеше пред входа на сградата. Макар да не беше сигурен защо са тук, Ерик прие, че е нещо във връзка с придобиването на „Уест Текс“.

— Искам да ми помогнете да унищожа Джордж Редман — каза Луис.

Ерик го погледна. Не беше сигурен, че го е чул добре. Луис още беше обърнат към прозорците. Леещата се през тях слънчева светлина превръщаше сребристата му коса в златна.

— Ще ви бъде платена неприлично висока сума за малкото, което искам от вас — простичко рече Луис. Той се дръпна от прозореца и се върна на мястото си. — Всъщност, дори след като платите сметките си в болницата, ремонтирате апартамента и обезщетите за картините и мебелите от времето на Хенри Осми съседката си, ще бъдете осигурен до края на живота си.

Ерик изгуби дар слово. Откъде знаеше Раян за апартамента му? За унищожените картини и мебели? Тръбите се бяха спукали днес сутринта.

Луис отвори чекмедже на бюрото си и извади лист хартия. Подаде му го и Ерик видя, че е чек. Веждите му се повдигнаха — сумата беше наистина неприлична.

— И как по-точно ще изработя това? — попита той.

Луис седна.

— Искам да потвърдите една информация, която получих относно купуването на „Уест Текс Инкорпорейтид“. Достатъчно е само да копирате няколко файла и чекът е ваш.

— Да потвърдя? — попита Ерик. — Значи вече имате ваш човек в „Редман Интернешънъл“?

Луис махна небрежно с ръка.

— Кой е той?

— Няма значение. Важното е, че му нямам доверие. За разлика от вас, той не иска да види Редман съсипан.

„Значи е мъж.“

— Какво ви кара да мислите, че аз искам?

— Това, че мразите Джордж — посочи Луис. — И двамата знаем, че Редман унищожи репутацията ви. Не бихте си намерили работа в този град дори да се съгласите да правите сандвичи. Очевидно е също, че Редман стои зад онези спукани тръби в апартамента ви. Неслучайно е спрял застраховката ви. Иска да се махнете от сградата и от Ню Йорк.

— Откъде сте научили всичко това?

Луис отпи от питието си и погледна Ерик право в очите.

— Не знам нищо за теб, Ерик. Нито за побоя, който нанесе на Лиана Редман в нощта на откриването на сградата на „Редман Интернешънъл“, нито за това, че поръча убийството й, докато лежеше в болницата.

Ерик впери мълчаливо поглед в него. Ако поискаше, Раян можеше да го изнудва с тази информация.

— И тъй — рече Луис, — споразумяхме ли се?

34

Лиана гледаше претъпканото пристанище на Моите Карло от огромния полукръгъл балкон на ъгловия им апартамент в „Отел дьо Пари“. Беше късен следобед, слънцето залязваше и в далечината на издадения скалист нос се виждаше дворецът, открояващ се на фона на потъмняващото синьо небе и на Средиземно море.

Въздухът беше прохладен, чист и миришеше на сол. Десетки яхти и платноходки се връщаха в пристанището след прекарания в морето ден. Навсякъде наоколо се издигаха очарователни вили от епохата на Едуард, които бяха чудесна промяна след небостъргачите на Манхатън.

Още не можеше да повярва, че само преди ден беше в Ню Йорк, сама и попаднала в истински кошмар.

Зад себе си чу тих стон и шумолене на чаршафи. Обърна се и погледна към леглото. Майкъл лежеше по корем, с разперени ръце и обърната към нея глава. Дишаше шумно и Лиана си помисли, че е прекрасен.

Радваше се, че поне той може да спи. Самата тя така и не успя да мигне. Всичко, което ги беше накарало да избягат през Атлантика до тази хотелска стая, все още се въртеше в главата й.

Изглеждаше нереално, че се беше омъжила за Майкъл тази сутрин и че през целия следобед се бяха любили. Снощи Марио едва не го уби. Ако не беше погледнала от задната седалка и не бе видяла Майкъл да стои насред улицата, ако не беше изкрещяла на Марио да не стреля, или той, или някой от хората му щеше да използва оръжието си.

И сега Майкъл щеше да е мъртъв.

Мисълта, че познанството й с Марио би могло да доведе до смъртта на Майкъл, беше нещо, върху което не искаше да се спира. Майкъл се бе появил в най-мрачния момент в живота й и го бе променил. Всички онези дни, които бяха прекарали в чистене и боядисване на апартамента — и в разходки из града, когато бяха твърде уморени, за да продължат, — означаваха страшно много за нея. Той беше променил живота й към по-добро и тя го обичаше за това.

Днес омъжването за Майкъл й се струваше правилна постъпка, независимо колко отскоро го познаваше. Лиана знаеше, че никога не би могла да има връзка с Марио. Баща му нямаше да го позволи. Ако беше отишла с него в апартамента, както й предложи, ако му бе позволила да влиза и излиза от живота й, както бе правил в миналото, със сигурност щеше да се чувства нещастна.

И затова замина с Майкъл. За нейна изненада Марио не се възпротиви. Вместо това я прегърна, целуна я и каза, че въпросът с Ерик Паркър ще бъде уреден, докато я няма. Лиана знаеше какво означава това и от мисълта я побиваха ледени тръпки.

Марио щеше да го убие.

* * *

Майкъл й предложи в таксито.

След като тя му разказа за пистолета, за бележката и за това, че Ерик Паркър я е поръчал, той я изненада, като извади два самолетни билета от вътрешния си джоб.

— Знаеш, че те обичам — каза й. — Твърде умна си, за да не си го забелязала. Омъжи се за мен. Ще отлетим за Европа. Там ще бъдеш в безопасност. Ще се измъкнем от всичко това и ще бъдем щастливи. Обещавам ти.

Всичко се оказа толкова лесно.

Лиана бе така уплашена от случващото се в живота й, така объркана и разтревожена за бъдещето си, та осъзна, че желае да напусне Ню Йорк и не иска да се връща, докато не бъдат взети мерки за Ерик Паркър и неговата поръчка. В противен случай я беше страх да остане в онзи град.

Без изобщо да се замисля, тя взе малката кутийка, която й връчи той, отвори я и откри вътре един от най-големите диаманти, които бе виждала някога.

— Разбира се, че ще се омъжа за теб.

Беше сутрин, когато пристигнаха в Ница. Починаха след пътуването, наеха кола, изминаха краткото разстояние до Монте Карло и се качиха в хотелската си стая само колкото да вземат душ. Едва тогава, докато Майкъл се събличаше, Лиана забеляза тъмните синини по гърба, корема и раменете му. Разтревожена, тя го попита какво се е случило.

— Бях нападнат — простичко отвърна той.

— Нападнат? Кога?

Той постави пръст върху устните й.

— Случи се вчера сутринта. Трима души ми скочиха на Авеню Б. — Майкъл сви рамене. — Не ми откраднаха много пари, а и все още съм жив. Това е важното.

— Какво си правил на Авеню Б?

— Проучвания за книгата си.

— Говориш ужасно спокойно за случилото се.

— Не забравяй, че съм актьор.

Тя го прегърна леко.

— Отиде ли в полицията?

— Какъв смисъл има?

Прав беше, разбира се. Лиана си спомни собствения си опит, когато онзи мъж я беше заплашвал на Уошингтън Скуеър. Беше се чувствала по същия начин като Майкъл. Полицията не можеше да направи много в подобни ситуации. Просто в града имаше твърде много хора и твърде малко полицаи, за да се променят нещата.

— Защо не ми каза по-рано? — попита тя.

— Не исках да те безпокоя.

— Трябваше да го направиш — отбеляза тя. — Добре ли си?

— След няколко часа се женим — отвърна той. — Никога не съм се чувствал по-добре.

— Гледай да не го казваш като актьор.

От „Картие“ си купиха сватбените пръстени — две прости халки от платина. В магазин за мъжко облекло Майкъл си намери графитеночерен костюм и черни мокасини. А Лиана си купи от един малък бутик проста и същевременно елегантна бяла копринена рокля. Макар да не бе сватбената рокля от детските й мечти, тя я прие, защото вече знаеше, че мечтите рядко се сбъдват. И какво от това? Твърде много неща бяха тръгнали накриво в живота й. Чувстваше се щастлива, че е намерила мъж, желаещ да прекара остатъка от живота си с нея.

Когато се сдобиха с всичко необходимо, двамата слязоха до оживеното пристанище, наеха яхта и бяха венчани от капитана в международни води. Когато от запад се надигнаха тъмни облаци и закриха залязващото слънце, Лиана влезе от балкона в стаята. Косата й се развяваше от засилващия се вятър.

Тя затвори френската врата. Майкъл още спеше. Въпреки намаляващата светлина се виждаха синините по гърба му и тя си помисли колко болезнени изглеждат. Запита се как изобщо може да се движи, какво оставаше за сън. И докато стоеше и го гледаше, осъзна колко уморена е всъщност. За първи път от пристигането им си помисли, че и тя може да заспи.

Погледна часовника си и реши да полегне за половин час, преди да се обади на рецепцията и да направи резервация за вечеря. Свали черното копринено кимоно и се сгуши в леглото до Майкъл. Тялото му беше топло, дишаше тежко. Лиана затвори очи и започна да се унася.

* * *

Събуди се часове по-късно от барабанящия по стъклото дъжд.

Протегна се в тъмното и погледна часовника на нощната масичка. Бяха минали три часа. Лиана затвори очи и изстена.

Не мога да повярвам, че съм се успала — каза на глас. Обърна се да събуди Майкъл, но неговата половина от леглото бе празна. Надигна се, огледа тъмната стая и видя ивица светлина под вратата на банята. Чу звука на течаща вода. Той беше под душа. Лиана се изкушаваше да се сгуши отново в топлите чаршафи и да продължи да спи, но не бяха хапвали от сутринта и беше гладна.

Запали нощната лампа и погледна през прозореца. Дъждът шибаше стъклото. В това време и дума не можеше да става за излизане. Макар че хотелът имаше чудесен ресторант, изобщо не й се искаше да се облича и да излиза от стаята. „Значи ще бъде румсървис“ — реши тя и посегна към телефона.

Когато вдигна слушалката, не чу сигнал за свободно, а мъжки глас, който казваше:

…плати на Сантяго половината тази сутрин. Ще получи останалите пари, които му дължиш, след като си свършиш работата и убиеш баща й…

Гласът внезапно млъкна. Лиана седеше объркана — гласът й беше познат. Напрегна слух, но по линията се чуваше само шум.

— Майкъл? — повика тя. — Ти ли си на телефона?

Тишина, последвана от поемане на дъх. Лиана затвори. Остана да седи неподвижно, обхваната от тревога. Гласът, който бе чула, не беше на Майкъл, но въпреки това бе почти сигурна, че го е чувала и преди. Но къде?

Бързо вдигна слушалката и я приближи до ухото си. Сега чуваше само сигнал свободно. Онзи, който беше говорил, вече бе затворил.

Кимоното й лежеше на пода до леглото. Лиана го облече и отиде до вратата на банята. Заслуша се. Чу Майкъл да си тананика, усети горещата влага в съседното помещение. Хвана дръжката и я натисна. Не беше заключено.

Това я изненада. Поради някаква причина очакваше, че вратата ще бъде заключена.

Отвори. От банята се понесе пара и започна да се вие в краката й. Лиана пристъпи тихо и погледна телефона на стената до душа. Беше сух. Тя погледна към душа. Видя през матовото стъкло как Майкъл търка с кесия мускулестото си тяло. Беше с гръб към нея и продължаваше да си тананика, явно без да подозира за присъствието й.

Лиана се канеше да почука по стъклото и да го попита какво става, когато телефонът внезапно иззвъня. Лиана рязко пое дъх. Майкъл престана да си тананика и спря водата. Лиана го гледаше как отваря вратата на душа и опипом търси кърпа от лавицата до кабината.

Кърпа нямаше. Бяха ги използвали сутринта и сега те лежаха на мокра купчина в стаята. Телефонът иззвъня отново. Майкъл изруга и отвори по-широко стъклената преграда.

— Искаш ли аз да вдигна? — попита тя.

— Господи! — Ръката му рязко се дръпна и удари вратата на душкабината. — Лиана? Какво правиш тук? Мислех, че спиш. Боже мой, изкара ми акъла.

Телефонът иззвъня трети път. Звукът отекна в голямата баня.

— Ще вдигнеш ли? — попита той.

Лиана беше объркана. Сигурна бе, че той ще настоява сам да отговори. Да не би заради бурята да бе станало преплитане на линиите и случайно да бе подслушала друг разговор? Не беше сигурна, но знаеше, че е чувала този глас и преди.

Телефонът иззвъня отново.

— Скъпа… — колебливо подкани Майкъл.

Лиана посегна към слушалката. Не знаеше какво да очаква. Журналистите ги бяха открили през деня, но бяха заръчали изрично на рецепцията да спират обажданията от пресата. Господин и госпожа Арчър не искаха репортерите да нарушават покоя им.

„Тогава кой се обажда? Никой не знае, че сме тук.“

Вдигна слушалката.

— Лиана?

Мъжки глас.

— Да?

— Харолд е. Слава богу, намерих те.

— Харолд? — Тя погледна към Майкъл. — Случило ли се е нещо?

— Трябва незабавно да се върнеш у дома. Случи се нещо ужасно. Родителите ти имат нужда от теб.

— И откога?

Харолд замълча за момент.

— Сестра ти, Лиана.

35

Влезе в апартамента й не като гост, а като натрапник. Чувството беше странно и не му допадаше. В края на краищата тази жена бе влюбена в него.

Ерик затвори вратата с помощта на патериците и се заслуша. Стоеше в антрето на апартамента на Даяна и чуваше звука на работещ телевизор. Като че ли идваше от кухнята. Или от някоя от стаите горе.

У дома ли си беше тя? Бе казала, че през по-голямата част от деня ще е навън. „Щом ще останеш тук, май ще трябва да купувам храна. Какво искаш?“

Беше направил списък и тя бе излязла. Едва тогава той се бе обадил на Луис Раян и беше уговорил срещата.

Тръгна през антрето към дневната. Видя отражението си в огледалото, на което тя бе залепила списък с пропуснатите задачи. Изглеждаше напрегнат под тъмните синини по лицето си и разбра, че ако си е у дома, Даяна ще забележи безпокойството му и ще го попита какво не е наред.

„Успокой се.“

Дневната бе празна. Отдясно се намираше витата стълба, водеща към спалните на втория етаж и кабинета на Даяна. Ерик погледна нагоре и я извика два пъти по име, но отговор не последва.

Кухнята се намираше в края на дългия коридор. Ерик тръгна тромаво нататък. Гумените накрайници на патериците се закачаха в килима, телевизорът звучеше по-силно. В трапезарията нямаше никого. Той отвори вратата и видя, че банята също е празна.

Когато стигна затворените летящи врати на кухнята, Ерик се заслуша и чу не само телевизора, но и звука от течаща вода. Затвори очи. Тя беше тук. Мамка му, беше си у дома. Какво щеше да прави? Раян искаше информацията незабавно.

Обърна се и погледна назад към коридора и дневната. За момент си помисли дали да не се промъкне в кабинета на Даяна, да се заключи и да отмъкне въпросните файлове. Но това щеше да е глупаво. Ако Даяна отидеше в кабинета си и разбереше какво прави той, щеше да прекара зад решетките следващите двайсет години. Налагаше се да изчака и да се добере до информацията по-късно.

Бутна кухненската врата с рамо и влезе.

По-скоро се опита да влезе.

Пред вратата лежеше обърната пазарска торба, чието съдържание бе пръснато по пода. Ерик се огледа, видя малката маса съборена, а до нея на пода лежеше втора торба. Разтревожен, той отиде до плота в средата на кухнята и спря водата. Телевизорът сякаш зазвуча по-силно. Погледна екрана, видя, че е включен на Си Ен Ен, и го изключи. Едва когато се обърна да се огледа отново, видя залепената на хладилника бележка.

Взе я. Беше надраскана набързо, с нейния почерк: „Джордж свика спешно заседание на борда. Не знам кога ще се прибера. Обади ми се веднага в работата“.

Ерик прочете бележката два пъти, като се чудеше какво се е случило и защо Джордж е събрал борда по спешност в събота следобед. Изкушаваше се да й звънне и да я пита какво става, но нямаше време. Пусна бележката в кошчето и излезе.

С цялата бързина, на която беше способен, тръгна обратно към дневната. Кракът му пулсираше, главата го болеше, а в ума му се въртеше само една мисъл: „Колкото по-скоро Раян получи информацията, толкова по-скоро онзи чек ще е мой“.

В дневната се сблъска с първото препятствие — високото вито стълбище.

Ерик погледна с ужас нагоре и се зачуди как ли ще успее да го изкачи, без да падне и да си счупи врата. Тръгна бавно, крачка по крачка. Патериците му се подхлъзнаха на два пъти върху лакираното дърво.

Когато стигна горното ниво, бяха изминали четири минути и беше останал без дъх. Челото му лъщеше от пот и той го избърса с опакото на дланта си. Вратата отдясно беше на кабинета й. Ерик погледна часовника си и се запита колко ли още ще отсъства. Часове? Или минути?

Влезе в слънчевата стая. Край стената отляво имаше шкафове за папки. Отдясно бяха книжните лавици, пълни с юридическа литература. На блестящите стъклени маси имаше компютри, принтери, телефони, факсове и копирни машини. Кабинетът беше голям, но не и претрупан. Бе практичен и ефективен, като самата Даяна. По същество представляваше умалена версия на ъгловия й офис в „Редман Интернешънъл“ и Ерик знаеше, че всичко, което държеше там, го имаше и тук. За по-удобно.

Отиде до компютъра в средата на стаята.

Докато сядаше на кожения стол и оставяше патериците си на пода, отново си помисли колко нелепо е всичко това. Ерик знаеше абсолютно всичко за придобиването на „Уест Текс Инкорпорейтид“. Двамата с Даяна обсъждаха всеки ден сделката. Само ако го беше изслушал, Раян щеше да получи информацията, която искаше да бъде потвърдена. Но той не се доверяваше на никого. Настояваше за копия на всеки файл, до който можеше да се добере Ерик — а Ерик не беше в позиция да спори.

Включи компютъра. На екрана светна съобщение: ВЪВЕДЕТЕ ПАРОЛА.

Ерик отвори горното чекмедже на бюрото. Вътре, между купчините прилежно подредени документи, имаше плик, малко по-голям от кредитна карта. Ерик го взе и затвори чекмеджето. Вътре имаше бележка с паролата на Даяна — също като преди месец, когато собственият му компютър беше излязъл от строя и той й се беше обадил да я попита дали може да довърши доклада си на нейния.

Подобно на неговия компютър, и нейният беше свързан с основната мрежа на „Редман Интернешънъл“. Тогава тя му беше показала къде държи паролата си — комбинация от двайсет букви и числа, които никой не можеше да запомни. „Дори аз — беше казала Даяна. — А знаеш колко добра памет имам.“

Въведе кода, екранът примигна и Ерик получи достъп до машината.

Пръстите му полетяха над клавиатурата. Влезе в менюто, отвори директорията и екранът се изпълни със списъка на стотици файлове. Онези, които му трябваха, се намираха някъде в средата на списъка и бяха кодирани. Ако човек знаеше кода, имената бяха лесни за разбиране. Всеки файл, започващ със звездичка и завършващ с Т, съдържаше информация за придобиването на „Уест Текс Инкорпорейтид“.

Макар файловете да бяха само дванайсет, всеки съдържаше стотици страници информация — твърде много, за да бъдат разпечатани на принтера за краткото време, което му оставаше. Затова Ерик отвори друго чекмедже и извади флашка. Включи я в порта и компютърът забръмча. Ерик посегна към мишката и придвижи курсора до един от файловете. Щракна върху иконата и я завлече до иконата на устройството. Появи се ново съобщение:

ЗА КОПИРАНЕ НА ФАЙЛА *FA#IB!$S@*T ВЪВЕДЕТЕ КОД ЗА СИГУРНОСТ БЕТА

Ерик зяпна невярващо екрана. Като допълнителна мярка за сигурност „Редман Интернешънъл“ сменяше кода на всеки три месеца, което явно се бе случило неотдавна. Когато влезе за последно в системата, кодът беше АЛФА. Не БЕТА. БЕТА изобщо не съществуваше. Без този код нямаше да може да прехвърли файловете на флашката.

Трябваше да има начин да заобиколи това. Системата беше сигурна, но не и непробиваема.

Сети се нещо. Всеки път, когато „Редман Интернешънъл“ сменяше кодовете си, служителите получаваха имейл, който им даваше възможност да въведат свой собствен код, който беше по-лесен за запомняне.

Идеята беше, че щом са стигнали до постовете, които заемаха, наистина бяха надеждни и съответно системата за сигурност бе по-небрежна.

Кодът можеше да бъде всякакъв. Ерик се запита дали Даяна не е като него и Селина и не използва стария си код просто от мързел. Знаеше, че нейният е второто й име — Мари. Въведе го в компютъра.

Екранът примигна.

* * *

Спешното заседание приключи толкова бързо, колкото бе и започнало.

Даяна Крейн затвори черното си куфарче от крокодилска кожа, стана от мястото си и тръгна с другите директори към Джордж, който стоеше начело на махагоновата маса.

— Току-що ми се обади Тед Фростман — бе казал той преди малко. — „Чейс“ потвърждават готовността си да участват. Сега е особено важно сделките с „Уест Текс“ и Иран да бъдат приключени. Заради Селина.

Докато гледаше как Харолд Бейнс и другите директори изказват съболезнованията си, Даяна отново остана поразена от факта, че Селина Редман е била убита едва днес сутринта, а всички са така делови.

Джордж протегна ръка, когато тя го приближи. Лицето му беше като изсечено от камък, очите — празни, лишени от каквото и да било чувство. Даяна неловко отмести ръката му и го прегърна колебливо.

— Ужасно съжалявам — рече тя. — Ще ми липсва.

Джордж не отвърна на прегръдката й.

Даяна се отдръпна и видя, че очите му леко са се присвили. Сякаш гледаше право през нея.

— Мога ли да направя нещо за теб? — попита тя.

— Не.

— Сигурен ли си?

— Доколкото чувам, напоследък си затрупана с работа, Даяна. Просто заеми мястото на Селина и замини за Иран с Джак и Харолд. Подпишете документите. Превърнете пътуването в успех. Друго не ми трябва.

„И после можеш да се върнеш у дома при Ерик.“

Макар че Джордж не изрече думите, Даяна знаеше, че ги мисли. Не беше показала лоялност към „Редман Интернешънъл“, като започна да излиза с Ерик Паркър толкова скоро след като той бе изхвърлен. Не беше показала лоялност към семейството Редман, като тръгна с Ерик малко след като Селина скъса с него. Заслужаваше хладното приемане на съболезнованията й и не можеше да се сърди.

Докато излизаше от заседателната зала и вървеше по коридора към кабинета си, Даяна се чувстваше странно отчуждена от необичайната тишина, от старшите секретарки, седящи зад бюрата си, от сълзите. Беше се справила със смъртта, когато собственият й баща беше умрял. Щеше да се справи и сега. Тъй като работата открай време беше нейният начин да избяга, Даяна смяташе да се посвети изцяло на сделката. Щеше да се погрижи договорите да са железни и всяко споразумение да мине гладко.

Секретарката й я чакаше в кабинета. Стоеше в средата на стаята с леко зачервено лице. Тя също бе плакала. Даяна стисна ръката й, докато минаваше покрай нея.

— Виж какво — каза й. — Я сипи по половин чашка кафе. Имам бутилка бренди в бюрото за другата половина. Няма да ни се отрази зле.

Жената се усмихна измъчено и излезе.

Докато гледаше след секретарката, Даяна се запита дали нещо не е наред със самата нея. Защо не чувстваше болката и загубата, които изпитваха другите? Преди появата на Ерик тя бе дългогодишна приятелка на Селина — при това близка приятелка. Нима наистина бе толкова студена, че да не показва — и да не чувства — някаква друга емоция освен облекчение? Нима Ерик Паркър беше толкова важен за нея, та изобщо не тъжеше за смъртта на жената, която доскоро ценеше толкова много?

По-добре бе да не се отдава на подобни мисли точно сега. Това означаваше да оцени какво представлява като човек, а Даяна не бе готова за подобни въпроси. Подозираше, че отговорът няма да й хареса.

Отиде при бюрото си. Щом трябваше да пътува вместо Селина, необходимо бе да се запознае с документите, преди да потеглят.

Включи компютъра, извади листчето от чекмеджето и въведе паролата. Натисна бутона за продължение и компютърът направи нещо, което не бе правил никога досега. В центъра на екрана се появи съобщение:

**ДОСТЪП ОТКАЗАН** ТЕРМИНАЛ „Б“ СЕ ИЗПОЛЗВА

Даяна зяпна объркано екрана. Терминал В бе компютърът в дома й — а този компютър твърдеше, че онзи се използва. „Но това е невъзможно — помисли си тя. — Изключих го сутринта.“

Въведе паролата си отново — може би беше допуснала грешка при първия опит. Знаеше, че в даден момент можеше да използва само един от компютрите си. Това бе допълнителна мярка за сигурност, която я уведомяваше дали в системата не е влязъл и някой друг.

Екранът примигна и отново се появи съобщението за отказ на достъп.

За момент Даяна остана объркана. И изведнъж й просветна.

Навремето беше дала паролата си на Ерик. Неговият компютър не работеше и той я бе помолил да използва нейния, за да довърши някакъв доклад.

Побиха я студени тръпки.

В момента бивш директор на „Редман Интернешънъл“ използваше компютъра й.

* * *

Ерик впери поглед в компютъра.

— Хайде — каза на глас той. — Хайде…

На екрана се появи съобщение:

ДОСТЪП ОТКАЗАН.

Ерик го изгледа с негодувание. Разбираше, че никога няма да се добере до търсената от Луис Раян информация и че чекът няма да стане негов.

Вбесен, той стовари юмрук върху кутията на компютъра — и се дръпна стреснато назад, когато от нея изскочиха искри. Докато образът на екрана се свиваше бързо на топка, той осъзна, че току-що е счупил компютъра й.

Сега тя щеше да разбере, че го е използвал.

Трескаво изключи машината от контакта, за да не се подпали, и се огледа. Даяна щеше да се прибере всеки момент. Ерик се канеше да прати по дяволите и Раян, и всичко останало, когато погледът му се спря върху дългата редица шкафове. Запита се дали нужната му информация не се намира там, в подредените папки…

Като се мръщеше от болка, той взе патериците и отиде до най-близкия шкаф. Задърпа едно от четирите чекмеджета и установи, че е заключено. Това не го изненада, но с известен късмет може би щеше да намери някъде ключа.

Върна се при бюрото й.

Отвори горното чекмедже и внимателно отмести купчините документи, но не видя никакви ключове. Провери чекмеджетата отдясно, но в тях откри само дебели тъмнозелени папки. Отвори лявото чекмедже. Вътре имаше лъскаво черно куфарче от крокодилска кожа, едно от няколкото, които притежаваше Даяна. Ерик се канеше да го отмести и да погледне под него, когато спря. И се замисли.

Извади куфарчето и го сложи на бюрото. Не беше заключено и той го отвори. Вътре бяха натъпкани папките за купуването на „Уест Текс Инкорпорейтид“.

Сърцето му подскочи.

Ерик бързо прегледа стотиците страници информация и видя, че всичко, което искаше Раян, е налице. Не можеше да повярва на късмета си. Вдигна един от телефоните до компютъра и набра номера на Раян. Той вдигна на второто позвъняване.

— Какво те забави толкова, Ерик?

Ерик пренебрегна сарказма му. Нещата вече стояха различно. Сега той беше в силната позиция, не Раян.

— Имам всичко, което поиска — заяви той. — Времето обаче изтича. Тя всеки момент ще се върне. Най-малко за колко време можеш да пратиш някой да прибере нещата?

— За десет минути.

— Казах най-малко. Нека са пет. И още нещо, Раян. Искам да утроиш чека, иначе сделката отпада.

Последва мълчание.

— Отговори ми — настоя Ерик. — Всичко е тук. Но или тройно, или нищо.

— Ти не си с всичкия си — рече Луис. — Няма да ти платя…

— Информацията струва десет пъти повече и ти много добре го знаеш — прекъсна го Ерик. — И така, какво казваш? Остават ти четири минути.

— Добре — отстъпи Раян. — Ще утроя сумата.

Ерик се усмихна мрачно. Целият беше напрегнат. А сега беше ред на блъфирането.

— И още нещо, Луис. Ако случайно решиш да си спестиш чека или ако с мен се случи нещо, искам да знаеш, че преди да ти звънна, се обадих на един приятел. Ако той прочете некролога ми, светът скоро ще прочете твоя. Не го забравяй. Не прецаквай нещата. Не се ебавай и с мен. Вече съм задвижил каквото трябва за всеки случай.

Прекъсна връзката и се обади в портиерната.

— Обажда се Ерик Паркър — каза той на дежурния. — Очаквам приятели. Не е нужно да се обаждате, когато пристигнат. Просто ги насочете към апартамента на Даяна Крейн.

Затвори, извади папките от куфарчето на Даяна и ги смени с папките, които бе видял в чекмеджетата отдясно. Те също бяха тъмнозелени. Затвори куфарчето и го върна на мястото му. Докато Даяна разбере за размяната, Ерик щеше да е някъде в Европа, може би в Швейцария, с парите на Луис Раян.

Пъхна папките под мишница и взе патериците. Тъкмо успя да излезе от стаята и да преодолее витата стълба, когато някой звънна на вратата.

Поколеба се, питайки се дали Раян се е хванал на блъфа. Знаеше, че има вероятност да отвори вратата и да получи няколко куршума в гърдите.

Но това беше риск, който трябваше да поеме.

Отиде до вратата и погледна през шпионката. В коридора стоеше висок, як мъж в началото на трийсетте, с рошава тъмна коса. Беше облечен с кожено яке, което бе твърде топло за сезона. Ръцете му бяха прибрани отзад.

На Ерик му се искаше да ги вижда, но въпреки това отвори.

Двамата впериха очи един в друг.

Мъжът в коридора погледна папките под мишницата на Ерик, после гипса и синините по лицето му. Ъгълчето на устните му се изви в усмивка.

Ерик протегна ръка за чека.

Усмивката на мъжа изчезна. Той бръкна в джоба на якето, извади чека и го подаде на Ерик.

— Папките — каза той.

Ерик разгъна чека и видя сумата. Наистина беше утроена. Заля го вълна на облекчение.

Връчи папките на мъжа, затвори вратата в лицето му и бързо заключи.

Всичко беше приключило.

Облегна се на вратата, замаян от радост. Състоянието му възлизаше на деветдесет милиона долара.

36

Даяна вървеше бързо по коридора. Може би твърде бързо, като се имаше предвид реакцията на другите — всички я гледаха как крачи енергично към асансьорите.

Защо Ерик използваше компютъра й? Какво се надяваше да открие? Може би просто му е станало скучно и е искал да види как вървят нещата със сделките, след като Джордж го уволни? Или имаше нещо друго?

Тъкмо стигна асансьорите, когато някой я извика по име. Обърна се и видя Джак Дъглас. Стоеше на прага на кабинета си. Гледаше я със загриженост и любопитство.

— Добре ли си? — попита я.

Трябваше да се махне оттук.

— Добре съм. — Тя натисна бутона на асансьора.

— Не, не си — възрази той и тръгна към нея. — Нещо не е наред. Какво има.

— Нищо, наистина…

— Какво има?

Тя го погледна. Висок и мускулест, с тяло като от стомана. Каквото и да беше намислил Ерик, май нямаше да е зле някой като Джак да дойде до апартамента й с нея. Направи му знак да приближи.

— Ще си остане между нас, нали? — попита тя.

Той кимна.

— Разчитам на обещанието ти — каза тя и реши да рискува. — Ерик Паркър живее при мен. Току-що разбрах, че е влязъл в компютъра ми, който е свързан с основната база данни на „Редман Интернешънъл“. Това е сериозен пробив в сигурността, тъй като Ерик вече не работи тук.

Вратата на асансьора се плъзна настрани.

— Не знам какво прави — продължи тя. — Но не съм му давала разрешение да използва компютъра. Разтревожена съм.

— Искаш ли да дойда с теб?

Тя кимна и двамата влязоха в кабината.

— Ще ти прозвучи глупаво — добави тя, — но случайно да имаш оръжие?

Въпросът го изненада.

— Не — отвърна. — Но защо ми е оръжие?

Даяна натисна бутона и го погледна, когато асансьорът пое надолу.

— Защото ако той върши онова, което подозирам, може да се наложи да го използваме и да извикаме полицията.

* * *

На Ерик Паркър му оставаше само да се измъкне.

Заряза вратата и отиде да си прибере нещата. Остави чека на масата до часовника и портфейла си, стигна до стълбището — шибаното вито стълбище — и започна да се изкачва към стаята за гости, която му бе предоставила Даяна.

Беше мъка да се добере до горе, но успя и отиде в спалнята. Грабна един брезентов чувал и започна да хвърля дрехи в него.

Не му трябваше всичко, само колкото да се качи на самолета и да се махне от страната. От банята взе най-необходимите неща. Увери се, че паспортът му е в куфарчето. Върна се в спалнята и вдигна телефона. Обади се на пътния си агент и поръча билет до Швейцария първа класа. Полетът беше след два часа. Електронният билет щеше да го чака на летището.

Идеално.

Звънна на портиера.

— Ерик Паркър. Бихте ли ми извикали такси? Ще сляза след десет минути.

Докато затваряше, чу как някаква врата се отваря и затваря. Звукът идваше отдолу. В гърдите му се надигна паника, но успя да се овладее.

Тя се беше прибрала.

Ерик помисли как да се справи с положението и реши, че има само един начин. Да излезе от спалнята, да слезе по стълбите и да се изправи срещу нея.

Напускаше. Не беше нужно й казва къде отива. Докато стигне до летището, тя сигурно вече ще е разбрала, че е влизал в компютъра й. Но реши, че това няма да има значение — той щеше вече да е на път за страна, която щеше да го защити.

Грабна чувала, метна го на рамо и хвана патериците. Нямаше да е приятна раздяла, но щеше да бъде кратък. Просто се махаше оттук.

Отиде до вратата на спалнята, отвори я и отстъпи назад.

На прага не стоеше Даяна. А Марио де Чико в компанията на двама мъже с насочени пистолети.

Де Чико влезе с такъв устрем, че Ерик залитна назад. Гипсираният му крак се закачи и той едва не падна, но успя да се хване за един стол и да се задържи.

Де Чико хвърли поглед към брезентовия чувал.

— Тръгнал ли си нанякъде?

Ерик не отговори. Забеляза, че Де Чико и хората му са с ръкавици. Бяха си сложили и калцуни върху обувките. Завладя го страх, когато разбра защо са тук. Искаха да го убият.

— Отговори на въпроса ми, Ерик. Тръгнал ли ри нанякъде?

— Връщам се в апартамента си. Какво ти пука, по дяволите?

— Щом си поръчал Лиана Редман, значи ми пука страшно много. — Марио пристъпи към Ерик. Знаеше, че трябва да бъде кратък.

— Как влезе тук? — попита Ерик.

— Пуснаха ни. Оказа се, че си очаквал приятели. Минахме направо, така че имаш моите благодарности.

— Марио го приближи още повече. — Пребиването на Лиана беше първата ти грешка, Ерик. А поръчването на убийството й — последната. — Дръпна се настрани.

— Излез навън.

— Начукай си го.

Един от хората на Де Чико вдигна пистолета си и го насочи към главата на Ерик.

— Има два начина, Ерик — рече Марио. — Можеш да излезеш сам през вратата или да ме оставиш да те влача през нея за счупения крак. Изборът е твой. Единият начин е по-безболезнен. Избирай.

Избор всъщност нямаше. Ерик пусна стола, взе патериците и тръгна към вратата. Де Чико не знаеше, че точно зад вратата има бюро. Върху него бе сложена желязна статуетка на жена. Беше висока около четиресет и пет сантиметра и беше достатъчно тежка, за да нанесе сериозни поражения по черепа на човек.

Ако преценеше правилно момента, ако грабнеше статуята, цапардосаше Де Чико и затвореше вратата, преди другите да са предприели нещо, може би щеше да има шанс да се добере до стаята на Даяна, да заключи вратата, да отиде в банята, да заключи и там и да повика охраната на помощ.

Знаеше, че вероятността да успее е малка, но това бе единствената му надежда.

* * *

Джак и Даяна излязоха от сградата на „Редман Интернешънъл“, замахаха на такситата, спряха петото и казаха на шофьора да ги откара до Редман Плейс.

— Ще получите сто долара отгоре, ако побързате — добави Даяна. Отвори чантата си, извади парите и ги пусна на предната седалка. — Спешно е.

Шофьорът натисна газта, но трафикът на Пето бе натоварен. Опита да се провре между автомобилите, но не се получи.

— Ще направя всичко възможно — увери ги. — Но това е идиотщина. Вижте ги тия задници. Не знаят как се кара.

— Просто опитайте — помоли Даяна. Погледна към Джак. — Може да закъснеем.

— Няма как да си сигурна.

— Познавам Ерик.

Шофьорът намери пролука и моментално се възползва. Редман Плейс се намираше на пет минути път. Ако шофьорът бе достатъчно агресивен, можеха да стигнат и за три.

* * *

— Да вървим, Ерик. Ако не побързаш, ще те засиля.

Ерик погледна Де Чико, докато минаваше покрай него. Съсредоточи се изцяло върху бюрото и статуетката зад вратата. Намираше се отпред и вдясно. Щеше да се наложи да пусне патерицата, да грабне статуетката и да се обърне, за да замахне.

Мина през вратата, хвърли кос поглед и я видя точно където очакваше.

И всичко тръгна на забавен кадър.

Пусна дясната патерица, наведе се към статуетката и я сграбчи. Обърна се да замахне и да фрасне Де Чико по главата, но вместо това полетя напред. Някой го беше бутнал. Полетя във въздуха и се стовари на пода. Главата му се удари в дървото и за момент изгуби съзнание.

Раздрусаха го.

Отвори очи и видя наведения над него Де Чико.

— Ставай.

Клепачите му трепнаха, забеляза някакво движение. Един от хората на Де Чико внимателно поставяше статуетката на мястото й.

— Ставай.

Опита се да помръдне, но изгаряща болка прониза рамото му. Ръката му беше извадена от ставата. Де Чико видя проблема, сграбчи Ерик за ризата и с лекота го вдигна на крака.

Ръката на Ерик висеше отпуснато. Болката бе непоносима. Щеше да изкрещи, но един от мъжете застана зад него и запуши устата му с длан.

— Можеш да живееш, можеш и да умреш — рече Марио. — Изборът е твой. За да живееш, трябва да ми кажеш на кого си поръчал Лиана.

Без никакво колебание Ерик замята глава, за да освободи устата си, и изтърси името.

Без никакво колебание Марио де Чико го сграбчи отново и го повдигна в началото на стълбището. И тогава Ерик с ужас осъзна какво го очаква. Опита се да се съпротивлява, да се освободи от този човек, но напразно.

— Реши да се ебаваш с неподходящия човек — прошепна Де Чико в ухото му. — Никой не докосва Лиана Редман. Направи ли го, виж какво става.

* * *

Таксито зави пред Редман Плейс. Джак и Даяна изскочиха навън. Тя хвърли още една стотачка през прозореца, благодари на шофьора и двамата с Джак се затичаха към въртящата се врата.

Асансьорите бяха в дъното на лобито. Те забързаха към тях, натиснаха копчето и зачакаха някоя от вратите да се отвори.

* * *

— Каза ми, че ще живея! — извика Ерик.

— Излъгах — отвърна Де Чико. — Много курвенски номер, а?

— Курвата е една. Шибаната Лиана Редман. Кажи й от мое име да се пържи в ада. Кажи й, че може…

Но преди Ерик да завърши речта си, Де Чико го бутна по витото стълбище.

Марио и хората му пристъпиха напред да проследят падането му. Гледаха как тялото на Ерик се извива и огъва под неестествени ъгли, докато се търкаляше надолу, гледаха как гипсът закачи една пръчка и се счупи на две, гледаха как Ерик внезапно се преметна и вратът му се стовари върху парапета.

Изхрущя не дървото — парапетът можеше да издържи такъв удар. Изхрущяха вратните прешлени, сякаш някой цепеше дърва в стаята. Когато Ерик Паркър продължи да пада, тримата забелязаха разлика в движенията му. Сега той бе като парцалена кукла. Когато се изтърколи в подножието на стълбите, в него нямаше живот — а само натрупана инерция. Беше мъртъв и лежеше в разширяваща се локва от собствената му кръв.

— Да се махаме — подкани Де Чико.

Тримата забързаха надолу. Марио докосна врата на Ерик, не напипа пулс и последва хората си, които оглеждаха стаята, за да се уверят, че не са оставили никаква следа след себе си. Вече излизаха и проверяваха за следи от борба, когато Марио бутна една масичка. Погледна и видя часовника и портфейла на Паркър, както и нещо, което приличаше на чек.

Взе чека, прочете сумата, видя името на корпорацията и погледна изненадано към Паркър. Кои бяха „Уърлд Ентърпрайзис“? Кой стоеше зад тях? Защо бяха платили деветдесет милиона на Паркър? С какво беше спечелил тези пари?

Марио прибра чека в джоба си. Вече нямаше как да разпитат Ерик Паркър, така че излязоха от апартамента, намериха стълбището и се втурнаха надолу по него точно когато вратата на асансьора се отвори. Де Чико и хората му бяха три етажа по-долу, когато чуха някаква жена да вика на висок глас името на Ерик.

Поколебаха се.

И побягнаха, когато тя запищя.

37

Оставяйки диря във вечерното небе, самолетът се носеше с пълна скорост над Атлантика към Ню Йорк и летище „Кенеди“.

Майкъл разкопча предпазния колан, хвана ръката на Лиана и леко я стисна. Тя бе мълчала откакто излетяха от „Хийтроу“, той я усещаше как бавно се оттегля в онази част от себе си, където никой не можеше да я нарани.

— Сега се връщам — каза й.

Докато вървеше към опашката на самолета, тихата ярост, която се натрупваше у него след напускането на Монте Карло, най-сетне изригна. Знаеше, че зад това стои баща му, знаеше, че именно той е поръчал убийството на Селина Редман. „Вероятно е използвал Спокати — помисли си. — Накарал е кучия син да го направи вместо него…“

Стюардесата се усмихна, когато я приближи.

— Къде са телефоните? — попита Майкъл.

Стюардесата махна към района до тоалетните.

— Ето там, господин Арчър.

Майкъл благодари, тръгна към телефоните и леко се олюля, когато самолетът попадна във въздушна дупка. Някаква възрастна жена с рошава руса коса го сграбчи за ръката, докато минаваше покрай мястото й.

— Вие сте Майкъл Арчър — отбеляза тя.

Майкъл се освободи. Други пътници вече също поглеждаха към него. Разпознаваха го.

— Не — каза той. — Не съм. Непрекъснато ме бъркат с него. Поласкан съм.

И продължи нататък, без да обръща внимание на жената, която казваше на седящия до нея мъж: „Готова бях да се закълна…“

Вдигна един телефон, пъхна кредитната си карта и набра. Докато чакаше връзката да се осъществи, си спомни за вечерта — как Лиана вдига телефона, как чува разговора с баща му, как той бързо затваря, когато Луис си поемаше дъх. Как Лиана влиза в банята и го гледа как се къпе.

Тогава Майкъл си мислеше, че ако просто се изкъпе и се държи така, сякаш няма нищо необичайно, тя ще си помисли, че може би линиите са се объркали заради бурята. Ами ако бе уверена, че е чула не нечий друг разговор? Ами ако беше познала гласа на баща му и беше останала с него само докато успее да се измъкне? Тази перспектива го изнервяше, тъй като животът му беше заложен на карта.

Накрая в слушалката прозвуча женски глас.

— „Манхатън Ентърпрайсиз“.

— Джуди, Майкъл се обажда. Баща ми там ли е?

— На заседание е, Майкъл.

— Моля те, кажи му, че го търся. Обаждам се от самолет. Спешно е.

Чу се въздишка, последвана от прищракване и музика. Майкъл затвори очи и усети познатата топка в стомаха си. Животът му беше излязъл от контрол. Вчера сутринта бе убил човек в апартамента си, след като той беше изгорил ръкописа му. Полицаите несъмнено работеха върху случая, задаваха въпроси, проследяваха улики.

Баща му беше казал, че открили овъглените трупове в апартамента му и иранеца, който караше таксито, хвърлен в една алея недалеч от дома му. Макар Майкъл да беше наел апартамента под фиктивно име, бе наясно, че рано или късно полицията ще разбере чий е.

Беше прочут. Макар че съседите му бяха хора, чиято реалност бе доста изкривена от дрогата, някой със сигурност го беше разпознал през трите седмици, докато живееше там.

„Но аз мога да ти помогна — каза му Луис. — Убий Редман и полицията никога няма да разбере, че апартаментът е бил твой.“

Макар баща му да не беше произнесъл думите, Майкъл знаеше, че е вярно и обратното: „Ако не убиеш Редман, всяко ченге по света ще тръгне по петите ти. Сантяго също“.

Това бе безкраен цикъл, от който нямаше измъкване. Не беше сигурен колко още може да издържи, колко още може да запази тази маска.

Баща му вдигна телефона.

— Какво има, Майкъл?

— Трябва да поговорим.

— В момента е невъзможно.

— Не става — настоя Майкъл. — Трябва да поговорим. Веднага.

— Казах, че е невъзможно.

— С кого си?

— Не ти влиза в работата.

— Добре — каза Майкъл. — Тогава ми отговори само на един въпрос и можеш да си продължиш срещата. Защо трябваше да убиеш сестра й?

— Няма да обсъждам това с теб точно сега. Обади ми се, когато пристигнеш в Ню Йорк.

Майкъл стисна слушалката.

— Не ми затваряй.

Мълчанието се проточи.

— Какво има?

— Трябва да знам дали е безопасно да се върна.

— Безопасно е — каза Луис.

— Сигурен ли си?

— Повтарям, безопасно е.

Майкъл обаче усещаше, че баща му премълчава нещо. Нещо не беше наред.

— Татко, ако ме лъжеш…

— Не те лъжа, Майкъл. Ще се наложи да ми се довериш.

Макар да знаеше, че няма друг избор, освен да се довери на баща си, Майкъл не можеше да се освободи от чувството, че го бутат към ръба на пропаст.

— Къде според теб ще отседнем с Лиана, когато се върнем? — попита той.

— Погрижил съм се.

— Погрижил си се? — повтори Майкъл. — Кога смяташе да ми го съобщиш, следващата седмица ли? Кацаме след два часа. Нищо не ми каза…

Връзката прекъсна.

* * *

Лиана гледаше как нощта отминава, само смътно долавяше звука на двигателите, разговора на двойката пред нея и стройните като манекени стюардеси, вървящи по пътеката.

Все още се опитваше да разбере и приеме факта, че сестра й е мъртва и че е била убита тази сутрин. И все още чуваше гласа на Харолд, отекващ като студен шепот: „Селина те обичаше, Лиана. Не мога да ти опиша колко много пъти ми е казвала, че й липсваш“.

Точно сега усещаше загубата като мъчителна тъпа болка дълбоко в себе си. Мислеше си за всички моменти, когато двете със Селина можеха да са близки, и осъзнаваше, че вече никога няма да й се удаде подобна възможност.

Питаше се кой е виновникът за смъртта й, когато Майкъл седна до нея. Той посегна към ръката й и Лиана го погледна, спомняйки си какво се бе случило само преди часове в хотелската им стая. Чий глас бе чула, когато бе вдигнала слушалката? Знаеше, че не беше на Майкъл. Но знаеше също, че го е чувала и преди — и че някой ден ще се досети.

— Как я караш? — попита той.

Лиана сви рамене.

— Мога ли да направя нещо за теб?

— Не, освен ако не успееш да върнеш сестра ми.

Мълчанието се проточи. Майкъл понечи да заговори, не намери думи и стисна по-силно ръката й. Лиана отговори на жеста.

— Съжалявам — каза тя. — Не беше нарочно. Просто не съм на себе си. Не е свързано с теб.

— Няма нищо — промълви той. — Разбирам те.

Тя се облегна назад.

— Знаеш ли какво не ми излиза от главата? Все си мисля колко добре ще се чувствам, когато открия кучия син, причинил това.

Майкъл се обърна към нея.

— И аз ще го намеря, Майкъл. Кълна се в Бог, ще го намеря. Няма да му се размине. Не може да убие сестра ми и да му се размине. Имам твоята помощ, както и помощта на Марио. Ще открием убиеца. Ще го накараме да си плати.

— Лиана…

Гласът й изведнъж се задави.

— Обичах я, Майкъл. Никога не съм се замисляла за това, но я обичах.

Той докосна косата й.

— Ще се справим, обещавам ти. — Наведе се и я целуна по бузата. — Обичам те.

Лиана го погледна, видя болката на лицето му, мъката в очите и разбра, че й казва истината. Почувства се виновна. Как е могла да се усъмни в него преди? Винаги е бил добър с нея. Разбира се, че телефонните линии са се преплели в бурята.

Без да пуска ръката му, тя се обърна към прозореца. Светът навън бе изчезнал в мрака. За първи път от часове си помисли за Ерик Паркър, за това, че е поръчал убийството й, и се замисли какво ли я чака, когато се върне у дома.

38

Анастасиос Фондарас затвори последната от папките за придобиването на „Уест Текс Инкорпорейтид“, откраднати от Ерик Паркър, и я подхвърли на бюрото на Луис.

Макар да не каза нищо, тъмните му очи блестяха с настоятелност, която напомняше на Раян за очите на тигър точно преди да се хвърли върху жертвата си.

Анастасиос стана.

— Тази сделка на Редман с Иран — поде той, отиде до прозорците отдясно и се загледа към града, окъпан в лъчите на късното следобедно слънце. — Устна е, нали?

— Да — потвърди Луис и си спомни разговора с Харолд Бейнс. — Устна е. Иранците няма да се съгласят да подпишат каквото и да било, преди Редман да е купил „Уест Текс“. Смятат, че без компанията едно такова обвързване ще е загуба на време.

— Ясно. Но предполагам, че междувременно Редман поддържа тесен контакт с тях — каза Фондарас. — И че иранците ще удържат на думата си.

— Ако обстоятелствата останат същите, несъмнено ще удържат — съгласи се Луис. — При сегашното положение те всъщност се нуждаят от Редман. Близкият изток е нестабилен и повечето големи транспортни и петролни компании, в това число и вашата собствена, не изгарят от желание да влизат в Залива. Иран трябва да продава петрола си, за да купува оръжие, но малцина са склонни да поемат риска — с изключение на Джордж. Предимството на Редман е в това, че той знае точната дата, на която военноморският флот ще навлезе в Залива. Ако иранците знаеха, че това ще стане следващата седмица, щяха да се откажат от сделката, тъй като Заливът скоро отново ще бъде безопасен за търговия и няма да им е нужна никаква частна сделка с американска компания.

— Ако знаеха — повтори Фондарас.

— Именно.

Фондарас се дръпна от прозореца и отиде при бара.

— Познавам Джордж Редман от близо двайсет години — каза той. — И искрено го уважавам. Дори го харесвам донякъде.

„Но — помисли си Луис. — Но…“

— Но бизнесът си е бизнес — продължи Фондарас, докато си сипваше нова доза скоч. — А в бизнеса печели онзи, който стигне пръв. Крайната цел е победата, каквато и да е ситуацията. — Обърна се към Раян с питие в ръка. — Значи нямаш интерес да бъдеш част от тази сделка? Смяташ да ми дадеш информацията просто така ли? Безплатно?

— Естествено, цена ще има. В края на краищата, Анастасиос, ти самият посочи, че става въпрос за бизнес. Ще обсъдим условията по-нататък. Първо искам да ми очертаеш плановете си.

— Плановете ми? — изсмя се Фондарас. — Като по учебник са. Редман ще купува евтин петрол. Иранците са отчаяни и той ще се възползва от нуждите им. Смятам да направя същото — само че ще предложа на Иран повече пари за петрола им. Работил съм с тях в миналото и те ми имат доверие. Смятам да открадна сделката от Джордж Редман. — Очите му проблеснаха. — Но какво ще ми струва това?

Луис взе своята чаша уиски, отиде при Фондарас и двамата се чукнаха.

— Това, приятелю, е най-прекрасната част от всичко.

* * *

Спокати влезе минути след като Фондарас си тръгна.

— Ерик Паркър е мъртъв — докладва той. — Даяна Крейн и Джак Дъглас са го намерили в подножието на стълбището преди два часа. Апартаментът й е пълен с ченгета — и те твърдят, че е паднал. Няма версия за убийство.

Луис прие информацията с кимане. Седеше зад бюрото си, обърнат към прозорците. Докато се взираше в сградата на „Редман Интернешънъл“, в очите му се мярна нещо като страх.

Спокати се канеше да продължи, когато забеляза какво е привлякло вниманието на Раян отвъд стъклото. Нима никога нямаше да се научи?

Отиде до бюрото на Луис, отвори едно чекмедже и натисна бутон. Завесите се спуснаха.

— Един куршум, Луис — натърти той. — Повече не е нужно.

Луис обаче не го слушаше. Мислеше си за чека за 90 милиона долара, който бе дал на Ерик Паркър в замяна на откраднатите от Даяна Крейн папки — чека с името „Уърлд Ентърпрайзис“, международния клон на „Манхатън Ентърпрайзис“.

— Чекът — каза Луис. — Твърде умен си да дойдеш без него, така че ми го дай.

Спокати седна на стола и качи краката си върху бюрото.

— Няма никакъв чек, Луис.

— Разбира се, че има. Аз го написах. Ти го достави.

— Няма значение. Чека го няма.

— Тогава къде е?

— Нямам представа. Не е намерен у мъртвия Ерик Паркър, нито някъде в апартамента. Имам връзки в нюйоркската полиция. Един от познатите ми каза, че тялото на Паркър е било претърсено при изнасянето му. Не са открили чек, Луис.

— На този твой познат или приятел може ли да му се има доверие?

— Съмняваш ли се в мен? Разбира се, че може да му се има доверие. Той е един от най-добрите ми хора. Докато е бил там, е сложил и бръмбари в апартамента. Знаеш не по-зле от мен, че Даяна Крейн скоро ще открие липсата на папките. Така ще разберем кога ще стане това. И ще можем да действаме по-ефективно.

Луис стана от стола си.

— Онзи чек не може просто да е изчезнал.

Спокати го загледа как върви напред-назад. Харесваше му как всичко това действаше на Луис.

— Разбира се, чекът не е изчезнал, но го няма в апартамента. Бъди сигурен.

— Тогава къде е?

— Моето предположение е, че е взет от онзи, който е бутнал Паркър по стълбите.

Луис, който рядко оставаше поразен от обратите в живота, го погледна изумено.

— Който е бутнал Паркър по стълбите? Нали каза, че е паднал?

— Полицията смята, че е паднал — поправи го Спокати. — Има разлика. Този път полицията греши. Ерик Паркър не се е спънал и не е паднал по стълбите, както твърдят те. Бил е убит. Моят познат и аз сме сигурни.

— Кой го е убил?

Спокати се усмихна бавно и многозначително.

— Ти ми кажи.

Мина секунда преди Луис да отговори. Умът му прехвърляше възможности, правеше връзки. И постепенно осъзна, че има само един, който би могъл да го направи — Марио де Чико.

Отпусна се тежко на стола си.

Спокати гледаше как лицето му пребледнява, но не изпитваше съжаление или съчувствие, а само леко раздразнение, че не са го послушали.

— Предупредих те, Луис.

— Знам.

— Нещата не са така прости, както бяха навремето. Започваш да губиш играта.

— Как ли пък не.

— Наистина — каза Спокати. — Посъветвах те да не пращаш чек. Предложих ти да му прехвърлиш парите от някоя от анонимните ти сметки в негова анонимна сметка. Всичко щеше да е чисто, но ти предпочете да не ме послушаш. Прояви алчност. Искаше толкова много информацията, че се огъна пред исканията на Паркър. Това може да се окаже най-голямата грешка в живота ти.

Спокати стана и се наведе над бюрото.

— И сега, ако не ме слушаш и ако не изпълняваш всичко, което ти кажа, може би ще платиш с живота си. И Редман ще се окаже крайният победител.

Луис поклати глава.

— Това няма да се случи.

— Добре — рече Спокати. — Значи ще ме послушаш, така ли? Ще изпълняваш всичко, което ти кажа?

— Зависи — предпазливо отвърна Луис. — Какво си намислил?

Винсънт му разказа.

39

Първото, което забеляза Майкъл, след като двамата с Лиана минаха през митницата, беше Спокати. Той хвърли цигарата си в пепелника и тръгна към тях, пробивайки си път през тълпата, без да откъсва очи от Майкъл.

За момент Майкъл си помисли, че хората на Сантяго някак са успели да научат къде е и го причакват, но се огледа и не видя нищо необичайно. Обърна се отново към Спокати, който вече се намираше при входа на тоалетните. Той кимна на Майкъл и влезе вътре.

Майкъл се изкушаваше да продължи напред, но не можеше. Спокати веднъж му беше спасил живота. Ако хората на Сантяго бяха наоколо, можеше да повтори услугата.

— Трябва да отскоча до тоалетната — каза на Лиана. — Би ли ме изчакала за минута?

Тоалетната бе прохладна, тиха и боядисана в тъмносиньо. Спокати беше в дъното на помещението и си миеше ръцете. Докато вървеше към него, Майкъл забеляза двама други мъже в делови костюми при писоарите. Хора на Спокати.

— Какво има? — попита Майкъл.

Спокати спря водата и изтръска ръцете си над умивалника. Майкъл забеляза два дълги червени белега, минаващи хоризонтално по дланите му. Приличаха на протривания. Протривания от въже.

— Тук съм, за да ти помогна, Майкъл.

— Защо? Искаш да се реваншираш за живота, който отне ли?

— Не зная за какво говориш.

Майкъл пристъпи към него.

— Защо уби сестра й?

Спокати повдигна вежда.

— Я се виж само, каква храбра стойка си заел.

— Не беше нужно тя да умира.

— Аз просто правя каквото ми се каже. — Спокати взе хартиена кърпа и започна да се бърше. — Всъщност, прав си — каза. — Разбира се, че я убих аз. И това ми достави удоволствие. Трябваше да видиш изражението й, когато прерязах въжето и го омотах около краката й. Това се казва страх…

Майкъл се хвърли напред и го прикова за стената. Двамата при писоарите погледнаха през рамо. Единият се разсмя. Другият отиде при вратата и я препречи, за да не може никой да влезе.

— Кой е следващият? — попита Майкъл.

Спокати не се съпротивляваше. Изглеждаше развеселен.

— Всеки е следващ. Майкъл. Всички ще умрат. Ще бъде трагично. Кръв ще се лее навсякъде.

Рязко вдигна ръце. Запрати Майкъл към отсрещната стена и извади пистолета, скрит под черното кожено яке.

По-точно се опита да го извади.

Оръжието се закачи за кобура и се изплъзна от ръката му.

Сякаш на забавен кадър Майкъл видя как пистолетът отскача от коляното на Спокати, пада на сините плочки на пода и се плъзга към него, въртейки се.

Той се хвърли към оръжието.

Или по-скоро се опита.

Мъжът при писоарите вече не се смееше. Изведнъж се беше озовал между Майкъл и пистолета.

Спокати вдигна оръжието. Прибра го в кобура и каза на Майкъл:

— Ако искаш да останеш жив през следващите няколко дни и особено ако искаш да се отървеш от Сантяго, съветвам те да престанеш с тези глупости, да ме слушаш внимателно и да изпълняваш точно каквото ти кажа.

* * *

Лиана не се виждаше никаква, когато Майкъл излезе от тоалетната.

Той огледа пълния с хора коридор и я откри да стои срещу него. Беше извадила мобилния си и говореше бързо, като жестикулираше със свободната си ръка. Майкъл се запита на кого ли се обажда и дали става въпрос за него и разговора, който бе подслушала в Монте Карло.

Когато тя затвори телефона, той отиде при нея. Възелът в стомаха му се стегна.

— Кой беше? — попита.

— Марио.

— Марио ли? — Не успя да скрие изненадата си. В разговора в Монте Карло баща му каза, че Де Чико проверявал и двамата. Майкъл бе наясно, че Марио ще го очисти, ако по някакъв начин научи, че е син на Луис.

— И какво?

— Ерик е мъртъв — каза тя. — Поръчката е отменена.

Майкъл я погледна изпитателно в очите, мъчейки се да открие дали няма и нещо повече.

— Значи всичко свърши — заключи той.

Тя сякаш не можеше да повярва на ушите си.

— Сериозно ли говориш? Разбира се, че не е свършило. Първо взривяват прожекторите, после убиват сестра ми. Някой иска да унищожи семейството ми. Родителите ми ли са следващите в списъка? Или аз? Досега никой не е хванат. Кой от нас ще е следващият?

Майкъл не знаеше какво да отговори.

Лиана посегна към голямата чанта в краката си.

— Виж, не исках да си го изкарвам на теб — извини се тя. — Съжалявам, че съм разстроена.

— Имаш всички причини да си разстроена.

— Просто не знам колко още мога да понеса. — Тя се изправи. — Вече можем ли да си ходим у дома? Късно е и съм уморена. Искам утре да стана рано и да се видя с родителите си.

* * *

За Майкъл и Лиана домът беше нов апартамент на последния етаж на един жилищен блок на Пето авеню.

Докато лимузината приближаваше блестящата кула, Майкъл си спомни телефонния разговор, който бе провел с баща си в Монте Карло. Луис беше помислил за всичко. Не само знаеше, че синът му ще има нужда от ново жилище, но и че то ще трябва да отразява богатството и властта, които би очаквала новата му съпруга.

Запита се дали баща му нарочно е избрал апартамент на Пето авеню. Нямаше да се изненада, ако беше така. Та нали вчера сутринта ръкописът му със същото заглавие беше изгорен.

Колата хвана вълна зелени светофари, премина по Мадисън и зави на Петдесет и девета, по която стигна до Пето. Когато поеха по булеварда, Майкъл се загледа в хората на тротоара и осветените витрини и си спомни какво му беше казал Спокати в тоалетната. „Портиерът се казва Джоузеф. Висок, тъмнокос, с гъсти мустаци. Очаква ви. Когато го видиш, дръж се така, сякаш се познавате.“

Колата спря.

Майкъл свали прозореца и видя облечения в ливрея портиер да бърза към тях. За момент сърцето му спря. Мъжът, който се приближаваше, бе дребен и плешив.

Хвърли поглед зад него към позлатената двойна врата и видя друг портиер при входа. Той обаче бе млад и рус.

Портиерът отвори вратата на автомобила.

— Господин Арчър — каза той. — Радвам се, че отново сте при нас.

Майкъл нямаше друг избор, освен да се хване на играта. Той слезе от колата.

— А вие трябва да сте госпожа Арчър — предположи мъжът, поглеждайки към Лиана. — За мен е удоволствие да се запознаем.

Докато тя слизаше от лимузината, портиерът се усмихна многозначително на Майкъл.

— Тя е точно толкова прекрасна, колкото казвахте, господин Арчър.

Майкъл също се насили да се усмихне. В този момент мразеше Спокати повече от всичко на този свят.

— Къде е Джоузеф? — попита. — Мислех си, че днес той е на смяна.

— Грип — обясни мъжът. — Надяваме се, че утре ще е на линия. Нека ви помогна с багажа.

Взеха асансьора до петнайсетия етаж. Апартаментът се оказа точно толкова помпозен, колкото го беше описал Спокати. Беше пълен с вещи, подобни на онези, които му бяха отнети от банката само преди няколко седмици.

Огледа се и откри, че апартаментът изглежда така, сякаш в него се живее, макар Спокати да беше казал, че са го обзавели тази сутрин.

Лиана пусна чантата си на една масичка. Застана в средата на антрето и се завъртя, оглеждайки помещението.

— Е, значи живееш тук — рече тя.

Майкъл разпери ръце. „Май да“ — помисли си той.

* * *

Вечерта легна до Лиана, но сънят не идваше. Толкова много мисли се тълпяха в главата му, че като едното нищо можеше да полудее, ако задълбае прекалено в тях.

Вместо това се замисли за майка си. Струваше му се, че ако можеше някак да я види отново и да поговори с нея, ще изпита яростта, която изпитваше баща му години наред, и ще я приеме, ще знае, че баща му е прав, както се кълнеше.

Но майка му беше умряла, когато той бе на три. Малкото му спомени за нея бяха само избелели от времето фрагменти.

Все пак помнеше някои неща — усмивката й, играчките, които слагаше във ваната, докато го къпеше, хубавите памучни дрехи, които носеше. Искаше му се да можеше да си спомни повече, но не можеше. Баща му играеше основната роля в спомените от детството му.

Майкъл затвори очи и остави ума си да се потопи в мрака.

Спомняше си…

Беше дете и баща му вървеше към него, като сваляше колана си и казваше със завален от уискито глас, че му се иска Майкъл да не се беше раждал.

Спомняше си…

Беше късна, снежна февруарска вечер и той чуваше пияния си баща да плаче в съседната стая и да повтаря отново и отново името на жена си, сякаш така можеше да я върне обратно.

Спомняше си…

Беше на осемнайсет и пътуваше с автобус за Холивуд. Никога нямаше да забрави онзи ден, застоялия задимен въздух, безбройните часове по пътя. Всяка секунда от тях бе по-добра от затвора, в който го държеше баща му. Когато автобусът излезе от Гранд Сентрал, той стана Майкъл Арчър и се закле пред себе си, че баща му никога вече няма да контролира живота му.

И сега се запита как е позволил това да се случи.

Представи си…

Как напуска баща си, Ню Йорк, хваща самолета с Лиана, отлитат в някаква затънтена част от света и заживяват в земя, където никой не ги познава. Но знаеше, че не може да го направи. Опиташе ли, баща му щеше да го намери и да го убие. Или Сантяго щеше да го направи.

Отвори очи.

Биха ли го направили наистина?

40

В неделя сутринта Джордж изпълни ритуалите на смъртта.

Проведе телефонни разговори от кабинета си в „Редман Интернешънъл“. Поръча в погребалното бюро скъп махагонов ковчег с инициалите СЕР отстрани. Звънна на любимия цветар на дъщеря си да осигури десетки рози за църквата и за гроба й.

Обади се на близки приятели и роднини и ги уведоми за часа и мястото на скромното опело и погребението. И прекара известно време сам, все още опитвайки се да приеме неприемливото. От смъртта на неговите родители не му се беше случвало да се справя с нещо толкова лично. Чувстваше се вцепенен, не точно пуст, а някак отсъстващ, сякаш стоеше отстрани и гледаше как този ад се случва на някого друг — макар да знаеше, че се случва на самия него.

Въпреки че бордът го натискаше да подпише последните документи за „Уест Текс“ и Иран във вторник, Джордж изхвърли придобиването от ума си. Не искаше и нямаше намерение да се занимава с него, докато денят не настъпи и не му остави друг избор.

Тръгна към кабинета й.

Когато влезе, изпита чувството, че влиза в стая, в която Селина продължаваше да идва всяка сутрин. Присъствието й тук го изпълваше с най-голяма гордост. Неговият кабинет бе до нейния. Ако някоя сделка вървеше особено добре или зле, двамата често си общуваха с викове през стената. Гърлото на Джордж се стегна при тази мисъл.

Отиде до бюрото й.

Подобно на самия него, дъщеря му не бе от най-подредените. Бюрото й бе затрупано с използвани кафени чашки и празни кутии от храна. Виждаха се папки, свързани с купуването на „Уест Текс“, а в единия ъгъл имаше снимка на двамата в сребърна рамка. Стояха пред новата сграда на „Редман Интернешънъл“, баща и дъщеря, усмихнати, в най-великия си момент. Заедно те бяха непобедими. Заедно бяха постигнали толкова много.

Кой беше той без нея?

На вратата се почука. Джордж се обърна и видя Елизабет на прага. Беше облечена в проста черна рокля. Изражението й беше сериозно. Приличаше му на призрак, сякаш това все още не беше реално, не се случваше.

Съвършена стойка, мъртви очи. Жена му вдигна глава.

— Готова съм — каза тя.

* * *

Влизането в апартамента на Селина бе може би най-трудното нещо, което бяха правили Джордж и Елизабет. Жилището изглеждаше така, сякаш тя беше излязла само за уикенда и скоро щеше да се върне. Докато обикаляха от стая в стая и свързваха различни спомени с предметите, които бяха скъпи за дъщеря им, те се запитаха дали изобщо ще могат да продължат напред без нея.

Влязоха в спалнята.

Докато Елизабет пристъпяше към гардероба, Джордж се огледа и забеляза, че леглото е оставено неоправено и че щорите още са спуснати и скриват облачното небе. Зад себе си чуваше рязкото тракане на металните закачалки, плъзгащи се по пръта.

— Мисля, че трябва да е в червено — каза Елизабет. — Селина обичаше червено. Любимият й цвят. — Гласът й бе странно лек и рязко контрастираше с дрънчащите закачалки.

Джордж се обърна към гардероба и се намръщи, докато потвърждаваше, че си спомня кой е любимият й цвят.

— Или бяло — продължаваше Елизабет. — Винаги съм я харесвала в бяло.

— Елизабет…

— Нямах представа, че Селина има толкова много дрехи — отбеляза тя. — Не е като мен и сестра си. Винаги съм си мислила, че е минималист. А я виж това. Спокойно може да съперничи на всичко, което имаме с Лиана в нашите гардероби.

Той застана зад нея.

— Мислех си, че бързо ще намерим нещо подходящо и ще можем да си вървим. — Жена му бутна настрана няколко рокли и металът изскърца. — А се оказа по-трудно, отколкото си представях.

— Какво ще кажеш да ти помогна?

— Не е нужно. — Тя бързо избута още дрехи, спря и извади една бяла рокля. Обърна се към него. — Какво ще кажеш?

— Идеална е, Елизабет.

— Сигурен ли си? Искам да изглежда съвършено.

В ума му се появи образът на Селина, каквато я беше видял за последен път. Беше просната гола на студената метална маса в мазето на „Съдебна медицина“, с бледосиня кожа, мокра коса, виеща се около странно подутото й лице. Част от Джордж умря в онзи момент, превърна се в нещо по-мрачно, по-грозно.

— Ще изглежда съвършено — каза той.

Елизабет вдигна роклята и я огледа бързо.

— Повече няма да стъпя тук, Джордж — заяви тя, без да го поглежда.

— Не е нужно да го правиш. Аз ще се погрижа за всичко.

Погледнаха за последен път апартамента и излязоха. Вратата се затвори зад тях.

* * *

Елизабет не каза нищо по пътя.

Роклята на дъщеря им беше сгъната като преграда между тях, ръцете й лежаха в скута. Гледаше през прозореца, без да забелязва двете необозначени полицейски коли, които ги следваха. От време на време слънцето проблясваше в очите й. Дишането й бе толкова тихо, че изобщо не се чуваше в шумоизолираното купе на лимузината.

Беше на петдесет и четири и бе прекрасна. Фините бръчки около устата и под очите някак подчертаваха красотата й. Загледан в нея, Джордж изведнъж се усети, че си мисли за времето, когато и двамата бяха млади и щастливи, когато току-що се бяха запознали и нямаха представа какви бури ги очакват.

Спомни си случайната им среща у един общ приятел и как в края на партито й каза, че ще се ожени за нея. Спомни си как си беше откраднал целувка пред вратата на бащиния й дом и как сърцето му се разтуптяваше, когато тя излизаше от къщата да го посрещне. Тогава тя бе най-важното същество в живота му. А къде бяха сега?

Ако някой му беше задал този въпрос преди два месеца, Джордж щеше да има отговор. А сега? Сега отиваше да се срещне с препоръчания от приятели погребален агент. Сега онзи, който бе убил дъщеря им и, бе взривил прожекторите, още беше на свобода. Нямаше отговори. Докато лимузината спираше на червен светофар, Джордж затвори очи и се запита кой стои зад всичко, което се стоварваше върху него.

Не му беше даден шанс.

В лимузината се долови раздвижване на въздуха, промяна в тишината.

Усети как Елизабет до него настръхва.

Джордж погледна жена си, видя, че тя гледа през прозореца, и проследи погледа й.

На оживения ъгъл на кръстовището имаше стойка за вестници. На първата страница на „Пост“ бе отпечатана снимка на Селина и Ерик Паркър, застанали пред бляскавия вход на „Редман Интернешънъл“, хванати за ръце. Бяха пълни с живот, влюбени и усмихнати.

Заглавието беше огромно. И се състоеше от една-единствена дума:

СЪВПАДЕНИЕ?

Джордж посегна към ръката на Елизабет.

Когато светна зелено и колата потегли, погледът му се премести върху стойката до тази на „Пост“. На първата страница на „Дейли Нюз“ имаше друга снимка — този път на него с Елизабет и Лиана.

Заглавието крещеше:

ТЕ ЛИ СА СЛЕДВАЩИТЕ?

41

Когато Лиана тръгна да се срещне с родителите си, сутринта бе топла и облачна. Тя излезе на тротоара и се качи в очакващата я лимузина.

— „Редман Интернешънъл“ — каза на шофьора и стомахът й се сви, докато потегляха.

Беше облечена неофициално и в същото време професионално. Не искаше да изглежда сякаш полага усилия да покаже, че е успяла и е продължила напред, макар да знаеше, че е точно така.

Беше се променила от откриването на сградата на баща й. Беше се изнесла от дома им, беше си намерила свое жилище, започна работа при врага на баща си и се омъжи за Майкъл Арчър.

Беше независима. Беше постигнала целите си, при това без тяхната помощ. Никога вече нямаше да се нуждае от финансовата помощ на родителите си. Никога вече нямаше да й се налага да разчита на тях. В това имаше свобода, но и известна тъга. Защо се чувстваше така, сякаш само тя вижда постиженията си, но не и родителите й — когато най-много искаше тъкмо те да забележат успеха й?

Приближиха сградата на „Редман Интернешънъл“.

Лиана видя голяма група репортери пред входа. Поколеба се — знаеше, че ако иска да види родителите си, ще й се наложи да мине през тези акули и да понася въпросите им. Пропъди мисълта за връщане и помоли шофьора да спре колкото се може по-близо до входа. Когато колата спря, тя не изчака услугите му. Отвори сама вратата, наведе глава и слезе.

Тръгна напред, готова да й се нахвърлят.

Това обаче не стана. Докато приближаваше тълпата, до тротоара спря лъскава черна лимузина, следвана от две полицейски коли без отличителни знаци.

Лиана се дръпна назад и загледа изненадано как вратите на полицейските коли се отварят и от тях слизат няколко души.

Като задържаха тълпата и образуваха човешки щит около задната врата на лимузината, мъжете предпазваха майка й и баща й, които слязоха от черната кола и тръгнаха към входа.

Тълпата се вълнуваше. Подаваха се микрофони, святкаха светкавици, над засилващата се глъчка се надигаха гласове, журналистите се блъскаха напред, викаха по майка й, крещяха на баща й, опитваха се напразно да научат нещо допълнително за смъртта на Селина, за придобиването на „Уест Текс“, за мнението им за смъртта на Ерик Паркър.

Полицаите губеха контрол. Тълпата изригна. Лиана с ужас видя как множеството внезапно се раздвижи и събори майка й на земята. Джордж се опита да вдигне съпругата си на крака, но фотографите моментално се усетиха, че една нейна снимка в това положение ще бъде златна. Втурнаха се напред и направиха невъзможни всякакви опити на баща й да я изправи. Фотоапаратите защракаха, засвяткаха и уловиха момента за жадния за сензации свят.

Лиана се втурна и си запробива път през тълпата.

Отначало никой не я разпозна и тя успя да се промъкне и да помогне на майка си да се изправи — и тогава за миг всички замръзнаха, когато осъзнаха какво виждат. Прокудената се беше завърнала.

Елизабет се взираше невярващо в дъщеря си. Щракна фотоапарат. Джордж изрече името на Лиана и отново всичко се взриви.

Тълпата заскача, заблъска се, заснима — подобна възможност не беше за изпускане. Полицаите забутаха журналистите назад, като сипеха заплахи, твърдо решени да овладеят отново положението.

Когато най-сетне им разчистиха път, Лиана хвана майка си за ръката и двете се втурнаха към входа, следвани плътно от Джордж. Не спряха, докато не се озоваха вътре и вратите не се затвориха зад тях.

За момент никой не каза нищо.

Майка, баща и дъщеря се взираха един в друг, все още потресени от случилото се току-що. Отвън журналистите се бяха лепнали по прозорците, блъскаха се за по-удобна позиция и записваха всичко, което се случваше от другата страна.

— Помислих си, че се нарани — каза Лиана на майка си. — Уплаших се, че ще те смажат.

— Добре съм — отвърна Елизабет. — Нищо ми няма.

— Но те те събориха — изтъкна Лиана.

Елизабет погледна скъсаната си черна рокля и драскотината на крака си, после вдигна очи към нея. Като че ли се поколеба за миг, после пристъпи напред и прегърна силно малката си дъщеря.

Лиана беше залята от чувства в прегръдката на майка си. Погледна баща си, но усети хладната му отчужденост. Джордж не откъсваше очи от нея.

— Съжалявам — прошепна Лиана на майка си. — Двамата с Майкъл тръгнахме веднага след като Харолд се обади.

Елизабет се дръпна назад, отметна кичур коса от челото на дъщеря си, но не каза нищо за брака й. Само леко погали лицето й с длани.

— Откриха ли вече нещо?

Елизабет поклати глава.

— Още не — рече тя. — Но ще открият.

— Когато те видях да падаш, не знаех какво да си мисля. Първо прожекторите, сега Селина. Реших, че някой се е добрал и до теб. — Гласът й се задави. Тя погледна баща си. — Не бих позволила на никого да ви нарани.

Джордж извърна очи.

Обидната му постъпка беше като шамар за Лиана. Тя се опита да овладее надигащия се гняв, но не успя.

— Имаш ли да ми кажеш нещо, татко? — попита.

Джордж я погледна, понечи да заговори, но се отказа. Обърна се и тръгна към семейния асансьор.

И чашата преля. Лиана тръгна след него.

Мина покрай Елизабет. Като се изключат хората от охраната, които ги бяха последвали отвън, лобито беше празно.

Гласът на Лиана, висок и гневен, отекна в огромното помещение.

— Да не си посмял да ми обръщаш гръб. Ако имаш да казваш нещо, кажи го.

Баща й спря и се обърна.

— Добре — рече хладно. — Искам да знам защо започваш работа при Луис Раян.

— Защо ли? Защото ти ме изхвърли. Защото ми трябва работа, за да мога да ям и да си осигуря подслон. Защото чичо Харолд ме посъветва да се обърна към него. Луис ми предложи работа и аз приех.

— Предложил ти работа. И каква по-точно е тя, Лиана?

„Сякаш не знаеш.“

— Ще управлявам новия му хотел.

— Ще управляваш новия му хотел — повтори Джордж. — Виж ти, виж ти. Това обяснява всичко на този свят. Жена, която няма абсолютно никакъв опит в управлението на каквото и да било, освен обувките и мъжете, които чука, изведнъж е поканена да управлява най-големия хотел в Манхатън. Сега разбирам защо си получила работата. Явно си подходяща за нея.

— Джордж…

— Не се меси, Елизабет.

— Той поне е склонен да ми даде шанс — каза Лиана. — Поне проявява някакъв интерес към мен. Нещо, което ти никога не си проявявал.

Толкова си наивна — въздъхна Джордж. — Кажи ми тогава защо проявява интерес към теб? Едва ли е заради уменията ти, така че явно целта му е да се добере до мен. Не можеш ли да го проумееш? Толкова ли си сляпа? Този човек те използва. И накрая най-вероятно ще те нарани.

Макар да усещаше, че е така, Лиана не можеше да го признае пред баща си.

— Сякаш ти пука. И освен това не ти вярвам. Той направи за мен неща, които ти никога не си правил.

— Отнася се с мен като баща, за разлика от теб. — Тя го изгледа втренчено. — И защо, татко? Защо никога не ме водеше в „Редман Интернешънъл“ като малка? Водеше само Селина. Водеше я всеки шибан ден. Отнасяше се с нея като със сина, който никога не си имал.

Джордж размаха пръст към нея.

— Да не си посмяла да споменаваш Селина. Няма да я замесваш. Не и в глупавата си ревност. Не сега.

— Опитай да ме спреш — извика Лиана. — Години наред й даваше възможности, които никога не си давал на мен. Години наред я заливаше с любовта, която отказваше да дадеш на мен. Пренебрегваше ме. Накара ме да се чувствам безполезна, сякаш ти се искаше никога да не съм се раждала. Изхвърли ме от живота си, когато исках да бъда близо до теб, накара ме да намразя собствената си сестра, която трябваше да я обичам. Господи, татко — а хората се чудят защо залитнах към наркотиците. Хората се чудят защо съм ядосана точно сега, мамка му!

— Точно така — каза Джордж. — Обвинявай мен за проблемите си. Нали така правите в клиниките за наркомани? Печелите симпатии, като стоварвате вината върху дъртите? — Той пристъпи към нея. — Нека ти кажа нещо, момиченце. Живяла си добре през целия си живот. Имала си неща, които милиони хора никога няма да имат. Беше привилегирована и разглезена. Така че ще те помоля да ми спестиш глупостите как съм те пренебрегвал, защото изобщо не е така.

Лиана поклати тъжно глава.

— Просто не схващаш, нали? Наистина си мислиш, че си бил образцов баща. Ама че идиотия. Не си чул нищо от онова, което ти казах. Великият Джордж Редман никога не греши.

— Правил съм грешки — каза Джордж. — Признавам. Човек съм. Но ти се вкопчваш в тези грешки години наред. Сърдиш ми се още от дете. Можеш ли честно да кажеш, че си ми давала някога шанс?

— Да — без колебание отвърна Лиана. — Да, мога да кажа.

— В такъв случай явно си по-добра от мен — сви рамене Джордж. — Моите поздравления.

И отново се отправи към асансьора.

Но Лиана тръгна след него.

— Толкова ти е лесно на теб — продължи тя. — Строиш си сградите. Придобиваш корпорации. Живееш големия си живот. Олицетворяваш голямата мечта. А аз виждам едно жалко извинение за човек, който дотолкова е изгубил контрол върху себе си и върху онова, което е важно в живота, че сестра ми е мъртва заради него.

Тези думи го накараха да спре.

— Вярно е — подчерта тя. — Прожекторите експлодираха преди седмици. Защо не защити семейството си, когато бе ясно, че някой ни е вдигнал мерника. Някой, когото сигурно ти си вбесил. Да не би да си мислиш, че ще посегнат на мен или на мама, защото сме направили нещо? Погледни на нещата реално. Ако умрем, ще бъде заради нещо направено от теб, не от нас. Имаш кръв по ръцете си сега и ще имаш още и тогава.

— Нямаш никаква представа за какво говориш.

— Кажи го на Селина.

— Всеки ден поддържам връзка с полицията заради прожекторите.

— А трябваше да им досаждаш ежечасно. Трябваше да говориш непрекъснато с кмета. Трябваше да се обадиш на приятеля си губернатора. Кажи и това на Селина. Отвратителен си като баща. Не си човекът, за когото се мислиш. Ти си просто едно леке, извадило късмет преди години, направило пари, събрало дивидентите, които вървят с тях, и късметът ти продължил, докато не свърши със смъртта на сестра ми. Ти си убиецът. Ти си едно лайно и е крайно време някой да ти го каже в лицето.

— Разкарай се оттук — кресна Джордж.

— Ако си мислиш, че ще си ида и ще оставя майка си сама с теб, не си наред. Ти си ненормален. Ти се разкарай.

Джордж погледна Елизабет, видя болката и поражението в очите й. Забеляза и нещо друго — тя беше на страната на Лиана. Той влезе сам в кабината, като само смътно си даваше сметка за журналистите, които още зяпаха през прозорците, и натисна бутона. Вратата се затвори.

* * *

В кабинета си Майкъл Арчър гледаше как майка му пресича дневната да вдигне сина си, как се тръшва с него на тапицираното с дамаска канапе, как отмята глава назад и се смее, докато той я гъделичка.

От устата й не излизаше никакъв звук. Но очите й блестяха.

Той взе дистанционното, насочи го към телевизора, увеличи лицето й и спря записа. Изглеждаше щастлива. Майкъл задържа кадъра няколко секунди, после натисна бутона и продължи да гледа.

Наведе се към екрана и се опита да си спомни изгубените моменти от детството, които се разиграваха пред него.

Ан Раян застана на пръсти, за да постави голяма звезда от станиол върху коледната елха, украсена с гирлянди от пуканки, мигащи светлинки и стъклени топки. Когато звездата беше закрепена на мястото си, тя се дръпна крачка назад и се усмихна на творението си. Обърна се към камерата, направи реверанс, после направи физиономия и посочи някъде зад обектива.

Камерата се завъртя и обхвана малкия апартамент — спретнат, празнично украсен и пълен с хора. Баща му седеше на древен люлеещ се стол и държеше новородено в ръцете си. Луис целуна детето по челото и погали бузата му с опакото на дланта си.

Майкъл вдигна слушалката.

— Откъде си се сдобил с тези филми на диск? — попита той баща си, който се беше обадил преди малко. Беше му казал да отиде в кабинета и да погледне в шкафчето под телевизора. Там Майкъл намери плейър и купчина дискове.

— Занесох ги на един човек на Трето авеню — отвърна Луис. — Той взема стари домашни видеозаписи и ги качва на дискове. — Последва кратко мълчание. — Прекрасна е, нали?

— Защо няма никакъв звук?

— Снимките са правени от дядо ти. С неговата камера.

Майкъл гледаше майка си. Сега тя носеше дълга, свободно падаща бяла рокля и държеше великденско зайче пред сина си. Гледаше и себе си — как се смее, как се усмихва.

— Защо ми причиняваш това?

— Искам да си спомниш майка си такава, каквато беше. Мина много време, Майкъл. Забравил си.

— Не съм забравил — възрази Майкъл. „Не съм.“

Връзката прекъсна.

Когато телефонът иззвъня отново половин час по-късно, Майкъл гледаше последния диск. Изтощен и останал без сили, той спря записа и посегна към телефона, мислейки си, че е баща му.

Грешеше.

През следващите няколко секунди Майкъл слушаше мълчаливо мъжа, който му беше дал заем във Вегас. Слушаше заплахите му, слушаше виковете му.

— Чух, че след няколко дни баща ти ще поиска услуга от теб — каза мъжът. — Майкъл, за твое добро е да я изпълниш. Защото ако не го направиш, ако не убиеш Редман, баща ти няма да ни даде последната вноска. И тогава господин Сантяго ще поиска услуга от мен.

42

— Как си тази сутрин?

Даяна се извърна от прозореца, до който стоеше, и погледна Джак Дъглас. Той бе на прага в отсрещния край на малката дневна с две чаши кафе в ръце и облечен в избеляла хавлия, по която имаше пурпурни петна и следи от изгоряло по ръкавите.

Тя сви рамене.

— Добре съм. Като се има предвид всичко останало.

Джак кимна — разбираше я.

С подпухнали от недоспиване очи и разрошена коса, той отиде в средата на стаята и седна на края на дивана.

— Направих кафе. Искаш Ли?

Даяна прие с благодарност. Докато пресичаше дневната, си помисли колко е странно, че бяха тук заедно и се утешаваха един друг в апартамента му. Вчера, след като полицията си тръгна с трупа на Ерик, Джак се качи горе в спалнята й, събра тоалетните й принадлежности и още някои неща и й предложи да дойде с него в дома му.

Даяна не искаше да остава сама в апартамента си. Беше му благодарна за жеста и прие. Сега, докато седеше до Джак, тя отново се запита как работещите по придобиването на „Уест Текс Инкорпорейтид“ ще изкарат следващите няколко дни, без да изгубят и малкото разсъдък, който са успели да запазят.

Джак й подаде димящата чаша.

— Преди малко се обади Харолд — съобщи той. — Бордът заседава с „Уест Текс“ и „Чейс“ от снощи. Фростман бил ключът към придвижването на нещата. Документите са почти готови. „Чейс“ са съгласни. Имаме зелени светлини.

— Значи утре следобед летим за Иран?

Джак кимна. Изпитваше облекчение, че погребението на Селина беше насрочено за рано сутринта, часове преди той, Даяна и Харолд да се качат на частния самолет на „Редман Интернешънъл“ и да отлетят за Лондон, а оттам за Иран.

— Пътят е дълъг — рече той. — Когато пристигнем да подпишем окончателните документи, в Ню Йорк ще бъде вторник сутрин и сделката с „Уест Текс“ тъкмо ще е приключила. Харолд смята, че всичко оттук нататък ще мине гладко.

Даяна се усмихна криво и отпи от кафето си.

— Май и на теб ти е трудно да повярваш в това — отбеляза Джак.

— Можеш ли да ме виниш?

— Ни най-малко. Всъщност бих се изненадал, ако нещо не се издъни. Твърде много неща се случиха. Доверието ми в тази сделка и в „Редман Интернешънъл“ се стопи. Някой е твърдо решен да унищожи Джордж и семейството му.

— Още не са открили убиеца на Селина, нали?

Джак поклати глава. Цяла нощ бе преживявал смъртта на Селина, мъчеше се да убеди самия себе си, че е направил всичко по силите си да я спаси, но въпреки това имаше чувството, че не е направил достатъчно.

— Харолд каза, че не са открили нищо. Абсолютно нищо.

— Ще се оправиш ли?

— Какво означава да се оправя? Знам, че след като приключим сделката, ще се махна оттук. Ще напусна „Редман Интернешънъл“ и ще изчезна някъде. Преди да направя каквото и да било, трябва да подредя нещата в главата си, Даяна.

— Не си спал през нощта, нали?

— Не успях да мигна.

— Аз също — сподели тя. — И направо изпитвам ужас при мисълта да се върна в апартамента си. Ако не се налагаше, не бих го направила, Джак.

— Тогава не го прави — каза той. — Можеш да останеш при мен, докато нещата не се уталожат. Когато си готова, ще се върнеш.

— Де да беше така лесно — въздъхна тя. — Има едни папки, които трябва да взема, преди да тръгнем за Иран. И повечето от тях са в кабинета ми у дома.

Джак допи кафето си.

— Ще дойда с теб — каза той. — Честно казано, ще съм благодарен за всичко, което ми помогне да не мисля за Селина.

* * *

Когато влязоха, въздухът в апартамента бе напълно неподвижен.

Нямаше суматоха, никакви полицаи не разговаряха по мобилните си телефони, никой не коленичеше до нея и не й казваше, че всичко ще се оправи, докато тя седеше зашеметена и гледаше как изнасят тялото на Ерик от апартамента й.

Вместо това имаше само тишина, от която се чувстваше празна. Докато вървеше след Джак, Даяна непрекъснато си мислеше колко нереално притихнало е всичко. А едва вчера бяха открили Ерик Паркър мъртъв в подножието на витото стълбище.

Джак явно долови безпокойството й.

— Хайде по-бързо да приключваме — предложи той. — Къде е кабинетът ти?

Даяна кимна нагоре, но не направи опит да изкачи стъпалата.

— Искаш ли аз да ида и да взема папките?

Тя се поколеба, но накрая отказа. Нужните папки се намираха в бюрото й, прибрани в черно куфарче от крокодилска кожа. Щеше да й е по-лесно да ги вземе тя, а и освен това знаеше, че Ерик е използвал компютъра й вчера следобед. Още й беше любопитно да види какво е търсил.

— Искам обаче да дойдеш с мен — каза тя.

Когато изкачиха стълбите, Даяна се поколеба само за момент и тръгна към затворената врата на кабинета. Завъртя дръжката и бутна. Вратата се отвори и меко спря в гумената подложка. Пред тях се разкри проста стая, осветена от приглушената светлина на облачното небе.

Даяна тръгна към бюрото и видя големите черни петна в задната част на компютърната кутия. Джак също ги забеляза.

— Май си имала компютърни проблеми — изтъкна той. — Какво според теб е правил Ерик?

— Нямам представа.

Но беше твърдо решена да разбере. Седна зад бюрото и натисна копчето за включване, ала компютърът не тръгна. Даяна видя, че е изключен от контакта. Включи го и машината издаде странен бръмчащ звук, сякаш платките й горяха. Екранът примигна — веднъж, втори път — и образът се сви на точка в средата.

Джак се пресегна над рамото й и издърпа захранващия кабел.

Даяна зяпна екрана.

— Счупил го е — ахна тя. — Защо?

— Можем да изгубим цял ден тук в чудене защо.

Тя се завъртя със стола си и огледа стаята, като все още се опитваше да проумее защо Ерик е използвал компютъра й и после го е счупил. Беше безсмислено. Ерик познаваше отлично всичко в „Редман Интернешънъл“.

Също като нея, преди уволнението си той имаше достъп до всички файлове и бе добре запознат с всеки един от тях. И дори да беше забравил нещо през двете седмици след отстраняването му — в което би се усъмнил всеки, който го познаваше, — тя открито беше обсъждала с него няколко текущи сделки през времето, когато бяха заедно. Държеше го в течение за всичко, включително за придобиването на „Уест Текс Инкорпорейтид“,

Нямаше нищо, което да не знае. И въпреки това беше използвал и счупил компютъра й поради някаква причина.

Загледа се в дългата редица метални шкафове покрай стената отляво и се запита дали не е намерил ключа и не ги е претърсвал.

Стана от стола. Докато минаваше покрай Джак, тя си спомни за всички пъти, когато Ерик я беше използвал и наранявал, за всички пъти, когато тя се кълнеше, че никога повече няма да му позволи да прави така.

Сега, застанала пред бялата маса, на която се намираше единият от двата й принтера, неволно си помисли, че отново е била използвана от кучия син.

Извади единственото чекмедже на масата и изсипа съдържанието й на пода — в краката й се затъркаляха химикалки, моливи и листчета. Единственият резервен ключ за шкафовете бе закрепен с лепенка за обратната страна на дъното; другият ключ бе непрекъснато у нея. Ако липсваше или беше разместен, щеше да разбере, че е ровил в папките.

Обърна чекмеджето и видя, че ключът си е на мястото и не е бил ваден. Ерик не беше ровил в папките. Почувства се глупаво. Хрумна й, че може просто да е бил отегчен и е използвал компютъра, за да сърфира в мрежата.

Но защо му е трябвало да го чупи?

Джак застана до нея и огледа нещата на пода.

— Може би не е сторил нищо — каза той, взе чекмеджето от ръцете й и го пъхна на мястото му. — Може просто да преувеличаваме.

На Даяна й се искаше да се съгласи с него, но не можеше.

— Компютърът не се е счупил сам — възрази тя. — Беше само на няколко месеца.

— Може да преувеличаваме. Може да не го е счупил нарочно. Пък и нищо не пречи да се е повредил сам.

Тя се замисли, но не й се вярваше. Ерик я беше лъгал твърде много, за да приеме, че нещата са по-безобидни, отколкото изглеждат.

— Какво би могъл да спечели от ровенето из папките и в компютъра?

За Даяна заключението беше само едно — Ерик се нуждаеше от пари. Тя каза на Джак за огромните болнични сметки, които трябваше да плати, след като Джордж бе прекратил застраховката му, за спуканите тръби в дома му и как водата е проникнала в апартамента отдолу, унищожавайки безценните картини и мебели на госпожа Олдрич.

— Тя заплашваше да съди Ерик и той беше отчаян — добави Даяна. — Парите му свършваха бързо, знаеше, че определено няма да може да си позволи добър адвокат, а аз не му предложих да го защитавам. Преди да го оставя вчера сутринта, го попитах откъде ще намери нужните му пари, за да покрие дълговете си.

— И той какво отговори?

За момент Даяна изгуби дар слово. Спомни си думите му и ако беше права, последиците от опасенията й бяха смразяващи.

— Спомена, че смята да се обърне към Луис Раян и да се опита да си намери работа.

— Луис Раян ли? — изненада се Джак. — Но Джордж мрази този човек. Селина ми каза, че навремето Раян обвинил Джордж, че е убил жена му.

Даяна не го чу. Цялото й внимание беше насочено към неотдавнашните събития и значението им.

— Всички онези рози — промърмори на себе си.

— За какво говориш?

Даяна отиде при бюрото си. В лявото чекмедже трябваше да се намират папките, които беше приготвила за придобиването на „Уест Текс Инкорпорейтид“ — папки, които Ерик не беше виждал и чел.

Отвори чекмеджето и изпита известно облекчение, когато видя лъскавото черно куфарче на мястото му, точно както го беше оставила. Извади го и го сложи на масата. Джак застана зад нея. Докато отваряше месинговите ключалки, Даяна осъзна, че ако папките са разместени или ако липсват, ще трябва да каже на Джордж, че Ерик може да е продал информацията на Луис Раян или може би на някой друг конкурент и че сделките с „Уест Текс“ и Иран трябва да се отменят.

Отвори куфарчето.

Вътре имаше няколко тъмнозелени папки — и всички те бяха празни. Зашеметена, Даяна се тръшна в стола си.

— Изчезнали са — промълви тя. — Взел ги е.

— Какво е взел? — попита Джак.

— Папките — нетърпеливо каза Даяна. — Папките за придобиването на „Уест Текс“. Папките, които описват цялата ни сделка с Иран. Ерик ги е взел.

Тя рязко затвори куфарчето, посегна към един от телефоните пред нея и набра портиерната. Сърцето й биеше бясно.

Докато чакаше някой да вдигне, се обърна към Джак.

— Докато Ерик беше в болницата, Луис Раян му изпрати десетки рози. Тогава си помислих, че ще му предложи работа. — Тя кимна към куфарчето. — Сега знам каква точно е била работата.

Обади се мъжки глас.

— Били — каза тя. — Даяна Крейн се обажда. Бих искала да ми отговорите на някои въпроси.

— Разбира се, госпожице Крейн.

— Вчера сутринта вие бяхте дежурен, когато излязох, нали?

— Точно така.

— Искам да знам дали господин Паркър е излизал от сградата, докато ме е нямало.

Човекът замълча за момент. Накрая прочисти гърлото си.

— Да.

Даяна затвори очи. Вчера, когато се върна от пазар и завари апартамента празен, тя си помисли, че Ерик е отишъл до своето жилище, за да огледа щетите. Беше предположила, че иска да остане сам и беше започнала да приготвя обяд. Точно тогава й звънна Джордж Редман, съобщи й за смъртта на Селина и я извика на спешно заседание на борда. В бързината Даяна беше съборила двете торби с покупките.

Тогава изобщо не се замисли за отсъствието на Ерик. Но сега вече знаеше, че той изобщо не е бил в апартамента си.

— Каза ли къде отива? — попита тя.

— Не — отвърна портиерът. — Но ако смятате, че ще ви бъде от помощ, замина с лимузина.

Думите му прозвучаха така гладко, че инстинктите й на адвокат моментално се наостриха. Портиерът искаше да й каже нещо, което не би могла да научи без неговата помощ. Даяна хвърли поглед към Джак.

— Лимузина? Той ли я е поръчвал?

— Не мога да знам.

— И предполагам, се е върнал със същата кола, нали?

— Да — потвърди Били. Даяна долови в гласа му предпазливост, смесена с желание да говори. „Премълчава — помисли си тя. — Действай внимателно.“

— Ерик сам ли беше? — попита.

— Да — отвърна портиерът. — Но малко след като се върна в апартамента ви, той се обади да ми каже, че очаква приятели и да ги пусна направо, когато пристигнат.

Даяна отново погледна към Джак.

— Кои са били тези приятели, Били? Разпознахте ли ги?

Мълчанието се проточи, но трептеше като мараня над градска улица.

— Не разпознах никого от тях — тихо рече той.

И тогава Даяна разбра, че портиерът лъже.

— Били — предпазливо поде тя. — Много е важно да знам кой е идвал в апартамента ми. Много е важно да ми кажете дали сте разпознали някого. Моля ви, кажете ми. Не е нужно да се страхувате. Името ви никога няма да бъде споменато. Ако знаете нещо, трябва да ми кажете.

Даяна долови как човекът взема решение и преценява рисковете, които поема. Накрая той заговори.

— Разпознах само един от тях — каза той. Гласът му бе по-уверен, отколкото досега. — И проклет да съм, ако позволя да ме заплашва отново.

Вълна на облекчение заля Даяна. Тя се наведе напред.

— За какво говорите, Били? Кой ви е заплашвал?

— Марио де Чико — отвърна портиерът. — Мафиотският бос. Той и приятелите му дойдоха малко след като първият гост на господин Паркър излезе с куп папки. Каза ми, че ако някой разбере, че е идвал в Редман Плейс, аз и семейството ми ще съжаляваме до края на живота си.

* * *

Седнал в микробуса, паркиран на Петдесет и девета, Спокати изчака Даяна Крейн да затвори телефона, след което свали слушалките и се замисли. Внимателно прецени ситуацията, пред която се беше озовал, обмисли няколко нови идеи и взе решение.

Стана от седалката в задната част на микробуса, премести се в кабината, извади мобилния си и набра личния номер на Луис Раян.

Докато чакаше Раян да вдигне, той се заслуша в уличното движение. Помисли си, че това назначение отива към края си. Времето му в Манхатън изтичаше. Знаеше, че заради собствената си сигурност скоро ще трябва да осъществи серия планове, които не само щяха да променят бъдещето на Джордж Редман и семейството му, както го беше замислил Луис Раян, но и да осигурят на самия Спокати безопасно излизане от положението.

Макар че Редман и близките му наистина щяха да умрат след падането на „Редман Интернешънъл“, това нямаше да стане по начина, по който го беше планирал Раян.

Луис вдигна телефона. Спокати му разказа всичко, което се бе случило през последните двайсет минути в апартамента на Даяна Крейн. Каза му и какво трябва да бъде направено. Минаха няколко секунди, преди Луис да отговори.

— И си сигурен, че ще проработи? — попита той.

— Абсолютно сигурен ли? — въздъхна Спокати. Напрежението в гласа на Раян му доставяше удоволствие. — Няма сигурни неща, Луис. Мога обаче да ти кажа едно — ако искаш „Редман Интернешънъл“ да се срине, ако искаш Редман да си плати за онова, което е сторил с жена ти, трябва да действаме по този начин. Друг вариант няма.

43

— Ерик е бил убит — каза Даяна. — Сигурна съм.

Джак седна на ръба на бюрото й. Докато тя му съобщаваше подробностите от разговора с портиера Били, той си даде сметка, че се намират на прага на разкрития, които в крайна сметка ще ги отведат до човека, виновен за смъртта на Селина.

— Къде е Били сега? — попита той.

— В лобито. Излиза в почивка след петнайсет минути. Помолих го да дойде тук.

— Мислиш ли, че може да избяга?

— Съмнявам се — поклати глава тя. — Сега той се нуждае от помощ повече от всеки път. А ние можем да му я осигурим.

Удовлетворен, Джак кимна. Даяна извади от чекмеджето химикалка и бележник и започна да пише.

— Какво правиш? — поинтересува се той.

— Искам да подредя фактите, преди да се обадим на Джордж. Дай ми минутка да ги запиша и ще говорим после.

Джак стана от бюрото и отиде до прозореца, гледащ към Сентрал Парк. Небето беше притъмняло, задаваше се дъжд. Духаше вятър и листата на дърветата се обръщаха нагоре, разкривайки по-светлата си долна повърхност.

Даяна хвърли химикалката на бюрото.

— Защо? — изохка тя. — Защо му е на Марио де Чико да убива Ерик? Не мога да си го обясня.

Джак се извърна от прозореца. За последен път бе чул името на Марио де Чико в нощта, когато пребиха Ерик. Каза го на Даяна.

— Селина и Лиана са били долу? Защо не са направили нещо?

— Предполагам, защото ти си поела ситуацията.

— Поела ситуацията? — повтори Даяна. — Но и мен току-що ме бяха били. Ситуацията беше в мои ръце толкова, колкото и в техните. — И тогава й хрумна колко е странно, че Лиана също е била там. — Лиана сама ли беше? — попита тя.

— С двама мъже.

— Как изглеждаха?

— Мина доста време, Даяна.

Тя го изгледа мълчаливо.

— Не знам — каза той. — Две мутри. Черни панталони, черни ризи.

Мислите на Даяна се върнаха към онази вечер. Двамата мъже, които нахълтаха в спалнята на Ерик, бяха облечени в черно.

— Когато Селина повика сестра си по име, те отведоха Лиана — добави Джак. — И тогава тя спомена името на Марио де Чико.

Даяна се облегна назад в стола си.

— Преди две години Лиана имаше връзка с Де Чико. Един следобед дойде в кабинета ми и сподели, че е влюбена в него. Винаги съм харесвала Лиана. И винаги съм негодувала срещу начина, по който Джордж се отнася с нея. Мисля, че тя го усеща. Не сме приятелки, но понякога се обръщаше към мен за съвет или просто се отбиваше да каже здрасти. Нямам представа защо ми каза за връзката си с Де Чико, но го направи. Може би просто е искала да го каже на някого. Нямаше много приятели.

— А Де Чико бил ли е влюбен в нея?

— Нямам представа — отвърна Даяна. — Казах й да стои далеч от него, но тя не ме послуша, което изобщо не е изненадващо. Лиана не слуша никого.

— Мислиш ли, че тя стои зад всичко това?

— Не бих изключила подобна възможност — рече Даяна. — Вчера Ерик ми сподели, че двамата с Лиана едва не преспали в нощта на откриването на сградата на „Редман Интернешънъл“. И явно някой е подшушнал на Селина, защото тя влязла в стаята и ги хванала в леглото. — Тя замълча за момент. — Ако Ерик си е помислил, че го е направила Лиана, кой знае какво би й направил — или какво й е направил.

— Искаш да кажеш, че може да я е заплашил ли?

— Вероятно.

— Ако е така и тя се е обърнала към Де Чико за помощ, кой знае какво той би направил с Ерик.

Звучеше правдоподобно, но Даяна не беше от хората, работещи само с догадки.

— Възможно е. Но само толкова. Така или иначе, Джордж трябва да знае какво сме научили. — Тя погледна часовника си. — Били ще дойде след няколко минути. Да се обадим на Джордж.

Посегна към телефона точно в този момент той иззвъня.

Даяна вдигна слушалката.

— Обажда се Били, госпожице Крейн. Господин Тимъти Паркър е дошъл да ви види. Да го пусна ли?

* * *

Джак последва Даяна надолу по витото стълбище.

— Значи познаваш по-малкия брат на Ерик? — попита той.

Даяна кимна.

— Учи право в „Йейл“. Това лято кара курс по конституционно право и му помагах по телефона за някои тълкувания. Родителите на Ерик са прехвърлили осемдесетте и Тим сигурно е дошъл вместо тях да се погрижи за погребението.

Тръгнаха към фоайето.

— Защо му е да идва при теб?

Даяна сви рамене.

— Тим знае, че двамата с Ерик ходим. Сигурна съм, че е наясно и със случилото се със Селина и е решил, че е най-логично да мине оттук, преди да отиде в моргата. — Тя се досети какво си мисли Джак и добави: — Не се безпокой, няма да се задържи. Веднага щом си тръгне, ще се обадим на Джордж.

На вратата се почука. Даяна се запита как би могла да утеши по-малкия брат на Ерик, след като самата тя не беше приела смъртта му. Реши, че няма най-добър начин да го направи, завъртя дръжката — и залитна назад, когато някой изрита вратата.

Бе отхвърлена назад, блъсна се в една масичка и рухна като кегла. Главата й се удари в плочките на пода. Ръката й се изви болезнено под нея.

Мъжът, който нахълта в апартамента, не беше Тимъти Паркър. Беше висок и тъмен, с изсечени черти и лъскава черна коса.

Докато Джак се втурваше да помогне на Даяна, натрапникът затвори вратата и извади пистолет от вътрешния джоб на якето си. Опря дулото в челото на Джак.

Погледите им се срещнаха.

Винсънт Спокати вдигна ударника.

Джак Дъглас разпозна мъжа с пистолета.

Беше същият, който уби Селина.

44

Секретарката се опита, но не успя да спре Лиана, която мина покрай бюрото й и влезе в кабинета на Луис Раян. Косата и дрехите й бяха мокри от дъжда, който се изсипваше навън.

Стреснат, Раян се извърна от прозореца, видя Лиана и махна на секретарката, която се беше втурнала след нея.

— Всичко е наред, Джуди — каза й. — Лиана винаги е добре дошла.

Секретарката я изгледа раздразнено и излезе, затваряйки вратата след себе си.

Луис тръгна към банята, която се падаше от лявата му страна.

— Цялата си вир-вода — каза. — Ще ти дам кърпа да се изсушиш.

Лиана прекара пръсти през косата си, без да откъсва поглед от него. Все още се мъчеше да забрави разправията с баща си, но това бе невъзможно. Беше отишла да види родителите си с най-добри намерения и въпреки изненадващата прегръдка на майка й, си тръгна потресена.

„Никога няма да бъдем близки — повтаряше си наум тя. — Той ме мрази.“

Но това не означаваше, че не можеше да помогне за откриването на убиеца на Селина.

Лиана си даваше сметка, че баща й е използвал огромната си мрежа от връзки и е натиснал там, където ефектът ще бъде най-силен, но той не разполагаше с връзки като нейните. Нямаше достъп до огромния подземен свят на властта, който бе достъпен за нея. Нейните връзки бяха с най-могъщите хора в Ню Йорк.

— Съжалявам, че нахълтах така — извини се тя. — Но се налага да поговорим.

Раян излезе от банята с дебела светлосиня кърпа, преметната през ръката му. Приближи я със съчувствено изражение и й я подаде.

— Опитвам се да се свържа с теб откакто чух новината — рече той. — Не ми отговори нито в апартамента си, нито на мобилния. Съжалявам за случилото се със сестра ти, Лиана.

Тя избърса лицето си с кърпата. По-късно щеше да му каже, че не е могъл да се свърже с нея, защото е била в Монте Карло, където се е омъжила за Майкъл Арчър. Сега обаче трябваше да обсъди с него нещо по-важно.

— Селина е причината да съм тук — каза тя. — Искам да ми помогнеш да открия убиеца й. Ти имаш власт, Луис. Имаш връзки. Заедно с баща ми ще открием кой го е направил.

Раян я погледна, но не отговори.

— Имам нужда от теб — подчерта Лиана. — Моля те, помогни ми.

Луис въздъхна.

— Искаш от мен да помогна на Джордж Редман.

Тя очакваше съпротива и беше подготвена.

— В известен смисъл, да — каза. — Но всъщност те моля да помогнеш на мен и на сестра ми. Ако не го направиш, боя се, че няма да мога да работя за теб и няма да присъствам на откриването на хотела.

Подаде му кърпата. Луис я метна в банята и затвори вратата.

— И двамата сме наясно какво искаш — продължи тя. — Не съм глупачка. Разбирам ситуацията. Искаш пресата да отрази присъствието ми на откриването. Искаш да направиш баща ми за посмешище. Точно сега и аз искам същото. Ако все още желаеш това да се случи, моля те да ми помогнеш.

Погледът на Луис омекна.

— Лиана — рече той, — независимо от чувствата ми към баща ти, никога не бих пожелал той или ти да преживеете подобно нещо. Случилото със сестра ти е трагедия. Виновникът трябва да заплати с живота си.

Говореше искрено. Лиана го долавяше в гласа му, виждаше го на лицето му и това я изненадваше.

— Значи ще ми помогнеш? — попита тя. — Значи ще направиш всичко по силите си?

Раян вдигна глава и я погледна, сякаш я изучаваше.

— Разбира се, че ще ти помогна.

Лиана му благодари и понечи да си тръгне.

— Преди да си тръгнеш, бих искал да поговорим за откриването. Остават само два дни, а не сме го обсъждали. Зная, че моментът не е подходящ, но можеш ли да ми отделиш минута?

Лиана се поколеба.

— Разбира се.

— Поканите бяха разпратени миналата седмица — започна Луис. — И получихме страшно много потвърждения. Ще дойдат всички важни клечки от Манхатън и от различни части на света — наред с пресата. Ще очакват някаква реч.

Лиана се слиса.

— Луис, ще бъда откровена с теб. Ще дойда на откриването, както обещах, ще се смеся с тълпата, както искаш, но ако трябва да съм честна, нямам нито време, нито възможност да се съсредоточа, за да напиша реч, още по-малко да я произнеса. Сестра ми е мъртва. Някой се опитва да унищожи семейството ми.

— Речта вече е написана — каза Луис. — Зак Андерсън се погрижи. Кратка е. Без никакви отклонения. Хората ще ти съчувстват. Речта се придържа към подходящия тон. Вече я одобрих. Зак подготвя окончателен вариант, който да прегледаш.

Сърцето на Лиана се сви при мисълта, че трябва да има вземане-даване с помощника си Зак Андерсън. Едно от първите неща, които смяташе да направи като управител, бе да го уволни.

— А ако не ми хареса? — попита тя.

— Можеш да направиш всякакви промени. В края на краищата ти си управителят на хотела, Лиана. Сцената е твоя.

— Добре — съгласи се тя. — Ще го направя. Но още нещо. Ще ми трябва охрана. Можеш ли да ми я осигуриш? Няма как да знам кой ще бъде в тълпата и кой може да се промъкне незабелязано. Искам да бъда защитена.

— Вече съм се погрижил за това — успокои я Луис. — Сградата ще бъде под постоянно наблюдение. Ще има мъже и жени в официално облекло, които няма да се откъсват от теб. Ще ги забележиш навсякъде из помещението и на всички входове — също като останалата охрана. — Той замълча за момент. — А освен това, съм наредил да те поеме един от най-добрите ми хора. Няма да се откъсва от теб през цялата вечер.

* * *

Когато излезе от кабинета на Раян, Лиана спря под козирката на Четиресет и седма улица, извади мобилния си и набра номер.

Дъждът се лееше на талази, изсипваше се върху колите и хората на тротоара, плющеше по сградите. Накрая й отговори мъжки глас.

— „При Марио“.

— Обажда се Лиана Арчър — каза тя. — Трябва да говоря с Марио.

— Кой се обажда?

Не я беше познал с новата фамилия.

— Лиана Редман — уточни тя, надвиквайки воя на вятъра. — Трябва да говоря с Марио. Там ли е?

— Марио излезе — каза мъжът. — Изпуснахте го.

— Важно е — настоя Лиана. — Знаете ли къде е отишъл?

Мъжът не отговори.

* * *

Докато лимузината спираше пред тухления склад, Харолд Бейнс приключи с биенето на дозата хероин в изтощената си лява ръка. Извади иглата от подутата си вена и забеляза, че нито една капка кръв не изцапа заприличалата на восък кожа. Макар че бе подута, вената бе сякаш пресъхнала, превърнала се в пурпурен канап.

Валеше като из ведро, дъждът буквално блъскаше като с чук покрива на колата. Докато наркотикът постепенно превръщаше света му в илюзията, в която намираше покой, Харолд погледна през прозореца към занемарената постройка.

Тя проблясваше в дъжда и сякаш го привикваше с изронените си тухли и разбита фасада. Харолд имаше чувството, че складът може да му предложи някаква утеха между рушащите се стени.

На улицата бяха паркирали още няколко лимузини със запалени двигатели. Харолд примижа към часовника си и взе куфарчето от съседната седалка. Почука по затъмненото стъкло, което го отделяше от шофьора, и то се плъзна надолу.

— Ще се забавя — каза той. — Но искам да ме изчакате. Може да си тръгна и по-рано.

Шофьорът кимна.

Харолд събра кураж, изскочи от колата и се затича по хлъзгавия паваж. Водата се плискаше в краката му. Измокри обувките му. Когато стигна входа на сградата, дрехите му бяха подгизнали и той беше задъхан, плетениците от вени по слепоочията му пърхаха като крилете на птичка.

Вратата, пред която стоеше, бе леко отворена и разкриваше мрак, нарушаван от време на време от проблясъци синя светлина. Музиката дънеше с пълна сила от горните етажи, но той успя да долови и глъчка на тълпа. Харолд погледна назад към проливния дъжд. Знаеше, че Луис Раян може да го е проследил отново, но не му пукаше. Вече не можеше да му се случи нищо. Вече бе неуязвим.

Вътре куфарчето му бе прието от мъж в костюм на горила, който го предаде на гола жена с прозрачно найлоново наметало. Тя го остави на пода до няколко други куфарчета. Мъж с кожен бандаж и нищо друго по себе си провери съдържанието му и кимна на горилата.

Харолд видя кимането и Жената с найлоновото наметало посочи стълбите зад него.

— Тайфата е страхотна — уведоми го тя с необичайно дълбок глас. — Една от най-добрите, които съм виждала.

Харолд изкачи стълбите с най-голямата бързина, на която бе способен, желаейки колкото се може по-скоро да се отдалечи от тях. В тези клубове рядко разговаряше с когото и да било. Обикновено предпочиташе само да гледа, но понякога се включваше и в забавленията. Макар да бе сигурен, че някои от посетителите го разпознаваха от коктейлите на Пето или Парк, по-добре беше да приеме, че това не е вярно — и да остане една от анонимните сенки покрай тъмните стени.

Задъхан, Харолд стигна горния етаж. След като мина през сводестия вход и се озова в просторното затъмнено помещение, изпита огромно облекчение. Нареди се на опашката от хора, които събличаха дрехите си, за да бъдат проверени.

Заслуша се. Директори от Уолстрийт обсъждаха кои фирми трябва да се избягват. Някой говореше за изгодни сделки с недвижими имоти. Жена в костюм на „Диор“ и ботуши до бедрата разказваше на приятелка как наскоро се е омъжила и че новият й съпруг не знаел нищо за похожденията й.

— Той се интересува от спортове, а аз от водни спортове. — Двете се разсмяха.

Харолд чуваше всичко, но умът му не го регистрираше. Тъкмо сваляше ризата си, когато забеляза младия мъж.

Висок и тъмен, със закалено от безмилостни тренировки тяло, мъжът изглеждаше два пъти по-едър от Харолд, докато минаваше покрай него. Погледът му срещна неговия, задържа се за миг и Харолд си помисли, че мъжът е прекрасен.

Непознатият се облегна на метална клетка. С блеснали тъмни очи и втвърден пенис, той погледна настоятелно Харолд и се усмихна едва-едва. Докато го гледаше и се възхищаваше на физиката му, Харолд болезнено си даде сметка за собственото си тяло, докато дрехите му се свличаха като мъртва змийска кожа — ужасно хърбаво, смътна сянка на онова, което беше на младини. Даде дрехите си за проверка, протегна ръка и върху нея с черен флумастер написаха „258“.

— А сега се позабавлявайте — пожела му с усмивка проверяващата. В усмивката й обаче се четеше отчаяние и самота. Усмивка, проядена от живота и наркотиците.

Харолд познаваше тази усмивка и на лицето му се появи същата. Спомни за Селина, че тя е мъртва заради собствената му страхливост, и отново беше залят от вълна на омраза към самия себе си.

Пропъди мисълта в някакво затънтено кътче на съзнанието си, твърдо решен да не се занимава с нея, защото щеше да убие преживяването му Харолд тръгна към младия мъж, облегнат на клетката. Музиката кънтеше през всяка пора на тялото му. Усмивката на младия мъж стана по-широка, когато Харолд го приближи.

И после, мъжът целуваше Харолд. Езикът му мина по извивката на устните му и се пъхна между тях. Ръката хвана главата му и я насочи към възбудата между краката на непознатия. Харолд погледна и видя, че младият мъж е затворил очи. Личеше, че е потънал в мига, затова го целуна. Стисна по-здраво пениса му и остана приятно изненадан от размерите. Дебел колкото китката му и необрязан. Харолд коленичи и го пое с уста.

Беше прекалено голям. Харолд опря длани на бедрата на мъжа и замята глава. Не можеше да диша. Тласъците ставаха все по-силни. Харолд се уплаши и в същото време се възбуди още повече. Беше на път да изгуби съзнание, когато мъжът спря и го вдигна на крака.

Лицето на Харолд беше цялото в слюнка. Помещението се въртеше пред очите му.

— Какво ще кажеш да се махнем оттук? — прошепна мъжът в ухото му. — Можем да идем у нас, където е по-тихо. Имам играчки, за които на това място не са и чували.

* * *

Лимузината летеше по натоварените улици.

Докато времето минаваше и градът се носеше покрай тях, главата на Харолд започна да се избистря. Сетивата му вече не бяха обгърнати от дозата хероин; съвестта му не бе заглушена от наркотика.

Утре сутринта трябваше да присъства на погребението на дъщерята на най-добрия си приятел. Утре следобед трябваше да се качи на самолет и да отлети за Иран — страна, в която „Редман Интернешънъл“ нямаше бъдеще. Заради него.

На колко други погребения щеше да присъства през следващите няколко седмици? Колко още щяха да умрат, защото беше отказал да говори?

Нуждата го завладя.

Той отвори шкафа за напитки, извади черна кожена кесия и я отвори, разкривайки използваната спринцовка и полупразната стъкленица с хероин. Погледна към седящия до него млад мъж, към прекрасното му лице, и видя хиляди обещания да блестят във влажните му очи. Как беше името му? Дерик?

— Искаш ли малко? — попита. — Ако искаш…

Мъжът сграбчи ръката му.

— Не го прави — предупреди го. — Този боклук уби мой приятел. Ще те съсипе.

Харолд нямаше как да не се разсмее. Даваше ли си сметка какви ги говори това момче?

— Аз вече съм съсипан — каза. — Съсипан, че и оттатък. А сега пусни ръката ми.

Но мъжът издърпа кесията, свали прозореца и я изхвърли навън.

Харолд с ужас загледа как хероинът изчезва в проливния дъжд.

— Какво ти става, по дяволите? — извика той повече от страх, отколкото от гняв. — Да не си побъркан?

Мъжът коленичи и разкопча панталона му.

— А сега нека наистина да те кача на черешата.

* * *

Стигнаха до скромна на вид сграда на Дванайсета улица.

Когато колата спря, Дерик вдигна глава от скута на Харолд и погледна през прозореца.

— Стигнахме — каза той. — Ела. Вътре ще ни е по-удобно.

Харолд погледна изненадан сградата — беше прекрасна. Макар още да валеше, слънцето вече надничаше през облаците и осветяваше тясната тухлена фасада.

— Тук ли живееш? — попита той.

— Да.

— Какво работиш?

Последва неловко мълчание.

— Виж — каза мъжът. — Предпочитам да бъда дискретен. Ти не ме познаваш и аз не те познавам. Ще си изкараме добре, обещавам ти, но само толкова. Става ли?

Харолд го желаеше. Кимна.

Двамата слязоха от колата.

Вътре къщата бе просторна, топла и изпълнена с аромата на цъфнали рози. Със събуден интерес Харолд пристъпи в просторното фоайе и видя пълни с цветя вази, масички, "Нипендейл“ и безброй картини по стените.

Усети, че нещо не е наред още преди Дерик да заключи вратата зад тях. Този човек никога не би могъл да си позволи подобен разкош, никога не би могъл да си купи оригинален Матис.

Обърна се да протестира, но в същия миг се чу затръшване на врата, последвано от стъпки по паркета.

— Добра работа, Дерик — каза някакъв мъж. — Чист ли е?

— Чист е — отвърна Дерик. — Сам изхвърлих хероина.

— Отлично. Обади се на Ники на излизане и той ще ти даде парите, за които се разбрахме.

Сякаш ледена ръка докосна сърцето на Харолд. Давайки си сметка, че е в капан, той бързо се обърна и се озова лице в лице с Марио де Чико.

45

Ароматна пара се виеше от сребърния кафеник и се издигащия в застоялия задимен въздух. Лучия де Чико сложи крак върху крак и погледна раздразнено униформената прислужница, която се наведе над масата и сипа горещата течност в две порцеланови чаши.

Искаше да остане насаме с бащата на Марио. Искаше да говори с него на четири очи. Мислено заповяда на жената да се разкара.

— Желаете ли нещо друго, господин Де Чико?

Антонио де Чико й се усмихна така изненадващо многозначително, че Лучия незабавно заподозря, че помежду им има нещо.

— Не, Глория — отвърна. — Това е засега.

Жената излезе.

Де Чико се наведе напред, избра си едната чашка от сребърния сервиз за кафе и я поднесе към устните си. Намираха се в библиотеката на имението му Тод Хил и димът от неизменната му пура започваше да дразни очите на Лучия.

Тя погледна мъжа срещу себе си. Беше наистина изумителен. Облечен в безупречен сив костюм, със загоряло от слънцето лице. Де Чико наближаваше седемдесетте — а изглеждаше на не повече от петдесет.

Засрамен от мизерното си начало в Сицилия и ужасно суетен, Антонио де Чико правеше всичко възможно да изглежда като образован професионалист от Уолстрийт. Когато не говореше, илюзията бе налице. Но отвореше ли уста, началното му образование беше смущаващо очевидно.

— Ще пиеш кафе? — попита той.

Лучия поклати глава.

— Трябва да поговорим — каза тя, като си играеше с диамантената брошка на ревера на бялото й сако.

— Схванах го още когато ми се обади онази вечер.

Чувството му за хумор не остана незабелязано. Лучия се усмихна, въпреки че беше напрегната.

— Съжалявам, че не можахме да го направим тогава, но тук беше доста натоварено — изтъкна той. — Е, какъв е проблемът?

Лучия внимателно подбра думите си.

— Свързан е с Марио — заяви тя. — Той отново спи с Лиана Редман. Сигурна съм.

Де Чико я изгледа изпитателно.

— Лучия — каза. — Лучия, откъде ти хрумват тези смахнати идеи? Марио не е глупак. Знае, че ще убия курвата, ако отново направи тази глупост. Вече говорихме по този въпрос.

— Не ми пука какво знае — настоя тя. — Истина е. Когато ти се обадих в петък вечерта, той тъкмо излезе да се срещне с нея в един от проклетите му приюти. Сам ми го каза, чичо Тони. Заплаши ме, че ако ти кажа и нещо се случи с него или с Лиана, ще ме накара да съжалявам до края на живота си.

— Марио ти е казал това?

Лучия кимна.

— Уплаши ме.

— Имаш ли доказателства, че я чука?

— Не. Но съм сигурна, че го прави. Тя непрекъснато звъни, а той не ме е докосвал от месеци. Лягам си сама, а когато се събуждам, го намирам в стаята за гости. Боря се за брака си, на той явно е решен да го прекрати. Можеш ли да направиш нещо?

Де Чико засмука пурата си. Познаваше тази жена от дете. Обичаше я като собствена дъщеря. Имаше заплаха за живота й, а тя беше напуснала сигурността на дома си и бе дошла тук, за да го моли за помощ. Макар да не беше съвсем убеден, че Марио спи с Лиана (тя не беше ли се омъжила наскоро за Майкъл Арчър?), трябваше най-малкото да обмисли молбата й.

— Какво искаш от мен? — попита я той.

Очите на Лучия потъмняха.

— Искам да я убиеш — с равен глас изрече тя. — Искам да я убиеш, за да можем двамата с Марио да започнем отначало.

Де Чико дори не мигна.

— И как искаш да го направя?

— Ще оставя подробностите на теб — отвърна тя. — Но знам едно — във вторник вечерта ще присъства на откриването на хотел „Пето авеню“. Следя историята в „Дейли Нюз“ и е почти сигурно, че тя ще изнася реч. Управител е на хотела.

Де Чико не откъсваше поглед от снаха си.

— Целият свят ще бъде там — добави Лучия.

— Значи ще има и много охрана.

— Ти можеш да се оправиш с охраната. Това ще бъде един от най-големите й моменти. — Лучия знаеше как да му влезе под кожата. — Може би тогава?…

* * *

Жената, която се разхождаше по Дванайсета улица, определено изглеждаше като майка.

Облечена небрежно в избелели дънки и широка карирана риза, с тъмна коса, прибрана назад от ъгловатото й лице, тя буташе розовата количка по тротоара и гукаше на несъществуващото бебе в нея. По пътя си внимателно избягваше неравностите по цимента — знаеше, че и при най-малкото рязко движение тя самата и всичко около нея ще бъде вдигнато във въздуха.

Дъждът беше спрял и тя бе благодарна за това. Спокати не й беше дал алтернативен план за действие. Ако небето не се беше прояснило, не беше сигурна как би могла да изпълни плана — същевременно обаче това не беше напълно вярно. Жената бе много добре обучен оперативен агент и беше напълно уверена в уменията и подготовката си. Със сигурност щеше да намери начин. И Спокати го знаеше.

Вървеше срещу вятъра, като се навеждаше под клоните на осветените от слънцето дървета. Умът й бе изострен и съсредоточен. Очите й бяха скрити зад тъмни очила.

Видя ги на отсрещната страна на улицата, застанали пред красивата къща, заслоняващи входа с едрите си тела. Бяха двама, точно както бе уведомена — млади, красиви, със скрити оръжия под дългите си черни шлифери.

Бяха идиоти. Не бяха в състояние да й навредят. Можеше да ги смачка.

Отпред беше колата му.

Паркиран до тротоара, черният „Таурус“ сякаш я призоваваше, блестящ под късното утринно слънце. Лимузината с включен двигател наблизо беше неочаквана изненада, но добре дошла. Щеше да я скрие, когато приклекне до колата на Марио, която вече беше на по-малко от двайсет метра от нея.

Когато я приближи, мъжете на стълбите се спогледаха, казаха си нещо, което тя нямаше как да чуе, и я загледаха. Като гукаше и пееше тихичко на експлозивите в количката, жената огледа улицата и видя възрастна двойка, седнала на една пейка. Бяха единствените наоколо освен нея, двамата охранители и шофьора на лимузината.

Продължи напред, давайки си сметка, че охранителите са слезли по стълбите и продължават да я наблюдават. Преценяването на подходящия момент беше всичко.

Когато приближи колата, тя се наведе към количката, сякаш да оправи одеялце или да нагласи биберон, но вместо това изхвърли една от четирите плюшени животинки около розовия сатен, сякаш беше хвърлена от дете. Слончето падна на бордюра, отскочи и се изтъркаля до задното дясно колело на форда.

Жената спря и погледна укорително в количката.

— Джилиън — каза строго и гласът й се понесе по улицата. — Това е за втори път. Ако продължаваш да си изхвърляш играчките от количката, ще ги съсипеш. Дръж се прилично, иначе се прибираме.

Единият охранител се разсмя. Жената погледна покрай форда над блестящия черен покрив на лимузината и му се усмихна. Усмивката й беше прекрасна.

— Хлапето е решило да ме съсипе — оплака се шеговито тя.

Охранителят погрешно прие това като покана. Тръгна да пресича улицата, зарязвайки приятеля си при стълбите.

— Обожавам малчуганите — каза мъжът. — На колко е?

Пистолетът й беше далеч от ръката й, скрит под дюшечето. Както при всяко друго поръчение, тя бе дошла тук, готова да умре. Ако се наложеше, щеше да се бори до смърт — уверена, че ако изгуби, нейното собствено дете, намиращо се далеч оттук, щеше да наследи парите, които Спокати вече беше превел в швейцарската й сметка.

— На осемнайсет месеца — отвърна, без усмивката й да трепне. — И като че ли е наследила силата на баща си.

Охранителят мина покрай лимузината и ръката й незабелязано се плъзна към пистолета. Ако приближеше твърде много, щеше да види, че в количката няма бебе.

Приятелят му също излезе на улицата. Вдигна ръце и шлиферът му се разтвори, разкривайки долепения до гърдите му пистолет.

— Хей! — извика. — Стига, човече. Какви ги вършиш, по дяволите. Домъкни си задника тук и остави дамата на мира. Марио ще се вбеси, ако те завари да се отлъчваш от поста си.

Мъжът спря и изгледа кръвнишки колегата си.

— Знаеш, че госпожа Де Чико скоро ще се върне — продължи онзи. — Знаеш, че я гони параноята на тема охрана. Ще ти откъсне топките, ако те види да приказваш с непознати жени. По-добре се връщай, за твое добро е.

Тя усещаше, че охранителят се колебае — да се изложи и да се върне при колегата си или да тегли една на всичко и да зърне хлапето. Погледите им се срещнаха. И той сви рамене.

— Съжалявам. Може би някой друг път, а?

Жената му се усмихна с най-ослепителната си усмивка.

Докато той й обръщаше гръб, тя пусна пистолета и извади малката магнитна черна кутийка изпод розовото одеяло.

Нужни й бяха само няколко секунди.

Наведе се да вземе слончето, лепна кутийката за резервоара на тауруса и включи устройството. Когато Де Чико запалеше колата, внезапната вибрация щеше да задейства експлозивите.

Изправи се и се обърна към охранителите. Слончето беше паднало в една локва и сега бе цялото мокро и мръсно. Жената го вдигна да им го покаже.

— Направо не мога да повярвам! — извика тя. — Купих й го вчера следобед, а вече е съсипано. Деца!

* * *

Марио стоеше до големия прозорец в кабинета си и гледаше към Дванайсета улица. Забеляза жената с количката и продължи да слуша Харолд Бейнс, който седеше зад него и думите се лееха от устата му.

Нищо от казаното не го изненада.

Знаеше, че Луис Раян някак стоеше зад случващото се със семейство Редман. Разбра го в момента, когато Лиана му каза, че Раян й е предложил работа благодарение на ходатайството на Харолд.

По-рано сутринта Марио беше научил, че „Уърлд Ентърпрайзис“ е международният клон на „Манхатън Ентърпрайзис“. Беше узнал също, че драсканицата върху чека за 90 милиона, даден на Ерик Паркър, е всъщност подписът на Луис Раян. Но защо този човек искаше да унищожи Джордж Редман и семейството му? Какво се бе случило между двамата, за да разпали подобна ярост?

И ето че Бейнс му го каза.

Преди години Джордж завел дело срещу Луис заради някакъв яростен спор за имоти. Луис спечелил — и два дни по-късно жена му загинала при подозрителни обстоятелства. Раян бил сигурен, че Редман е убил съпругата му Ан. Възможно било, каза Харолд, Луис да е чакал всичките тези години, за да си отмъсти сега, когато Джордж няма да го заподозре.

Марио се извърна от прозореца и погледна Бейнс. Макар че беше блед и тялото му бе плашещо слабо под широкия костюм, Харолд изглеждаше някак спокоен, сякаш споделянето на всичко това беше свалило товар от немощните му рамене.

— Джордж наистина ли е убил жената на Луис?

— Не — твърдо заяви Харолд. — Джордж никога не би убил Ан.

Марио повдигна вежда.

— Защо го казваш? — попита. — Тя означаваше ли нещо за него?

Харолд отговори, че не е сигурен.

— Години наред се питах същото, но не познавах Ан. Джордж я споменаваше преди, но нито веднъж не се впусна в подробности около отношенията им.

Той се изправи несигурно.

— Виж. Уморен съм и ти казах всичко, което знам. Мога ли да приема, че ще се погрижиш Раян да си плати за стореното? Че ще защитиш Лиана и родителите й?

Марио кимна. Раян щеше да е мъртъв преди края на този ден.

— Имаш думата ми — каза той.

Удовлетворен, Харолд тръгна към вратата, но после спря и се обърна.

— Едно нещо ме безпокои — отбеляза. — От години правя всичко възможно да крия кой съм всъщност. Мислех си, че никой няма да разбере — а ето че тази сутрин се оказа, че греша. Откъде научи?

— Сигурен ли си, че искаш да знаеш?

— Не — призна Харолд. — Но въпреки това ми кажи.

— Лиана ми разказа преди две години — каза Марио. — Някой те е снимал в клуба, обадил се на Лиана и я изнудил. Тя продала някакви накити, срещнала се с кучия син на вечеря и платила един милион за снимките. По-късно му запуших устата завинаги. Заедно изгорихме негативите. Лиана си върна парите, Харолд. Заради нея трябва да продължиш да пазиш тайната си.

Харолд едва дишаше.

— Тя знае от години, Харолд. И никога не е преставала да те обича. Помисли си върху това. За да разбереш колко специална е тя.

— Знам колко е специална.

На вратата се почука. Стреснат, Харолд отскочи настрани. В стаята влезе Джоузеф Стюарт, consigliere[3] на Фамилията.

— Имам доста интересни новини за теб, Марио — съобщи той. — Свързани са с Лиана. — Изгледа косо Харолд. — Удобно ли е?

Марио каза, че е удобно.

— Поразрових тук-там и научих доста неща за новия й съпруг — продължи Стюарт. — Оказва се, че Майкъл Арчър е просто писателски псевдоним. Истинското му име е Майкъл Раян, а името на баща му е Луис.

Това бе същинска бомба.

Мислите на Марио запрепускаха. Харолд пребледня още повече.

— Трябва да действаме бързо — отбеляза Стюарт. — Никой не може да каже какво е замислил за нея.

— Някой друг знае ли за това? — попита Марио.

— Не — отвърна Стюарт. — Само ние.

Марио излезе от кабинета и с решителна физиономия забърза по дългия коридор. Поколеба се само за миг, когато видя Лучия на входа. Тя затръшна вратата, с което издаде, че е раздразнена.

— Чия е онази лимузина отпред? — извика, без да се обръща конкретно към някого. — Препречила е улицата.

Още не го беше забелязала и Марио не отговори. Нямаше време нито за жена си, нито за въпросите й. Ако наблизо имаше друг изход, щеше да награби Стюарт и да го замъкне навън.

Килимът свърши и стъпките им затрополяха по паркета, когато влязоха във фоайето. Лучия се извърна от огледалото, до което стоеше, погледна го и леко зяпна, когато видя ледената решителност в очите му.

— Къде отиваш? — попита.

Марио я заплаши с пръст.

— Не е твоя работа.

Лучия пристъпи напред и застана на пътя му.

— Да не си посмял да ме заплашваш — каза тя. — Нещо не е наред. Кажи ми къде отиваш.

Последва миг на пълно мълчание, в което и двамата не помръднаха и дори не мигнаха… и после Харолд Бейнс мина покрай тях.

Лучия го погледна и очите й се разшириха, когато го позна. След като бе обявено, че Лиана Редман ще стане управител на новия хотел на Луис Раян, „Дейли Нюз“ пусна няколко нейни снимки. На една от тях тя бе прегърнала този мъж през раменете.

Лучия се втренчи в Марио. От очите й изскачаха искри.

— Пак Лиана, нали?

Марио просто мина покрай нея.

— После ще говорим — промърмори. — Не сега.

Слезе по тесните тухлени стълби, като присвиваше очи от ярката слънчева светлина. Забеляза, че Харолд Бейнс си е заминал. Лимузината му зави в края на улицата и продължи по Пето. Марио бръкна в джоба на панталоните си за ключовете от колата и ги подхвърли на Стюарт, който чакаше на тротоара и гледаше към отворената врата.

Лучия стоеше там.

— Бях при баща ти, Марио — каза тя с тих и равен глас, който се понесе по улицата. — Той знае всичко.

Марио забави крачка.

— Казах му, че я чукаш — продължи тя. — Той обеща, че ще я убие, ако не престанеш.

Марио погледна Стюарт и видя хладнокръвната му, абсолютно безизразна физиономия.

— Пали колата, Джо — каза му. — Сега идвам.

Лучия слезе по стълбите.

— Не, няма да отидеш, Марио — заяви тя. — И двамата няма да ходите никъде. Ако Джо влезе в онази кола, ще се погрижа да свърши в Хъдсън. Обещавам. А сега се прибирай у дома.

Устните на Стюарт се превърнаха в тънка линия. Не можеше да скрие омразата си. Погледна към Марио.

— Работиш за мен, Джо — каза Марио. — Пали колата.

Стюарт никога не беше харесвал кучката Лучия и моментът му достави огромно удоволствие. Той прекоси улицата, отвори тежката черна врата на тауруса и се качи.

В следващия миг Лучия внезапно спринтира през улицата към него, завря ръце през отворения прозорец и сграбчи ръката му с изненадваща сила. Дългите й червени нокти се забиха в кожата му.

— Слизай от колата! — изкрещя. — Слизай от шибаната кола или лично ще те убия!

Стюарт рязко освободи ръката си и платът на сивия му блейзер се раздра. Погледна през улицата към Марио, който прокарваше пръсти през косата си.

— Престани, Лучия — каза Стюарт. — Всичко е свършило.

Той пъхна ключа.

Лучия го зашлеви. Заби нокти и го издра до кръв. Стюарт се опита да я отблъсне и чу как Марио извика името й.

И запали колата.

Експлозията катапултира тауруса на шест метра във въздуха, отнесе врати, гуми и брони, завъртя го в свирепо салто и той полетя, унищожавайки всичко по огнения си път, преди да се стовари на земята до Марио, който бе ударен в гърдите от летящи отломки.

* * *

При спирката на метрото на Западна четвърта улица Харолд изчака лимузината да изчезне от поглед, след което се вля в навалицата от хора, бързащи надолу по сякаш безкрайните стъпала.

Опита се да не изостава, като се придържаше за парапета, но едва не падна, когато група тийнейджъри се втурна покрай него. Беше трудно и изтощително, но си заслужаваше.

Когато стигна долното ниво, вече бе задъхан и се потеше, сърцето му биеше опасно бързо. Влакът още не беше пристигнал. Хората или се облягаха на облицованите с керамични плочки колони, или чакаха нетърпеливо на перона. Беше непоносимо горещо. Въздухът не помръдваше. Не беше пътувал с метро от години. Беше забравил какво изпитание е да го използваш през лятото.

Намери пролука в тълпата, тръгна нататък и погледна надолу към мръсните релси. Стомахът му се сви, когато видя плъх. Опашката му се мяташе нервно, ушите му потрепваха. Ядеше останки от нещо, което приличаше на друг плъх.

Харолд отмести поглед. Този град нямаше да му липсва. Мръсотията му също.

Затвори очи и си помисли за Лиана. Знаела е. Знаела е през всичките тези години, но любовта й не е трепнала нито за миг. От мисълта, че е виждала негови фотографии, му идеше да крещи от унижение. Колко пъти го е виждала и си е помисляла за онези снимки? Колко пъти го е прегръщала и е изпитвала съжаление към него?

Влажният въздух внезапно се раздвижи. Циментовият под завибрира, облегналите се по колоните хора се оживиха и пристъпиха напред.

Харолд погледна към релсите и видя как плъхът се скрива под дървена траверса, как сивкавата му опашка изчезва от поглед.

Помисли си за Луис Раян и се запита какво ще му се случи, след като Марио де Чико се добере до него. „Дано му среже гърлото. Дано му изтръгне сърцето и го смаже в юмрука си…“

Уповаваше се на Де Чико и това го изненадваше.

Харолд знаеше, че семейство Редман ще бъдат в безопасност в ръцете на Де Чико. Знаеше, че Марио ще ги защити по начин, по който той не можеше. Част от него почти искаше да бъде тук, за да види утрешните заглавия на вестниците.

Задуха вятър, докато влакът приближаваше по тунела. Машината се показа в края му и се понесе към тълпата, ставайки все по-голяма и по-голяма.

Харолд гледаше с известна горчивина устремно приближаващия влак. Преди три дни научи, че тестовете му за ХИВ са позитивни. Вече не можеше да контролира пристрастеността си към хероин и кокаин. Знаеше, че дори Раян да умре, записът, с който го беше изнудвал, някак ще излезе на бял свят и ще попадне в ръцете на пресата, като по този начин го опозори още повече, унищожавайки и семейството му.

По-добре беше да приключи. В този свят не беше останало нищо за него.

Влакът беше съвсем близо.

Помисли си за Хелън и децата си, но най-вече за Лиана. Обичаше я. Тя щеше да му липсва най-много. В завещанието си й беше оставил половината от всичките си притежания.

Точно преди влакът да мине покрай него, той приветства присъствието му и скочи.

И в мига преди удара Харолд чу изумените, първобитни викове на общество, което беше отказало да му позволи да бъде себе си — група лицемери, поемащи колективно дъх и надаващи общ чудовищен писък. Копелетата искаха той да живее!

Вбесен, Харолд искаше да им изкрещи, да им каже какво оскърбление е да живее в лъжи, че никога не е имал шанса, който те приемат за подразбиращ се — шанса да бъде такъв, какъвто е, без страх и подигравки, без болка и унижения.

Но точно тогава влакът го удари и мина през него, гласът му бе смазан, заглушен като гласовете на толкова много преди него, превърнат във влажно, задавено изпъшкване, докато тялото му беше разкъсано на парчета.

46

Джак Дъглас се владееше, но гневът му растеше, надигаше се, поглъщаше го на вълни.

Седеше на канапе. Даяна беше до него. Погледна към мъжа, седнал срещу тях. Той беше убил Селина и сега най-вероятно щеше да убие и тях. На Джак му се искаше, ужасно му се искаше да има възможност да покаже на кучия син какво означава истински страх.

— Забележително, наистина — отбеляза мъжът. Беше се представил като Спокати, просто Спокати, и сега отпиваше от питието, което Даяна му бе приготвила по негово нареждане. В другата си ръка държеше пистолет, насочен към Джак. — Имам предвид начина, по който навързахте всичко. — Той погледна Даяна. — Ако не бях сложил бръмбари в апартамента ви, нямаше да зная какво гласите. И двамата с Луис Раян сигурно щяхме да бъдем зад решетките.

Спокати вдигна чашата си скоч. Очите му проблеснаха.

— За технологиите — каза той и отпи.

Джак усещаше как и у Даяна се надига буря. Макар да бе ударила главата си при падането, по лицето й личеше, че не изпитва болка, а само гняв, омраза и отвращение. 'Хвана ръката й и я стисна.

— Недей.

Даяна се освободи и изгледа кръвнишки Спокати.

— Защо сте тук?

Слънцето надникна зад един облак и лицето на Спокати се озари. Светлината се пречупваше в очите му. Той остана абсолютно неподвижен за момент, после стана, отиде до бара, остави чашата и се обърна към Джак.

— Селина се съпротивляваше доста яростно — каза той, без да обръща внимание на въпроса на Даяна. — Блъскаше ме толкова силно с юмруци, та си помислих, че никога няма да успея да увия проклетото въже около краката й. — Замълча, сякаш се беше замислил. — Когато се отдалечавах, чух писъка й. Вие чухте ли го?

Приглушеният писък на Селина отекна кухо в ума на Джак. За миг в съзнанието му се появиха невиждащите й очи, отпуснатата уста и той отново осъзна, че е закъснял само секунди.

— Тогава си помислих колко е нелепо — да изкрещи и да изхвърли целия въздух от дробовете си. — Спокати поклати глава, сякаш е постъпила неприлично. — Постъпката й наистина беше нелепа. Но пък и тя никога не е била толкова умна, колкото се мъчеше да я изкара пресата, нали, господин Дъглас? Просто поредната тъпа блондинка, успяла случайно благодарение на татенцето си.

Джак погледна пистолета в ръката на мъжа. Знаеше, че ако направи рязко движение, ще бъде застрелян — с което нямаше да помогне на семейство Редман, нито на Даяна. Потисна решително гнева си и си заповяда да чака. Нещо щеше да изскочи. Трябваше да изскочи.

Спокати се върна на мястото си.

— Родителите ти живеят във Флорида, нали, Джак? В Уест Палм?

Младият мъж вдигна очи към него.

— Имам приятел, който също живее в района. Обадих му се, преди да ви посетя. Хубаво местенце е Уест Палм. Родителите ти явно са успели да спестят малко пари за бъдещето. — Той се усмихна. — Ако прекарваш живота си плувнал в пот в стоманолеярната на Питсбърг като баща ти, едва ли ще се преместиш в Уест Палм, освен ако не си много внимателен с парите.

Гласът му се сниши мъничко.

— Приятелят ми ги посетил, Джак. Каза, че домът им бил прекрасен — светъл и просторен. Майка ти била особено приятна дама. Приятелят ми попитал как да стигне до някакво място и тя с удоволствие го упътила. Възрастните представители на работническата класа са възхитителни хора.

Джак усещаше гнева си като болка в гърдите. Хиляди мисли препускаха през ума му, но само една беше от значение — безопасността на родителите му.

— Наранил ли си ги? — попита той.

Спокати като че ли се засегна.

— Да ги нараня? Това е последното, което искам да правя. — Погледна часовника си и кимна към телефона на масичката до Джак. — Защо не им се обадиш? Виж сам дали са добре.

И в този момент Джак разбра, че не са добре. Вдигна слушалката и набра. Телефонът иззвъня няколко пъти, преди майка му да вдигне.

— Да? — Гласът й беше напрегнат.

— Майко, Джак е. Всичко наред ли е?

Тя избухна в сълзи.

Джак затвори очи и си представи как разкъсва Спокати на парчета.

— Чуй ме, майко. Трябва да се успокоиш. Чуваш ли ме? Кажи ми какво става.

— Един човек нахлу в дома ни — изхлипа тя.

— Какъв човек?

— Не знам! — Гласът й стана писклив. — Мислехме си, че ти знаеш. Седи до баща ти. Въоръжен е. Каза, че ако не направиш онова, което иска, ще ни убие.

— Това няма да стане — успокои я Джак. — Ти и татко ще бъдете добре. Разбираш ли ме? Ще бъдете добре. Обещавам.

— Той нарани баща ти — изплака тя. — Удари го в лицето. Ще ни убие. Трябва да направиш каквото иска.

Преди Джак да успее да отговори, се чу рязък, уплашен вик — и връзката прекъсна.

Джак загледа слушалката. Чувстваше се безпомощен, неспособен на каквото и да било. Родителите му се намираха в другия край на страната. Нищо не можеше да направи.

Даяна взе слушалката от ръката му и я остави на вилката. Двамата погледнаха Спокати.

— Ето какво ще направите — каза той. — И двамата ще присъствате на погребението на Селина Редман утре сутринта. След това ще се качите на самолета и ще отлетите за Лондон, а оттам за Иран, както е по плана. Няма да казвате на никого, нито на Редман, нито на полицията, какво сте научили тук. Ще се държите така, сякаш нищо не се е случило. Не го ли направите, ще убия родителите ти, Джак. Обещавам ти.

Спокати погледна Даяна и усети убийствената ярост, бликаща от нея като пламъци на лагерен огън.

— Майка ти — отбеляза. — Тя живее в Мейн, нали? Бангор, ако не се лъжа. Защо не й се обадиш да видиш дали е добре?

* * *

Див хор от клаксони зарева след таксито, когато то рязко зави в дясното платно и закова пред хотел „Пето авеню“.

Лиана излезе под ослепително яркото слънце, промъкна се между две паркирани коли и тръгна по застланите с червена пътека стълби към позлатения вход на хотела.

Почти веднага видя Зак Андерсън. Облечен в безупречен тъмносив копринен костюм, той стоеше в центъра на оживеното лоби, хванал се с две ръце за изящно украсен подиум. Водопадът хвърляше непрекъснати отблясъци, минаващи на вълни по гъстата му сребристосива коса.

Сякаш не забелязваше постоянния поток от хора около него. Докато работниците подготвяха лобито за тържеството по случай откриването, Андерсън мърдаше беззвучно устни, сякаш репетираше нещо.

Лиана го приближи, като си мислеше, че няма да му е за първи път да я види неугледна. Знаеше, че след проливния дъжд изглежда ужасно.

— Зак — усмихнато го повика и погледна нагоре. — Имаш ли минутка?

Андерсън се сепна, когато я видя.

— Лиана — възкликна и прелисти някакви листа. — Не те очаквах. Защо не се обади?

— Не знаех, че трябва да си уговарям среща.

— Разбира се, че не трябва — каза той. — Просто не очаквах да те видя след случилото се със сестра ти. — Лицето му омекна. — Ужасно съжалявам — добави, прибирайки бележките в джоба си. — Сигурно си съсипана.

Лиана не отговори. Вместо това огледа грамадното лоби, изненадана колко много се е променило за краткото време, откакто бе идвала тук за последно. Всичко като че ли работеше — магазините, ресторантите и баровете изглеждаха готови да отворят. Лиана изобщо не се съмняваше, че Зак Андерсън е виновникът за гладкото развитие на нещата; и предположи, че му дължи благодарност. Явно той бе посветил на това място часовете, които трябваше да посвети тя.

Въпреки всичко беше предпазлива. Не беше ли казал, че иска мястото й?

Той разкопча сакото си и се дръпна от подиума, за да го разгледа целия.

— Дъждът ли те изненада?

Лиана го изгледа хладно и потупа с пръст под дясното си око.

— Гримът ти се е разтекъл, Зак. Ще трябва да го оправиш преди началото.

Лицето му пламна.

— Луис каза, че си написал реч за откриването. Бих искала да я видя. — Тя кимна към джоба на сакото му. — У теб ли е?

— Само на бележки.

— Забелязах. — Тя протегна ръка с отворена длан. — Няма да правя промени. Дай да я видя.

Той извади бележките от джоба си и й ги подаде. Докато Лиана ги преглеждаше, Андерсън каза:

— Четох за сватбата ти в сутрешния вестник. Поздравления. Майкъл Арчър си го бива.

— Мен също. Но ти сам ще го откриеш, ако се задържиш достатъчно дълго, Зак.

Думите й не оказаха никакъв ефект върху него.

— Сигурно ти е било трудно — подхвърли той. — Не мога да си представя какво е да се готвиш за вечерно парти, когато погребението на сестра ти е на сутринта.

Андерсън замълча за момент. Лиана почти чуваше как умът му работи, как колелцата се въртят, докато се опитва да намери начин да я разсипе.

— Искам да знаеш, че ако не си готова, ако ти идва прекалено, ще бъда повече от щастлив да произнеса речта вместо теб. — Той разпери ръце. — Не бях сигурен дали ще дойдеш. Упражнявах се, когато се появи.

Лиана дочете речта. Не беше изненадана, че е изразителна и много добре написана. Тя му върна бележките.

— Забелязах. Но няма да е необходимо.

— Но тук ще има журналисти — изтъкна той. — Ще очакват да се представиш възможно най-добре.

— И няма да останат разочаровани — увери го Лиана. — Не се безпокой за това.

За момент съчувствието в очите му се смени с нещо по-мрачно, след което погледът му стана внимателно неутрален.

— Моите уважения, но не виждам как можеш да се представиш по най-добрия начин. Минала си през ужасен шок. Целият персонал и Луис Раян сме загрижени за теб. Не мисля, че ще е разумно да се изправиш пред гостите и пресата, когато и аз мога да свърша тази работа.

Лиана вдигна ръка. Виждаше пред себе си човек, който би заклал и собствената си майка, ако това ще му помогне да заеме мечтания пост.

— Слушай, Андерсън, ще бъда откровена с теб. Аз съм наета от Луис Раян да управлявам хотела. Не ти. Ти си нает да бъдеш мой асистент. Ако продължаваш да оспорваш авторитета ми, ако продължаваш да се държиш наставнически, ще си търсиш работа другаде. Ясно ли се изразих?

— Просто се опитвам…

— Млъкни. Моля те, затваряй си шибаната уста.

Лиана погледна часовника си и се запита дали Марио се е върнал в ресторанта.

— Кабинетът ми — каза тя. — Предполагам, че имам кабинет някъде в тази сграда. Заведи ме.

* * *

Кабинетът й беше огромен.

Намираше се на четиресетия етаж и гледаше към центъра и сградата на „Редман Интернешънъл“.

Когато влезе, Лиана забеляза с интерес осветените картини на Сисле по боядисаните в горско зелено стени, покритите с кремава дамаска канапета и елегантните столове с червено кадифе, подредени с дизайнерска прецизност. Тя тръгна по избелелия персийски килим към бюрото.

Андерсън остана на прага.

— Допада ли ти?

По напрегнатия му тон Лиана усети, че в дизайна на кабинета са вложени негови идеи, вкусове и усилия. Изведнъж си го представи как стои в средата на помещението като художник, използващ ума си като палитра, и ръководи екип професионалисти, докато не види мечтата си реализирана.

Тя знаеше, знаеше, че той се надява кабинетът един ден да бъде негов, и това леко я вбеси.

— Малко е прекалено — отбеляза. — Така де, погледни само. Претрупан е. Небалансиран. Липсва му въображение. Предполагам, че създателят му се опитва да впечатли, вместо просто да си свърши работата. Не си ли съгласен?

— Не.

— Разбираемо е — каза Лиана. — Израснала съм сред подобни боклуци. Баща ми е милиардер, майка ми обича да харчи. Много да харчи. Естествено, ти идваш от друга среда и предполагам, че да си заобиколен от всички тези малки съкровища означава нещо за теб. А за мен? Намирам ги за отегчителни.

— Съжалявам, че го приемаш така.

— Аз също. Но не ми върши работа. Ужасен е. Засега ще го приема, но само докато не си извикам свои дизайнери и не изкормя това място.

Видя стоманения блясък в очите му, лекото стягане на челюстта му и въздъхна.

— Нека да бъдем честни. Това е хотел, а не някакъв си музей. Чия е била идеята да бъдат окачени всички тези картини на шибания Сисле?

Когато остана сама, тя седна в коженото кресло зад бюрото и откри, че изобщо не може да се сравнява с удобното кожено кресло от детството й, което се намираше в кабинета на баща й и така силно миришеше на одеколона му.

Внезапно изпита съжаление и й се прииска да не се бяха карали. Помисли си, че трябва да му се обади и да се извини. Трябваше да преглътне гордостта си и да му каже, че съжалява, че го обича и се нуждае от подкрепата и приятелството му.

Но когато вдигна телефона, не набра номера на баща си. А на ресторанта на Марио.

Странно, но никой не вдигна, а беше обедно време. Лиана се облегна назад, погледна към сградата на баща си и й хрумна, че вторник ще бъде не само нейният ден, но и ден на баща й, когато „Уест Текс“ стане част от „Редман Интернешънъл“. Запита се какво ли ще бъде усещането, дали осъществяването на мечтата й ще е така сладко, както винаги си е представяла.

Осъзна, че без сестра й и без одобрението на родителите й нещата ще бъдат съвсем различни. И се запита отново дали не направи грешка, като прие работата.

Едва вечерта, когато се прибра у дома и седна да разпусне на канапето с Майкъл, Лиана превключи на Си Ен Ен и научи за експлозията, убила двама членове на престъпната Фамилия на Де Чико.

47

Антонио де Чико чу кучката, преди да я види. Седеше до леглото на Марио в интензивното отделение на „Сейнт Винсънт“ и държеше ръката на сина си, когато чу гласа й през затворената врата. Настояваше твърдо да види Марио, като не пропусна да напомни на дежурните лекари и сестри, че баща й е построил детското крило на болницата и че ако не я пуснат да го види още сега, ще се постарае да станат безработни до края на нощта.

Антонио гневно откъсна поглед от тръбите, влизащи в тялото на Марио. Заради Лиана Редман беше изгубил снаха си и доверения юрист на Фамилията, който бе и негов братовчед. И едва не беше изгубил сина си.

Болката, която изпитваше, се превърна в ярост и решимост. Щеше да я смаже, точно както бе обещал на Лучия.

Но не можеше да го направи — поне не тук. Ако устрои сцена, ако я заплаши на публично място, щеше да има свидетели и главният прокурор, който от години чакаше да го пъхне зад решетките, щеше да го спипа в мига, в който Лиана Редман бъде убита по време на откриването на хотел „Пето авеню“.

Остана да седи замислен няколко секунди, като само смътно си даваше сметка за присъствието на кучката и повишения й тон. Накрая взе решение и посегна към бутона за повикване до леглото.

Натисна и зачака. Когато сестрата дойде, той зърна за миг Лиана Редман, преди вратата на стаята да се затвори. Стоеше при сестринския пункт с гръб към него и жестикулираше енергично, спорейки с някакъв лекар.

— Да, господин Де Чико?

Антонио се изправи с усилие и забеляза безпокойството в очите на младата жена.

— Чувам някаква жена да говори за сина ми — спокойно рече той. — Какъв е проблемът?

Сестрата се смути.

— Лиана Редман, сър. Иска да го види.

— А вие не я пускате. Затова ли се е развикала?

Жената кимна.

— Свиждане се позволява само на най-близките роднини.

— В такъв случай я изхвърлете.

Жената понечи да отговори, но се поколеба.

— Баща й — смънка. — Направил е много за болницата. Боим се, че ако…

— Тя тревожи пациентите — с равен глас каза Де Чико. — Да не искате да ми кажете, че ще позволите подобно нещо?

Видя, че смятат да направят точно това и усети остра болка в слепоочията.

— Може би е по-добре лично да говоря с нея — реши той, заобиколи леглото и тръгна към вратата. — Останете със сина ми. След малко се връщам.

* * *

Тя не беше същата, каквато я помнеше отпреди две години.

Когато излезе от стаята и тръгне по коридора, Лиана се обърна и Антонио остана поразен от промяната в нея. Кожата й бе бледа под флуоресцентните лампи, чертите й бяха станали по-остри с възрастта, а в очите й се четеше мъдра непоколебимост, която го накара да забави крачка. Преди не бе притежавала подобно нещо.

Когато я приближи, Лиана го погледна с дързост, която бе почти изненадваща със силата си. Очите й горяха решително. Когато заговори, гласът й бе твърд.

— Няма да си тръгна, докато не го видя, Антонио.

Тя беше влюбена в сина му. Току-що се беше омъжила, но въпреки това бе влюбена в неговия син. Личеше си по лицето й, чуваше се в гласа й и Антонио се ужаси от смелостта й. Наистина ли вярваше, че може да му нарежда какво да прави? Да му заповядва, сякаш е някой от слугите й? Призля му от омраза — но въпреки това лицето му си остана безстрастно.

— Ето как стоят нещата, кучко. Ще почакаш известно време. Цяла шибана вечност. Няма да видиш сина ми. — Обърна се към възрастния доктор, който стоеше до Лиана. — Тя няма право да бъде тук. Влезе ли в онази стая, ще съдя вас и цялата болница. Разбрахте ли ме?

Докторът нямаше друг избор освен да кимне.

Антонио погледна Лиана и видя изписаната на лицето й болка, омразата в очите й и се запита дали Лучия не е била права. Запита се дали кучката Редман наистина не спи с Марио.

— Не си желана тук — изръмжа. — Върви си у дома при мъжа си.

Докато се отдалечаваше, си представи смъртта й.

Представи си я как стои в центъра на тълпа, блестяща, безупречна, с блеснали очи в бурята от светкавици, озаряващи лицето й, как произнася с ясен и уверен глас речта, за която беше научил сутринта.

И после я видя как полита нагоре, към полилеите, как лицето й се смачква, докато се издига в ореола от собствената й кръв, как пороят куршуми се изсипва от дъното на помещението и прави на пихтия главата й.

Гласът й прозвуча високо и тънко зад него.

— Антонио…

Но Де Чико вече беше в стаята на сина си. Вратата се затвори зад него. Засега бе приключил с нея.

* * *

Майкъл се взираше в мъжа, който стоеше в антрето. Беше поразен от драстичната промяна във външността му и сигурен, че не го е чул добре.

— Какво каза?

Мъжът, който бе долетял от Ел Ей да го види, постави пръст на устните си и му направи знак да го последва извън апартамента в коридора.

— По-бързо — прошепна той. — Самолетът ми излита след малко повече от час и нямам намерение да го изпускам заради теб. Писна ми от тази глупост. Баща ти е побъркан. Излизам от играта.

Обхванат от внезапна тревога, Майкъл го последва до края на коридора, където имаше редица асансьори, прозорец с изглед към Манхатън и високо растение в саксия, което блестеше така, сякаш току-що е било покрито с восък.

Мъжът отиде до прозореца, облегна се на него и запали цигара. Дръпна дълбоко и димът се вдигна като воал пред лицето му. Казваше се Бил Дженингс и беше неговият бизнес мениджър; Майкъл не го бе виждал или чувал откакто банките запорираха сметките му.

— Какво става, Бил? — попита той. — Никак не ме успокояваш, да знаеш.

Мъжът издиша облак дим.

— Не можем да говорим в апартамента ти — каза той. — Онзи шибаняк сигурно го е напълнил с бръмбари. Ако не бях обръснал брадата си и не се бях изрусил, сега нямаше да стоя пред теб.

Майкъл губеше търпение.

— За какво говориш? И какво общо има това със Сантяго?

Мъжът не можеше да го погледне в очите.

— Той не съществува — просто рече Бил. — Няма никакъв Стефано Сантяго. Баща ти го измисли, за да те подплаши. През последната година Луис ме караше да източвам пари от сметките ти, за да изглежда, че си банкрутирал. Накара ме да те посъветвам да опиташ късмета си в казиното, когато банките най-накрая запорираха сметките ти. Знаеше, че ще изгубиш и че в крайна сметка ще хукнеш при него, след като повярваш, че казиното се контролира от мафията.

Настъпилото мълчание бе заредено с напрежение. Мъжът погледна Майкъл, видя изумлението му и се намръщи.

— По дяволите, човече. Сантяго не е собственик на „Аура“. Казиното е на баща ти, поне отчасти. Той уреди да ти отпуснат онзи заем и знаеше, че ще си изкараш акъла, когато изгубиш всичко и се наложи да плащаш на някой си Стефано Сантяго. Замисли всичко от самото начало.

Това бе невъзможно.

Спомни си за обаждането онази сутрин, когато го предупредиха да изпълни заръката на баща си и да убие Джордж Редман. И после се сети за кучето си.

— Но кучето — възрази. — Сантяго го уби. И остави бележка, че ще направи същото с мен, ако не намеря парите.

— Баща ти е убил кучето, Майкъл. Казвам ти, Сантяго не съществува.

Парчетата от пъзела, за чието съществуване изобщо не беше подозирал, започнаха да застават по местата си. Майкъл си спомни мъжете, които го бяха хванали натясно апартамента му — мъже, наети уж от Сантяго, — и отново си даде сметка какво съвпадение бе, че Спокати се бе озовал наблизо да му помогне. Разбира се, нямаше никакви съвпадения. Баща му е стоял зад всичко.

— Мразя се заради това, Майкъл — каза Дженингс. — Не можеш да си представиш как само се мразя. Но баща ти ме заплаши, че ще ме убие, ако не му играя по свирката. Обеща, че ще платя скъпо, ако не успея да те накарам да повярваш. Негови хора следят тази сграда и затова се дегизирах. Ако разберат, че съм тук, ще ни убият и двамата.

Майкъл го изгледа.

— Банкрутирал ли съм наистина?

Дженингс извади плик от джоба на якето си и му го подаде.

— Вътре има чек и инструкции. Всички източени суми са внасяни в сметки под различно име. Разполагаш с около три милиона долара, за които баща ти каза, че няма вече да ти трябват.

Последните му думи увиснаха за момент във въздуха. Погледите им се срещнаха и мъжът кимна към плика в ръката на Майкъл.

— Всичко, което трябва да знаеш, е вътре.

Той погледна часовника си, видя, че му остава само един час да стигне до „Ла Гуардия“ и изруга под нос. Пусна цигарата в сребърния пепелник и натисна копчето на асансьора.

— Няма да отида в полицията. Оставям това на теб. Но ако имаш нужда от помощта ми, можеш да разчиташ на мен. След стореното от баща ти искам да видя кучия син зад решетките.

Вратата на асансьора се отвори и Дженингс влезе в кабината. Майкъл понечи да заговори, но чу как телефонът в апартамента му иззвъня. Звукът отекна кухо в празния коридор.

— Къде отиваш? — попита.

Дженингс сви рамене. В очите му се четеше страх.

— Колкото се може по-далеч от баща ти — отвърна. Вратата започна да се затваря. — Съветвам те да направиш същото. Напусни Ню Йорк. Вземи Лиана със себе си. Не знам какво е намислил баща ти, нямам представа защо го прави, но той е опасен. А ти си изложен на риск.

* * *

Докато стоеше и се взираше в отражението си в стоманената врата на асансьора, Майкъл си помисли, че прилича на призрак, на дух, реещ се между две различни реалности, между два свята на светлина и мрак.

Баща му го беше манипулирал от самото начало, играл си беше със страховете му и с любовта към майка му. Макар че така и не се довери напълно на Луис през седмиците от тяхното събиране, бе започнал все пак да му вярва и сега това събуди гнева му.

Как беше позволил да бъде подведен от човека, който навремето бе казал, че му се иска да беше умрял синът му, а не жена му Ан?

Защо му беше повярвал? Нима така жадуваше да го приеме, че беше готов да повярва и направи какво ли не? Да се ожени за жена, която едва познава? Да се съгласи да убие човек, отговорен за смъртта на майка му? Ами и ако това също беше лъжа?

Телефонът иззвъня отново.

Майкъл помисли дали да не го остави да си звъни, но се сети, че може да е баща му и се върна в апартамента да вдигне.

— Да? — остро каза той.

— Господин Арчър?

Обаждаха се от портиерната. Майкъл затвори очи и си заповяда да се успокои.

— Какво има, Джонатан?

— Имате посетител, сър.

— Кой?

— Джордж Редман. Да го пусна ли?

48

Почука се почти незабавно.

Майкъл престана да крачи и погледна към вратата. Беше в сянка. Тънката ивица светлина под нея се прекъсваше на едно място.

Зад вратата стоеше Джордж Редман. Човекът, обвинен в убийството на майка му, щеше да влезе в дома му. Майкъл отново се запита защо Редман е тук и си даде сметка, че всъщност няма значение, радваше се, че е дошъл. Бяха се срещнали за съвсем кратко на откриването на сградата на „Редман Интернешънъл“ и сега имаше възможност да поговори лице в лице с него. На четири очи.

Докато вървеше към вратата, му хрумна, че ако в апартамента наистина има подслушвателни устройства, баща му ще чуе всяка изречена дума. И изпита тръпка при тази мисъл.

Отвори и двамата впериха поглед един в друг.

Макар да бе доста над един и осемдесет, с широки рамене и яко телосложение, Редман изглеждаше някак различен от мъжа, когото помнеше Майкъл. Сякаш се беше смалил, не бе така застрашителен. Приликата му с Лиана бе поразителна.

Последва неловко мълчание. Майкъл чу как някой съсед свири на пиано. Накрая Редман протегна ръка и Майкъл я стисна.

— Благодаря, че се съгласихте да се видим — каза Джордж.

Майкъл отстъпи встрани и го покани да влезе. Джордж спря в средата на антрето и се огледа.

— Лиана тук ли е? — попита.

— В болницата е.

— Значи знае?

— Научи от новините. Опитах се да й кажа, че нищо не може да направи, но тя не ме послуша и замина.

Джордж беше разочарован. Искаше му се лично да съобщи новината на Лиана.

— Не се изненадвам — каза той. — Този човек означаваше страшно много за Лиана. Обичаше го всеотдайно.

Макар да знаеше, че Лиана навремето е имала връзка с Марио де Чико, тя никога не бе споделила колко дълбоки са чувствата й и сега Майкъл се изненада от пламналата в гърдите му ревност. Предвид прословутия начин на живот на Де Чико, изглеждаше странно и че баща й я разбира.

— Случайно да ви се намира нещо за пиене? — попита Джордж. — Аз самият съм малко потресен.

Потресен заради Де Чико?

Влязоха в голямата стая с високи прозорци и червени завеси, с покрити с махагонова ламперия стени, картини и подвързани в кожа книги. Майкъл посочи столовете от палисандрово дърво в средата на помещението и покани Джордж да седне.

— Какво да бъде?

— Скоч, ако имате — отвърна Джордж.

Майкъл застана пред непознатия бар и погледът му се плъзна по редицата блестящи бутилки, гравираните чаши на Фаберже и сияещата, но празна кофа за лед. Беше използвал бара само веднъж откакто с Лиана се нанесоха тук и му потрябваха няколко секунди да намери съответната бутилка, която бе преполовена и с надраскан етикет, сякаш е била използвана. „Хитър кучи син си ти, татко.“ Докато наливаше, се запита къде ли точно са скрити микрофоните. Кой ги подслушваше в момента? Спокати? Баща му? Или и двамата?

Обърна се с чаши в ръце и забеляза, че Редман го наблюдава. Погледът му бе почти изпитателен, сякаш гледаше някого, когото не бе виждал от години.

Майкъл му подаде питието.

— Нещо нередно ли има? — попита той.

Джордж поклати глава.

— Не — рече. — Извинете. Просто ми напомняте на един човек, когото познавах преди доста време.

Внезапно развълнуван, Майкъл се настани срещу него.

— Кой е бил този човек?

— Името й беше Ан — каза Джордж. — Много приличате на нея.

Майкъл се опита да овладее чувствата си. Не можеше да повярва, че този мъж току-що бе произнесъл името на майка му. През целия си живот бе жадувал да научи нещо за нея. Искаше да знае неща, които можеха да знаят само близки до нея хора, но баща му рядко говореше за съпругата си. Спомни си филмите, които бе гледал сутринта. Макар да представляваха мост към миналото с мимолетните сцени, които подбуждаха спомените му, те никога не биха могли да изразят онова, което изразяваха личните спомени на човек. И затова продължи с въпросите.

— Приятели ли бяхте?

Тъгата, която се изписа на лицето на Джордж Редман, не можеше да се обърка с нищо друго.

— Да — потвърди той. — Предполагам, че двамата с Ан бяхме приятели. Имаше време, когато бяхме дори още по-близки. Но нещата се промениха и аз никога повече не я видях. Беше преди много години.

Сърцето на Майкъл заблъска яростно. Разкъсваха го противоречиви чувства. Ако твърденията на баща му бяха верни, Джордж Редман бе убил майка му. Взел пушка, спукал гумите на колата й и тя полетяла през моста към смъртта си. Но Майкъл също така си даваше сметка, че Джордж не може да разбере сложността на ставащото тук. И тъй като той можеше да му каже повече за майка му, отколкото би направил собственият му баща, Майкъл реши да стигне колкото се може по-далеч, въпреки последиците.

— Що за човек беше тя?

— Не е нужно да говорим за нея.

— Лиана може да се забави часове — каза Майкъл. — Интересно ми е.

— Имаме други неща за обсъждане. Например бракът ви с дъщеря ми.

— Двамата с Лиана се разбрахме, че ще го обсъдим с вас и с Елизабет. — Майкъл разпери ръце. — Събудихте интереса ми.

Джордж като че ли го разбра и отстъпи.

— Беше прекрасна — рече той. — Познавах я сравнително кратко и я срещах само случайно, но имаше време, когато бих направил всичко за нея.

— Имахте ли връзка?

Дързостта на въпроса свари Джордж неподготвен. Той видя жадното любопитство в очите на Майкъл и допи питието си.

— Когато се запознахме, Ан беше омъжена и аз уважавах това положение — каза той. — Исках да остана неин приятел, но съпругът й беше против. С него не се погаждахме. — Той вдигна празната си чаша. — Нещо против?

Майкъл отиде до бара и му сипа още едно питие. Остави бутилката и чу как Редман се размърда в стола си.

— Те още ли са женени?

— Ан е мъртва, Майкъл.

Това беше. Майкъл стоеше при бара, хиляди въпроси напираха за отговор, но той избра да зададе само един, защото само той бе от значение — и реакцията на Редман бе точно толкова важна, колкото и отговорът му.

Пресече стаята и подаде питието на Джордж. Видя изписаното неудобство на лицето му и прочете в очите му нещо, което бе може би мъка.

— Съжалявам — каза. — Как е умряла?

Думите му сякаш спуснаха невидима завеса. Джордж се изправи в стола си. Взе се в ръце. Светът, в който си бе позволил да се отнесе, беше изчезнал.

— Да говорим за нещо друго — предложи той. — Днешният ден и без това беше достатъчно тежък.

— Разбира се.

Телефонът иззвъня.

— Сигурно е Лиана — каза Джордж.

Майкъл се извини и отиде в антрето. Не искаше да говори в библиотеката. Подозираше, че се обажда баща му, и се оказа прав.

— Какво правиш, Майкъл? — попита Луис. — Защо си с него?

Майкъл погледна към библиотеката и видя, че Редман е станал от мястото си. Стоеше пред картината на Вермеер, на която беше изобразена жена с везни. „Ти ли си убил майка ми?“ — запита се.

— Отговори ми. Защо той е в дома ти?

Внезапно от другата страна на вратата се чу дрънчене на ключове и Майкъл се обърна точно когато Лиана влезе в апартамента. Погледите им се срещнаха и по изражението й Майкъл веднага разбра, че нещата в болницата не са минали добре. Резкият глас на баща му отново се разнесе в слушалката.

— Разкарай го от апартамента, Майкъл. Разкарай го веднага или няма да платя нищо на Сантяго.

Майкъл решително затвори и отиде при Лиана. Прегърна я силно.

— Добре ли си?

Тя зарови лице в гърдите му. Не каза нищо.

Майкъл опря брадичка в главата й. Чувстваше как тя се опитва да се овладее и изпита съчувствие към нея.

— Как е той?

— Не е добре — промълви тя. — Беше ужасно. Разправях се с доктора, а бащата на Марио не ми позволи да го видя.

— Ще се оправи ли?

— Не знам. Има три смазани ребра. Изгубил е много кръв. Докторът каза, че трябва да изчакаме.

Майкъл се дръпна назад и докосна бузата й. Беше се влюбил в нея. Не знаеше как или кога се беше случило, но чувството бе налице и той осъзна, че би направил всичко за нея.

— Ще поговорим за това по-късно — прошепна й. — Обещавам. Но точно сега трябва да се вземеш в ръце. — Кимна към библиотеката. — Баща ти е тук.

Очите на Лиана се разшириха. Тя погледна назад и се озова лице в лице с баща си, който беше отстъпил от картината и стоеше в средата на стаята до писалището от позлатен бронз, с отпуснати ръце.

Той се усмихна и това бе една от най-тъжните усмивки, които бе виждала някога.

— Исках да го чуеш от мен — каза й. — Но май съм закъснял. Добре ли си?

Лиана се обърка. Баща й не беше дошъл да й каже за Марио — той го ненавиждаше. Преди години й беше забранил да се вижда с него. Нещо друго не беше наред.

— За какво говориш? — разтревожено попита тя. — Майка добре ли е?

Джордж не помръдна.

— Майка ти е добре. — Погледна към Майкъл. — Нали каза, че знае?

Майкъл беше не по-малко объркан от Джордж.

— Знае — потвърди. — Току-що се връща от болницата. Видяхме по новините какво е станало с Де Чико.

По промяната в изражението на Редман Майкъл разбра, че идването му тук няма нищо общо с Марио де Чико и с експлозията, която едва не му беше отнела живота.

Погледна Лиана, видя студения страх на лицето й, неуверения й поглед. „Сега пък какво е направил баща ми…“

Следващите няколко секунди минаха като в мъгла.

Джордж съобщи на Лиана за смъртта на най-добрия им приятел, човек, когото е смятал, че познава, но всъщност никога не беше познавал. Подхвана дъщеря си, когато коленете й се подкосиха и от гърдите й се изтръгна пронизителен, изпълнен с мъка писък. Отново и отново Лиана питаше защо Харолд го е направил. Джордж отговори, че не знае. Остана до нея, успокояваше я, прегръщаше я така, както не я бе прегръщал от дете.

Опря чело в нейното и затвори очи. И отново видя призрачния образ на влака, носещ се в тъмния тунел към нетърпеливата тълпа, а после и Харолд, който незнайно защо скочи от перона към смъртта си.

* * *

Хеликоптерът се издигна над града и се понесе бавно над Пето, прожекторът му се отразяваше от огледалните фасади на високите сгради и осветяваше за миг помещенията зад тях.

Спокати наблюдаваше машината в притихналата тъмнина на кабинета на Луис Раян, гледаше как приближава неотклонно към тях, с примигващи разноцветни светлини, с проблясващи стоманени перки, режещи въздуха с гладка, премерена жестокост.

Раян седеше срещу него с чаша скоч в ръка и догаряща между пръстите му цигара. Не беше продумал нито дума, откакто Майкъл му затвори и на практика все едно му каза да върви по дяволите.

По някакъв странен начин Спокати се гордееше с Майкъл. Нужен беше кураж да се изправи срещу баща си. Може би Майкъл не беше онзи, за когото го беше взел първоначално. Може би беше по-силен.

Ревът на хеликоптера се засили.

Раян угаси фаса.

— Нещата са се променили — каза той. — Заплаших Майкъл със Сантяго, а той ми затвори. Мисля, че знае.

Спокати едва виждаше лицето му. Сякаш цялото се губеше в сенки.

— Съмнявам се — отвърна той. — Ако някой му беше казал, щяхме да чуем.

— Не е задължително — отбеляза Луис. И добави с изненадващо горчив тон: — Не си перфектен, Винсънт. Нито ти, нито хората ти, нито техниката, която използвате. Така че бъди така добър да престанеш да ми се правиш на Господ.

Хеликоптерът мина над тях и бледото лице на Раян попадна в светлината на прожектора, когато тя премина като вода през кабинета.

Спокати впери поглед в лицето — видя суровата линия на устата, кошмара, който кипеше в сякаш течните му кафяви очи, — след което то отново потъна в мрака. Запита се кога точно е започнал да размисля. И до каква степен осъзнава, че внимателно подготвеният му план отива по дяволите.

— Искам да държиш под око Майкъл — каза Луис. — Искам да засилиш охраната около него, да следиш всяко негово движение. Утре той ще бъде на погребението, сигурен съм. Тъй като нямаме представа какво е замислил да прави след това, наблюдавай го. Имам чувството, че ще опита нещо.

— Мога да го очистя — предложи Спокати.

— Не и преди аз да съм приключил с него.

— И кога ще стане това?

Луис запали нова цигара и за момент лицето му засия на светлината на пламъка.

— Във вторник — каза. — Когато погребем останалите.

ЧАСТ ЧЕТВЪРТА

49

— Наистина е специален — изтъкна брокерката. Тя стоеше в центъра на голямото празно антре и гласът й отекваше от голите бели стени. — Както знаете, апартаментите на Пето са рядкост, особено през петдесетте и шейсетте. А този е мезонет, което го прави още по-привлекателен. — Тя замълча за момент. — Ако искате да си създадете положение и да живеете на Пето авеню, това е мястото. Малко апартаменти в града са подобри от този.

Брокерката изчака няколко секунди, за да може мъжът да оцени обстановката.

— Да обиколим — предложи тя.

Апартаментът беше голям и просторен. Заемаше два етажа и предлагаше панорамни гледки към града. Беше напълно бял — бели стени, бели килими, бяло дърво, бели мраморни подове в баните, бяла камина в библиотеката — навсякъде бяло, бяло, бяло.

— Доколкото чух, собствениците са артистични и ексцентрични типове — продължи брокерката, докато прекосяваха дневната и влизаха в трапезарията. — Били стара богата фамилия от Исландия и се говори, че родината толкова им липсвала, та направили всичко около себе си бяло, сякаш са се изгубили в някаква снежна виелица.

— Но вие не го казвате.

Тя долови сарказма му и неволно се разсмя.

— От нас се иска да го казваме. А дали е истина или не, не мога да кажа. Но мога да потвърдя, че апартаментът беше представен тази година в „Аркитекчъръл Дайджест“.

Мъжът мина по светлия коридор и влезе в библиотеката. Брокерката го последва.

— Това е любимото ми помещение — каза тя. — Прозорци за милиони. С истински нюйоркски изглед. Можете да съберете с лекота двеста души за парти. А през нощта стаята е великолепна. Можете да си представите какво е с такава гледка.

Мъжът се приближи до прозорците. С ръце зад гърба той се загледа през Петдесет и трета улица към най-новия хотел в града.

Жената застана до него.

— Имате изглед и към това — посочи тя. — Най-големият хотел в Ню Йорк. Четири хиляди стаи, всички резервирани за уикенда. Довечера е тържеството по случай откриването. Чухте ли, че Лиана Редман е управителка?

— Тя не погреба ли сестра си вчера?

— Да.

— А тази вечер открива хотела — подхвърли той. — Доста бързо възстановяване, не мислите ли?

Жената не каза нищо.

— Гледката харесва ли ви?

— Много — потвърди той. — Но се питам дали мога да я видя вечер?

— Разбира се — съгласи се брокерката. — Можем да дойдем отново утре вечер.

— Не — каза мъжът. — Утре сутринта заминавам извън страната. Ще отсъствам седмици и дотогава може да сте го продали. — Обърна гръб на прозореца и я погледна в очите. — Бих искал да го видя довечера. И ако гледката е наистина толкова забележителна, колкото твърдите, най-вероятно ще ви напиша чек за цялата сума.

Жената запази безстрастно изражение, но умът й работеше трескаво. Беше задействала някои връзки и си бе осигурила покана за откриването на хотел „Пето авеню“. Бе похарчила цяло състояние за рокля и почти още едно за нагаждането й по нейната фигура. Нямаше начин да му покаже апартамента тази вечер. Контактите, които можеше да направи довечера, бяха безценни.

Но в същото време този апартамент се предлагаше на пазара от месеци. Исканата цена бе 25 милиона. Покрай рецесията този човек бе първият от седмици, който показваше истински интерес. Не можеше да провали продажбата както по професионални, така и по лични причини.

Мъжът я гледаше и очакваше отговора й.

— Ако има проблем, винаги мога да потърся и другаде — подчерта той. — Но наистина трябва да приключа днес с това.

— Не — каза жената. — Не е необходимо. Просто съм поканена на откриването довечера. Двете с Лиана Редман сме приятелки. Тя ме покани лично. Важно е да присъствам и да бъда до нея. Вечерта се очертава да бъде трудна за нея.

Той продължи да я гледа. Без да мигне.

Жената усети, че клиентът не й вярва.

— Вижте — предложи той. — Ако това парти означава много за вас, нямам нищо против да дойда сам довечера и да проверя гледката. Просто ми дайте ключ и ще ви го върна утре сутринта, преди излитането на самолета ми.

— Това е противозаконно — изтъкна жената. — Нямам право да го правя.

— Ще бъда само аз.

— Мога да си навлека неприятности — каза тя. — Дори да изгубя лиценза си.

— Или да спечелите два милиона комисиона. Кой ще разбере?

— Портиерите.

— С портиерите може да се излезе на глава — отбеляза. — Малко чар, доста пари — и стават най-добрите ти приятели.

Тя се замисли и взе решение.

— Добре. Стига да не създавате неприятности. И ако това си остане между нас.

— Разбира се — обеща мъжът, загледан към хотела. — Само между нас.

* * *

Събудиха се прегърнати от внезапно зазвучалата музика.

Майкъл вдигна глава от възглавницата и погледна часовника на нощната масичка. Би дал всичко, за да се събуди къде ли не, само не тук. Знаеше, че Лиана трябва да се подготви за деня и затова остави музиката да свири. Тя се сгуши в него и промърмори нещо.

Майкъл я прегърна и нежно целуна тила й. И двамата не бяха спали добре. На няколко пъти през нощта се обръщаше и я откриваше да го гледа с бледо и замислено на лунната светлина лице, с мъртви очи, натежали от спомени за Харолд и Селина.

Вчера сутринта, на погребението на сестра й, той застана до родителите й в елегантното гробище в Кънектикът. Привидно скърбеше за жена, която не бе познавал, но която лесно е можела да бъде спасена.

Вчера следобед, докато Лиана се опитваше да почива, Луис се обади и отново го заплаши със Сантяго. Майкъл го изслуша мълчаливо. Луис нямаше представа, че Майкъл знае, че Сантяго не съществува; самият Майкъл вече не вярваше, че Джордж Редман е убил майка му. Срещата с него и начинът, по който говореше за нея, промени картината. Майкъл искаше да изобличи лъжите на баща си, но вместо това изфабрикува свои, като увери Луис, че също иска да види Редман мъртъв и че срещата с него само е затвърдила решението му.

Думите още отекваха в ума му.

— Попитах го, татко. Попитах го как е умряла майка. Трябваше да видиш изражението му. Гледаше ме, сякаш го обвинявам в убийство.

— Това да не би да те изненада? — попита Луис.

— Ако кажа, че не се изненадах, ще излъжа. Нямам ти доверие. Никога не съм имал и никога няма да имам, особено след всичко, което преживях. Но за мен въпросът също е личен. Когато видях изражението на Редман, разбрах, че той е дръпнал спусъка. И искам да плати с живота си за стореното. Трябва обаче да разбереш едно. След като всичко това приключи, не искам да те виждам повече. Ще платиш на Сантяго, както обеща, и ще ми дадеш пари, с които да започна отначало. Много пари. Това са условията ми. Или ги приемаш, или излизам от играта. А сега ми кажи какво искаш да направя и аз ще го направя.

Последва мълчание, сякаш Луис беше очаквал нещо различно от сина си — по-скоро поредното разочарование, но определено не такъв отговор.

— Добре — каза той. — Ще ти се обадя утре. Тогава ще обсъдим всичко в подробности.

Майкъл затвори. Засега изпитваше облекчение — знаеше, че ако иска планът му да проработи, ако иска да защити Лиана и семейството й, ще трябва да изиграе ролята на живота си и да убеди баща си, че решението му е истинско.

Лиана се обърна към него. Очите й бяха топли и влажни на приглушената светлина в спалнята. Майкъл си помисли, че е прекрасна. Дори с цената на собствения си живот щеше да се погрижи никакво ново зло да не сполети нея или близките й. Щеше да спре баща си. Ако Майкъл грешеше и Джордж Редман наистина бе убил майка му, той щеше да получи възмездие по друг начин, не по този.

Майкъл махна кичур коса от челото й.

— Готова ли си?

Лиана сви рамене.

— Не. И се надявам да не очакват много от мен тази вечер — промърмори. — Изобщо не ми е до празненства.

Снощи, докато лежаха в леглото, Майкъл си помисли, че щом беше убил Селина, баща му почти със сигурност планираше същата участ и за Лиана. Луис не искаше Лиана да управлява хотела му. Беше й дал работата само за да унизи публично баща й. Ала нямаше да се ограничи с това. Майкъл знаеше, че преди да убие Редман, баща му искаше семейството му да умре пред очите му — за да може Джордж да изпита болката, която тровеше самия Луис от години.

Музиката от радиочасовника спря и започнаха сутрешните новини. Снощи нарочно бяха засилили звука, за да не се успят. При други обстоятелства Майкъл щеше да изключи радиото, но стаята се подслушваше и ако звукът беше достатъчно силен, Спокати нямаше да може да го чуе.

— Тогава не го прави — тихо каза той. — Не отивай.

Лиана го погледна изненадано.

— Какви ги говориш? — удиви се. — Трябва да ида.

— Не, не трябва. Обади се на Раян и откажи. Снощи Ми каза, че не искаш тази работа. Можем да заминем и да посрещнем края на деня в Европа.

— Не мога да причиня това на Луис, Майкъл. Той направи толкова много за мен. Не е редно.

— Раян те използва. Ти самата ми го каза. Нали беше приела работата само за да нараниш баща си?

— Това бе само част от причината.

— Може би, но онази вечер всичко се промени. Баща ти го е грижа за теб. Дойде тук, защото искаше лично да ти съобщи за Харолд. Вчера го видях как хвана ръката ти на погребението на Селина. Снощи се обади да разбере как си. Не разваляй нещата, Лиана. Най-сетне имаш шанс да изградиш пълноценна връзка с баща си.

— Не разбираш ли колко ценно е това? Бих дал всичко да бъда на твое място и да имам баща, когото го е грижа за мен. Не го лишавай от втори шанс.

— Не смятам да го правя — рече тя. — Но довечера ще отида на откриването. И вече не става въпрос само за баща ми Майкъл. А за мен, за моите способности. Цял Ню Йорк ще бъде там довечера. Важните клечки най-сетне ще гледат мен. Твърде дълго чаках този момент. Ако напусна и започна да работя за баща ми, стига да ме наеме, разбира се, един дявол знае колко още ще трябва да чакам за подобен момент.

Тя го погледна с такова раздразнение, че Майкъл се стъписа.

— Нима не разбираш? — процеди. — От малка гледах как се отнася към сестра ми. От малка знаех, че мога да правя всичко, което правят и те, но не ми се дава тази възможност.

Лиана стана от леглото и тръгна гола към банята.

— Не искам да говорим за това — подхвърли през рамо. — Довечера ще открия хотела и се надявам, че ще бъдеш там да ме подкрепяш…

Тя спря внезапно и се обърна към радиото. Очите й се разшириха, когато говорителят обяви, че рано сутринта западащата спедиторска компания „Уест Текс“, за която се говори, че Джордж Редман е платил десет милиарда долара, е станала притежание на „Редман Интернешънъл“.

— Следете акциите на „Редман Интернешънъл“ при откриването на борсите днес — каза коментаторът. — Движението им ще е жизненоважно за Джордж Редман. Ако цената им продължи до пада, според някои критици самата „Редман Интернешънъл“ ще стане кандидат за придобиване. Това обаче не важи за гръцкия спедиторски магнат Анастасиос Фондарас, който преди малко публично обяви, че е станал основен износител на петрол от Иран.

50

Уверен, великолепен, с изпълнено за първи път от години сърце, Луис Раян излезе от кабинета си, мина енергично по оживения коридор до заседателната зала и влезе при директорите, повечето от които бяха пристигнали в Ню Йорк едва вчера вечерта, зарязвайки други ангажименти, летни ваканции и любовници в други страни — обичайното.

Бяха се разделили на групички по трима-четирима и отпиваха димящо кафе или чай, без да забелязват появата му. Докато стоеше на прага, почти без да обръща внимание на тихите им разговори, погледът му затърси Питър Хоригън, юриста от Уолстрийт, нает да консултира директорите за техните права и задължения. С усмивка забеляза, че него още го нямаше. Ако беше тук, ако тези мъже и жени бяха заподозрели какво ще им предложи Луис, сега в залата щеше да цари суматоха.

Той затвори вратата зад себе си и разговорите спряха. Всички се обърнаха към него. На лицата им беше изписано какво ли не, от леко раздразнение до истинска тревога. Защо ги беше събрал тук? Какво беше толкова важно, че не можеше да изчака до редовното заседание на борда, насрочено за август?

Луис пристъпи в залата и поздрави всеки директор като стар приятел, с подкупваща топлота. Разпитваше за съпругите, съпрузите и семействата им, освобождаваше напрежението с добре подбрани шеги и сърдечен смях. Знаеше, че ги е разтревожил с внезапното им свикване, и беше задължително да ги накара да се почувстват удобно, ако искаше да получи подкрепата им.

Никога досега не бе проявявал такъв чар. Очите му блестяха загадъчно и искряха с чувство за хумор, което малцина бяха виждали преди.

И точно когато ги покани да седнат по местата си, в залата влезе Питър Хоригън.

За Луис настъпилото смазващо мълчание бе почти комично. Докато Хоригън вървеше през залата, усмихвайки се на онези, които познаваше, и кимайки на малцината непознати, Луис погледна всеки един от директорите и разбра, че е време да действа сега, докато все още са твърде потресени, за да проговорят.

Другите седнаха, но той остана прав и се обърна към тях с целия си авторите и увереност, които можеха да се очакват от човек, създал многомилиардна корпорация от нищото.

— Добре дошли — поздрави събралите се. — И отново ви благодаря, че оставихте семействата си и дойдохте тук в такъв кратък срок. Разбирам, че мнозина от вас са прекъснали летните си ваканции, и ви обещавам, че няма да ви задържам много в Ню Йорк. Но след последната ни среща нещата с един от конкурентите ни се промениха така драматично, та сметнах, че е в интерес на акционерите да се съберат сега и да обсъдят не само бъдещето на тази велика компания, но и съдбата на една друга — „Редман Интернешънъл“.

Замълча за драматичен ефект и забеляза, че всички погледи се стрелнаха за момент към Питър Хоригън, който седеше вдясно от него, след което отново се върнаха върху Раян.

— Несъмнено сте научили, че тази сутрин Джордж Редман и неговите директори рискуваха и купиха „Уест Текс Инкорпорейтид“, голямата спедиторска компания с централа в Корпус Кристи, Тексас. През първите двайсет минути след отварянето на борсата акциите на „Редман Интернешънъл“ паднаха с единайсет пункта. И продължават да падат. Преди да дойда тук, мой източник в „Редман Интернешънъл“ ми се обади да ми съобщи, че Джордж Редман и бордът му са в паника — продължи той. — Редман купи „Уест Текс“, разчитайки на дискретна уговорка с Иран. Сделката не само би го направила главен износител на ирански петрол, но и би му донесла милиарди. На теория идеята е блестяща, но уговорката е била само устна. Редман рискувал всичко, защото Иран отказвал да подпише каквото и да било, докато „Уест Текс“ не стане част от „Редман Интернешънъл“. Иранците смятали, че е загуба на време да се обвързват при други обстоятелства, и са били съвсем прави.

Луис поклати глава, сякаш поетият от Редман риск е бил абсолютно неразумен.

— За нещастие за Джордж Редман, Анастасиос Фондарас имал подобна уговорка с иранците — и успял да я финализира минути след като Редман подписа последните документи с „Уест Текс“, оказвайки се по този начин задлъжнял с десет милиарда и спедиторска компания, която не може да се издържа сама.

Директорите се спогледаха, докато Луис си сядаше на мястото. После Чарлс Стаут, бивш председател на „Американ Експрес“ и пословичен трън в задника на Луис, взе думата.

— И какво предлагаш, Луис? Да придобием компанията ли?

Луис му се усмихна.

— Точно това предлагам, Чарлс. Като изкупим“ Редман Интернешънъл“, ние не само ще се превърнем в световен лидер в стоманодобива и текстила, но и ще придобием авиокомпания и някои от най-атрактивните и печеливши хотели и казина в света, без да споменавам самата сграда на „Редман Интернешънъл“, която, ако се използва правилно, може да се превърне в истинска златна мина с даваните под наем помещения. Дължим това на нашите акционери.

Стаут сякаш не можеше да повярва на ушите си.

— Дължим го на акционерите ли? — повтори той. — , Да не би да намекваш, че им дължим да придобием компания, която току-що е натрупала десет милиарда дългове? Спедиторска фирма, потъваща от месеци? Акциите ни ще се сринат. И ще се озовем там, където сега е Редман.

Луис запази пълно спокойствие.

— Виж голямата картина, Чарлс. Ще продадем „Уест Текс“. Ще се отървем от дълга.

— И на кого ще я продадем, Луис? Кой ще поиска да купи спедиторската компания? Ще бъдем късметлии, ако успеем да я подарим, а не да я продадем за десет милиарда.

Мълчанието се проточи. Накрая Луис, който не реагира по никакъв начин на избухването на Стаут, извади коза си и нанесе решителния удар.

— Вече имам купувач, Чарлс. Преди тази среща звъннах на Анастасиос Фондарас в Иран и той се съгласи да купи „Уест Текс“, ако „Редман Интернешънъл“ стане наша. Нуждае се от по-голям флот покрай новата сделка. И е готов да плати всичките десет милиарда.

Стаут се опули. Опита се да каже нещо, но откри, че е изгубил дар слово.

Наслаждавайки се на момента, Луис огледа масата. Видя по лицата на присъстващите изражения, вариращи от жаден интерес до лека изненада. Накрая погледът му спря върху Флорънс Холт, лидер на движение за граждански права и нюйоркски адвокат, която несъмнено бе най-схватливият член на борда. Тя го изгледа с присвити очи.

— Сигурен ли си? — попита Флорънс. — Фондарас готов ли е да сложи подписа си под такова обещание?

Луис кимна.

— Той самият ме увери, че ако бордът вземе решение да действаме, незабавно ще подпише договор. — Замълча за момент. — Искам да разберете едно — каза той на събралите се. — Решението е ваше. Ако предложението не ви допада, просто кажете и спираме, без никакви лоши чувства. Няма да ви притискам. Но ако решите да действаме, мисля, че може да спечелим…

— Стига да нямаме съперници — прекъсна го Стаут. — Ами ако избухне война между потенциалните купувачи?

Лицето на Луис остана непроницаемо.

— Според мен война няма да има. Както самият ти посочи така изразително, Чарлс, кой ще поиска да се нагърби с грешката на Джордж Редман за десет милиарда? Привлякохме на наша страна Фондарас, който е готов да участва в сделката. Ние сме подходящата компания за това придобиване. Смятам, че ако действаме бързо, ще поемем и ръководството. Редман току-що изгуби дъщеря си. В неделя най-добрият му приятел се самоуби. Той вече емоционално не е във форма да управлява компанията и бордът на директорите знае това. Ако им предложим цена, по-висока от цената на акциите, ако се съгласим да се погрижим за служителите им, със сигурност ще можем да работим с тях. И да ги извадим от тази каша.

— Въпреки това, не съм съгласен — заяви Стаут. — Ако предприемем подобна стъпка, „Редман Интернешънъл“ отново ще влязат в играта. Цената на акциите им ще скочи и ще трябва да платим милиарди повече, отколкото е необходимо. — Той се наведе напред и изгледа един по един присъстващите. — Нужно ли е да напомням на всеки в тази зала, че „Редман Интернешънъл“ все още е един от най-мощните конгломерати в света? Да, Редман направи грешка, но той е блестящ ум. След време ще се изправи на крака и ще продължи напред. Ще превърне „Уест Текс“ в работеща компания, въпреки че е изгубил дъщеря си и най-добрия си приятел. А и кой може да каже дали няма той да продаде „Уест Текс“ на Фондарас? Ако посегнем на компанията, лично аз съм абсолютно убеден, че Редман ще приеме това лично. — Той изгледа твърдо Луис. — Особено щом ти си замесен. Не искам да те засегна, Луис, но всички знаем, че Редман по-скоро ще се изсере в шапката си и ще си я сложи на главата, отколкото да позволи ти да управляваш компанията му.

Луис издърпа на погледа му, но не каза нищо. Бутна стола си назад и стана.

— Оставям въпроса във вашите ръце — обърна се той към групата. — Само ще ви помоля да си помислите върху онова, което ви казах. Оставете емоциите и погледнете фактите. Знам, че можем да успеем. Разполагаме с Фондарас. Разполагаме със средствата. Сигурен съм, че можем да получим управлението. И знам, че това ще изведе „Манхатън Ентърпрайзис“ на ново ниво на сила и богатство. Докато ме няма, помислете си какъв страхотен екип биха били двете компании. Помислете за абсолютната власт, до която можем да се доберем ние и нашите акционери.

И Луис излезе от заседателната зала, оставяйки борда да заседава.

* * *

Не им трябваше много време да вземат решение.

Когато Луис беше извикан отново в залата, той погледна не към директорите, а към Питър Хоригън, който стана да му отстъпи челното място. Изражението му бе хладнокръвно, безстрастно и абсолютно непроницаемо.

Внезапно Луис изпита безпокойство. Докато Хоригън сядаше, Луис се вгледа изпитателно в очите му за някакъв признак на победа, някакъв намек за триумф, но не откри нищо. Обърна се към масата и изгледа всяка мрачна физиономия. Поколеба се, когато му се стори, че забелязва нещо като усмивка на лицето на Чарлс Стаут.

Възможно ли бе да са отхвърлили предложението му?

— Луис — поде Флорънс Холт. — Със съжаление трябва да ти съобщя, че бордът е на мнение, че не сме готови да ти дадем зелена светлина за придобиването на „Редман Интернешънъл“.

Луис остана като треснат от гръм. Сърцето му спря. „Как могат?…“

Холт сложи ръце върху масата. Гласът й бе твърд.

— Смятаме, че ако направим заявка за „Редман Интернешънъл“, това ще върне компанията в играта независимо от грешката на Джордж Редман с дълга от десет милиарда долара. Цената на акциите ще скочи моментално, което в крайна сметка ще бъде в ущърб на акционерите, тъй като ще се наложи да платим най-високата цена. Както знаеш, „Редман Интернешънъл“ е една от най-големите компании в света…

Гласът й ставаше все по-тих и по-тих, докато накрая Луис престана да го чува. Чуваше единствено как собствената му изгаряща кръв пулсира в ушите му.

* * *

Когато се върна в кабинета си, Луис отиде до бюрото и снимката на Ан върху него. След всички тези години тя продължаваше да го обсебва, все още го притежаваше, хватката й беше толкова силна, колкото и в деня на първата им среща през онзи ветровит мартенски следобед, когато гониха група избягали кучета през центъра на Кеймбридж. Докато я гледаше сега и копнееше за онова, което можеше да бъде, той допи питието си и затвори очи. Годините се вдигнаха като завеса.

Отново беше млад и се препъваше слепешком по стръмния насип, пробиваше си път през групите ужасени зяпачи, подхлъзваше се по мръсния сняг, за да спре при реката, която вече не беше заледена. Ледът бе разбит на парчета.

Въздухът беше студен и зареден с тревога и вълнение. От нощното небе се сипеше сняг. Високо горе на потрошения мост полицаите насочиха лъчите на прожекторите си надолу към кипналата вода, разкривайки голямата дупка в леда и нещо, което приличаше на червена боя.

От мястото си, само на няколкостотин метра от моста и кратера под него, Луис гледаше участта на жена си, гледаше как блестящата броня на колата й бавно потъва под врящата водна повърхност.

Още тогава му хрумна, че това не е злополука.

Сега, изпълнен отново с решимост, той отиде при стенния сейф зад сватбената снимка на родителите си, въведе кода и отвори металната врата.

Вътре беше дневникът на Ан — тънка тясна книжка, на която беше попаднал през годината след смъртта й. Откри я в невзрачна тенекиена кутия, която тя държеше зад антикварния гардероб на тавана. Възможно ли бе връзката им да е била така несъвършена? Възможно ли бе тя наистина да се е съмнявала в любовта му към нея?

Дневникът бе мъничък и деликатен. Кориците му на черни и сиви точки бяха раздърпани и избелели от времето, лепилото се разпадаше, страниците заплашваха да се разпилеят.

Луис внимателно постави дневника на бюрото си и отвори на последния запис на Ан. Само при вида на почерка й сърцето го заболя.

Записът беше направен само два дни преди смъртта й. На тази дата Джордж Редман изгуби обжалването в съда. Докато Луис препрочиташе текста, обвинителните й думи сякаш запалиха пожар в червата му, обхвана го черна ярост, той видя какво можеше да бъде и откъсна страницата.

51

Телефонът на Спокати иззвъня точно когато Лиана излизаше от таксито. Беше прехвърлила блестяща черна рокля през рамо и държеше чифт черни копринени обувки в ръка. Беше ранен следобед и слънцето печеше жестоко.

Той погледна телефона, помисли дали да не пропусне обаждането, но накрая отговори.

— Какво има, Луис?

— Майкъл — каза Луис. — Не си вдига телефона, а портиерът твърди, че не е в апартамента си. Заръчах ти да го държиш под око. Къде е той?

Спокати изчака Лиана да влезе в хотела, преди да потегли след таксито по Пето.

— Всичко е под контрол, Луис.

— Нищо не е под контрол. Вчера казах на Майкъл да не излиза от апартамента, докато не му се обадя. А сега го няма и искам да знам къде е.

Спокати стисна зъби — този човек започваше да излиза от релси.

— Е? — настоя Луис. — Къде е той?

— Пред мен.

— Пред теб ли? Как така пред теб? С него ли си?

— Не — раздразнено обясни Спокати. — Следя го. Току-що остави Лиана пред хотела и сега е на задната седалка на едно такси. Искаш ли да ти кажа как е облечен, Луис? Това ще те успокои ли? Искаш ли да научиш какво е закусвал, дали е взел душ, кога се изходи за последно? Господи, започваш да ми досаждаш.

— Дадох ти петнайсет милиона за тази работа. Ще ти досаждам колкото си искам.

Нещо в огледалото за обратно виждане привлече вниманието на Спокати и той рязко зави наляво, настъпи газта и едва не блъсна линкълна, който се опитваше да го задмине. Пресече на червено и се върна в средното платно — но не преди две други коли да го засекат и да скрият за момент Майкъл, от когото го деляха три коли.

— Добре — реши Луис. — Привлечи вниманието му и го вземи със себе си. Доведи го тук, в кабинета ми, преди началото на партито.

Таксито обаче набираше скорост. То също излезе в средното платно, подмина една спряла колона и рязко зави надясно, изчезвайки зад мудно движещ се автобус.

Спокати не можеше да повярва на очите си. Майкъл му се измъкваше.

— По дяволите! — изруга на глас. Захвърли телефона и замижа срещу ослепителното слънце, без да обръща внимание на гневния глас на Луис, който се носеше от апарата. За момент не можеше да определи в кое точно такси е Майкъл — бяха десетки.

И тогава, доста пред него, забеляза колата и Майкъл, който надничаше от задното стъкло — и с изумление видя тържествуващата му усмивка.

Носеше се към жълт светофар. Таксито му беше хванало зелена вълна. Винсънт рискува, настъпи газта до дупка, излезе в средното платно и видя как светофарът светва червено.

Времето сякаш спря.

Той хвърли поглед към спрелите коли по Четиресет и осма и видя, че са забавени от някакъв човек, който пресичаше с инвалидна количка. Подкара още по-бързо. Щеше да успее.

Пощенският камион се появи сякаш от нищото.

Спокати наби спирачки и рязко завъртя волана наляво. Загледа как огромната машина се носи към него с ревящ клаксон и свирещи гуми. Градът се завъртя през прозорците. Спокати изгуби управление и усети как микробусът се накланя, накланя…

И после се изправи.

Той сграбчи волана, рязко зави надясно и трепна, когато пощенският камион профуча покрай него с все така ревящ клаксон и огромните осемнайсет колела, въртящи се тежко по Четиресет и осма. Накрая чу някой да крещи — и със закъснение осъзна, че е самият той. Затвори уста и остана да седи, ухилен безумно, с изтръпнали крака, вкопчен с всички сили във волана.

Внезапно го обхвана еуфория, цялото му тяло се изпълни с енергия, каквато не бе усещал от години.

Погледна напред по авенюто, видя втурналите се към него хора.

Но от Майкъл нямаше нито следа. Беше изчезнал.

* * *

Таксито се провираше през трафика, летеше по Пето и на два пъти се размина на една боя разстояние с други коли.

Майкъл продължи да гледа през задния прозорец и не се обърна, докато не се убеди, че са се отървали от Спокати. Погледна шофьора — млада чернокожа жена, която абсолютно небрежно запали третата си цигара и за трети път пресече на червено.

— Бяхте невероятна — каза той, докато бъркаше в задния си джоб и вадеше портфейла си. — Абсолютно невероятна. Къде се научихте да карате така?

Жената го погледна през рамо, издиша дим през носа и се опули.

— Миличък, поднасяш ли ме? — подхвърли тя. — Намираме се в Ню Йорк. Тук всеки кара така.

Майкъл се разсмя.

— Не точно — възрази. — Но скромността ти ми харесва. Колко ти дължа за удоволствието?

— Колко имаш?

„Достатъчно, за да си разкарам задника от този град — помисли си Майкъл. — И да започна отначало някъде другаде с Лиана.“

— Какво ще кажеш за стотачка?

Жената дръпна от цигарата си и наби спирачки, когато друго такси я засече.

— Знам кой си — каза тя. — Чела съм книгите ти, гледала съм филмите ти. Много си те биваше в последния — добави, загледана в гърдите му. — Сигурно струваш милиони. Стотици милиони. Да се разберем за три стотачки и ако някой ме попита, ще кажа, че никога не съм виждала чудесния ти бял задник.

Майкъл се ухили.

— Разбрахме се — кимна и й даде парите.

Погледна още веднъж през задното стъкло, не видя никаква следа от микробуса на Спокати в пороя от коли и се почувства странно, неразумно сигурен.

— Можеш да ме оставиш тук — каза той. — Мисля, че му се измъкнахме.

Жената отби и спря до едно друго такси, което чакаше пътници. Колите летяха покрай тях, бълвайки отработени газове.

— Миличък, сигурна съм, че му се измъкнахме — подчерта тя, докато Майкъл излизаше. — Гледах. Глупакът едва не се натресе в един пощенски камион. Повярвай ми. Ако е някъде наблизо, ще си хвърля проклетата книжка.

* * *

Той извади мобилния си и звънна в кабинета на Лиана.

— Аз съм. Какво ще кажеш за една късна вечеря след откриването? Във Вилидж има малък френски ресторант, който затваря късно. Кухнята е страхотна, както и виното. Знам, че се обаждам късно, но малко романтика може да те разсее.

Лиана като че ли се замисли и не отговори веднага. Майкъл се обърна към оживената улица, погледът му се плъзна по тълпите на тротоара и морето коли на Пето. И тогава видя микробуса на Спокати, черен като нощта, да пъпли бавно по булеварда.

Без да помръдне, Майкъл наблюдаваше микробуса, докато той не изчезна от погледа му.

— Казвала ли съм ти напоследък колко си страхотен? — попита Лиана.

— Всъщност не си. Но можеш да го направиш довечера. Да приема ли това за „да“?

— Определено. Вечеря ми звучи страхотно. Ще се видим по-късно. Тук е пълна лудница.

* * *

Той взе такси до една пътническа агенция на Трето авеню.

— Трябват ми два билета до Мадрид. Довечера, нощен полет.

Агентката, жена на средна възраст с боядисана червена коса и невъзможно дълги мигли, затрака на клавиатурата.

— Ще ви излезе скъпо — предупреди тя. — И трудно. Всички самолети вероятно да са заети…

— Цената не ме интересува — отвърна Майкъл. — И не е задължително полетът да е за Мадрид. Може да е за където и да било в Европа, но трябва да е за тази нощ, след полунощ.

— След полунощ — повтори жената. — Ясно. Една секунда…

Майкъл погледна през огромните прозорци на агенцията, видя туристи и забързани бизнесмени, добре облечени жени с торби за покупки, бездомник, тикащ ръждива количка. Спокати не се виждаше никъде.

— За Мадрид всичко е заето — съобщи жената. — Същото се отнася за Лондон и Париж. Ходили ли сте в Милано?

— Няколко пъти — отвърна Майкъл. — И страшно ми харесва, особено през лятото. Защо не проверите?

Пръстите й полетяха по клавиатурата. Майкъл отново погледна навън и този път видя жена, която стоеше облегната на една пощенска кутия и преглеждаше вестник. Стори му се позната, сякаш я беше виждал и преди. Но не можеше да си спомни къде.

— Готово — обяви агентката. — Мога да ви запазя две места първа класа за Милано.

Майкъл се намръщи. Наведе се напред и продължи да наблюдава жената на улицата.

— Кога излита самолетът? — попита той.

— В нула часа и трийсет и четири минути.

Майкъл бръкна за портфейла си. Жената на улицата пусна вестника в кошчето за боклук и извади мобилния си. Започна да набира номер. Погледна към него. Погледите им се срещнаха и тя небрежно се извърна.

Майкъл се сепна — познаваше това лице. По-рано, когато двамата с Лиана излязоха от апартамента да спрат такси, същата жена вървеше към тях с вестник под мишницата. Беше ги погледнала, докато се разминаваха.

Тогава Майкъл си беше помислил колко поразително красива е — тъмнокоса, с класически европейски черти. Сега го побиха ледени тръпки от страх, че тя работи за Спокати.

Обърна се към агентката. Сърцето му вече биеше бясно.

— Колко струват билетите? Бързам.

Жената му каза.

— Ще ми трябва името ви — добави тя. — Както и името на човека, с когото ще пътувате.

— Пътувам със съпругата си — каза Майкъл, докато й подаваше парите. — Господин и госпожа Майкъл Раян.

Той отново погледна навън и с изумление откри, че жената е изчезнала. Стана, отиде до витрината и я затърси в тълпата на улицата.

От нея обаче нямаше и следа. Сякаш се беше изпарила.

— Случило ли се е нещо, сър?

Майкъл бе обзет от ужас. Обърна гръб на витрината и погледна обърканата агентка, която вече беше сложила разписките за електронните им билети в плик.

— Всъщност, да — каза той.

Отиде до бюрото й, прибра билетите, отвори портфейла си и извади сто долара.

— Ако имате друг изход, тези пари са ваши.

52

Лиана тръгна енергично през оживеното лоби, като проверяваше всяка маса, покрай която минаваше. Зак Андерсън вървеше плътно до нея.

— Времето напредва — каза тя. — Защо още няма цветя?

— Добър въпрос — смути се Андерсън. — Обадих се на цветаря преди час, развиках се и ме увериха, че цветята идват.

— Идват? — повтори Лиана. — Къде се намира този цветар?

— На Трето и Четиресет и пета.

Тя поклати глава.

— Това е на десет минути път оттук. Обади се пак и им кажи, че ако искат да си получат парите, цветята трябва да са тук до десет минути. И никакви извинения.

— Разбрано.

— Ами охраната? — попита тя. — Не трябваше ли вече да е на линия?

— Тук е — обясни той. — Пристигнаха малко след теб.

Лиана се огледа. Отначало забеляза единствено декораторите, които работеха от дни и дооправяха детайли, за която тя изобщо не би и помислила. В лобито бяха разположени триста маси за по шест души, четири богато украсени бара, докарани от Хонконг, както и модерна озвучителна система, способна да усили гласа й, за да достига до всички.

И тогава, отдясно, тя видя висок як мъж в черен смокинг. Говореше в ревера си, докато минаваше зад водопада. Високо горе на трето ниво Лиана забеляза друг мъж, който преглеждаше една от алармените системи. А зад нея сервитьорите слушаха внимателно група от петима еднакво облечени мъже.

— Колко са общо?

— Трийсет души — отвърна Зак.

— Не са достатъчно. Говори с началника им, искам да осигури поне още двайсет. След няколко часа това място ще се напълни с най-влиятелните хора на света. Държа да бъдат в безопасност.

Андерсън кимна и докато го гледаше как се отдалечава, Лиана се запита дали сблъсъкът им от завчера не беше свършил работа. Сега той беше различен човек — отстъпчив, склонен да изпълнява, учтив. Лиана знаеше, че без помощта му нищо тук нямаше да мине гладко.

Огледа се за последен път, взе асансьора до кабинета си и се обади на Луис Раян в „Манхатън Ентърпрайзис“.

— Лиана е — представи се. — Надявам се, че не те безпокоя.

— Разбира се, че не ме безпокоиш — отвърна той. — Тъкмо се канех да ти звънна. Получи ли цветята ми?

Лиана се възхити на огромния букет рози на бюрото си.

— Разбира се, че ги получих — каза тя. — Как бих могла да ги пропусна? Изпълват цялата стая. И са прекрасни. Благодаря.

Хрумна й една мисъл и тя се разсмя.

— Знаеш ли, може да се наложи да ги използвам в лобито.

— Проблем с цветята ли имаш?

— Може да се каже.

— Не се безпокой — каза той. — Нещо винаги тръгва накриво в последния момент, но после се оправя. Цветарят ще се появи и всичко ще бъде наред. Някакви други проблеми?

— Не — отговори тя. — Всичко върви гладко.

— Тогава какво мога да направя за теб? От успокоително имаш ли нужда?

Лиана се усмихна.

— Всъщност изобщо не съм изнервена. Обадих се да те питам дали имаш напредък с откриването на човека, който уби сестра ми.

— Това е една от причините, поради които се канех да ти звънна.

Лиана застана нащрек.

— Откри ли го?

— Не, но наех човек, който ще го открие — поясни Луис. — Името му е Винсънт Спокати, един от най-добрите частни детективи в света. Той е уверен, че ще намери убиеца на Селина. Искам да се запознаеш с него довечера, след партито.

Лиана си помисли за миг за уговорката за вечеря с Майкъл. Той щеше да я разбере. Това беше важно.

— Разбира се — съгласи се тя. — Благодаря ти, Луис. Жестът ти означава много за мен. Повече, отколкото си даваш сметка.

Затвори и отиде до прозорците. Щеше да вземе Майкъл на срещата и след нея можеха да вечерят. Изпита внезапно желание да се обади на Харолд, да му съобщи добрата новина, но после се сети — за пореден път, — че него го няма. „Защо? — запита се. — Можел си да дойдеш при мен. Нима не си ми имал достатъчно доверие, за да знаеш, че не ми пука дали си гей или нормален, дебел или тънък?“

Хрумна й, че може би е трябвало тя да му каже какво знае за него. Мисълта, че би могъл да е жив, ако се беше намесила по-рано, беше трудна за понасяне.

Взе лежащите на бюрото бележки. На картичките със сбит шрифт беше напечатана речта, която бе преписала и научила наизуст тази сутрин. Докато ги четеше на глас и крачеше напред-назад покрай прозорците, Лиана забеляза мъничка точка червена светлина да танцува по ръкава й и да описва спирала по ръката, преди да изчезне.

Тя спря пред прозорците.

Погледна през Петдесет и трета към отсрещната сграда, но не видя нищо необичайно. После чу слаб звук на двигател и забеляза хеликоптера, увиснал високо над града. Слънчевите лъчи се отразяваха в блестящите му перки и пръскаха дъги от светлина по лицето и тялото й. Лиана се намръщи от силната светлина и вдигна ръка, за да заслони очите си.

Хеликоптерът като че ли кръжеше около хотела. Вратата му беше отворена и тя видя някакъв човек, наведен навън. На рамото му имаше камера. Явно новинарските екипи щяха следят събитието от въздуха. Лиана се зачуди каква е червената точка, погледна отново към хеликоптера и реши, че светлината най-вероятно е дошла от него.

Дръпна се от прозорците и се съсредоточи върху речта си.

* * *

Лъчите на следобедното слънце се промъкваха между щорите и падаха на ивици върху тясното болнично легло на Марио де Чико. Тялото му беше плувнало в пот.

Антонио откъсна поглед от мониторите наоколо и се обърна към двамата си по-малки синове Мико и Тони.

— Тази нощ ще й видим сметката, докато е пред камерите, пред очите на целия свят.

Двамата братя приближиха леглото.

— Звъннах тук-там — продължи Антонио. — Рубио, момчето на Сал, познава двама от барманите. Ще ми направи услуга и ще ви вкара. Гарантира, че нямало да има проблем.

Някакъв монитор избибипка и Антонио моментално се обърна към Марио, който лежеше блед и неподвижен в леглото. Дишаше дълбоко и равномерно. Антонио погледна монитора, после отново към сина си с надеждата да зърне някаква искрица живот по лицето му. Такава нямаше и той се запита дали Марио изобщо ще се събуди някога.

Обърна се отново към Мико и Тони. За първи път всичките му шейсет и девет години си личаха ясно.

— Трябва само да избършете няколко чаши и да я изчакате да се качи на сцената — каза той. — Когато стигне до средата на речта си и всички я гледат, ще я пратите в ада. Ако сте бързи и стоите близо до задния изход, без проблем ще се измъкнете.

— Ами охраната? — попита Мико. — Ще бъде претъпкано с ченгета, без да броим журналистите. Някой може да ни познае. Какъв е резервният план?

Антонио изгледа сина си.

— Откога ти пука за охраната? — попита. — Или за журналистите? Ако някой ви се изпречи на пътя, пръскате му шибаната глава. След първия изстрел ще настане такава олелия, че никой няма да ви попречи. После издирвате Лиана Редман, очиствате я и се изнасяте.

Той кимна към Ники Корао, който седеше на син пластмасов стол в другия край на стаята и слушаше плана.

— Ники ще кара. Ще чака при входа откъм Петдесет и трета, готов да потегли веднага щом излезете.

Погледна към Марио.

— Искам да я махнете от живота му. Когато той се събуди, искам некрологът й да е първото, което ще види. Ако не се получи, ако ме разочаровате, никога няма да ви го простя. Разбрахте ли ме?

Разбираха го идеално.

— В такъв случай се размърдайте — нареди Антонио. — Обадете се на Рубио да ви каже как да се облечете и къде да се срещнете. Ники, ти остани. Когато дойде Поли, кажи му да наглежда Марио. Ако се събуди, искам да знам.

— Да, сър.

— И още нещо, Ники — малко по-остро каза Антонио. — Гледай да си паркирал пред входа довечера. Ако не си там, ако Мико и Тони не се измъкнат, ще изстинеш като Лиана Редман.

Ники ги изпрати с поглед. Тъкмо си мислеше какъв кучи син може да бъде Де Чико, когато един от мониторите отново се обади.

Погледна към Марио, после към монитора. На екрана препускаше огромна назъбена линия. Обхванат от любопитство, той пристъпи до леглото и се загледа с почуда в плетеницата тръби и жици, закрепени към тялото му.

Винаги беше уважавал Марио — беше честен, от класа. Когато Ники направи първия си удар, Марио веднага го поздрави, взе го още същата вечер със себе си и двамата се натряскаха. Ники искаше той да оживее. Стисна рамото му и тъкмо се готвеше да произнесе името му, когато очите на Марио рязко се отвориха.

Двамата се зяпнаха един друг. Очите на Марио се присвиха и на лицето му се появи несигурна усмивка.

— Отидоха ли си? — попита.

Ники отвори уста. Озърна се бързо към вратата и понечи да каже нещо, но Марио сграбчи ръката му.

— He — прошепна. — He искам да говоря с тях. Искам да говоря само с теб. Ела тук. Приближи се. И ме изслушай, Ники. Ще те направя богат човек.

* * *

Спокати мина през въртящата се месингова врата на „Манхатън Ентърпрайзис“ и остави изпепеляващата жега на града зад гърба си.

Прекоси бързо пълното лоби, дръпна за последно от цигарата си и я метна горяща на пода. Отиде при асансьорите, натисна вече светещия бутон и се усмихна на жената, която беше застанала до него. Беше прекрасна, дългата й тъмна коса се спускаше на гъсти вълни по гърба й.

Вратата се плъзна настрани.

Жената влезе и Спокати я последва. Погледна я отново. Тя носеше тъмни очила, избелели джинси и бяла тениска. Устните й бяха пълни и подчертани с тъмночервено червило. Той й кимна и се усмихна, когато тя също му кимна в отговор.

Вратата се затвори и останаха сами. Спокати натисна бутон и кабината потегли нагоре. Жената продължаваше да се взира право напред.

Той я изгледа косо.

— Намери ли го?

— Разбира се. Засякохме го в една пътническа агенция на Четиресета. В момента е в апартамента ти.

Дори да изпита облекчение, Спокати не го показа с нищо. Погледна към таблото на асансьора и сменящите се етажи.

— И къде смята да отиде нашият приятел?

Жената отвори черната си кожена чанта и извади разписката за самолетните билети. Подаде я на Спокати.

— Купи два билета първа класа до Милано. Самолетът излита тази нощ от „Кенеди“. Предполагам, че възнамерява да вземе и Лиана.

Спокати прибра плика в джоба си и се загледа в отражението й в металната врата на асансьора. Беше поразителна с арогантността си. Името й бе Ампаро Грагера, тежеше по-малко от петдесет килограма — а веднъж я бе видял как убива с голи ръце два пъти по-едър от нея мъж. Беше важен член от организацията му, боравеше с всякакви оръжия, имаше солидни познания в областта на компютрите и навремето бе любовта на живота му. Спокати знаеше, че тя може да бъде точно толкова смъртоносна, колкото и самият той.

— Готови ли сме за довечера? — попита.

— Тери се погрижи за всичко още сутринта.

— Нали знаеш какво се очаква от теб?

— Да съм те разочаровала някога?

— Само лично — отговори той. — Но не и професионално.

— Ама че облекчение.

— Това е последната ни нощ в Ню Йорк. Какво ще кажеш да вечеряме, след като свършим работа?

Асансьорът спря. Вратата се плъзна настрани и няколко души влязоха в кабината и започнаха да натискат копчета. Спокати излезе и се обърна за отговор.

— Не мисля — каза тя. — В момента имам кого да чукам. Всъщност тя е по-скоро по твоя вкус, отколкото по моя. Задникът й е корав като камък и има палаво езиче. Като приключа с нея, ще й дам телефона ти. Мисля, че чука и мъже.

Спокати се усмихна. Вратата се затвори.

* * *

Луис хвърли самолетните билети на бюрото.

— Къде е Майкъл в момента?

Спокати беше при бара. Сложи лед в две чаши, избра бутилка и наля.

— В апартамента ми. Един от хората ми го държи под око.

— Ами Джак Дъглас и Даяна Крейн? Следеше и тях. Те къде са?

Спокати прекоси стаята и подаде питието на Луис. Помисли си, че изглежда остарял. Бузите му бяха малко хлътнали. Очите като че ли също.

— След няколко минути трябва да кацнат на „Хийтроу“. Там ще заредят и ще се върнат в Ню Йорк.

— Обаждали ли са се на някого?

Спокати отпи.

— Обадиха се на родителите си от самолета — отговори той. — Но само на тях. Няма да опитат нищо, Луис. Знаят какъв е рискът. Наясно са, че самолетът се подслушва. Досещат се, че на летището някой ще ги следи, за да е сигурно, че няма да се измъкнат. Когато стигнат Ню Йорк, всичко ще е приключило.

— Не бъди толкова сигурен — погледна го мрачно Луис. — Действаме на ръба. Какви са плановете ти, след като пристигнат?

Спокати повдигна вежда.

— Какви са плановете ми според теб? Те знаят твърде много. Когато пристигнат на „Кенеди“, ще бъдат ликвидирани. Родителите им също.

Удовлетворен, Луис отиде до прозорците и се загледа към града. До залеза оставаха часове, но напрежението вече се натрупваше. Заслуша се в тишината. Единственият звук бе звънът на леда, докато поднасяше чашата към устата си.

Спокати го гледаше как си играе с чашата и усети някакво раздвижване във въздуха. Запита се отново що за жена е била Ан Раян.

— Е, значи това е — каза Луис. — Пликът е на бюрото ми. Погрижи се Редман да го получи в девет вечерта.

Спокати взе плика и го прибра в джоба на якето си.

— Сигурен ли си, че ще се съгласи да се срещне с мен?

Луис се извърна от прозореца.

— Ще се срещне, разбира се. Щом прочете страницата от дневника и разбере какво съм сторил с дъщеря му, ще дойде. Можеш да разчиташ на това.

— Ами полицията? Може да я извика.

— Няма да го направи — каза Луис. — Редман може да е всякакъв, но не и глупак. Няма да се обади в полицията, ако иска жена му да остане жива. Доведи Майкъл и него в кабинета на Лиана. Внимавай никой да не те види. Използвай някой страничен вход. Погрижи се и двамата да са там в десет. Лиана и аз ще дойдем според плана.

* * *

Частният самолет се носеше през мрак, облаци и дъжд. Раздруса се от турбуленцията и се спусна от небето, насочвайки се към светлините на Лондон и летище „Хийтроу“. Гласът на капитана се разнесе през високоговорителите.

— След десетина минути кацаме, приятели — каза той на Даяна и Джак. — Съжалявам за друсането, но времето доста се е развилняло. Ако си закопчаете коланите, ще кацнем, ще заредим и ще излетим обратно за Ню Йорк.

Даяна погледна към Джак. Той пишеше в жълт бележник, като от време на време спираше, за да погледне през прозореца. Изражението му бе мрачно и решително.

Беше уплашена. Онова, което смятаха да направят, можеше да даде обратен ефект, но нямаха друг избор. Ако не предприемеха нещо, последиците щяха да бъдат също толкова лоши.

Самолетът зави надясно, плъзна се под облаците и светлините на Лондон изведнъж лумнаха под тях. Даяна погледна към ярката, невероятно сложна плетеница от светлини и си помисли за Луис Раян. Той беше убил Селина. Сигурно вече бе унищожил и „Редман Интернешънъл“. Само след часове Лиана щеше да открие новия му хотел. Дали тя бе следващата в списъка му? Или Джордж? Или Елизабет?

Джак спря да пише и плъзна бележника по бюрото. Даяна го взе. Прочете два пъти написаното, преди да го остави. Сърцето й препускаше, когато затвори очи. „Няма да се получи — помисли си. — Твърде рисковано е. Ако го хванат, майка ми ще умре. Неговите родители също. Кои сме ние, че да излагаме на опасност живота им?“

Джак сякаш прочете мислите й, защото се пресегна през бюрото и хвана ръката й. Погледна я твърдо и ако салонът не се подслушваше, щеше да каже онова, което се четеше в очите му: „Нямаме избор. Знаеш го. Вземи се в ръце. Имам нужда от теб.“

Тя издърпа ръката си и кимна енергично. Беше попадала в трудни ситуации и преди, щеше да се справи и с тази. Обърна се отново към прозореца и загледа дъжда, който шибаше стъклото. Отвън светът сякаш се топеше.

Самолетът всеки момент щеше да кацне.

Даяна сграбчи страничните облегалки на седалката си и се стегна. Трепна, когато колелата докоснаха мократа настилка. Двигателите и спирачките зареваха. Джак скочи от мястото си в мига, в който спряха пред Терминал 4.

Капитанът излезе от кабината и усмивката му изчезна, когато видя Джак да стои на пътеката с пръст на устните и бележник в ръка. Погледна към Даяна, която също се беше изправила — бледа и съсредоточена като призрак.

— Какво има? — попита той, несигурен как да тълкува ситуацията. — Пътуването зле ли мина?

Лицето на Джак потъмня.

— Не — отговори. — Пътуването мина чудесно. Просто времето беше малко плашещо. В един момент ми се стори, че Даяна няма да издържи.

Преди пилотът да отвори уста, Джак пристъпи до него, тикна му бележника в ръцете и му даде знак да го прочете. Мъжът смръщи чело и пак се опита да заговори, но Джак решително поклати глава и посочи жълтите листа.

Капитанът се зачете. Когато приключи, вдигна поглед към Джак. По изражението му беше ясно, че разбира.

— Ще останем на земята за около трийсет минути — каза той. — Ако някой от вас иска да слезе и да се поразходи, има предостатъчно време.

— Не — отказа Даяна. — Ще останем тук. Благодаря, че ни докарахте живи и здрави.

Пилотът изкриви устни в някакво подобие на усмивка и свали фуражката си. Подхвърли я на Джак.

— Няма проблем — каза той. — А сега, ако ме извините, аз трябва да сляза. Обещах на дъщеря си да й взема сувенир от пътуването.

И започна да съблича униформата си.

* * *

Пет минути по-късно Джак Дъглас беше облечен в тъмносива пилотска униформа и тренчкот, който бе с няколко номера по-голям от необходимото. Излезе от самолета и забърза по хлъзгавите тесни стълби, като наведе глава, за да се предпази от вятъра и проливния дъжд.

Даяна седеше до прозореца и го гледаше как се отдалечава, как стига светещия терминал и минава през осветената врата. Знаеше, че ги наблюдават. Усещаше го, както беше усетила и страха на Джак, преди да излезе. Не беше сигурна дали следящият ги бе човек от техническия екип, или някой зад огромните прозорци на терминала.

Извърна се от прозореца.

Пилотът беше извадил сак от малък шкаф и бързо се преобличаше в панталони цвят каки, бяла памучна риза и син бейзболен каскет. Не гледаше към Даяна, а към младия втори пилот, който стоеше при отворената врата на самолета, присвиваше очи на влажния вятър и даваше знак на един от техниците.

Човекът изкачи бързо мокрите стълби. Яркожълтата му мушама блестеше от отразената светлина, лицето му бе зачервено, мокро и усмихнато.

— Как е, приятел? — попита той, докато се ръкуваше с втория пилот. — Адски се радвам да те видя. Какво прави жена ти, още ли кръшка?

Вторият пилот се разсмя и го вкара вътре, дръпна го настрани от отворената врата и му подаде жълтия бележник. Даяна го гледаше как чете.

— Нещастнико, твоята жена кръшка — не му остана длъжен пилотът. — Кога ще престанеш да се самозалъгваш и ще си го признаеш?

Техникът приключи с четенето. Усмивката изчезна от лицето му и той погледна капитана, който беше затворил сака и чакаше при кърмата на самолета, където нямаше прозорци.

— Аз имам най-щастливата мома в Лондон — заяви той. — Тя никога не би ми кръшкала.

И свали жълтата си мушама.

* * *

Дъждът шибаше безмилостно, когато пилотът остави Даяна и екипажа си. Той забърза надолу по стълбите и тръгна по пистата. Козирката на каскета скриваше наведеното му лице, вятърът дърпаше жълтата мушама, сякаш искаше да му я вземе.

Искаше му се да погледне нагоре към светещите прозорци на терминала, но се овладя и влезе в сградата. Изкачи бързо стъпалата, отвори една врата и пое надясно, пробивайки си път през потоците хора, които бързаха да се качат в самолетите си. Огледа се за нещо подозрително. Ако го бяха проследили, явно си бяха свършили страшно добре работата.

Тръгна към мъжката тоалетна, както се бяха разбрали с Джак.

— По-бързо — подкани Джак, когато пилотът влезе. — Имам двайсет минути да си замъкна задника в самолета. По-живо!

Тоалетната беше голяма, чиста и празна. Те влязоха в последните две кабинки и започнаха да се събличат.

— Някой проследи ли ви? — попита Джак.

Пилотът му метна дрехите си през преградата.

— Не — отвърна. — Никой не ме е проследил. — Млъкна, докато вземаше униформата, която Джак му подаваше под сивата метална стена. — Преди да се качите на самолета, по-добре се обадете на Редман.

— Не мога — каза Джак. — Телефонът му вероятно се подслушва.

— Тогава се обадете направо в полицията. Ще отсъствате още седем часа. Дотогава Раян може да направи нещо.

Джак излезе от кабинката и отиде при огледалото. Дрехите му бяха широки, но не прекалено. Каскетът скриваше пясъчнорусата му коса.

— Забравете — каза той. — Луис Раян сигурно притежава и полицията.

Пилотът също излезе и застана до Джак. Погледите им се срещнаха.

— Освен това — добави Джак, — когато пристигнем, Раян ще присъства на откриването на новия си хотел. Събитието ще бъде в разгара си. Знаем, че е замислил нещо голямо, но то няма да се случи по време на партито.

— Не съм съгласен. Точно за тогава го е замислил.

— Не мисля — поклати глава Джак. — Имам предчувствие.

Тръгна към изхода, но спря и погледна пилота.

— Купете подарък на дъщеря си. Ще ви наблюдават.

53

Веднага щом го погледна, Елизабет разбра, че още нещо не е наред и е свързано с плика, който бе получил току-що по куриер. Ужасът, който за кратко се мярна в очите му, не беше обичаен за него, но въпреки това тя го разпозна.

Затвори вратата и остана до нея, недалеч от бюрото му, като гледаше как изражението му постепенно става нормално. Той сгъна писмото и го прибра в джоба на сакото си. За момент остана абсолютно неподвижен, загледан в снимката на Лиана на бюрото. После пое дъх и погледна жена си. Годините, които никога не му бяха личали, изведнъж състариха лицето му.

Елизабет направи крачка към него и излезе от сянката.

— Какво има? — попита. — Нещо за Селина ли?

Джордж не отговори. Надигна се с усилие от стола си и отиде при бара. Избра си висока чаша с позлатен ръб и си наля скоч. Отпи.

Елизабет го гледаше, усещаше страха му почти толкова ясно, колкото и внезапното му напрежение, и се чувстваше ненужна, неспособна да му помогне.

Отиде до него.

Джордж остави празната чаша на бара и си наля още. Сякаш мина цяла вечност, преди най-сетне да отговори.

— Не — каза той. — Не е за Селина.

— Тогава за какво е?

— Не мога да ти кажа — отвърна той. — Поне сега. Така че, моля те, не ме притискай. Трябва да изляза.

Елизабет го загледа как се отдалечава от нея.

В другия край на стаята, оттатък мрака и тишината, смътно блещукаше огромно огледало от 18-и век. Джордж се поколеба пред него и тялото му се скова. Поставено в рамка и натежало от възрастта, бледото му лице се открои в нощта, светещо като някаква странна далечна луна. Той се взираше в отражението си и сякаш не познаваше човека, който отвръщаше на погледа му.

Елизабет отиде при него.

Прегърна го и остана така. Изгаряше от желание да разбере какво става, но му имаше достатъчно доверие да не го пита, вместо това просто стоеше мълчаливо и усещаше как тялото му постепенно се отпуска до нейното.

— Трябва да вървя — каза той.

— Зная.

— Искам да останеш тук.

— Не мога.

Той се обърна и я целуна по устните. Двамата се взираха един в друг за един дълъг момент, после Джордж се отдръпна от прегръдката й. Усмихна се с усилие.

— Може да се забавя — рече той. — Не ме чакай. Нали?

На Елизабет внезапно й призля. Отстъпи крачка назад и го загледа как оглежда кабинета си. Сякаш го виждаше за първи път, а може би за последен.

С неохота проследи как той отива до двойната махагонова врата и излиза в коридора.

Тръгна след него.

— Не съм чак толкова уморена — каза тя. — Не мисля, че ще мога да заспя.

Коридорът бе дълъг и потънал в сенки, толкова тъмен, сякаш се осветяваше от газени лампи. Изабел, семейната котка, беше излязла от библиотеката и сега подтичваше след Джордж, вдигнала високо опашка. Сенките им се сливаха по тавана в някаква деликатна прегръдка.

— Ще говорим, когато се върнеш — каза Елизабет. — Нали?

— Обичам те — добави тя.

Джордж вдигна ръка в отговор. После стигна до ъгъла и изчезна.

* * *

Десет минути по-късно, когато мина през въртящата се стъклена врата на „Редман Интернешънъл“, Джордж се поколеба само за миг, преди да продължи към черния мерцедес, който чакаше при тротоара.

Винсънт Спокати се беше облегнал на вратата на шофьора.

— Господин Редман — поздрави той и леко кимна. — Радвам се, че успяхте.

Джордж го погледна, запомни лицето му, но не каза нищо. Качи се в лимузината и се озова лице в лице с жената.

Беше поразителна. Облечена изцяло в черно, с прибрана назад дълга тъмна коса. Устните й леко се стегнаха, когато той седна до нея.

В колата имаше още един човек. Седеше от другата страна на жената и лицето му беше като замръзнала маска. Майкъл Арчър.

Двамата мъже впериха погледи един в друг. Мълчанието натежа в купето.

Джордж понечи да каже нещо, когато жената започна да го претърсва. Ръцете й бяха бързи и не пропускаха нищо. Тя докладва на Спокати, когато той надникна през отворената врата.

— Чист е.

Спокати огледа Майкъл и Джордж.

— Господи — възкликна. — Да можете да се видите само. Човек ще си помисли, че отиваме в моргата, а не на празненството. Я по-ведро, по дяволите.

54

Музиката се засили, избухнаха аплодисменти и Лиана продължи през тълпата, като се усмихваше на хора, които не познаваше, кимаше на онези, които се оказаха нейни познати, и се питаше къде ли е Майкъл.

Нямаше придружител. Беше заобиколена от стотици усмихващи се и смеещи се хора, но никога досега не се бе чувствала толкова сама. Къде се губеше той? Беше го помолила изрично да дойде в осем, за да се появят заедно на тържеството в осем и половина. Но ето че наближаваше десет, а от него още нямаше нито следа.

Нито пък от Луис.

Сама, Лиана тъкмо приключи с поздравяването — по име — на по-голямата част от хиляда и осемстотинте души, сред които бяха френският посланик, британският посланик, графиня Кастелани и слепият й съпруг граф Луфтвик, лейди Йонеско от Испания, кметът и губернаторът на Ню Йорк. Сама беше дала интервюта на подбрани представители на пресата — изтощителна задача, която не мина добре. Всички искаха да знаят защо е приела поста, въпреки откритата вражда между баща й и Луис Раян. И всички искаха да научат дали има някаква информация за Селина.

Лиана се беше справила с журналистите, като умело заобикаляше въпросите им и се спираше най-вече върху хотела и неговото бъдеще. Но беше уморена и не се забавляваше. Огледа претъпканото лоби. Поне цветята бяха доставени.

Търсеше с поглед Майкъл. Видя мъже, с които баща й навремето бе сключвал сделки, влиятелни жени, които Селина бе очаровала, двойки, които майка й бе канила на вечеря. Видя стари и нови богаташи, богати вдовици и още по-богати разведени. Майкъл обаче го нямаше никакъв. Не беше пристигнал.

Някой докосна ръката й. Лиана се обърна и видя Луис Раян.

— Един танц? — предложи той.

Лиана го изгледа сърдито. Беше облечен в черен копринен смокинг и тъмночервена вратовръзка.

— Къде се губиш? — укори го тя. — Всички питаха за теб. Трябваше аз да посрещам гостите, а ме увери, че ще бъдеш тук часове преди началото. Къде беше?

Луис доближи пръст до устните си.

— Знам, че закъснях, и се извинявам. Имам обаче отлично извинение. — Замълча и продължи по-тихо: — Намерих убиеца на сестра ти.

Зашеметена, Лиана впери поглед в него.

— Намерил си го?

— Да — потвърди Луис. — Спокати се добра до него. Казах ти, че е най-добрият.

— Кой е той? Къде е?

— Няма да говоря в тази навалица. Има твърде много уши. — Той посочи към дансинга, където се въртяха изискани двойки. — Ела. Танцувай с мен. Ще ти кажа на ухо всичко, което знам.

Тя го последва до дансинга, като се поколеба само за миг, когато един фотограф се изпречи пред тях да ги снима. Проблесна светкавица, фотографът се дръпна и докато минаваше покрай него, Лиана видя на лицето му жаждата и отчаянието, които сигурно бе виждала и сестра й, когато е била на нейното място.

Луис я отведе в центъра на дансинга, сложи ръка на кръста й и двамата затанцуваха.

— Изумително е — поде той, поглеждайки към претъпканото лоби. — В продължение на години тези хора, тези членове на висшето общество на Ню Йорк, не ми обръщаха никакво внимание. Също като барона и баронесата ей там. Знаеш ли колко пъти съм бил канен на техните прочути вечерни партита, Лиана? Нито веднъж. Държат онзи шибан мезонет на Пето вече двайсет и пет години, а аз никога не съм стъпвал там. Но когато те наех да управляваш хотела, целият свят се втурна насам. Животът е шантав, не мислиш ли?

— Или е шантав, или си взел правилното решение, като ме нае. Кажи ми какво знаеш.

Той сякаш не чу въпроса й.

Придърпа я към себе си и я завъртя така, че двамата се озоваха пред оркестъра.

— Съжалявам за случилото се с баща ти днес — рече той. Видя изумлението в очите й и добави: — Говоря сериозно. Ако искаш вярвай, но аз го уважавам, независимо от чувствата ми към него. И се възхищавам на смелостта, която показа с купуването на „Уест Текс“. Ако се беше получило, ако иранците бяха изчакали мъничко, баща ти щеше да влезе в историята. Ала сега се боя, че ще изгуби всичко.

— Луис…

— Какво според теб би си помислил той, Лиана? Смяташ ли, че хотелът би му харесал?

— Честно казано, не ми пука.

— Но на мен ми пука.

— Тогава ще го обсъдим по-късно.

— Не — заяви Луис. — Нека го обсъдим сега. Не мисля, че баща ти би го харесал. Преди години, когато работехме заедно, той не уважаваше идеите ми. Нещата трябваше или да станат по неговия начин, или да не станат. — Той сви рамене. — Но може би греша. Трудно е да се бие това, което построих. Най-малкото, ако беше тук, щеше да завижда и да иска хотелът да беше негов.

Лиана се опита да се дръпне, но той я държеше така здраво, че щеше да се получи сцена, ако го направи. Изгледа го свирепо.

— Какво ти става? — изсъска. — Пусни ме. Хората гледат.

— Добре. — Луис въздъхна. — Ето какво знам. Изглежда, преди години баща ти си е създал враг. Не знам името му, Спокати ще ти го каже по-късно, но баща ти го е унищожил. Първо се опитал да го направи с бизнес, но после нещата станали лични.

Хората танцуваха около тях и се усмихваха с онези потайни усмивки, така характерни за богатите.

— Въпросният човек си отмъщава — продължи Луис. — Иска Редман да види какво е да изгуби най-важните неща в живота — бизнеса си, дъщеря си и кой знае какво още, може би теб и майка ти.

Той кимна на една жена, която мина покрай тях и докосна ръката му.

— Кажи ми кой е.

Луис понечи да заговори, но изведнъж тълпата зашумя възбудено и някъде се чу звън на счупено стъкло. Последваха викове.

— Какво, по дяволите?… — изненада се Луис. Но Лиана вече се беше откъснала от него и вървеше към бара до източния вход.

Началникът на охраната, бивш лейтенант от морската пехота, я видя и препречи пътя й.

— Не е нужно да се безпокоите, госпожице Редман. Всичко е под контрол.

Тя погледна покрай него и видя няколко души от охраната да извеждат двама бармани от лобито.

— Какво стана?

Мъжът хвърли поглед към тълпата и леко хвана Лиана за ръка.

— Да поговорим на някое по-тихо място.

Тя го последва през вратите, извеждащи от лобито, където закопчаваха с белезници барманите. Вгледа се в тях и си помисли, че са й смътно познати, сякаш ги бе срещала някъде и преди.

— Какво са направили? — попита.

Преди лейтенантът да успее да отговори, вратата се отвори и Луис Раян влезе в стаята. Лицето му бе зачервено. Челото му лъщеше от пот. Той погледна двамата бармани, после се обърна смутено към Лиана.

— Какво става тук?

Тя не го погледна.

— Явно е имало някакъв проблем — каза тя.

Луис се насочи към лейтенанта.

— Какъв проблем?

Лейтенантът посочи с брадичка двамата бармани, изправени до мраморната стена, които чакаха в гневно мълчание.

— Получихме анонимно обаждане да проверим персонала на бара. Взех няколко от хората си, стигнахме до тези двамата, видяхме, че са въоръжени, и ги доведохме тук. За съжаление те решиха да окажат съпротива. В противен случай никой в лобито нямаше дори да разбере за съществуването на тези господа.

— Кои са те? — попита Луис.

Лейтенантът сви рамене.

— Не знаем. Но нещо ми подсказва, че на тези момчета не им е за първи път. Ще научим самоличността им, след като полицията ги прибере. Ще им вземат отпечатъци, ще ги проучат и ще стане ясно кои са.

Той явно бе забелязал предпазливото изражение на Луис, защото добави:

— Не се безпокойте, господин Раян. Ще изчакаме тържеството да приключи и тогава ще извикаме полицията. Момчетата не бързат, аз също. Не е нужно да предизвикваме суматоха в нощ като тази.

Луис кимна с благодарност.

Лейтенантът се обърна към Лиана.

— Настоявам обаче да пропуснете речта си, госпожице Редман. Спомнете си какво се случи със сестра ви. Има вероятност смъртта й да е свързана с бомбите, които експлодираха на покрива на сградата на баща ви. Ако наистина е така, значи не сте в безопасност и не мога да рискувам да ви позволя да се качите на подиума.

Той погледна разочаровано към двамата бармани и тримата мъже, които ги държаха под око.

— Мислех си, че охраната е затегната — каза той повече на хората си, отколкото на Луис и Лиана. — Взехме всички мерки точно срещу подобно нещо и със срам трябва да призная, че тези някак са успели да се промъкнат. Макар да мисля, че са изключение, не съм сигурен, че няма и други. Затова забравете за речта и ми позволете да ви охранявам до края на вечерта.

Лиана не успя да скрие разочарованието си. Цял живот беше очаквала този момент, а сега й го отнемаха. Инатът й надделя.

— Трябва да произнеса речта — заяви тя. — Хората го очакват.

— Съжалявам — настоя лейтенантът. — Но докато отговарям за охраната, няма да го позволя. — Той я изгледа внимателно. — Тази реч наистина ли е толкова важна за вас? Помислете какво ще ми отговорите. Току-що доказахме, че са допуснати грешки. Няма начин да знаем дали сред тълпата няма и други като тези двамата.

Прав беше. Никой не знаеше какво би могло да се случи, ако тя излезе на подиума. Разкриването на барманите сочеше, че може да има и други.

Гневът й се стопи, превърна се в безсилие и тъга. Отново се беше разминала с възможността да се изяви. Отново нямаше да се появи в центъра на събитията.

— Е — каза тя повече на себе си, отколкото на другите, — поне бях на една крачка, нали?

Лейтенантът нямаше представа какво има предвид, но Луис знаеше, ала когато Лиана го погледна с надеждата, че ще открие съчувствие и разбиране в очите му, видя само овладяна ярост, която му бе трудно да сдържа.

Раян се обърна към лейтенанта.

— Бихте ли ни извинили, ако обичате? Искам да поговоря с нея на четири очи.

Началникът на охраната кимна и тръгна към двамата бармани.

— Не — спря го Луис. — Вече сте сложили трима души да ги пазят. Искам да се върнете в лобито. Там може да има и други. Намерете Зак Андерсън и му кажете да съобщи на гостите, че Лиана Редман няма да изнесе речта си поради лични причини. — Видя колебанието на лейтенанта и добави: — Да не забравяме, че работите за мен.

Мъжът излезе.

— Знам колко много означаваше тази реч за теб — каза Луис на Лиана. — Съжалявам, че нещата се развиха по такъв начин.

Лиана вдигна глава. „Не се и съмнявам, че съжаляваш“ — помисли си тя. Знаеше, че произнасянето на речта означава за него повече, отколкото откриването на хотела. Но нея я вълнуваха по-важни неща.

— Настоявам да ми кажеш какво знаеш. Кой е убил сестра ми?

Той я поведе през празното помещение към асансьорите.

— Ще направя нещо по-добро за теб. Няма да ти казвам, а направо ще те заведа при него.

— Ще ме заведеш при него ли?

— Спокати го държи горе. Човекът, когото търсиш, се намира в кабинета ти. Предлагам да се изправим пред кучия син и да сложим край на това.

* * *

Джак Дъглас чу чаткането на токчетата на Елизабет Редман и видя сянката й да се плъзга по северната стена, преди да види самата нея.

Той спря да крачи напред-назад в розовото фоайе и се обърна да изчака появата й в края на дългия коридор. Беше облечена в кремав копринен костюм от толкова деликатна материя, че прозрачността му щеше да си личи, ако кожата й не бе толкова бледа. Докато тя вървеше към него, Джак не видя в поведението й нищо, което да намеква, че е раздразнена или изненадана от неочакваното му посещение.

Знаеше обаче, че тя няма да е доволна да го види. Беше дала ясно да се разбере, че го смята за отговорен за смъртта на Селина.

Джак тръгна към нея, като си мислеше, че ако не се съгласи да му помогне, в скоро време може да види и другата си дъщеря мъртва.

— Съжалявам за натрапването — извини се той. — Но трябва да говоря с Джордж. Знаете ли къде е той?

При споменаването на името на съпруга й в походката на Елизабет Редман се забеляза леко колебание. После тя спря в средата на коридора и хладно отговори:

— Съпругът ми не е тук, господин Дъглас.

И без да каже нито дума повече, влезе в дневната.

Джак остана за момент на място, преценявайки възможностите си, след което тръгна след нея. Откри я в другия край на стаята, при прозореца с изглед към града и примигващите светлини на хотел „Пето авеню“. Дори да беше доловила присъствието му, не го показа с нищо.

Нямаше време за игрички.

— Знам кой уби Селина — каза той. — Знам кой е заложил експлозивите на прожекторите. Ако искате да хвана този човек и да сложа край на това, съветвам ви да престанете с глупостите и да ми помогнете, госпожо Редман.

Потресена от тона му и от думите, които изрече току-що, Елизабет се обърна.

— Къде е Джордж? — отново попита той. — Трябва да знаете къде е отишъл.

— Знаете кой е убил Селина?

— Знам — потвърди той. — Но трябва да говоря с Джордж.

Тя се дръпна от прозореца и седна на един стол, тапициран с бял кретон. Изглеждаше ужасно уморена.

— Не зная къде е. Излезе преди час. Не ми каза къде отива.

— Това необичайно ли е?

— Разбира се, че е необичайно.

— И нямате представа къде е отишъл?

— Никаква — каза Елизабет. — Получи писмо по куриер и излезе. Не ми каза къде отива.

Мислите на Джак препускаха.

— Какво писмо? — попита той. — От кого?

— Не зная.

— Вие четохте ли го?

— Не ми позволи.

— И е излязъл, след като го е получил?

— Да. Каквото и да пишеше в него, съдържанието го разстрои много.

— Как го е разстроило?

— Не съм го виждала такъв преди. Джордж изглеждаше уплашен. Видях страха на лицето му, докато прибираше писмото в джоба на сакото си. Личеше му, че е уплашен, но имаше и нещо друго. Някаква емоция, която не можех да определя. Поне не тогава.

— А сега можете, така ли?

Елизабет замълча за момент, но после кимна.

— Да. Виждала съм такъв поглед и преди. Виждах го много често в очите на Лиана, докато растеше. — Тя пое дъх. — Джордж изглеждаше невероятно тъжен, сякаш е бил измамен от нещо, към което винаги се е стремял. Това видях на лицето му — зад страха.

— Каква може да е причината?

— Не зная. Но може би ще получа по-добра представа, ако ми кажете кой е убил дъщеря ми.

— Луис Раян.

Тя почти не реагира на думите му и макар да бе изненадан, Джак предположи, че може би от самото начало е подозирала, че е бил Раян, но никога не е предполагала, че той ще стигне дотук след толкова много години.

За момент Елизабет остана абсолютно неподвижна, после стана и отново отиде до прозореца.

— И сега Лиана е в ръцете му.

Джак вдигна телефона на масата.

— На кого звъните? — попита Елизабет.

— На полицията.

— Писмото е било от Луис Раян — каза тя. — Знаете го, нали?

— Сега знам. Мисля, че съпругът ви е при него.

— Той смята, че Джордж е убил жена му, Ан. Винаги е мислил така. Но предполагам, че знаете и това.

Обади се оператор. Докато Джак му описваше накратко ситуацията, Елизабет заговори отново.

— Но Джордж не я е убил — заяви тя. — Как би могъл? Ан Раян беше първата му любов.

Джак я погледна. Настроението в стаята се променяше.

— Забравете — каза той на оператора. — Много хора са въвлечени, включително и родителите ми. Кажете на лейтенант Грийнфийлд, ще че го чакам при хотела. И пратете екип на летище „Кенеди“. Самолетът на Даяна Крейн ще кацне в полунощ. Искам да съм сигурен, че с нея и с майка й няма да се случи нищо.

Той затвори.

— Трябва да тръгвам.

Но Елизабет се беше пренесла на друго място и в друго време. Тя се взираше в Джак.

— Какво бихте сторили, ако бяхте на мое място, господин Дъглас? Той си мислеше, че не зная, но аз знаех. Проследих ги една нощ до един хотел в Хартфорд. Гледах ги как влизат вътре, бях на не повече от стотина метра от тях.

Той се канеше да каже, че това не му влиза в работата, че трябва да тръгва, но внезапно осъзна какво се разкрива пред него.

— Не можете да си представите болката — говореше тя. — Да ги гледам как се смеят, как се държат за ръце. Но аз обичах Джордж. Бяхме сгодени и бях готова да направя всичко, за да го задържа. От моя гледна точка Ан Раян беше отрова. И затова я убих. Взех една от пушките на Джордж, отидох в дома й и видях, че колата й я няма.

Тя погледна нагоре към тавана.

— Беше късно. Знаех, че рано или късно ще се прибере, така че спрях колата си на около километър и половина надолу по пътя и се скрих в гората до къщата й. Времето беше ужасно онази нощ. Имаше виелица. Останах часове сред дърветата, преди да видя как колата й се появи на пътя и поднесе в снега, докато приближаваше моста. Помня, че когато дръпнах спусъка, бях абсолютно спокойна, също като сега. Дори гърмежът не ме стресна. А когато колата падна от моста, изпитах единствено облекчение. Тя беше излязла от живота ни. Проблемът беше решен. Върнах се бързо при колата си и се махнах, преди полицията да пристигне.

Джак не можеше да повярва на ушите си.

— Нима вие сте убили Ан Раян?

Елизабет се усмихна.

— Имате остър ум, господин Дъглас. По-остър, отколкото си мислех. Да, аз я убих. Бях отчаяна и я убих. Това бе най-доброто и най-лошото нещо, което съм правила през живота си. И макар да премахнах Ан Раян от живота ни, дъщеря ми е мъртва заради тази постъпка, а сега съпругът ми и другата ми дъщеря са в опасност.

Джак стоеше като треснат.

— Можели сте да сложите край на това.

Не стана ясно дали Елизабет го е чула.

— Така и не казах на Джордж — рече тя. — Но си мисля, че винаги е знаел. Просто никога не намери смелост да попита. — Погледна Джак. — Но вие ще промените всичко това, нали, господин Дъглас? Ще кажете на Джордж. И на полицията.

— Нямам избор.

— Разбира се, че нямате — съгласи се тя. — Вие сте честен човек.

Времето напредваше. Трябваше да се срещне с Грийнфийлд пред хотела, преди той и хората му да влязат вътре. Минаваше покрай Елизабет, когато тя каза:

— Обичам семейството си, господин Дъглас. Казах ви това за тяхно добро, не за мое. Разбирам последиците — ще вляза в затвора. Но ще си заслужава, ако стигнете навреме и не позволите на Луис Раян да нарани някого от тях.

55

— Казвал ли съм ти, че ми напомняш за жена ми?

Намираха се в един от външните асансьори. Отвъд затъмнените стъкла, гледащи към Горен Истсайд, покрай тях се носеха сияещите небостъргачи на Пето авеню. Лиана погледна Луис, който сякаш се бе облегнал на града, с ръце на хромирания парапет и леко носталгично изражение. Никога не бяха засягали тази тема, но Лиана знаеше, че навремето той е обвинил баща й в убийството на Ан Раян.

Нямаше представа защо спомена жена си и определено нямаше намерения да го пита — умът й бе зает с друго. Тя погледна светещото табло на асансьора.

— Почти стигнахме, Луис.

Но той не й обърна внимание.

— Мисля, че тази вечер би се харесала на Ан — каза. — Винаги е обичала празненства. Беше идеалната домакиня — прекрасна, остроумна, духовита, изтънчена. Ан можеше да печели приятели със същата лекота, с която аз като че ли си създавам врагове. — Той се усмихна на спомена. — Ако беше жива днес, можеше да заложиш задника си, че баронът и баронесата щяха да ни канят на вечерните си партита. Биха се влюбили в нея точно като мен. Всички я харесваха.

Лиана разбираше, че трябва да отговори нещо, но не искаше да го окуражава. Убиецът на сестра й се намираше в кабинета й. Трябваше да се съсредоточи върху това, а не върху жената на Луис Раян. Прииска й се асансьорът да се движеше по-бързо.

— По думите ти е била чудесна, Луис — рече тя. — И си личи, че ужасно ти липсва.

— О, и още как — потвърди Луис. — Бяхме идеална двойка, Лиана. Не можеш да си представиш колко много ми липсва.

Той се извърна и тя видя как нещо в изражението му се променя, сякаш беше натиснато копче или бе спусната завеса.

— Предполагам, че именно затова баща ти я уби.

Той се наведе напред и натисна копчето за спиране на асансьора. Градът замръзна от другата страна на стъклото.

Страх се промъкна в сърцето на Лина.

— Тя умря преди трийсет и една години — изтъкна Луис, като продължаваше да натиска копчето. — Жертва на шантава автомобилна катастрофа. — Той я изгледа с вдигнати вежди. — Поне такова беше заключението на полицията. Но аз знаех, че не е така. Винаги съм го знаел. Баща ти уби жена ми. Казвал ли съм ти как е станало, Лиана?

Тя не отговори. Погледна таблото и видя, че се намират между двайсети и двайсет и първи етаж.

— Явно не съм. Но мисля, че е редно да научиш какво е направил баща ти. Време е ти и целият свят да разберете какво точно се е случило.

Сърцето на Лиана се беше качило в гърлото й. Тя си спомни колко странно се бе държал Луис на дансинга, как мислите му бяха насочени изцяло към баща й. Изведнъж усети, че я грози опасност.

— Онази нощ времето беше отвратително — продължи Луис. — Двамата с Ан се скарахме и тя излезе във виелицата. Опитах се да я спра, но не пожела да ме чуе. Качи се в колата и потегли, нямаше как да тръгна след нея. По онова време имахме само една кола. Помня колко се разтревожих за нея. Ан никога не караше в сняг. Минаха часове, а от нея нямаше никаква вест. Започнах да звъня на приятели и роднини, но никой не я беше виждал. Никой не знаеше къде е.

Той сякаш се връщаше в миналото, право във времето и на мястото, където определено не се чувстваше добре. Затвори очи.

— И тогава се обади полицията. Казаха ми, че колата на Ан излязла от пътя и паднала от моста недалеч от дома ни.

Той махна пръста си от светещия бутон и асансьорът рязко потегли. Лиана го гледаше как отдръпва ръката си. Всичко това беше нагласено. И тя се беше хванала. Погледна към вратата на асансьора и се запита какво ли ще има зад нея, когато се отвори.

— Беше ужасно — въздъхна Луис. — Да изляза от къщата, да се втурна през снега до моста, да видя колата й долу в реката, да осъзнавам, че няма начин да е оцеляла при това падане, да зная, че моята Ан е мъртва. — В гласа му зазвуча гняв. — Знаеш ли какво ми причини това? Знаеш ли колко дълго чаках този момент?

„Кой момент?“

Лиана опря гръб на вратата на асансьора. Някъде далеч в тъмните ъгълчета на съзнанието си тя предусещаше накъде води всичко това, разбираше значението на думите му, но отказваше да повярва — защото не можеше да е истина.

Луис пристъпи към нея. Яростта внезапно се изписа на лицето му, гореща и жива. Беше черна като страха й, черна като роклята й и изпълваше кабината до пръсване.

— Още преди да науча, че гумите й са били спукани от стрелба, аз знаех, че това не е било злополука — тихо каза той. — Двамата с баща ти се съдехме от години. Два дни след като спечелих на последна инстанция, той си отмъсти, като уби един от малкото хора, които имаха значение за мен. — Очите му се превърнаха в твърди камъни от омраза. — Затова сега аз ще му отнема всичко.

Лиана се сви и се дръпна уплашено от него, очите й се разшириха от изумление. Коленете й едва не се подкосиха, когато осъзна думите му. Светът започна да се размазва пред очите й, когато всички парчета от последните няколко седмици застанаха по местата си.

— Ти! — ахна тя.

Луис се пресегна и сграбчи ръката й.

— Точно така — изръмжа. — Аз.

Асансьорът спря.

Блестящата хромирана врата се плъзна встрани и разкри дълъг, елегантно обзаведен коридор, който се простираше пред тях на редуващи се светли и тъмни участъци.

Кабинетът на Лиана беше в края му. Луис я бутна толкова силно през вратата, че тя се блъсна в отсрещната стена. Там имаше масичка. Лиана посегна да се задържи за нея, но не успя. Падна отгоре й и я преобърна.

— Ставай.

Но масичката не беше празна. На нея имаше лампа, която сега се търкаляше на пода. Лиана я сграбчи и се обърна да я хвърли към него, но Луис се беше преместил. Той хвана лампата, докато Лиана замахваше към лицето му, и я запрати в ъгъла, където тя се пръсна на парчета.

— Не си достатъчно бърза — подигра й се. — Ставай.

Тя се подчини. Луис я хвана за ръката и я помъкна към кабинета. Стъпките им отекваха като кастанети по полирания мраморен под.

Лиана бе вцепенена. Думите на Луис Раян кънтяха в главата й. Той беше убил сестра й. Той е бил в основата на всичко, от самото начало.

— Няма да ти се размине — просъска тя. — Всички знаят, че съм тук.

— Точно така — съгласи се Луис. — Всички знаят, че си тук. Но забравяш нещо много съществено, Лиана. Всички знаят и какво се случи със сестра ти. Целият свят е наясно, че някой се е заел да се разправи със семейството ти. Ако тази нощ те намерят застреляна, никой няма да се изненада особено. — Сети се за двамата бармани, открити в лобито. — В сигурността вече има пробив.

Лиана го изгледа яростно.

— Ти си поставил онези на бара.

— Всъщност не съм — отрече той. — Не зная кои са, нито защо са тук. Но се радвам, че са дошли. Присъствието им само прави нещата много по-лесни за мен.

Приближаваха края на коридора. Вече се чуваха гласове от кабинета й. Тя се обърна и погледна назад, към асансьора. Трябваше да се измъкне. Трябваше да намери помощ. Но как? Усещаше погледа на Луис по себе си.

— Знам какво си мислиш — отбеляза той. — И трябва да ти кажа, че само си губиш времето. Целият етаж е изолиран. Всяка врата е заключена, всеки изход е залостен. Единственият начин да се махнеш оттук е с онзи асансьор, а след малко Винсънт Спокати ще се погрижи и за него. Побегнеш ли, мога да ти обещая, че ще бъдеш застреляна в гърба.

Стигнаха до кабинета й. Луис отвори вратата.

— Между другото, фамилното име на съпруга ти не е Арчър — каза той. — Това е просто псевдоним, с който се опита да ми се измъкне. По документи той е Майкъл Раян.

Лиана го изгледа с отвращение.

— Глупости — процеди.

— Не мисля. — Луис бутна вратата и те се озоваха лице в лице с баща й и Майкъл.

Времето и пространството сякаш се свиха.

Двамата седяха в другия край на стаята в червени кадифени кресла. Градът сияеше зад тях. Бледи като призраци, те се обърнаха към нея при влизането й. След като ги видя, след като осъзна колко внимателно Луис Раян е оркестрирал всичко, Лиана вече не беше в състояние да удържа надигащата се в нея паника. „Той ще ни убие.“

— Стани, Майкъл — нареди Луис.

Майкъл се подчини.

— Майкъл не е мой син. Лиана — със странно чужд глас каза Луис. — Имаше време, когато си мислех, че е. Време, когато той означаваше всичко за мен. Но после открих дневника на Ан, прочетох последния запис и разбрах какво й е сторил Джордж Редман. Разбрах как е манипулирал жена ми.

Погледна към Джордж, който не помръдваше.

— Майкъл не е мой син — повтори Луис. — А син на баща ти. Ти се омъжи за своя брат.

* * *

Четиресет етажа надолу хотел „Пето авеню“ бе тихомълком обграден от служители на нюйоркската полиция, а вътре специална част, водена от лейтенант Вик Грийнфийлд, бързо претърсваше всеки етаж и всяка стая.

Джак Дъглас вече беше разпитан от Грийнфийлд, но от съображения за сигурност не му беше позволено да влезе в сградата. Той стоеше на тротоара от другата страна на улицата и гледаше как поредното трио полицейски коли завива на Петдесет и трета и се насочва с изключени светлини към източния вход на хотела.

Всички хиляда и осемстотин гости бяха евакуирани. По тротоарите се бяха събрали тълпи. Журналистите бяха тук и записваха всичко. Джак чу слаб насечен звук и когато вдигна глава, видя лъскав полицейски хеликоптер да лети над Пето авеню към примигващите светлини на хотела.

Стомахът му се стегна и главата му запулсира в такт с бързите удари на сърцето. Случва се, помисли си той. Но дали достатъчно бързо?

* * *

Тишината се разширяваше като балон в кабинета на Лиана.

Спокати стоеше в дъното на стаята и гледаше как лицето й пребледнява. Джордж Редман не отрече твърдението на Раян. Нито пък Майкъл. Спокати забеляза как устните й се разделят и изпита странна тръпка.

Джордж пристъпи напред. Спокати стисна пистолета си. Копнееше да го използва.

— Това засяга единствено теб и мен, Луис. Никого другиго. Защо не постъпиш като мъж и не ги пуснеш?

Луис бутна Лиана напред. Затвори вратата и тръгна през помещението към Спокати.

— Да бъда мъж ли? — сопна се той. — Ти мъж ли беше, когато чукаше жена ми? Мъж ли беше, когато тя забременя от теб? Мъж ли беше, когато зареди онази пушка и я уби?

— Никога не съм докосвал жена ти.

Изумен, Луис спря насред стаята.

— Никога не си я докосвал ли? — Той посочи с пръст Майкъл. — Тогава обясни появата му. Обясни проклетия си син. Ти прочете откъса от дневника на Ан, който ти изпратих. Със собствената си ръка е написала как е забременяла от теб само седмици след като прекратих съдружието ни и купих Пайн Гардънс. — Обърна се към Лиана. — Чукал я е, докато е бил сгоден за майка ти.

Спокати погледна часовника си. Искаше след пет минути да се е махнал оттук. Хвърли поглед към Ампаро Грагера, която стоеше под една осветена картина на Сисле и с интерес наблюдаваше как всичко отива по дяволите. Заръча й да се погрижи за асансьора. Изчака я да излезе от стаята, заобиколи бюрото на Лиана и застана пред прозорците, гледащи към Петдесет и трета.

Загледа се към съседната сграда, която бе посетил с брокерката през деня, вдигна ръка и погледна към гърдите си. Над сърцето му танцуваше рояк червени точици.

Кимна на хората, които не можеше да види, и лазерите угаснаха.

Спокати знаеше рисковете, които поема с тази среща тук. Знаеше, че хотелът е пълен с охрана. Но той никога не приключваше сделка, без да се е осигурил предварително. Днешната му осигуровка беше желязна.

Обърна гръб на прозореца и зачака някой да заговори. Ако нещата не се развиеха в най-скоро време, трябваше да се намеси лично.

— Значи така, а, Раян? — изръмжа Джордж. — Ще ни убиеш, докато лобито е пълно с хора? Това ли е планът ти?

Луис го изгледа яростно. Отиде до бюрото на Лиана, отвори едно чекмедже и извади пистолета, който бе сложил там по-рано. Насочи го към Джордж.

— Да — каза той. — Това е планът.

— И какво ще реши той според теб?

— Всичко — процеди Луис. — Ти съсипа живота ми. Уби Ан. Наистина ли си мислеше, че ще оставя да ти се размине? Чаках години този момент.

— Смъртта на Ан беше злополука — с равен глас каза Джордж. — Знаеш го не по-зле от мен. Нищо не съм й сторил. Обичах я повече, отколкото ти си я/ обичал някога. Проблемът ти е, че така и не успя да приемеш факта, че Ан престана да обича теб и се влюби в мен.

Думите подействаха като удар на Луис. За миг пистолетът трепна в ръката му.

— Ако искаш някой да си плати, по-добре застреляй мен и пусни Лиана и Майкъл да си вървят — предложи Джордж. — Те нямат нищо общо с това. Нещата са между теб и мен.

Луис понечи да каже нещо, но после се обърна и насочи оръжието към Лиана. Тя уплашено отстъпи крачка назад.

— Знам, че не можеш да понасяш собствената си дъщеря, Джордж. Но все пак може би това ще ти даде някаква представа какво ми е.

Той стреля.

Гърмежът прозвуча кухо в стаята. Поразен, Джордж загледа как Лиана залита назад с изпълнени с ужас и изненада очи. В роклята й имаше мъничка дупка, отляво на пъпа. Лиана погледна надолу към нея и я покри с ръце, а кръвта потече между пръстите й и закапа на пода. Тя погледна баща си, после Луис и Майкъл, и се свлече на колене, като изпъшка.

Майкъл изтича до нея. Коленичи, постави длани на кръста й и притисна раната.

От коридора внезапно се чуха виковете на Ампаро Грагера. Последва бърза стрелба и тя изкрещя.

Спокати извади пистолета си и бързо пресече кабинета. Затвори вратата, заключи я и осъзна, че телефонът му звъни. Откачи го от колана си, заслуша френетичните викове от другата страна и се обърна изумен към прозорците. В първия момент не видя нищо. После отнякъде се спусна полицейски хеликоптер и ослепителните му прожектори осветиха кабинета.

Спокати се вгледа в светлината, но не можеше да различи нищо.

— Защо не ме предупредихте? — извика той в телефона.

Машината висеше в непосредствена близост до прозорците на кабинета. Вбесен, Луис се обърна към Спокати, но се озова лице в лице с Джордж Редман, който посегна към пистолета му. Джордж се опита да го отскубне от ръката на Раян, но не успя и блъсна Луис толкова силно, че оръжието отлетя и падна на пода. С цялата сила, на която бе способен, Джордж продължи да блъска Раян назад, докато не го залепи за огромните стъклени панели.

Полицаите заблъскаха по вратата на кабинета.

С опънати нерви и разтуптяно сърце Спокати отстъпи назад. Хвърли поглед към Лиана и Майкъл, после към Джордж и Луис, които се бореха до прозорците. Пистолетът беше изчезнал някъде между тях.

За миг му се прииска да застреля и двамата, да приключи това веднъж и завинаги, но нямаше време. Той се втурна към частта на кабинета, където нямаше прозорци, и изтръгна капака на отоплителната шахта. Захвърли го настрани точно когато пистолетът на Раян изтрещя.

Спокати видя как Джордж Редман се свлече на килима. Лицето му за миг се освети от ярката светлина на прожектора на хеликоптера. Луис го беше прострелял в гърдите. Джордж падна на една страна и остана да лежи с отворени и невиждащи очи.

Раян насочи пистолета към главата му. Каза нещо, което Спокати не чу, и тъкмо щеше да стреля, когато вратата отлетя и полицаите нахълтаха в стаята с извадени пистолети.

— Свали оръжието!

За част от секундата Луис взе решение. Той стреля — и видя как куршумът се забива в пода до главата на Джордж Редман. Беше пропуснал! Пропуснал!

Понечи да стреля отново, но полицаите го надупчиха в корема и гърдите.

Луис зяпна.

Пистолетът отлетя от ръката му и падна на пода.

Луис получи още един куршум в гърдите и залитна назад към трептящото стъкло, зад което ревеше перката на хеликоптера. Вратата на машината беше отворена и двама мъже със снайпери се бяха надвесили навън, вързани с ремъци. Оръжията им бяха насочени към Луис. Когато той се обърна към тях, те откриха огън. Пороят куршуми пръсна стъклото и Луис залитна назад. Спокати остана абсолютно равнодушен. Колко пъти беше молил Луис да държи щорите спуснати?

Раян рухна на колене, сребристосивата му коса попадна под резкия лъч на прожектора. Вече се намираше в ледените нокти на смъртта. Напускаше себе си. Не изпитваше болка, а само тъпа, разпълзяваща се топлина в гърдите и корема. Знаеше, че умира, но не му пукаше. Погледна към Майкъл и видя Ан да го гледа с ужас. Още малко и тялото му щеше да стане безтегловно. Чудеше се дали всичко това е илюзия, когато мозъкът му изключи и той се стовари по лице на пода.

Спокати се сви в сенките. Намираше се в другия край на кабинета, а полицаите гледаха как Луис Раян умира пред очите им. Даде нареждане по мобилния телефон и чу как хората му в съседната сграда откриват огън по резервоара на хеликоптера.

Спокати скочи в шахтата и полетя надолу.

Въпреки целия шум за момент сякаш всичко замря, когато блестящите перки на хеликоптера като че се поколебаха, след което машината потъна надолу, запали се и експлодира в сградата.

ЕПИЛОГ

ШЕСТ МЕСЕЦА ПО-КЪСНО

Даяна Крейн, главен юрисконсулт „Редман Интернешънъл“

49-а улица и Пето авеню Ню Йорк, 10017 (212) 555-2620

Скъпи Джак,

Ето ме пак. Ще получиш ли това писмо? Ще отговориш ли този път? Изпратих ти десетина писма през последните няколко месеца, но те се върнаха неотворени. Къде си? Пращам ги на родителите ти и те ме уверяват, че ти ги препращат. Правят ли го наистина? Казват ми само, че си добре. Пътуваш ли? По-леко ли ти е?

Не зная дали си свързан със света, или си се изключил от него. Какъвто те познавам, приемам второто и се надявам на първото.

Където и да си, научаваш ли новините? Знаеш ли, че борсите се сринаха? Оцеляхме. Онзи понеделник, докато Уолстрийт се разпадаше, ние подписахме с Анастасиос Фондарас договор за осем милиарда. Иран настоявал той да купи още кораби, за да поеме закупения петрол, и ние с радост му предложихме „Уест Текс След сериозни съкращения и реорганизации акциите на „Редман Интернешънъл“ сега се продават за близо шейсет долара. Не е както преди, но все пак е нещо.

Ако си чел някое от писмата ми, значи знаеш, че Джордж се възстанови напълно. Но може би не знаеш, че Елизабет беше осъдена миналата седмица. Десет години. Мисля, че ще излежи пет. Може би три, ако изкара късмет. Направих всичко по силите си.

Писах и по един друг въпрос, но нещата там се промениха. Лиана още я няма никаква. Никой нея е виждал, след като напусна болницата миналия август. Изчезна напълно, макар да знаем, че е добре. На едно благотворително парти миналата събота Хелън Бейнс ми каза, че Лиана й се обадила, но отказва да каже на когото и да било къде се намира. Мисля, че е с Марио де Чико. Проверих и се оказа, че той вече не е в Ню Йорк.

И една последна новина. Преди три седмици бях на Уолстрийт, когато видях Винсънт Спокати сред тълпата на улицата. И двамата се разпознахме. Изгледахме се, после той вдигна глава, усмихна ми се и се извърна. Съобщих на полицията, но те няма какво да направят и Спокати го знае.

Не остана друго за казване, освен че ми липсваш и ми се иска да беше в кабинета си в „Редман Интернешънъл„. Вече нищо тук не е същото. Всичко се промени. Не живея в Редман Плейс. Продадох апартамента и се преместих в Уестсайд. Сега имам различен изглед към Сентрал Парк, котка за компания и… какво друго? Всъщност нищо. Слава богу, че е работата. Както казваше баща ми, работата ни спасява.

Ако получиш това писмо, моля те, пиши ми. Много време мълча. Искам да знам, че си добре и че поне един от нас е продължил напред.

С обич, Даяна

П.П. Знаеш ли, още мисля за него. Нелепо е, като се има предвид всичко, което направи. Но и след цялото това време Ерик си остава част от мен. Ти още ли мислиш за Селина? Понякога имаш чувството, че никога не са умирали, нали?

Джак Дъглас сгъна писмото на две и го върна обратно в плика, който беше отворил внимателно с нож. Подобно на всички писма от Даяна, щеше да върне и това на родителите си, а те щяха да й го препратят обратно. Запечатваше всяко писмо така, че да не личи, че е било отваряно и четено. Джак не беше готов да поднови приятелството си с нея. Щеше да й се обади някой ден, но дотогава имаше още време.

Точно сега седеше на задната седалка на прашен бял джип. Кожата му беше станала кафява от месеците на открито, а русата му коса беше почти избеляла от постоянното слънце. От години не се беше връщал в такава добра форма, тялото му беше заякнало и станало жилаво от преходите през джунглите на Венецуела. Отгоре се чуваха слабите, но познати крясъци на макао и какаду. Отдолу шумеше вода. Намираше се на хиляда и шестстотин километра от Ню Йорк и се чувстваше великолепно.

Погледна писмото на Даяна. Разбира се, че още мислеше за Селина. Ден не минаваше, без да помисли за нея и за всичко, което би могло да бъде. Обичаше я. След като Елизабет Редман беше влязла в затвора, той се запита дали някога ще види отново представител на семейство Редман.

А и пукаше ли му всъщност?

Слезе от джипа и отиде в средата на дългия паянтов мост. Една жена току-що бе скочила от гниещите му дъски и крещеше с пълно гърло, полетяла към буйната река долу.

Джак се приближи до дървения парапет и се наведе. Загледа я как се понася отново нагоре, завързана за бънджито, а дългата й тъмна коса изплющя като бич във влажния въздух. Докато я гледаше и слушаше възторжените й крясъци, Джак изпита странен вътрешен мир и осъзна, че това, което прави, е добро. То беше част от собственото му изцеление.

Младата венецуелка до него започна да тегли оръфаното въже обратно на моста. Беше висока и стройна, с мускулести ръце и рамене. Босите й крака бяха като залепени за сивите дъски. След като прибра въжето, тя се обърна към него.

— Listo?[4]

Джак кимна.

— Listo.

— Правил си го и преди, да?

— Правил съм го и преди — потвърди той.

Извади от джоба си превръзката, която бе обещал да си сложи, когато Селина скочи преди толкова много месеци. Показа я на жената, която само сви рамене. Тя му помогна да прекрачи парапета, закрепи бънджито за глезените му, дръпна силно найлоновия клуп и провери закопчалките.

Джак си сложи превръзката.

Във внезапно настъпилия мрак сетивата му сякаш се изостриха. Реката като че ли стана по-буйна, слънцето запече по-силно. Можеше да долови барабаненето на природата и сърцето му заби в такт с нея.

Жената докосна ръката му.

— Скачай — каза тя. — Лети.

Застанал на ръба на моста, Джак пое дъх, кимна и пусна парапета. За момент остана така, съвършено неподвижен, с разперени настрани ръце. Лекият вятър разрошваше косата му. Дланите му гледаха към ослепителното безоблачно небе, което той не можеше да види. Долавяше всичко и нищо. Слабите екзотични миризми на джунглата го обгърнаха, погълнаха го целия и за първи път от месеци той се усмихна.

Помисли си за Селина и скочи, скочи с всички сили, издигайки се грациозно във въздуха към слънцето.

За един миг беше свободен.

* * *

Майкъл Арчър остана в Ню Йорк. През шестте месеца, изминали след анулирането на брака му с Лиана, той беше напуснал жилището им на Пето и се бе преместил в голям мансарден апартамент във Вилидж с изглед към Хъдсън.

Животът му бе по-тих и спокоен. Рядко излизаше и се виждаше само с близки приятели. Отказа главни роли във филми и на Бродуей, не даваше и интервюта. Макар че агентът му го преследваше като хрътка и го увещаваше да напише друга книга, от месеци не бе написвал нито думичка. Сънуваше кошмари. Смяташе, че е станал нещо като отшелник.

В края на септември, два месеца след инцидента в хотел „Пето авеню“, той получи писмо от един от адвокатите на Джордж Редман с предложение за кръвен тест за установяване бащинството на Джордж. Майкъл отказа. Не му трябваше кръвен тест, за да се убеди, че е син на Джордж Редман. Дневникът на майка му го доказваше.

Със собствената си ръка Ан описваше — при това подробно — любовната си връзка с Джордж, увереността си, че Майкъл е негов син. Майкъл реши, че щом Редман не можеше да приеме това, най-добре ще е да не бъде част от живота му.

Лиана се завръщаше при него в сънищата му.

Вървеше по Пето авеню и тя изведнъж се появяваше в тълпата, облечена в същата рокля като онази нощ в хотела, с бледа и почти прозрачна кожа, а от малката дупка в корема й се процеждаше ярка светлина. В съня му тя протягаше ръце към него, викаше името му с глас, който не бе нейният, а по-скоро неговата представа за гласа на майка му. И после изчезваше. Когато Майкъл се затичваше след нея, виждаше не лицето на Лиана, а Луис Раян.

Чу се с Лиана само веднъж след анулирането на брака им. Когато му се обади, тя беше някъде в Европа с Марио де Чико, макар че не уточни къде. Въпреки всичко случило се между тях — и въпреки истината, че са полубрат и полусестра, — той остана възхитен от нея, че може да поддържа разговора толкова лек.

— Емигрантка съм — съобщи му тя. — Представи си само. И съм щастлива. Засега обикаляме из Европа. Ще видим и други кътчета от света, след което ще си изберем къде да се установим и да създадем семейство. Ще ти се обадя, когато се случи. Може да минат няколко месеца или няколко години, но ще ти се обадя.

— Съжалявам за всичко, Лиана.

— Знам, че съжаляваш — каза тя. — Но вината не е твоя. И двамата бяхме използвани от него. Искам обаче да ме чуеш добре — ако не се освободим от това, ако не продължим напред, случилото се ще остави белег върху целия ни живот оттук нататък. Ако това стане, победата ще е негова, а ние не можем да го позволим. Аз продължавам напред. Искам ти да направиш същото. Заслужаваме да си върнем живота.

— Права си.

— И да се пазиш.

— Обади ми се, когато се установите.

— Ще се чуем отново — каза Лиана и затвори.

Едва през януари Майкъл се почувства готов да седне на бюрото си и да погледне сериозно пишещата си машина, подарена му преди месеци от неговия агент.

Разбираше, че не може да продължава по този начин. Като се откъсваше от света, като оставаше вкопчен в миналото, той убиваше себе си и всичко, за което бе положил толкова усилия. Агентът му беше дал куп идеи за писане, но само една имаше значение за Майкъл, само една го обсебваше изцяло и ако искаше да продължи напред, ако наистина искаше да се справи с миналото, единственият начин да го направи бе да пише за него.

Погледна пишещата машина. Никога не работеше с компютър и агентът му го знаеше. Обичаше звука на пишещата машина. Обичаше чувството, когато махаше листа, върху който беше създал нещо. Обичаше ритъма на думите, излизащи изпод пръстите му.

Сложи бял лист в машината и затвори очи. Заглавието, първото изречение и първите абзаци му дойдоха моментално. Бяха останали в ума му от изгорения първоначален ръкопис.

Но дали беше редно да го направи? Биваше ли наистина да опише историята, променила живота на толкова много хора? И ако го направеше, ако кажеше истината, пък било и с променени имена, щеше ли да бъде готов за цялата врява, която щеше да последва? Не беше сигурен. Роман или не, хората щяха да разберат, че описаната история се основава на истински факти.

Може би щеше да промени имената по-късно. Или пък не. Важното сега бе да опише всичко на хартия.

И тогава си спомни казаното от Кейн онзи ден в апартамента му. Малко след като прочете първата глава и преди да унищожи ръкописа, Кейн беше попитал Майкъл как е могъл да използва действителни събития и места. Отговорът на Майкъл бе незабавен — че може да използва псевдоним.

Постави ръце върху пишещата машина и с облекчение установи, че тя вече не му изглежда така страшна. Помисли си за Лиана, за всички от семейство Редман, спря се на първия хрумнал му псевдоним и започна да пише.

Notes

1

Легендарен дългогодишен редактор на американския „Вог“, чийто образ стои зад ролята на Мерил Стрийп в „Дяволът носи „Прада“. — Б. пр.

2

Сандвич с франзела и печено телешко или пържена риба, характерен за Луизиана. — Б. пр.

3

Съветник на мафиотски бос. — Б. пр.

4

Готов? — Б. пр.

Content

Кристофър Смит
Пето Авеню
Пето Авеню #1

ЧАСТ ПЪРВА ПЪРВА СЕДМИЦА

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

ЧАСТ ВТОРА ВТОРА СЕДМИЦА

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

ЧАСТ ТРЕТА ТРЕТА СЕДМИЦА

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

ЧАСТ ЧЕТВЪРТА

49

50

51

52

53

54

55

ЕПИЛОГ ШЕСТ МЕСЕЦА ПО-КЪСНО

Notes