Агата Кристи

Тъжният кипарис

Еркюл Поаро #21

Пролог

„Елинор Катарин Карлайл. Към вас е предявено обвинение в убийството на Мери Джеръд, извършено на 27 юли. Признавате ли се за виновна?“

Елинор Карлайл стоеше права с високо вдигната глава. Лицето й беше изящно, със силно изпъкнали скули. Имаше дълбоки светлосини очи и черна коса. Веждите й бяха тънко очертани.

Цареше тишина — осезаема тишина.

Сър Едуин Булмър, адвокат на обвиняемата, изтръпна от страх и си помисли: „Боже мой, тя ще се признае за виновна… Загубила е самообладание…“

Устните на Елинор Карлайл се раздвижиха и тя изрече:

— Аз съм невинна.

Адвокатът й се отпусна с облекчение на стола и избърса с носна кърпа челото си. Размина им се!

Прокурорът, сър Самюъл Атънбъри, се изправи, за да предяви в името на Краля обвинението.

— Ваша милост, господа съдебни заседатели, на двайсет и седми юли в три и половина следобед, в имението Хънтърбъри, Мейдънсфорд, умря Мери Джеръд…

Гласът му бе звучен и приятен за ухото. Почти приспа Елинор. От ясното му и сбито изложение в съзнанието й проникваха само откъслечни фрази:

— … случаят е съвършено прост и ясен…

— … Дълг е на обвинението да докаже мотива и възможността…

— … Никой друг, както се вижда, освен обвиняемата, не е имал мотив да убие клетото момиче Мери Джеръд. Чаровно младо създание, обичано от всички, без врагове на този свят…

Мери, Мери Джеръд! Сега всичко изглеждаше толкова далечно. Почти нереално…

— … Ще насоча вниманието ви към следните обстоятелства:

1. Какви възможности и средства е имала обвиняемата, за да даде отровата?

2. Какъв е бил мотивът й, за да извърши това деяние?

Мое задължение ще бъде да ви представя свидетели, които да ви помогнат да оформите заключението си по случая…

— … Що се отнася до отравянето на Мери Джеръд, ще се постарая да ви докажа, че никой друг не е имал възможност да извърши престъплението, освен обвиняемата…

Елинор се почувства така, сякаш беше обгърната от гъста мъгла. Само отделни думи стигаха до нея…

— … Сандвичи…

— … Рибен пастет…

— … Празна къща…

Думите проникваха през плътната пелена на мислите й подобно на игли, пробождащи тъкан…

Съд. Лица. Редици, редици от лица! И едно особено лице с големи черни мустаци и проницателни очи. Еркюл Поаро. Главата му беше леко наклонена на една страна. Наблюдаваше я замислено.

Тя си помисли: „Опитва се да разбере защо съм го направила… Опитва се да проникне в съзнанието ми, за да разбере какво съм мислила, какво съм чувствала…“

Чувствала? Неясни черти, приглушено усещане от изживяния шок… лицето на Роди. Неговото мило, мило лице с дълъг нос и чувствени устни… Роди! Винаги Роди, винаги, откакто се помни. От онези дни сред малините на Хънтърбъри, когато двамата тичаха нагоре към зайчарника или надолу към потока. Роди, Роди, Роди…

Други лица! Сестра О’Брайън, с леко отворена уста и свежо, издадено напред луничаво лице. Сестра Хопкинс, самодоволна — самодоволна и неумолима. Лицето на Питър Лорд. Питър Лорд — така мил, така разумен, така утешителен! А сега, как изглеждаше сега — объркан? Да — объркан! Тревожеше се, всичко това страшно го тревожеше! Докато тя, главният герой, не се тревожеше изобщо!

Стоеше спокойна и безчувствена на подсъдимата скамейка, обвинена в убийство. Тя беше подсъдима.

Съзнанието й се проясни и обгърналата я мъгла на спомените започна да се разсейва. В съда!… Хора…

Хора, приведени напред със зяпнали усти и широко отворени очи, вторачени със садистично задоволство в нея, Елинор. Те слушаха с жестоко наслаждение това, което им говореше високият мъж с еврейски нос.

— Фактите по делото могат да се установят по безспорен начин. Ще ви ги представя в хронологичен ред, от самото начало…

Елинор си помисли: „Началото… Началото? Денят, в който пристигна онова ужасно анонимно писмо! Това сложи началото на всичко…“

Част първа

Глава първа

I

Анонимно писмо!

Елинор Карлайл гледаше втренчено писмото в ръката си. Никога преди не бе получавала подобно нещо. Предизвикваше неприятно усещане. Написано бе на евтина розова хартия с грозен почерк и правописни грешки.

Това е предупреждение!

Не пиша имена, но има некой, който изцежда лелята ви и ако не сте фнимателена ще ви лиши от фсичко. Момичетата са много хитри, а старите лели много меки, когато младите ги цедят. Това, което ви казвам е най-добре елате тук и вижте сама кво става. Не е редно за вас и за младия господин да ви се взема вашето — тя е много хитра, а старата може да пукне всеки момент.

Доброжелател

Елинор все още гледаше със сбърчено от отвращение чело писмото, когато вратата се отвори. Прислужничката оповести:

— Господин Уелман.

Влезе Роди.

Роди! Както всеки път Елинор усети леко замайване, трепет от удоволствието, че го вижда. Имаше чувството, че е длъжна да бъде въздържана и хладна с него. Защото бе съвсем очевидно, че Роди, въпреки че я обичаше, не изпитваше към нея това, което чувстваше тя към него. Когато го видя за пръв път, сърцето й сякаш се обърна и тя усети болка. Абсурдно бе, че един обикновен мъж, да, съвсем обикновен млад мъж може да предизвика подобно нещо! Достатъчно бе да го погледне и й се завиваше свят. От гласа му можеше да се разплаче. Любовта би трябвало да бъде приятно изживяване, а не нещо, което ти причинява такава силна болка… Едно бе ясно: човек трябва да бъде много, много внимателен и сдържан. Мъжете не обичат предаността и обожанието. Роди също.

Тя го поздрави с безразличие:

— Здравей, Роди!

— Здравей, скъпа — отговори той. — Изглеждаш доста притеснена. Да не би да е някаква сметка?

Елинор поклати глава. Той каза:

— Помислих си, че може да е. В средата на лятото сме, сезонът на изкушенията, и сметките валят една след друга.

— По-ужасно. Анонимно писмо — отвърна тя.

Роди учудено повдигна вежди. Изтънченото му, деликатно лице се скова.

— Не! — възкликна с отвращение.

— Наистина е ужасно…

Тя тръгна към бюрото си.

— Предполагам, че е най-добре да го скъсам.

Можеше да го унищожи и почти го бе направила, защото Роди и анонимните писма бяха две несъвместими неща. Трябваше да го хвърли и да приключи с това. Той нямаше да я спре. Неговата изтънченост бе много по-силна от любопитството му.

Но нещо я накара да промени решението си. Тя каза:

— Може би все пак е по-добре да го прочетеш. После ще го изгорим. Отнася се за леля Лора.

Роди с изненада повдигна вежди.

— За леля Лора?

Взе писмото, прочете го и на лицето му се изписа отвращение. Върна й го.

— Да — каза. — Наистина трябва да се изгори! Колко странни са хората!

— Мислиш ли, че е някой от слугите? — попита Елинор.

— Предполагам. — Той се поколеба и продължи: — Чудя се кое ли е момичето, за което се говори?

— Струва ми се, че е Мери Джеръд — отговори замислено тя.

Роди се помъчи да си я спомни.

— Мери Джеръд? Коя е тя?

— Дъщерята на пазача. Живеят в малката къща на имението. Сигурно си я спомняш като дете. Леля Лора беше доста привързана към нея и полагаше големи грижи за образованието й. Плащаше за училището, за уроците й по пиано и по френски език и за още много други неща.

— О, да! Сега си спомних. Едно мършаво дете, само крака и ръце, с буйна руса коса — каза Роди.

— Да, вероятно не си я виждал от лятната ваканция, когато мама и татко бяха в чужбина. Не посещаваш Хънтърбъри толкова често, колкото мен, а освен това тя бе известно време в Германия като момиче au pair[1]. Когато бяхме деца, често я измъквахме от къщи, за да си играем.

— Как изглежда сега? — попита Роди.

— Красиво младо момиче с добри маниери и всичко останало. Благодарение на образованието й никога не би допуснал, че е дъщеря на стария Джеръд.

— Станала е млада дама, така ли?

— Да. Струва ми се, че по тази причина тя не се чувства добре вкъщи. Госпожа Джеръд почина преди няколко години, а Мери не се разбира с баща си. Той й се присмива, че е образована и има добри обноски.

— Хората не предполагат какво зло могат да причинят, когато „образоват“ някого! Много често това е жестокост, а не милосърдие — отбеляза Роди раздразнено.

— Предполагам, че прекарва много време у дома… Знам, че след инсулта на леля момичето й чете на глас.

— Защо не й чете сестрата? — попита той.

— Сестра О’Брайън говори на ужасен диалект. Не се учудвам, че леля Лора предпочита Мери — усмихна се Елинор.

Роди се разходи две-три минути нервно из стаята. После каза:

— Знаеш ли, Елинор, мисля, че трябва да посетим леля.

— Заради това? — потръпна тя.

— Не, съвсем не! О, по дяволите, човек трябва да е честен! Колкото и непочтено да изглежда, в писмото може да има и частица истина. Имам предвид, че ако старата дама е доста зле…

— Добре, Роди.

Той я погледна и й се усмихна чаровно, признавайки греховността на човешката природа.

— А парите й са важни, Елинор. И за двама ни.

— О, да — съгласи се тя.

— Не съм користен — продължи той сериозно. — Но, в крайна сметка, самата леля Лора неведнъж е казвала, че ние с теб сме единствените й роднини. Ти си нейна племенница, дете на брат й, а аз — племенник на съпруга й. Винаги ни е давала да разберем, че когато умре, един от нас ще я наследи, а по-вероятно и двамата. Става въпрос за много пари, Елинор.

— Да — отговори тя замислено. — Вероятно са много.

— Не е лесно да се поддържа Хънтърбъри — замълча за момент, после продължи: — Чичо Хенри, както се казва, не беше много състоятелен, когато срещна леля Лора. Тя обаче бе много богата. Двамата с баща ти наследиха огромно богатство. Жалко, че баща ти го пропиля.

— Горкият татко, нямаше нюх към търговията. Преди да умре, много се тревожеше за мен — въздъхна Елинор.

— Да. Леля Лора бе много по-разумна от него. Омъжи се за чичо Хенри и после купиха имението Хънтърбъри. Наскоро тя сподели с мен, че всички инвестиции, които е правила, са били успешни и никога не е губила.

— Чичо Хенри й остави всичко, нали?

Роди кимна.

— Да, жалко, че почина толкова скоро след сватбата. Тя така и не се омъжи повторно. Остана му вярна до гроб. А и с нас винаги е била много добра. Отнася се с мен като с роден племенник. Когато съм имал неприятности, винаги ми е помагала. Е, добре че не ми се случваха прекалено често!

— С мен също е била изключително щедра — каза Елинор.

— Леля Лора е много сърдечен човек — продължи Роди. — Струва ми се, Елинор, че без да го съзнаваме, с теб живеем доста разточително, имайки предвид с какво всъщност разполагаме.

— Май си прав… — съгласи се тя унило. — Всичко е толкова скъпо — дрехите, парфюмите, а също и такива глупости, като коктейлите, киното, та дори и грамофонните плочи.

— Скъпа, ти си такова нежно създание! Не си свикнала нито да се трудиш, нито да пестиш!

— Мислиш ли, че трябва да започна, Роди?

Той поклати глава.

— Харесвам те такава, каквато си: деликатна, сдържана и малко иронична. Би ми било много неприятно, ако се промениш. Искам да кажа само това, че ако не беше леля Лора, ти вероятно би работила нещо досадно. — После продължи: — Същото важи и за мен. Имам някаква работа. Кантората „Люис & Хюм“ не е чак толкова престижна, но напълно ме устройва. Запазвам самоуважението си, като работя, но, забележи, не се тревожа за бъдещето си, защото очаквам леля Лора да ми остави нещо.

— Приличаме на готованци! — заключи Елинор.

— Глупости! Дадоха ни да разберем, че някой ден ще имаме пари. Това е всичко. Естествено е този факт да повлияе на поведението ни.

— Всъщност леля Лора никога не ни е казвала на кого точно е оставила парите си — замислено отбеляза Елинор.

— Няма значение! Най-вероятно ще ги раздели между двама ни, но ако не стане така, ако тя остави всичко или по-голямата част от наследството на теб, като нейна кръвна роднина, то тогава, скъпа, наследството ще бъде и за мен, защото аз ще се оженя за теб. Ако възрастната дама реши да остави по-голямата част на мен като представител на рода Уелман, то пак всичко ще бъде наред, защото ти ще се омъжиш за мен.

Той й намигна закачливо и продължи:

— Какво щастие, че се обичаме. Обичаш ме, нали, Елинор?

— Да — малко студено и надменно отвърна тя.

— Да! — изимитира я Роди. — Ти си великолепна, Елинор. Само как изглеждаш! Недостъпна и сдържана — същинска принцеса! Предполагам, че тези твои качества ме накараха да се влюбя в теб.

— Така ли? — сдържайки дъха си, попита тя.

— Да. — Той се намръщи. — Някои жени са, как да кажа, с такова чувство за собственост. Приличат на кучета с привързаността си и непрекъснато демонстрират чувствата си. Не бих го понесъл! Докато с теб никога не съм сигурен. Можеш всеки момент да станеш студена и недостъпна по начин, по който само ти умееш. Можеш съвсем хладнокръвно да промениш мнението си, ей така, без да ти мигне окото. Ти си невероятно създание, Елинор! Като произведение на изкуството. Толкова съвършена! — После продължи: — Знаеш ли, струва ми си, че нашият брак ще бъде безупречен… Обичаме се достатъчно, но не прекалено. Добри приятели сме. Вкусовете ни са еднакви. Познаваме се много добре. Имаме всички предимства от това, че сме братовчеди, без недостатъците на кръвното родство. Никога няма да ми омръзнеш, защото си така загадъчна. Но аз може би ще ти омръзна. Толкова съм обикновен…

Елинор го прекъсна:

— Няма да ми омръзнеш, Роди! Никога!

— Сладка моя! — Той я целуна. — Струва ми се, че леля Лора е наясно за нашите чувства, въпреки че отдавна не сме ходили при нея, всъщност откакто взехме окончателно решение. Може дори да го използваме като предлог за посещението си, нали?

— Да. Скоро си мислех…

Роди продължи изречението й:

— … че не я посещаваме толкова често, колкото би трябвало. Аз също си го мислех. Когато получи инсулт, всяка събота и неделя бяхме при нея, а сега вече два месеца не сме стъпвали там.

— Щяхме веднага да отидем, ако ни се беше обадила.

— Да, разбира се. А и леля харесва сестра О’Брайън. Тя се грижи добре за нея. Все пак мисля, че бяхме малко безотговорни. Казвам го от чисто хуманна гледна точка, а не заради парите.

— Наистина — съгласи се Елинор.

— Така че това ужасно писмо в крайна сметка е за добро. Ще заминем за имението, за да защитим интересите си и защото обичаме милата старица.

Роди извади клечка кибрит, взе писмото от Елинор и го запали.

— Чудя се кой ли го е писал? — изрече той. — Не че е важно… Някой, който е на „наша страна“, както казвахме като деца. Може би ни мислят доброто. Майката на Джим Партингтън замина за Ривиерата, запозна се с млад италиански лекар, който се грижеше за нея, влюби се и му завеща цялото си състояние. Джим и сестрите му се опитаха да оспорят завещанието, но не успяха…

— Леля Лора харесва новия лекар, който пое пациентите на доктор Рансъм, но все пак не чак толкова! А и в това ужасно писмо се говори за момиче. Сигурно е Мери.

— Ще отидем и ще видим…

II

Сестра О’Брайън изскочи от спалнята на госпожа Уелман и влезе в банята. Промърмори през рамо:

— Ще сложа чайника. Сигурна съм, че една чаша чай ще ви се отрази добре, сестра.

Сестра Хопкинс отвърна със задоволство:

— Ами, скъпа, чаша чай ми се отразява добре всеки път. Винаги съм казвала, че няма нищо по-хубаво от чаша силен чай.

Сестра О’Брайън напълни чайника и запали газовия котлон.

— Имам всичко тук, в този шкаф — чашки, чинийки и захар, а Една ми носи прясно мляко два пъти дневно. Няма нужда непрекъснато да натискаш звънеца. Хубаво нещо е това котлонче, водата завира за секунди.

Сестра О’Брайън бе висока червенокоса жена на трийсет години, с ослепително бели зъби, луничаво лице и приветлива усмивка. С жизнеността и веселия си нрав тя бе любимка на пациентите си. Сестра Хопкинс, участъковата сестра, която идваше всяка сутрин да помага за тоалета на тежката възрастна дама, бе пъргава и опитна жена на средна възраст с грозновато лице.

— Всичко в тази къща се прави както трябва — одобрително каза тя.

— Да — съгласи се другата сестра. — Къщата е малко старомодна, няма парно, но има достатъчно камини. Прислугата си знае задълженията, а и госпожа Бишоп ги държи изкъсо.

— Днешните момичета трудно ги издържам. Повечето от тях не знаят какво искат, а и никаква работа не могат да свършат свястно — каза сестра Хопкинс.

— Мери Джеръд е добро момиче — отвърна сестра О’Брайън. — Не мога да си представя какво би правила госпожа Уелман без нея. Чу ли как питаше за нея преди малко? Бих казала дори, че е чудесно момиче и има добри обноски.

— Мъчно ми е за Мери. Старият й баща постоянно я дразни.

— Нито една свястна дума не можеш да чуеш от този стар темерут — възмути се сестра О’Брайън. — А, ето, чайникът завря. Сега ще направя чая.

Тя приготви горещ силен чай и напълни чашите. Двете се настаниха в стаята на сестра О’Брайън, която се намираше до спалнята на госпожа Уелман.

— Ще дойдат господин Уелман и госпожица Карлайл — съобщи сестра О’Брайън. — Тази сутрин получихме телеграма.

— О, чудесно! — зарадва се сестра Хопкинс. — Чудех се от какво ли е развълнувана старата дама. Май отдавна не са идвали?

— Трябва да има повече от два месеца. Господин Уелман е толкова приятен млад мъж. Ама е много горделив.

— Скоро видях нейна снимка в „Татлър“. Беше с приятел — сети се сестра Хопкинс.

— Тя е доста известна в обществото, нали? И винаги е с такива хубави дрехи! Мислите ли, че в действителност е толкова красива?

— Трудно може да се каже как в действителност изглеждат тези момичета под такова количество грим! — възкликна сестра Хопкинс. — Според мен тя не е толкова красива, колкото Мери Джеръд.

Сестра О’Брайън сви устни и наклони глава.

— Може и да сте права. Но Мери няма стил!

Сестра Хопкинс поучително заяви:

— „Дрехите правят човека!“

— Още малко чай, сестра?

— С удоволствие. Благодаря.

Двете жени доближиха глави над чашите с горещ чай. Сестра О’Брайън започна:

— Снощи се случи нещо странно. Нощес в два часа отидох да видя както обикновено старата дама. Беше будна, но като че ли сънуваше, защото когато влязох, тя промълви: „Снимката. Трябва да видя снимката.“ Аз й казах: „Разбира се, госпожо Уелман. Но не е ли по-добре да почакате до сутринта?“, а тя ми отговори: „Не, искам да я видя сега!“ Така че аз й рекох: „Ами добре. Къде е снимката? Тази на господин Родерик ли имате предвид?“ А тя ми отговори: „Родерик? Не. Люис.“ Започна да се надига от леглото и аз се приближих, за да й помогна. От малката кутийка на нощното шкафче тя извади връзка ключове и ми каза да отворя второто чекмедже на високия скрин. А там наистина имаше голяма снимка в сребърна рамка. Такъв красив мъж! В единия ъгъл бе написано „Люис“. Изглеждаше доста старомодно. Снимката сигурно е правена преди много години. Занесох й я и тя дълго време я държа, взираше се в нея. От време на време промърморваше: „Люис, Люис.“ Въздъхна и ми я даде, за да я прибера на мястото й. И можете ли да си представите, когато се обърнах, тя вече спеше сладко като дете.

— Мислите ли, че това е мъжът й? — попита сестра Хопкинс.

— Не е! Тази сутрин попитах госпожа Бишоп уж случайно, какво е било малкото име на стария господин Уелман. Тя ми отговори, че се е казвал Хенри!

Двете жени се спогледаха. Сестра Хопкинс имаше дълъг нос и върхът му като че ли леко помръдна от удоволствие. Промърмори замислено:

— Люис… Люис. Чудя се. Не си спомням тук да има човек с такова име.

— Било е много отдавна, скъпа — припомни й другата.

— Да, а освен това аз съм тук само от няколко години. Чудя се…

— Много красив мъж. Изглеждаше като кавалерийски офицер!

— Колко интересно! — възкликна сестра Хопкинс, отпивайки от чая си.

Сестра О’Брайън каза замечтано:

— Може би като млади са били влюбени, а жесток баща ги е разделил…

Сестра Хопкинс тъжно въздъхна:

— Или пък е бил убит през войната…

III

Приятно ободрена от чая и романтичния разговор, сестра Хопкинс най-накрая си тръгна. Мери Джеръд изтича след нея и я настигна.

— Сестра, мога ли да повървя с вас до селото?

— Разбира се, скъпа Мери.

— Трябва да говоря с вас — задъхано каза момичето. — Много съм разтревожена.

Сестра Хопкинс я погледна мило.

Мери Джеръд бе прекрасно младо момиче на двайсет и една години. Красотата й, подобна на дива роза, бе някак нереална — тя имаше изящна дълга шия, светлоруса коса, която падаше покрай съвършено оформеното й лице в естествени къдри, и дълбоки, живи сини очи.

— Какво се е случило? — попита сестрата.

— Работата е там, че времето минава, а аз не правя нищо!

— Имаш достатъчно време за всичко — сухо отбеляза сестрата.

— Не мисля така. Всичко е толкова несигурно. Госпожа Уелман винаги е била много внимателна с мен. Плати доста пари, за да ме образова. Но чувствам, че е време да започна сама да се издържам. Трябва да усвоя някаква професия.

Сестра Хопкинс кимна разбиращо.

— Иначе всичко би било напразно. Опитах се да обясня на госпожа Уелман, но тя изглежда не ме разбра. Толкова ми е трудно. Постоянно ми повтаря, че има време.

— Не забравяй, че тя е болна — каза сестра Хопкинс.

Мери се изчерви засрамено.

— О, зная. Предполагам, че не би трябвало да я тревожа. Но е толкова неприятно, а и баща ми — държи се отвратително! Подиграва ми се, че се правя на дама! А аз наистина не искам да стоя без работа!

— Сигурно.

— Проблемът е, че всички курсове струват скъпо. Зная доста добре немски език и бих могла да опитам нещо с него. Но всъщност това, което наистина желая, е да стана медицинска сестра. Харесва ми да помагам на болни хора.

— Не забравяй, че за тази професия трябва да си здрава като кон! — отбеляза сестра Хопкинс не съвсем деликатно.

— Но аз съм силна! А и наистина ми харесва да се грижа за болни. Сестрата на майка ми, която живее в Нова Зеландия, също беше медицинска сестра. Разбирате ли, в кръвта ми е.

— Какво ще кажеш за един курс по масаж? — предложи сестра Хопкинс. — Или да станеш детегледачка. Нали много обичаш деца? От масажа би изкарвала добри пари.

— Но курсовете са скъпи, нали? Надявах се… Въпреки че би било нахално от моя страна, защото тя вече е направила толкова много за мен — изрече Мери нещастно.

— Имаш предвид госпожа Уелман? Глупости! Според мен тя ти го дължи. Дала ти е добро образование, но с него едва ли би могла да правиш нещо. Не искаш ли да станеш учителка?

— Не съм толкова умна.

— Е, хайде, стига! Ако послушаш съвета ми, Мери, засега трябва да бъдеш търпелива. Както ти казах, госпожа Уелман е длъжна да ти помогне да започнеш да се издържаш сама. Сигурна съм, че има нещо предвид. Но едно е вярно — тя е много привързана към теб и не желае да те загуби.

— О! — възкликна Мери. — Наистина ли мислите така?

— Да, естествено! Горката стара дама, парализирана и така безпомощна. Не са й останали много радости. За нея е особено важно да има до себе си едно мило младо момиче като теб. Ти внасяш толкова свежест в стаята на болната.

— Ако действително мислите така — каза тихо Мери, — това ме кара да се чувствам по-добре… Милата госпожа Уелман, аз съм много, много привързана към нея! Винаги е била толкова добра към мен. Бих направила всичко за нея!

— В такъв случай най-доброто, което можеш да направиш, е, да оставиш всичко така, както е, и да престанеш да се тревожиш! Няма да е за дълго — отвърна сухо сестра Хопкинс.

— Какво искате да кажете? — попита момичето със страх в очите.

— Състоянието й се подобри, но няма да е за дълго. Ще последва нов удар, а после още един… Картината ми е добре позната. Бъди търпелива, мила моя. Но ако съумееш да направиш щастливи последните й дни, това ще е най-голямата ти отплата към нея. После всичко ще си дойде на мястото.

— Колко сте добра! — каза Мери.

— Ето бащата ти излиза от къщичката ви. Май денят му не е започнал много добре.

Приближиха се до големите железни порти. Един прегърбен възрастен мъж с мъка слизаше по стъпалата.

— Добро утро, господин Джеръд! — весело го поздрави сестра Хопкинс.

— Уф! — раздразнено отвърна Ифрейм Джеръд.

— Много приятно време! — продължи сестра Хопкинс.

— За вас може би, но не и за мен! Лумбагото жестоко ме мъчи!

— Миналата седмица бе доста влажна. Но сега е топло и сухо и болката ви ще премине — ободри го сестрата.

Резките й професионални маниери като че ли ядосаха стареца и той заяви намусено:

— Тези сестри, винаги приказват все едно и също. Веселят се за сметка на мъките на хората. Съвсем не ви е грижа! А сега пък и Мери реши да става сестра. Мислех си, че иска да бъде нещо повече, с тия нейни френски, немски, пиано и разните му там други работи, дето ги учи в скъпите училища и по чужбините.

Мери му отговори рязко:

— Само ако можех да стана медицинска сестра, би ми било достатъчно!

— Е, да! И съвсем скоро ще спреш да вършиш каквото и да било! Ще развяваш напред-назад добрите си обноски, финеса си на дама и ще безделничиш! Да мързелуваш — само това ти харесва, моето момиче!

В очите й се появиха сълзи:

— Не е вярно, татко. Нямаш право да говориш така!

Сестра Хопкинс се опита да разведри атмосферата:

— Май не сме в много добро настроение тази сутрин, а? Вие не мислите наистина така, нали, Джеръд? Мери е добро момиче и добра дъщеря.

Джеръд погледна със злоба дъщеря си.

— Тя вече не ми е дъщеря — с тоя френски, история и префърцунени приказки! Пфу!

Обърна се и си влезе в къщичката.

В очите на Мери блестяха сълзи. Погледна сестрата и каза:

— Нали виждате, сестра, колко ми е трудно! Той е толкова несправедлив. Никога не ме е харесвал, дори когато бях малко момиче. Мама постоянно трябваше да ме защитава.

— Хайде, хайде, не се тревожи чак толкова! — опита се да я успокои сестра Хопкинс. — Господ ни праща трудностите, за да ни изпита! О, Боже, закъснявам. Толкова много посещения имам тази сутрин.

Мери Джеръд се загледа в бързо отдалечаващата се жена и с тъга си помисли, че на този свят наистина няма кой да й помогне. Въпреки милото си държание сестра Хопкинс й даде само банални съвети и не предложи нищо ново.

Помисли си печално: „А сега какво да правя?“

Глава втора

I

Госпожа Уелман лежеше будна, заобиколена от много възглавници. Дишаше малко тежко. Дълбоките й сини очи, като очите на племенницата й Елинор, бяха вперени в тавана. Беше едра, тежка жена с красив профил и добре оформен орлов нос. Лицето й излъчваше гордост и решителност.

Сведе очи и погледът й се спря на момичето, което седеше до прозореца. В очите й имаше нежност и тъга.

— Мери… — промълви.

— О, вие сте будна, госпожо Уелман — обърна се бързо тя.

— Да. Будна съм от доста време…

— Не знаех. Щях да…

Възрастната дама я прекъсна:

— Няма нищо. Мислих, мислих за много неща.

— За какво, госпожо Уелман?

Загриженият тон и състрадателният поглед на момичето смекчиха изражението на старата дама. Тя каза нежно:

— Много съм привързана към теб, скъпа моя. Ти си толкова добра с мен.

— О, госпожо Уелман, вие сте тази, която винаги е била добра с мен. Ако не бяхте вие, не знам какво щях да правя! Толкова съм ви задължена!

— Не зная… Не зная, не съм сигурна…

Болната дама размърда неспокойно дясната си ръка, а лявата остана неподвижна и безжизнена.

— На човек му се иска да направи най-доброто, но е толкова трудно да се разбере кое е най-доброто, кое е най-правилното. Винаги съм била така уверена в себе си…

— О, не, сигурна съм, че винаги сте знаели как да постъпите — каза Мери Джеръд.

Лора Уелман обаче поклати със съмнение глава.

— Не, не. Тревожа се. Имам един голям недостатък, Мери — горда съм. А гордостта е по-страшна и от дявола, фамилна черта. Елинор също я притежава.

— Хубаво е, че госпожица Елинор и господин Родерик пристигат — отбеляза момичето. — Ще ви разведрят. Отдавна не са ви посещавали.

— Добри деца са, много добри. А и двамата са привързани към мен. Никога не съм се съмнявала, че ако им се обадя, веднага ще дойдат. Но не искам да го правя твърде често. Те са щастливи млади хора. Животът е пред тях. Не е нужно толкова рано да се сблъскват с болестта и страданието.

— Сигурна съм, че те не мислят така, госпожо Уелман.

Болната жена продължи да говори, като че ли повече на себе си, отколкото на момичето:

— Винаги съм се надявала, че ще се оженят, но никога не съм го казвала. Младите хора са толкова непоследователни. Това би ги отдалечило от мен. Още когато бяха деца, забелязах, че Елинор е много влюбена в Роди. Но не бях сигурна за него. Той е странно същество. Хенри бе такъв — сдържан и изтънчен… Да, Хенри…

Помълча малко, унесена в мисли за починалия си съпруг, после промълви:

— Толкова отдавна… толкова отдавна… Бяхме женени едва от пет години, когато той почина. Двустранна пневмония… Бяхме щастливи, да, много щастливи. Сега ми изглежда съвсем нереално. Аз бях странно, саможиво, незряло момиче. Главата ми бе пълна с идеали. Боготворях героите. Хвърчах в облаците…

— Сигурно сте били много самотна след това?

— След това? О, да, ужасно самотна. Бях само на двайсет и шест години… а вече прехвърлих шейсетте. Мина много време, мила моя… много време. — Изведнъж каза рязко: — А и сега как можа да ми се случи!

— Болестта ли?

— Да. Винаги съм се ужасявала от инсулта. Толкова е унизително! Мият те и те гледат като бебе! Безпомощна си! Нищо не можеш да направиш сама. Ще полудея! Сестра О’Брайън, бих казала, е добра жена. Не обръща внимание, че й се карам, а и не е съвсем глупава. Но за мен е от голямо значение, че ти си тук, Мери.

— Наистина ли? — изчерви се момичето. — Толкова се радвам, госпожо Уелман.

Лора Уелман я погледна проницателно:

— Ти май се тревожиш напоследък, а? За бъдещето си. Остави на мен, скъпа. Ще се погрижа да получиш нужното, за да се чувстваш независима и да имаш професия. Но бъди малко по-търпелива, за мен е от голямо значение да си тук сега.

— О, госпожо Уелман, разбира се, разбира се! За нищо на света не бих ви изоставила. Освен ако вие не пожелаете…

— Аз наистина искам ти… — гласът й стана необичайно дълбок и прочувствен. — Ти си ми, ти си ми съвсем като дъщеря, Мери. Гледах те как растеш тук, в Хънтърбъри. Стана красиво момиче… Гордея се с теб, дете. Надявам се, че съм успяла да направя най-доброто за теб.

Мери бързо й отговори:

— Ако имате предвид, че образованието и доброто възпитание, което ми дадохте, не подхожда на момиче с моя произход, че сте направили от мен дама, както казва баща ми, и че не съм доволна, то това не е вярно. Толкова съм ви благодарна! И ако проявявам нетърпение да започна сама да изкарвам прехраната си, то е само защото смятам, че така е правилно. Не бива да стоя, без да върша нищо след всичко, което направихте за мен. Не бих искала да говорят, че живея на ваш гръб.

Гласът на Лора Уелман стана рязък:

— Значи ето с какво ти пълни главата старият Джеръд. Не обръщай внимание на баща си, Мери. И дума не може да става, че ме използваш! Единственото, за което те моля, е, да бъдеш тук още малко. Скоро всичко ще свърши… Ако бяха оставили болестта да свърши своето, отдавна щях да съм умряла — без безкрайните суетни на лекарите и сестрите.

— О, не, госпожо Уелман! Доктор Лорд твърди, че ще живеете още дълго.

— Не горя от желание, благодаря! Скоро му разправях, че в едно цивилизовано общество би трябвало, ако пожелая, да сложа край на мъките си, а той да ми помогне да го направя по безболезнен начин, с някой подходящ медикамент. Казах му: „Ако имахте достатъчно смелост, докторе, не бихте се поколебали.“

— О! И той какво ви отговори? — извика Мери уплашено.

— Този неуважителен млад мъж само ми се ухили и ми заяви, че няма да рискува да отиде на бесилото. После добави: „Ако ми оставите всичките си пари, госпожо Уелман, тогава бих си помислил, разбира се!“ Безочлив млад нахалник! Но ми харесва! Посещенията му ми действат по-добре от лекарствата, с които ме тъпче.

— Да, той е много приятен — съгласи се момичето. — Сестра О’Брайън, а и сестра Хопкинс също го харесват много.

— На нейната възраст Хопкинс би трябвало да има повече здрав разум. Колкото до О’Брайън, тя му се усмихва глупаво и казва: „О, докторе!“, и усуква колана на престилката си всеки път, когато той се доближи до нея.

— Бедната сестра О’Брайън!

— Не е лоша наистина, но всички сестри ме нервират — каза тя снизходително. — Винаги мислят, че съкровеното ти желание е „чаша хубав чай“ в пет часа сутринта! — Спря се за момент и попита: — Какво е това, колата ли е?

Мери погледна през прозореца.

— Да, колата е. Пристигнаха госпожица Елинор и господин Родерик.

II

Госпожа Уелман се обърна към племенницата си:

— Много се радвам за теб и Роди, Елинор.

Елинор й се усмихна.

— Зная, лельо Лора.

След моментно колебание възрастната дама продължи:

— Ти го обичаш, нали, Елинор?

Тънките вежди на младата жена леко се повдигнаха.

— Разбира, се.

— Прости ми, скъпа, но знаеш ли, много си сдържана. Трудно е да се разбере какво мислиш или чувстваш. Когато бяхте по-малки, смятах, че ти много обичаш Роди, прекалено много…

Веждите на Елинор отново се повдигнаха.

— Прекалено много?

Възрастната дама кимна.

— Да. Не е разумно да се обича прекалено много. Но на младите момичета им се случва… Зарадвах се, когато замина за Германия, за да завършиш образованието си. После, когато се върна, ти изглеждаше съвсем безразлична към него. Стана ми жал. О, аз съм една стара досадница, трудно е да ми се угоди! Но винаги съм мислила, че си със силен характер, типичен за нашето семейство. Това едва ли ни прави по-щастливи… Но както вече казах, когато се върна от чужбина, ти се държеше така безразлично с Роди. Беше ми мъчно, защото винаги съм се надявала вие двамата да се ожените. Сега разбирам, че сте взели решение. Значи всичко е наред! И ти наистина го обичаш?

— Обичам Роди достатъчно, не прекалено много.

Госпожа Уелман поклати одобрително глава.

— Надявам се, че ще бъдете щастливи. Роди има нужда от любов, но не харесва силните чувства.

— Познавате Роди много добре! — развълнувано каза Елинор.

— Хубаво би било, ако Роди те обича малко повече, отколкото ти него.

— Както ни съветват по списанията: „Дръжте приятеля си в напрежение! Не му позволявайте да бъде сигурен във вас!“

Лора Уелман попита рязко:

— Нещастна ли си, моето момиче? Нещо не е наред?

— Не, не, няма нищо.

— Сигурно си мислиш, че съм малко нетактична. Скъпа моя, ти си млада и чувствителна. Боя се обаче, че животът също е твърде нетактичен…

— Предполагам, че е така — отбеляза Елинор с лека горчивина.

— Дете мое, нещастна ли си? Какво има?

— Нищо, абсолютно нищо. — Стана и отиде до прозореца. После се обърна леко и продължи: — Лельо Лора, кажете ми честно, мислите ли, че любовта винаги носи щастие?

Лицето на госпожа Уелман стана сериозно.

— В смисъла, който влагаш, Елинор, не, вероятно не… Да обичаш силно друго човешко същество обикновено носи повече тъга, отколкото радост. И все пак, Елинор, човек трябва да го изпита. Който никога не е обичал истински, той никога не е живял истински…

Момичето кимна и каза:

— Да, вие разбирате какво ми е…

Изведнъж се обърна рязко, а в погледа й имаше въпрос:

— Лельо Лора…

Вратата се отвори и в стаята влезе червенокосата сестра О’Брайън. Тя изчурулика:

— Госпожо Уелман, докторът е дошъл да ви види.

III

Доктор Лорд бе млад, трийсет и две годишен мъж. Косата му бе руса, с червеникав оттенък. Имаше грозновато, но приятно луничаво лице с проницателни светлосини очи и подчертано квадратна брадичка.

— Добро утро, госпожо Уелман! — поздрави той.

— Добро утро, доктор Лорд. Това е племенницата ми, госпожица Карлайл.

По откритото лице на доктор Лорд се изписа видим възторг и той каза:

— Приятно ми е.

Елинор му протегна ръка и той я пое толкова предпазливо, като че ли се страхуваше да не я счупи. Старата дама продължи:

— Елинор и племенникът ми пристигнаха, за да ме поразведрят.

— Чудесно! — възкликна доктор Лорд. — Нуждаете се точно от това! Сигурен съм, че ще ви се отрази много добре, госпожо Уелман.

Не можеше да отдели възхитения си поглед от Елинор.

Тя тръгна към вратата и каза:

— Вероятно ще се видим, преди да си тръгнете, доктор Лорд?

— О, да, ъ-ъ-ъ, разбира се!

Елинор излезе и затвори вратата след себе си. Лекарят се приближи до леглото, а сестра О’Брайън запърха след него.

Госпожа Уелман отбеляза закачливо:

— Пак ли обичайните ви номера, докторе — пулс, дишане, температура? Какви шарлатани сте вие, лекарите!

Сестра О’Брайън каза въздишка:

— О, госпожо Уелман. Говорят ли се такива работи на един лекар?

Доктор Лорд се усмихна:

— Сестра, аз съм съвсем прозрачен за госпожа Уелман! Въпреки това, госпожо Уелман, ще трябва да си свърша работата. Проблемът ми е, че аз така и не се научих как да се отнасям с пациентите си.

— Отношението ви към пациентите е такова, каквото трябва да бъде. Всъщност вие доста се гордеете с държанието си.

Питър Лорд се засмя и отбеляза:

— Така е според вас.

Зададе няколко от обичайните си въпроси и след като получи отговорите, се облегна на стола и й се усмихна.

— Възстановявате се чудесно.

— Искате да кажете, че след няколко седмици ще стана и ще започна да ходя?

— Е, не толкова скоро.

— Не, нали? Шарлатанин такъв! Какъв е смисълът да живея по този начин и да се грижат за мен, като че ли съм бебе?

— А в какво е смисълът на живота? Това е въпросът! Чели ли сте за едно интересно средновековно изобретение? В него не може нито да се стои, нито да се лежи, нито да се седи. Всеки би помислил, че ако си затворен в подобно нещо, ще умреш за няколко седмици. Но съвсем не е така. Един човек, прекарал шестнайсет години в желязната клетка и след като го освободили, доживял до дълбока старост.

— Какво искате да кажете с тази история? — попита Лора Уелман.

— Основната поука от нея е, че у всеки инстинктът за живот е различен. Човек не живее само защото трябва да живее. Хора, за които казваме, че би било по-добре да са мъртви, не желаят да умират! А хора, очевидно притежаващи всичко, за което си струва да се живее, се оставят да умрат, само защото нямат достатъчно воля да се борят.

— Продължавайте — подкани го госпожа Уелман.

— Ами това е. Каквото и да ми говорите, вие сте от хората, които наистина искат да живеят! И ако тялото ви иска да живее, няма смисъл разумът ви да му се противопоставя.

Възрастната дама смени темата:

— Харесва ли ви тук?

— Чувствам се добре.

— Не е ли малко еднообразно за млад човек като вас? Не искате ли да специализирате? Не ви ли отегчава практиката на селски лекар?

— Не, харесвам работата си — поклати глава той. — Харесвам хората и обикновените болести, с които ежедневно се сблъсквам. Нямам желание да откривам редкия бацил, причиняващ някоя странна болест. Харесвам си морбилито, варицелата и така нататък. Харесва ми да наблюдавам колко различно реагира организмът на тези болести. Изпитвам задоволство да се опитвам да усъвършенствам някое традиционно лечение. Проблемът ми е, че съм лишен от всякаква амбиция. Ще остана в селото, докато остарея и хората започнат да казват: „Доктор Лорд е тук отдавна и, разбира се, е приятен възрастен господин, но методите му са твърде старомодни. По-добре ще е да повикаме някой по-млад и съвременен лекар…“

— Май всичко сте предвидили — каза госпожа Уелман.

— Е, трябва да тръгвам — отвърна лекарят и стана.

— Мисля, че племенницата ми ще иска да поговори с вас. Между другото, какво ви е впечатлението от нея? За пръв път я виждате, нали?

Доктор Лорд силно се изчерви.

— Ами, красива е и, предполагам, умна.

Госпожа Уелман се замисли: „Колко е млад наистина…“, а после изрече на глас:

— Трябва да се ожените.

IV

Роди се разходи из градината. Прекоси широката морава около къщата и тръгна по павираната пътека към зеленчуковата градина. Тя беше добре поддържана и имаше всякакви зеленчуци. Чудеше се дали някой ден двамата с Елинор ще живеят в Хънтърбъри. Надяваше се. Самият той би желал. Харесваше му живота в провинцията. Но се съмняваше, че на Елинор също й допада живота тук. Може би щеше да предпочете Лондон…

Трудно му бе да разбере какво точно иска Елинор. Тя не споделяше много мислите или чувствата си. Това му харесваше… Мразеше хората, които разказват всичко за себе си, защото смятат, че непременно искаш да го знаеш. Сдържаността е далеч по-интересна.

Замисли се за Елинор и отново реши, че тя наистина е съвършена. Нищо в нея не го дразнеше или отблъскваше. Приятно беше човек да я гледа, да разговаря с нея, компанията й беше чудесна.

Помисли си самодоволно: „Дяволски съм щастлив, че е моя. Не мога да разбера какво намира в мен.“

Родерик Уелман, въпреки изтънчеността си, не беше самонадеян. Искрено се чудеше как така Елинор се съгласи да се омъжи за него.

Бъдещето му изглеждаше доста обнадеждаващо. Беше благодарен, че добре осъзнава положението си. Мислеше си, че двамата с Елинор скоро ще се оженят, ако, разбира се, тя се съгласи. Но може би тя щеше да пожелае да отложат малко сватбата. Не биваше да я притеснява. В началото щеше да им бъде трудно, но нямаше за какво да се тревожат. Искрено се надяваше леля Лора да не умре скоро. Тя беше толкова мила и винаги много добра към него. Канеше го за ваканциите в имението и винаги проявяваше интерес към заниманията му.

Бързо изхвърли от съзнанието си мисълта за смъртта й (никак не обичаше да мисли за лоши неща). Не желаеше да си представя неприятни картини… Но след като всичко приключеше, тук ги очакваше чудесен живот, и то с толкова много пари. Зачуди се колко ли точно притежава леля му. Не че имаше някакво значение. За някои жени беше много важно кой притежава пари — съпругът или съпругата. Но не и за Елинор. Тя беше много тактична и парите не бяха всичко за нея. Помисли си: „Не, каквото и да се случи, няма причини да се тревожа!“

Излезе от градината и тръгна към малката горичка, в която през пролетта цъфтяха диви нарциси. Цветята естествено вече бяха увехнали. Но светлината, която се процеждаше през короните на дърветата, беше много красива.

За момент го обзе странно безпокойство, смути го някакво усещане: „Има нещо… нещо, което ми липсва, нещо, което искам… искам… искам…“

Изведнъж пулсът му се ускори и кръвта му закипя — в свежия въздух срещу него вървеше момиче, обляно от слънчевата светлина, която струеше между дърветата. Русата й коса блестеше, а бузите й розовееха.

Той си помисли: „Колко е красива, неземно красива!“

Обхвана го странно чувство. Замръзна на мястото си. Светът сякаш се завъртя около него. Стори му се, че губи ума си.

Момичето спря за миг, а после се насочи към него. Той стоеше като истукан, с широко отворена уста.

След кратко колебание тя каза:

— Не ме ли помните, господин Родерик? Мина много време. Аз съм Мери Джеръд, от малката къща в имението.

— О, вие ли сте Мери Джеръд? — запелтечи Роди.

— Да. — Тя продължи доста притеснено: — Променила съм се, разбира се, откакто се видяхме за последен път.

— Да, променили сте се. Не бих ви познал. — Гледаше я захласнат и не чу стъпките зад гърба си. Мери ги чу и се обърна.

За миг Елинор остана неподвижна, а после каза:

— Здравей, Мери.

— Здравейте, госпожице Елинор. Радвам се да ви видя. Госпожа Уелман ви очакваше с нетърпение.

— Да, отдавна не сме идвали. Аз… Сестра О’Брайън ме помоли да те потърся. Трябва да повдигне госпожа Уелман, а ти винаги си й помагала.

— Отивам веднага — отговори Мери.

Тя тръгна бързо, а после се затича. Елинор се загледа след нея. Мери тичаше много грациозно. Роди замечтано каза:

— Аталанта[2]…

Елинор мълчеше. След малко промълви:

— Време е за обяд. По-добре да се връщаме.

Тръгнаха един до друг към къщата.

V

— О! Хайде, Мери. Страхотен филм с Грета Гарбо, а действието се развива в Париж. Сценарият е от един известен автор. По същия сюжет имаше и опера.

— Много мило от твоя страна, Тед, но наистина не мога.

Тед Бигланд каза ядосано:

— Напоследък не те разбирам, Мери. Променила си се, съвсем си се променила.

— Не, не съм, Тед.

— Не отричай! Предполагам, защото беше в онова скъпо училище и в Германия. Мислиш се за нещо повече от нас.

— Не е вярно, Тед. Не съм такава — отговори тя разпалено.

Младежът, силен и добре сложен, я погледна с възторг въпреки яда си.

— Да, такава си. Изглеждаш почти като дама, Мери.

— „Почти“ не звучи много добре, нали? — каза Мери горчиво.

— Предполагам, че не — с разбиране отговори той.

— А всъщност кой ли го е грижа за тези неща в днешно време? Дами, господа и прочие!

— Наистина вече няма такова голямо значение — съгласи се замислено той. — И все пак аз го чувствам. Господи, Мери, ти изглеждаш като херцогиня или като графиня, или нещо такова.

— Това нищо не означава — каза тя. — Виждала съм графини, които изглеждат като вехтошарки!

— Е, знаеш какво имам предвид.

Към тях се приближаваше величествена дама с пищни форми, помпозно облечена в черно. Погледна ги строго. Тед се отдръпна малко встрани и я поздрави:

— Добър ден, госпожо Бишоп.

Тя снизходително кимна с глава.

— Добър ден, Тед Бигланд. Добър ден, Мери — отговори им тя и ги отмина, подобно на кораб с издути платна.

Тед се загледа след нея с уважение, а момичето промърмори:

— Ето, тя наистина прилича на херцогиня!

— Да, има маниери. Винаги ме кара да се чувствам неловко.

— Не ме обича — каза Мери.

— Глупости, моето момиче.

— Вярно е. Не ме обича. Винаги се държи рязко с мен.

— Ревнува — отбеляза мъдро Тед. — Това е.

— Предполагам, че може да е така… — замисли се Мери.

— Така е, повярвай ми. От много години е икономка в Хънтърбъри, ръководеше всичко и заповядваше на всеки. А сега госпожа Уелман се привърза към теб и на нея не й е приятно.

По лицето на Мери премина сянка.

— Глупаво е от моя страна, но не мога да понасям, когато някой не ме обича. Искам хората да ме обичат.

— Жените със сигурност не те обичат, Мери! Ревниви котки, които мислят, че изглеждаш твърде добре!

— Според мен ревността е ужасно нещо — каза тя.

— Може би, но все пак съществува. Знаеш ли, миналата седмица гледах чудесен филм в Алидор. С Кларк Гейбъл. За един милионер, който изостави жена си, а после тя му скрои номер. Имаше и друг…

— Съжалявам, Тед, но трябва да тръгвам. Закъснявам.

Мери понечи да си тръгне.

— Къде отиваш?

— Поканена съм на чай от сестра Хопкинс.

Тед направи физиономия.

— Странен вкус. Тази жена е най-голямата клюкарка в селото! Пъха дългия си нос навсякъде.

— Винаги е била много мила с мен — отвърна Мери.

— О, не казвам, че прави нещо лошо. Просто много приказва.

— Довиждане, Тед.

Тя бързо се отдалечи, а той се загледа обидено след нея.

VI

Сестра Хопкинс живееше в малка къща на края на селото. Току-що се беше върнала и сваляше шапката си, когато Мери влезе.

— А, ето те и теб. Аз малко закъснях. Госпожа Колдъкът отново се почувства зле и това забави следващите ми посещения за смяна на превръзки. Видях те с Тед Бигланд на улицата.

— Да… — отвърна момичето унило.

Сестра Хопкинс, която се беше навела, за да запали газовия котлон, вдигна бързо очи.

— Нещо лошо ли ти каза, скъпа моя?

— Не. Покани ме да отидем на кино.

— Разбирам. Е, той е хубав младеж и се справя чудесно в гаража. Баща му постъпи много по-добре от другите фермери в селото. Все пак, скъпа моя, не мисля, че си подходяща за жена на Тед Бигланд. С твоето образование и така нататък. Както ти казах, ако бях на твое място, когато му дойде времето, щях да се заема с масаж. Ще промениш обстановката и ще срещнеш нови хора. Ще разполагаш с времето си.

— Ще си помисля — отвърна Мери. — Скоро говорихме с госпожа Уелман. Държа се много мило. Стана точно така, както предположихте. Не иска да я напускам точно сега. Каза, че ще й липсвам. Каза също, че не бива да се тревожа за бъдещето си, защото ще ми помогне.

— Да се надяваме, че ще го напише черно на бяло! Болните хора са непостоянни — изрази съмнение сестра Хопкинс.

— Мислите ли, че госпожа Бишоп наистина не ме обича или само си въобразявам? — попита Мери.

Сестра Хопкинс се замисли за момент, после каза:

— Струва ми се, че просто си придава важност. Тя е от хората, които не обичат да гледат как младите се забавляват или как някой се грижи за тях. Може би мисли, че госпожа Уелман е прекалено привързана към теб и това не й харесва. — Тя се засмя. — На твое място не бих се тревожила, Мери, скъпа. Отвори, моля те този пакет. В него има понички.

Глава трета

I

Снощи леля ви получи втори инсулт. Няма причини да се тревожите, но мисля, че трябва, ако е възможно, да дойдете.

Лорд

II

Веднага щом получи телеграмата, Елинор се обади на Роди и сега двамата пътуваха с влака към Хънтърбъри. Елинор почти не се беше виждала с Роди през седмицата след последното им посещение в имението. Бяха се срещнали два пъти за малко, но между тях се беше появила странна скованост. Той й беше изпратил цветя — голям букет от рози с дълги дръжки. Беше доста необичайно от негова страна. Веднъж вечеряха заедно и по време на вечерята той се държа по-внимателно от обикновено. Предостави на нея да избере ястията и напитките, много усърдно й кавалерстваше за палтото.

На Елинор й се стори, че той играе роля от някоя пиеса — ролята на предания годеник…

Каза си: „Не ставай идиот. Всичко е наред… Въобразяваш си разни неща! Всеобхватното ти и примитивно чувство за собственост!“

В отношението й към него като че ли имаше сянка на отчуждение. Бе по-сдържана от преди.

Сега, при тази внезапна тревога, нормалните им отношения се възвърнаха и те разговаряха съвсем непринудено.

— Бедната стара дама. Изглеждаше така добре последния път, когато я видяхме — каза Роди.

— Ужасно се тревожа за нея. Зная как мрази да е болна, а сега, предполагам, ще е още по-безпомощна и ще се чувства отвратително! Струва ми се, Роди, че човек би трябвало да има право да сложи край на живота си — ако наистина го желае.

— Съгласен съм. Един цивилизован изход. Убиваме животните, за да прекратим мъките им. Предполагам, че не постъпваме така с човешките същества поради естеството на човешката природа — хората могат да бъдат умъртвени от любимите си роднини само заради парите им, дори и тогава, когато съвсем не са толкова зле.

Елинор отвърна замислено:

— Разбира се, би трябвало да се повери на лекарите.

— Не е изключено лекарят да е мошеник.

— Можем да се доверим на човек като доктор Лорд.

— Да, той изглежда напълно почтен. Приятен човек е.

III

Доктор Лорд се беше надвесил над леглото. Зад него се суетеше сестра О’Брайън. Той се опитваше, сбърчил чело, да разбере несвързаните звуци, които излизаха от устата на пациентката му.

— Да, да. Не се вълнувайте! Не бързайте! Повдигнете леко дясната си ръка, когато искате да ми кажете „да“. Има ли нещо, което ви тревожи?

Последва утвърдителен знак.

— Нещо спешно? Да. Искате да се направи нещо. Да извикаме някого? Госпожица Карлайл? И господин Уелман? Те вече пътуват за насам.

Болната се опита отново да каже нещо. Доктор Лорд внимателно я слушаше.

— Искате да дойдат, но не е само това, така ли? Някой друг? Роднина? Не? Делови въпрос? Разбирам. Нещо, свързано с пари? Адвокат? Така ли? Искате да повикаме адвоката ви? Искате да му дадете нареждания за нещо? Добре, добре — всичко ще бъде наред. Бъдете спокойна. Има време. Какво казвате? Елинор? — Той едва долови името. — Тя знае кой адвокат? И ще се договори с него? Добре. Тя ще пристигне след около половин час. Ще й предам желанието ви и с нея ще уредим всичко. А сега не се тревожете повече. Оставете на мен. Ще се погрижа всичко да стане така, както го искате.

Наблюдава я известно време, докато се успокои, после тихо излезе от стаята. Сестра О’Брайън го последва. По стълбите се качваше сестра Хопкинс и той й кимна. Тя каза задъхано:

— Добър вечер, доктор Лорд.

— Добър вечер, сестра.

Тримата влязоха в стаята на сестра О’Брайън. Доктор Лорд им даде наставления. Сестра Хопкинс щеше да остане през нощта да помага на сестра О’Брайън.

— Утре ще трябва да намеря още една сестра за постоянно дежурство. Ще е трудно, защото в Стамфорд има епидемия от дифтерит и сестрите в болниците не достигат.

Наставленията му бяха изслушани с изключително внимание (понякога това го ласкаеше). Лекарят слезе по стълбите и се приготви да посрещне племенницата и племенника, които според часовника му трябваше да пристигнат всеки момент.

Във вестибюла срещна Мери Джеръд. Лицето й беше бледо и разтревожено. Попита го:

— По-добре ли е?

— Сигурен съм, че ще прекара спокойно нощта. Това е всичко, което може да се направи.

— Толкова е жестоко, толкова е несправедливо! — каза момичето сподавено.

Той съчувствено кимна.

— Да, случва се понякога. Надявам се… — Той се заслуша. — Колата.

Излезе навън, а Мери се качи горе.

— Много ли е зле? — извика Елинор притеснено, когато влезе в дневната.

Роди беше блед и загрижен. Доктор Лорд каза:

— Страхувам се, че състоянието й ще бъде шок за вас. Тя е почти напълно парализирана. Говорът й е съвсем неразбираем. Между другото, нещо определено я тревожи. Свързано е с адвоката й. Вие знаете кой е той, нали, госпожице Карлайл?

Елинор бързо отговори:

— Господин Седън — на Блумсбъри Скуеър. Но в този час едва ли е там, а не зная къде живее.

— Утре ще имате достатъчно време — увери я доктор Лорд. — Но бих желал госпожа Уелман да се успокои, колкото може по-скоро. Елате да се качим горе, госпожице Карлайл. Мисля, че двамата заедно ще успеем да я успокоим.

— Разбира се. Веднага ще се кача.

— Нямате нужда от мен, нали? — попита Роди с надежда.

Почувства се леко засрамен от себе си, но се ужасяваше при мисълта да се качи в стаята и да види леля Лора, лежаща безмълвна и безпомощна.

— Не, господин Уелман — отговори лекарят. — По-добре е да няма много хора при нея.

Роди не успя да прикрие облекчението си.

Доктор Лорд и Елинор се качиха горе. При болната дежуреше сестра О’Брайън.

Лора Уелман лежеше унесена, а дишането й беше тежко, придружено с хрипове. Елинор се загледа в нея. Изпитото й, разкривено лице я шокира.

Изведнъж клепачът на дясното й око потрепна и се повдигна. Изражението на лицето й леко се промени, когато позна Елинор. Опита се да заговори:

— Елинор… — Едва ли някой би могъл да разбере думата, ако не предполагаше какво би искала да каже тя.

Племенницата й веднага й отговори:

— Тук съм, лельо Лора. Тревожи ли ви нещо? Искате да повикам господин Седън?

Последва нова серия от дрезгави, гъргорещи звуци. Елинор се досети за смисъла им и я попита:

— Мери Джеръд?

Дясната ръка на болната се раздвижи. От устата й отново се чуха неразбираеми звуци. Доктор Лорд и Елинор безпомощно повдигнаха вежди. Звуците продължиха настойчиво. Най-после Елинор успя да разбере нещо.

— Обезпечаване? Искате да я обезпечите в завещанието си? Искате да получи някакви пари? Разбирам, скъпа лельо Лора. Това е съвсем просто. Господин Седън утре ще дойде тук и всичко ще стане точно както искате.

Болната се успокои. Отчаяният израз изчезна от молещите й очи. Елинор взе ръката й и усети как пръстите на болната леко я стиснаха.

С огромно усилие госпожа Уелман каза:

— Вие — всички — вие…

— Да, да. Оставете на мен. Ще се погрижа желанията ви да бъдат изпълнени.

Отново почувства натиска от пръстите на леля си. После ръката й се отпусна. Клепачите й се затвориха.

Доктор Лорд хвана Елинор подръка и внимателно я изведе от стаята. Сестра О’Брайън зае отново мястото си до леглото.

Мери Джеръд и сестра Хопкинс разговаряха на площадката на стълбището. Като видя доктор Лорд, Мери се спусна към него.

— О, доктор Лорд, мога ли да вляза да я видя? Моля ви!

— Само че пази тишина и не я безпокой — кимна й той.

Момичето влезе в стаята на болната. Лекарят каза:

— Влакът ви закъсня. Вие… — и замълча. Елинор беше извърнала глава и гледаше след Мери. Изведнъж осъзна, че той беше престанал да говори. Обърна се към него и го погледна въпросително. Той се беше втренчил в нея и изразът на лицето му беше озадачен. Елинор се изчерви.

— Моля да ме извините. Какво казахте?

Питър Лорд промълви бавно:

— За какво говорех? Не си спомням. Госпожице Карлайл, вие се държахте чудесно! — После продължи топло: — Направихте всичко както трябва — бързо я разбрахте и я успокоихте.

Сестра Хопкинс леко изсумтя. Елинор каза:

— Бедната! Ужасно се разстройвам, като я гледам в това състояние.

— Естествено. Но не го показахте. Сигурно умеете да се владеете.

Тя сви устни.

— Научих се да не показвам чувствата си.

— Все пак маската пада от време на време.

Сестра Хопкинс беше влязла в банята. Елинор повдигна тънките си вежди и го погледна открито:

— Маската?

— В крайна сметка човешкото лице не е нищо повече от една маска — каза доктор Лорд.

— А под нея?

— Под нея се крие примитивният мъж или жена.

Тя рязко се обърна и тръгна надолу по стълбите. Озадачен, Питър Лорд я последва. Във вестибюла се появи Роди и нетърпеливо попита:

— Е?

— Бедната — каза Елинор. — Много е тъжно да я гледаш така… Роди, не бива да влизаш при нея, докато не те повика.

— Искаше ли нещо специално? — попита той.

Питър Лорд се обърна към Елинор:

— Трябва да тръгвам. Засега не мога да направя нищо повече. Ще мина утре сутринта. Довиждане, госпожице Карлайл. Не се тревожете прекалено много.

Той задържа за момент ръката й. Ръкуването с него беше така успокояващо и облекчаващо. Елинор си помисли, че я гледа малко особено, като че ли я съжалява.

Вратата след лекаря се затвори и Роди повтори въпроса си.

Тя каза:

— Леля Лора се тревожи за някои делови въпроси. Успях да я успокоя и я уверих, че господин Седън със сигурност ще дойде утре. А сега трябва да му се обадим.

— Ново завещание ли иска да направи? — попита Роди.

— Не, не точно.

— А какво?… — спря на средата на въпроса си Роди.

По стълбите тичаше Мери Джеръд. Мина през вестибюла и влезе в кухнята. Гласът на Елинор стана рязък:

— Да? Какво искаше да ме попиташ?

— Аз… Какво? Забравих — отговори той разсеяно. Беше се вторачил във вратата, през която изчезна Мери Джеръд.

Елинор сви пръстите си. Усети как дългите й, остри нокти се забиват в дланите. Помисли си. „Не мога да го понеса… Не мога да го понеса… Не си въобразявам… Истина е. Роди, Роди, не мога да те загубя…“

После мислите й се насочиха към лекаря: „А този човек, докторът, какво ли видя на лицето ми горе? Видя нещо… О, Господи, колко ужасен е животът, когато се чувстваш така, както се чувствам аз сега. Кажи нещо, глупачко. Вземи се в ръце!“

А на глас спокойно заяви:

— Колкото до вечерята, Роди, аз не съм много гладна. Ще поседя при леля Лора, за да могат сестрите да слязат долу.

— И да вечерят с мен? — попита Роди обезпокоен.

— Няма да те изядат! — отвърна тя хладно.

— А ти? Трябва да хапнеш нещо. Защо първо не вечеряме ние, а после те да слязат долу?

— Не, другият вариант е по-добър. — После добави ядосано: — Знаеш, че са много докачливи.

Тя си помисли: „Не мога да понеса да вечерям с теб сега, да сме сами, да разговаряме, да се държим както обикновено…“

После каза нетърпеливо:

— О, остави ме да организирам нещата както аз преценя, че е най-добре!

Глава четвърта

I

На следващата сутрин не някоя от прислужничките, а лично госпожа Бишоп събуди Елинор. Тя нахълта в стаята й, вече облечена в старомодната си черна рокля. Ридаеше невъздържано.

— О, госпожица Елинор, тя почина…

— Какво? — Момичето седна в леглото.

— Вашата скъпа леля. Госпожа Уелман. Милата ми господарка. Починала е в съня си.

— Леля Лора? Мъртва?

Елинор се втренчи в нея. Изглежда не можеше да осъзнае новината. Госпожа Бишоп зарида още по-силно.

— Като си помисля — изхлипа тя, — след всичките тези години! Тук съм от осемнайсет години. А като че ли беше вчера…

— Значи леля Лора е починала в съня си, съвсем тихо. Какво щастие за нея!

Жената продължаваше да плаче.

— Така внезапно. Всичко беше както обикновено, а и докторът каза, че ще мине тази сутрин.

— Не беше толкова внезапно — отбеляза Елинор доста рязко. — Все пак тя боледува от известно време. Благодарна съм, че й бяха спестени мъките.

Госпожа Бишоп през сълзи се съгласи, че наистина трябва да са благодарни, и попита:

— Кой ще съобщи на господин Родерик?

— Аз — отвърна Елинор.

Наметна си халата, отиде до стаята му и почука на вратата. Отвътре се чу:

— Влез.

Тя влезе.

— Леля Лора е мъртва, Роди. Починала е в съня си.

Той седна в леглото и дълбоко въздъхна.

— Бедната леля Лора! Но бих казал, че трябва да сме благодарни на Бога. Не бих могъл да понеса да я гледам как се мъчи дълго в състоянието, в което беше вчера.

Елинор механично попита:

— Не знаех, че си я видял.

Той кимна малко засрамено и продължи:

— Истината е, Елинор, че се почувствах долен страхливец, защото се уплаших. Бях при нея снощи. Пълничката сестра излезе за малко от стаята. Мисля, че слезе долу за грейка. Тогава се вмъкнах. Леля естествено не разбра, че съм вътре. Постоях малко да я погледам. После чух госпожа Гамп да се качва по стълбите и се измъкнах. Беше страшно!

— Да, така беше — кимна Елинор.

— Би се чувствала ужасно в такова тежко състояние! — каза Роди.

— Зная.

— Чудесно е, че двамата с теб винаги виждаме нещата по един и същи начин.

— Да, така е — отговори тя тихо.

— В този момент и двамата чувстваме едно и също: безкрайна благодарност, че тя се отърва от страданията си…

II

— Какво има, сестра? Загубили ли сте нещо? — попита сестра О’Брайън. Лицето на сестра Хопкинс се беше зачервило. Търсеше нещо в кожената си чанта, която беше оставила във вестибюла предишната вечер.

— Колко неприятно — измърмори тя. — Не мога да си представя как съм могла да направя такова нещо.

— Какво?

Сестра Хопкинс отговори малко невъздържано:

— Елайза Райкин, нали знаете, има рак. Трябва да й се слагат по две инжекции морфин дневно — сутрин и вечер. Снощи, когато идвах насам, използвах последната таблетка и мога да се закълна, че сложих в чантата си нова опаковка.

— Потърсете пак. Тези опаковки са толкова малки.

Сестра Хопкинс отново прерови чантата си.

— Не, няма я! Може би все пак съм я оставила на шкафчето си. Бях убедена, че мога да се доверявам повече на паметта си. Бих се заклела, че я взех със себе си!

— Нали никъде не сте оставяли чантата си на път за насам?

— Разбира се, че не съм! — отговори сестра Хопкинс троснато.

— О, скъпа, ще я намерите ли? — попита сестра О’Брайън.

— Да, разбира се! Единственото място, където си оставих чантата, е този вестибюл, а тук няма кой да рови в него. Предполагам, че съм я забравила. Но ме е яд, сестра, нали разбирате? А и ще трябва първо да ходя до нас, на другия край на селото, и после отново да се връщам.

— Дано след снощното дежурство денят ви да не е много уморителен, скъпа — каза сестра О’Брайън. — Горката стара дама. Знаех си, че няма да издържи дълго.

— Аз също. Но докторът ще се изненада.

— Той винаги храни надежда за пациентите си — отбеляза сестра О’Брайън с нотка на неодобрение в гласа си.

— Много е млад. Няма нашия опит — отбеляза мрачно сестра Хопкинс на тръгване.

III

Доктор Лорд подскочи от изненада. Рижите му вежди се повдигнаха толкова високо, че почти се сляха с косата му, и той възкликна:

— Какво? Починала е?

— Да, докторе.

Подробностите бяха на върха на езика на сестра О’Брайън, но строгата й дисциплинираност я накара да изчака.

— Починала? — Питър Лорд се замисли, а после рязко нареди: — Донесете ми гореща вода.

Сестрата се озадачи, но вярна на професионалния си дълг, не зададе никакви въпроси. Ако лекар й кажеше да отиде и да одере кожата на някой алигатор, тя автоматично щеше да отговори: „Да, докторе“ и да излезе послушно от стаята, за да се справи със задачата.

IV

— Искате да кажете, че леля ми умря, без да остави завещание и че никога не е правила такова! — попита Родерик Уелман.

Господин Седън избърса стъклата на очилата си.

— Изглежда, в случая е така.

— Но е толкова необичайно! — удиви се Роди.

— Не е толкова необичайно, колкото си представяте — покашля се неодобрително адвокатът. — Случва се по-често, отколкото си мислите. Съществува известно суеверие около завещанията. А и хората смятат, че имат още много време. Струва им се, че ако направят завещание, по-бързо ще умрат. Много странно, но е така.

— Никога ли не сте говорили с нея по този въпрос? — попита младият мъж.

— Напротив, доста често — отговори господин Седън сухо.

— И какво казваше тя?

— Обичайните неща — въздъхна адвокатът. — Че има много време, че все още няма намерение да умира, че не е решила как точно да се разпореди с парите си.

— Но сигурно след първия инсулт… — намеси се Елинор.

— Не — поклати глава той. — Тогава стана дори по-лошо. Не искаше да чуе и дума!

— Много странно! — възкликна Роди.

— О, не. Болестта й естествено я направи много по-раздразнителна.

— Но тя искаше да умре… — каза Елинор озадачено.

— Скъпа госпожице Елинор — Седън отново избърса очилата си, — човешкият ум е нещо много любопитно. Госпожа Уелман може би си е мислела, че иска да умре, но наред с това е хранила надежда, че ще се възстанови напълно. Именно тази надежда, струва ми се, я е карала да смята, че ако направи завещание, ще й се случи нещастие. Не че изобщо не възнамеряваше да направи завещание, а по-скоро постоянно отлагаше.

Неочаквано той се обърна към Роди с почти приятелски тон:

— Знаете как човек отлага и избягва неприятните неща — тези, с които не желае да се сблъска.

Младежът се изчерви и промърмори:

— Да, аз… аз… Да, разбира се, зная какво имате предвид.

— Така. Госпожа Уелман винаги е смятала да направи завещание — продължи господин Седън, — но за нея утрешният ден бе по-подходящ от днешния. Повтаряше си, че има достатъчно време.

— Ето защо е била толкова разстроена снощи — изрече бавно Елинор — и много настояваше да ви повикаме…

— Несъмнено! — отговори адвокатът.

— Какво ще стане сега? — смутено попита Роди.

— С наследството на госпожа Уелман ли? — Адвокатът се изкашля и продължи: — Тъй като тя умря, без да остави завещание, цялото й състояние се наследява от най-близкия й роднина — госпожица Елинор Карлайл.

— Всичко на мен! — произнесе тя бавно.

— Държавата ще вземе определен процент — поясни господин Седън и се впусна в подробности. Накрая заключи: — Върху парите й няма попечителство или някакви специални разпоредби. Госпожа Уелман разполагаше изцяло с парите си и беше свободна да прави с тях каквото пожелае. Следователно сега всичко се наследява от госпожица Карлайл. Страхувам се, че данъкът наследство ще бъде доста голям, но дори след като се плати, състоянието ще е значително. Вложено е в сигурни ценни книжа.

— Но Родерик… — обади се Елинор.

— Господин Уелман — покашля се малко извинително адвокатът — е само племенник на съпруга на госпожа Уелман и не й е кръвен роднина.

— Така е — каза Роди.

— Естествено, няма особено значение кой от двама ни получава наследството, защото ние ще се оженим — изрече бързо Елинор, но не погледна към Роди.

— Така е — на свой ред се съгласи господин Седън.

V

— Няма значение, нали? — почти умолително попита Елинор.

Адвокатът Седън си беше отишъл. Лицето на Роди се изкриви в нервна гримаса и той каза:

— Ти трябва да го получиш. Така е съвсем правилно. За Бога, Елинор, не си въобразявай, че ти се сърдя. Не искам тези проклети пари!

— В Лондон се разбрахме, Роди, че няма значение кой от нас ще е наследникът, защото ние ще се оженим… — гласът на Елинор леко трепереше.

Той не отговори и тя настоя:

— Не си ли спомняш, че ти го каза?

— Да, спомням си.

Беше навел глава и гледаше в краката си. Лицето му пребледня и помръкна. Чувствителните му устни се свиха от болка. Внезапно Елинор вдигна изящно глава и попита:

— Няма значение, ако ние се оженим… Но ще го направим ли, Роди?

— Да направим какво? — попита той.

— Ще се оженим ли?

— Мисля, че имахме такова намерение — отвърна той с леко раздразнение. После продължи: — Разбира се, Елинор, ако предлагаш нещо друго сега…

— О, Роди, не можеш ли да бъдеш честен? — извика тя.

Той трепна и промълви тихо и объркано:

— Не зная какво става с мен…

— Аз зная… — заяви Елинор рязко.

— Може би наистина е така. Май вече съвсем не ми харесва идеята да живея от парите на жена си… — изрече Роди припряно.

Лицето на младата жена побеля.

— Не е това… Друго нещо е… — Замълча, после продължи: — Мери, нали?

— Предполагам — промърмори Роди нещастно. — Как разбра?

Елинор каза с горчива усмивка:

— Не беше трудно… Винаги когато я погледнеш… Изписано е на лицето ти. Всеки може да го види.

Изведнъж самообладанието му го напусна.

— О, Елинор! Не зная какво става с мен! Мисля, че полудявам! Случи се, когато я видях за пръв път, там, в гората… Лицето й. Всичко в мен се обърна. Не можеш да разбереш…

— Мога. Продължавай.

— Не исках да се влюбвам в нея… — каза той безпомощно. — Бях много щастлив с теб. О, Елинор, какъв мерзавец съм, да ти говоря тези неща…

— Глупости. Продължавай. Разкажи ми…

— Ти си чудесна… Страшно ми олеква, когато разговаряме. Силно съм привързан към теб, Елинор! Трябва да ми повярваш. Но другото е като магия! То обърка всичко — разбиранията ми за живота, радостта от него и всички сериозни, разумни и подредени неща…

— Любовта не е много разумна… — изрече тя нежно.

— Не е… — съгласи се Роди нещастно.

— Говорил ли си с нея? — попита Елинор и гласът й леко потрепери.

— Тази сутрин… Толкова глупаво постъпих… Загубих си ума…

— И какво стана?

— Тя, разбира се, ме накара веднага да млъкна! Беше шокирана. Заради леля Лора и заради теб…

Елинор свали от пръста си годежния пръстен с диамант и каза:

— По-добре да ти го върна, Роди.

Той го взе и без да я погледне, промърмори:

— Елинор, нямаш представа какво животно се чувствам.

— Мислиш ли, че тя ще се омъжи за теб? — попита младата жена тихо.

— Нямам представа. — Той поклати глава. — Не, няма да е скоро. В момента едва ли я интересувам. Но може би един ден…

— Мисля, че си прав — каза Елинор. — Трябва й време. Не бива да я виждаш за известен период, а после ще опиташ отново.

— Скъпата ми, Елинор! Ти си най-добрата приятелка, която съм имал. — Изведнъж хвана ръката й и я целуна. — Знаеш ли, Елинор, аз наистина те обичам, повече от всякога! Понякога Мери ми се струва само сън. Може да се събудя и да открия, че не съществува…

— Ако Мери не съществуваше… — промълви Елинор.

— Понякога ми се иска да я няма… — каза Роди, внезапно разчувстван. — Ние с теб, Елинор, си принадлежим. Наистина си принадлежим, нали?

Тя бавно сведе глава.

— О, да, ние си принадлежим.

И си помисли: „Ако Мери не съществуваше…“

Глава пета

I

Сестра Хопкинс изрече развълнувано:

— Беше хубаво погребение!

— Наистина — отвърна сестра О’Брайън. — И цветята! Виждали ли сте толкова красиви цветя? Арфа от бели лилии и кръст от жълти рози. Беше прекрасно.

Сестра Хопкинс въздъхна и си взе от масления кейк. Двете бяха седнали в кафенето „Синия синигер“. Сестра Хопкинс продължи:

— Госпожица Карлайл е щедро момиче. Даде ми хубав подарък, въпреки че не бе длъжна да го прави.

— Тя е добро и щедро момиче — съгласи се другата жена. — Ненавиждам скъперничеството.

— Тя наследи огромно богатство — отбеляза сестра Хопкинс.

— Чудя се… — започна сестра О’Брайън и спря.

— Да? — окуражи я събеседничката й.

— Странно е, че старата дама не е направила завещание.

— Лошо! — отсече сестра Хопкинс. — Хората трябва да бъдат принуждавани да си направят завещанието! Иначе следват само неприятности.

— Чудя се — поколеба се сестра О’Брайън, — ако беше направила завещание, на кого щеше да остави парите си.

— Знам само едно — каза сестра Хопкинс твърдо.

— Какво?

— Щеше да остави някаква сума на Мери — на Мери Джеръд.

— Да, наистина — съгласи се другата. После добави развълнувано: — Казвах ли ви за онази нощ, когато горката дама изпадна в тежко състояние и докторът правеше всичко възможно да я успокои? Госпожица Елинор държеше ръката на леля си и се кълнеше в Бога — ирландското въображение на сестра О’Брайън изведнъж се отприщи, — че ще извикат адвокат и ще направят всичко, което тя желае. Бедната старица мълвеше: „Мери! Мери“, а Елинор я попита дали има предвид Мери Джеръд и веднага се закле, че ще се погрижи за нея.

— Така ли? — Сестра Хопкинс я погледна с леко съмнение.

— Точно така беше — твърдо отговори сестра О’Брайън. — И ще ви кажа, сестра Хопкинс, по мое мнение, ако госпожа Уелман беше успяла да направи завещание, вероятно всички щяха да бъдат изненадани! Кой знае, може би щеше да остави всичко, което имаше, на Мери Джеръд!

— Не мисля, че би го направила. Не допускам, че някой би оставил парите си на друг, освен на кръвен роднина.

— Но има различни роднини — отбеляза сестра О’Брайън загадъчно.

— Какво имате предвид? — попита събеседничката й сепнато.

— Не съм клюкарка! — отговори сестра О’Брайън с достойнство. — Не бих очернила името на покойник!

— Така е. Съгласна съм с вас. По-добре е човек да си мълчи — кимна сестра Хопкинс и си наля още чай.

— Между другото, намерихте ли опаковката морфин, когато се върнахте вкъщи? — попита сестра О’Брайън.

— Не — намръщи се сестра Хопкинс. — Много бих искала да разбера какво е станало с нея, но мисля, че е било така: може би съм оставила опаковката на ръба на полицата над камината, както често правя, когато заключвам шкафа, а тя вероятно се е изтърколила и е паднала в кошчето, което беше пълно с боклук. Спомням си, че когато излизах, чистеха и го изсипаха в кофата за смет. — Замълча, после продължи: — Трябва да е било така, защото не виждам какво друго би могло да се случи.

— Разбирам — каза сестра О’Брайън. — Сигурно е станало така, скъпа. Никъде другаде не сте си оставяли чантата, освен във вестибюла в Хънтърбъри, така че, изглежда, точно това е станало. Опаковката е отишла в кофата за смет.

— Да — потвърди сестра Хопкинс енергично. — Не би могло да бъде другояче, нали? — и си взе от розовия захарен кейк. — Едва ли… — и спря.

Другата сестра като че ли прекалено бързо се съгласи.

— На ваше място не бих се тревожила повече — успокои я тя.

— Не се тревожа… — отвърна сестра Хопкинс.

II

Елинор, млада и строга в черната си рокля, седеше в библиотеката зад масивното бюро на госпожа Уелман. Пред нея бяха разпилени много книжа. Току-що беше свършила разговора си с прислугата и госпожа Бишоп. В стаята влезе Мери Джеръд, като се поколеба за миг на вратата.

— Искали сте да ме видите, госпожице Елинор?

— О, да, Мери. — Елинор вдигна поглед. — Влез и седни, моля те.

Мери влезе и седна на стола, който тя й посочи. Столът беше леко обърнат към прозореца и светлината, която идваше през него, блестеше в светлорусата й коса и открояваше ослепителната чистота на кожата й. Елинор вдигна ръка, като че ли за да се предпази, но между пръстите си наблюдаваше лицето на момичето. Помисли си: „Възможно ли е да мразиш толкова много някого и да не го показваш?“, а на глас любезно изрече:

— Мисля, знаеш, Мери, че леля ми винаги много се интересуваше от теб и беше загрижена за бъдещето ти.

— Госпожа Уелман винаги е била много добра с мен — промълви Мери с нежния си глас.

— Сигурна съм, че ако беше успяла да направи завещание, леля ми щеше да се разпореди за всичко. Тъй като почина, без да остави завещание, върху мен пада отговорността да изпълня волята й. Посъветвах се с господин Седън и заедно с него направихме списък на сумите за прислугата според продължителността на работата им тук и така нататък. — Замълча за миг и продължи: — Ти, разбира се, не си в тази категория.

Тайно се надяваше, че думите й ще подразнят малко Мери, но изразът на лицето на момичето не се промени — прие спокойно казаното и изчака да чуе какво ще последва.

— Въпреки че през последната нощ от живота си на леля ми й бе трудно да говори свързано, тя успя да ми даде да разбера, че определено иска да осигури бъдещето ти — каза Елинор.

— Много любезно от нейна страна — кротко отговори Мери.

— В момента, в който се легализира наследството ми, ще прехвърля на твое име две хиляди лири. С тези пари можеш да се разпореждаш както желаеш — обясни Елинор грубо.

— Две хиляди лири? — изчерви се Мери. — О, госпожице Елинор, колко сте мила! Не зная какво да кажа!

— Не съм толкова мила и, моля, не казвай нищо повече.

— Не знаете какво огромно значение има това за мен — промълви момичето.

— Радвам се.

Елинор се поколеба. Отвърна очи от Мери, погледна към другия край на стаята и с известно усилие попита:

— Чудя се, имаш ли някакви планове?

— О, да — отговори тя бързо. — Ще изуча нещо. Масаж, може би. Така ме посъветва сестра Хопкинс.

— Идеята ми изглежда добра. Ще се опитам да уредя с господин Седън да ти бъде преведена част от парите бързо, дори веднага, ако е възможно.

— Толкова сте добра, госпожице Елинор — изрече Мери с благодарност.

— Такова беше желанието на леля Лора — отговори Елинор немного любезно. Поколеба се и продължи:

— Е, мисля, че това е всичко.

Този път категоричните думи, с които я отпрати, пронизаха Мери. Тя се изправи и преди да напусне стаята, каза:

— Благодаря ви, госпожице Елинор.

Елинор остана неподвижна, загледана след нея. Лицето й беше безизразно. Нищо по него не показваше какво става в главата й. Дълго време седя неподвижно…

III

Най-сетне Елинор тръгна да търси Роди. Намери го в дневната. Беше се загледал през прозореца и рязко се обърна, когато тя влезе.

— Приключих с всичко! — каза тя. — Петстотин на госпожа Бишоп — служила е тук толкова години. Сто на готвачката и по петдесет на Мили и Олив. По пет лири на останалите. Двайсет и пет на Стивънс, главния градинар и, разбира се, остана старият Джеръд от малката къща. Все още не съм направила нищо за него. Малко е неудобно. Предполагам, че трябва да му отпусна пенсия, нали? — Замълча и продължи припряно: — На Мери Джеръд дадох две хиляди. Мислиш ли, че такова би било желанието на леля Лора? Струва ми се, че сумата е добра.

— Да, съвсем е добра — отвърна Роди, без да я погледне. — Преценката ти винаги е правилна, Елинор.

Той се обърна и отново се загледа през прозореца. Елинор си пое дъх и заговори нервно и забързано. Думите й бяха малко несвързани.

— Има още нещо. Искам… и е съвсем правилно… искам да кажа, ти трябва да получиш своя дял, Роди.

Той я погледна ядосано и тя бързо продължи:

— Не, слушай, Роди. Съвсем е справедливо! Парите, които са били на чичо ти — които той е оставил на съпругата си — напълно естествено е да се предположи, че ще са за теб. Леля Лора също си го мислеше. Зная, че е така от многото неща, които ми е разказвала. Ако аз получавам нейните пари, ти трябва да получиш сумата, която е била негова — така е правилно. Не мога да понеса чувството, че те ограбвам — само защото леля Лора не направи завещание. Ти трябва… трябва да ме разбереш!

Издълженото, деликатно лице на Родерик беше станало мъртвешки бледо. Той каза:

— За Бога, Елинор, искаш да ме накараш да се почувствам мерзавец? Допускаш ли, дори за момент, че мога… че мога да взема тези пари от теб?

— Но не ти ги давам аз. Така е справедливо.

— Не искам парите ти! — извика той.

— Те не са мои!

— Според закона са твои и само това е от значение! За Бога, нека бъдем просто делови! Няма да взема и пени от теб. Не ми се прави на благодетелка!

— Роди! — извика тя.

— О, скъпа, съжалявам — извини се Роди. — Не зная какво говоря. Чувствам се толкова объркан — напълно си загубих ума…

— Бедният Роди… — каза нежно Елинор.

Той пак се беше обърнал към прозореца и си играеше с пискюла на транспаранта. С променен и отчужден глас попита:

— Знаеш ли какво възнамерява да прави Мери Джеръд?

— Каза, че ще учи за масажистка.

— Разбирам.

Настъпи мълчание. Елинор се изпъна и отметна глава назад. Когато заговори, гласът й прозвуча властно:

— Роди, изслушай ме внимателно!

— Разбира се, Елинор! — погледна я той изненадан.

— Бих искала да изпълниш съвета ми.

— И какъв е той?

— Ти не си много ангажиран — продължи тя вече по-меко. — Винаги можеш да си вземеш отпуск, нали?

— О, да.

— Тогава направи следното: замини за чужбина за известно време, например за три месеца. Замини сам. Създай нови приятелства и виж нови места. Нека да сме честни. Сега мислиш, че си влюбен в Мери Джеръд. Може би е така. Но моментът не е подходящ да се сближиш с нея — много добре го знаеш. Вече не сме сгодени. Замини в чужбина, чувствай се свободен и след три месеца вземи решение като свободен човек. Тогава ще разбереш дали наистина обичаш Мери, или е било само временно увлечение. И ако си съвсем сигурен, че я обичаш, върни се, иди при нея и й го кажи. Може би тогава тя ще те изслуша.

Роди се приближи до нея и взе ръката й.

— Елинор, ти си чудесна! Толкова си съобразителна и обективна! Без следа от дребнавост и подлост. Възхищавам ти се повече от всякога. Ще постъпя точно както ми предлагаш. Ще замина освободен от всичко и ще разбера дали действително съм хлътнал, или просто се правя на глупак. О, Елинор, скъпа, не знаеш колко съм привързан към теб. Осъзнавам, че си хиляди пъти по-добра от мен. Бъди благословена, мила, за добрината си.

Целуна я поривисто по бузата и бързо излезе от стаята.

Може би беше по-добре, че не се обърна и не видя лицето й.

IV

След няколко дни Мери сподели със сестра Хопкинс за открилата се възможност.

Жената топло я поздрави и практично отбеляза:

— Имаш невероятен късмет, Мери. Старата дама сигурно ти е мислела доброто, но от намеренията няма голяма полза, ако не са черно на бяло. Можеше и нищо да не получиш.

— Госпожица Елинор каза, че в нощта, преди да умре, госпожа Уелман й заръчала да направи нещо за мен.

— Може би — изсумтя сестра Хопкинс. — Но за много хора би било по-удобно да забравят. Повечето роднини постъпват така. Уверявам те, виждала съм такива неща! Хора, които умират и вярват, че милият им син или милата им дъщеря ще изпълнят желанията им. В деветдесет процента от случаите милият син или милата дъщеря си намират основателна причина да не го направят. Странна е човешката природа. Никой не обича да се разделя с пари, ако законът не го принуди! Казвам ти, Мери, момичето ми, късметлийка си. Госпожица Карлайл е по-справедлива от много други.

— И все пак имам чувството, че тя не ме обича — изрече бавно Мери.

— Трябва да кажа, че има основание — заяви сестра Хопкинс безцеремонно. — Хайде сега, не се прави на толкова невинна, Мери! От известно време господин Родерик те гледа така влюбено.

Мери поруменя, а жената продължи:

— Според мен много е хлътнал. Изведнъж се влюби в теб. А ти, моето момиче? Имаш ли някакви чувства към него?

— Аз… аз не зная — отговори тя колебливо. — Не мисля. Но, разбира се, той е много приятен.

— Хм. Не е мой тип! Той е от онези мъже — придирчиви и изтъкани от нерви. Капризничат за храната. В повечето случаи мъжете не са цвете за мирисане. Ти не бързай, скъпа. С твоята външност можеш да си позволиш да избираш. Скоро сестра О’Брайън подхвърли, че би могла да опиташ в киното. Чувала съм, че там харесват блондинките.

— Сестра, как мислите, че трябва да постъпя с баща си? — попита Мери и леко сбърчи чело. — Той смята, че съм длъжна да му дам част от парите.

— Да не си посмяла! — възмути се сестра Хопкинс. — Госпожа Уелман не е определила тези пари за него. Според мен, ако не беше ти, той отдавна щеше да си загуби работата. Не познавам по-голям мързеливец от него!

— Струва ми се странно, че при толкова много пари тя не е направила завещание, за да ги разпредели — каза момичето.

Сестра Хопкинс поклати глава.

— Ще се изненадаш, но повечето хора са такива. Все отлагат.

— Струва ми се доста глупаво.

— А ти самата, Мери, направи ли завещание? — намигна й сестрата.

— О, не! — зяпна я тя.

— Ти вече прехвърли двайсет и една години.

— Но аз… аз нямам нищо, което да завещая. Всъщност сега май че имам.

— Разбира се, че имаш — каза жената рязко. — Хубава малка сума.

— Ами, няма защо да бързам…

— Ето, видя ли — сопна й се сестра Хопкинс. — Като всички. Само защото си здраво младо момиче не означава, че не може случайно да те блъсне автобус или кола на улицата.

— Но аз дори не зная как се прави завещание — засмя се Мери.

— Много е лесно. Можеш да вземеш формуляр от пощата. Да отидем и да вземем веднага.

В дома на сестра Хопкинс те разгледаха внимателно формуляра и обсъдиха важните точки. Сестра Хопкинс видимо се забавляваше. Според нея след смъртта завещанието беше най-интересното нещо за одумване.

— Кой ще получи парите ми, ако не направя завещание? — попита Мери.

— Баща ти, предполагам — Хопкинс изрази леко съмнение.

— Той няма да ги получи — заяви момичето категорично. — По-добре да ги завещая на леля си в Нова Зеландия.

— Няма да има голяма полза, ако ги вземе баща ти, защото, бих казала, не му остават много дни на този свят.

Мери не се впечатли от думите й, защото я беше чувала често да говори така.

— Не мога да си спомня адреса на леля ми. От години не ни е писала.

— Не мисля, че има значение — успокои я сестра Хопкинс. — Нали знаеш малкото й име?

— Мери. Мери Райли.

— Така. Напиши, че завещаваш всичко на Мери Райли, сестра на Елайза Джеръд от Хънтърбъри, Мейдънсфорд.

Мери се наведе над формуляра, за да го попълни. Когато стигна до края, изведнъж потрепери. Нечия сянка затули слънцето. Тя вдигна глава и видя Елинор Карлайл, която надничаше през прозореца. Елинор попита:

— В какво толкова сте се задълбочили?

— В какво ли? Мери прави завещанието си — засмя се сестра Хопкинс.

— Прави завещанието си? — изведнъж Елинор се разсмя. Смехът й беше особен, почти истеричен. — Значи пишеш завещанието си, Мери? Странно! Колко странно…

Тя се обърна и като продължи да се смее, тръгна надолу по улицата.

Сестрата се загледа след нея.

— Чу ли я? Какво ли й стана?

V

Елинор беше направила само пет-шест крачки и все още се смееше, когато една ръка я докосна по рамото. Тя рязко спря и се обърна. Беше доктор Лорд. Гледаше я с набръчкано чело.

— На какво се смеете? — попита той с властен тон.

— Всъщност не зная — отговори Елинор.

— Доста глупав отговор!

Тя се изчерви.

— Мисля, че съм малко изнервена или нещо подобно. Надникнах в къщата на участъковата сестра, а вътре Мери Джеръд пишеше завещанието си. Това ме разсмя. Не зная защо! — опита се да му обясни.

— Не знаете ли? — попита доктор Лорд рязко.

— Беше глупаво от моя страна. Казах ви, изнервена съм.

— Ще ви предпиша нещо ободряващо.

— Много е подходящо! — отбеляза тя язвително.

— Съвсем е безполезно, съгласен съм. — Той й се ухили подкупващо. — Но е единственото нещо, което човек може да направи, когато някой не иска да му каже какво му е.

— Нищо ми няма! — заяви Елинор.

— Не, има ви нещо, и то е сериозно — настоя лекарят кротко.

— Напоследък, мисля, бях подложена на голямо нервно напрежение…

— Така е. Но не това имам предвид. — Той замълча. — Още дълго ли ще останете тук?

— Утре си тръгвам.

— Значи няма да живеете в имението?

— Не, никога! — поклати глава Елинор. — Мисля, че ще го продам, ако получа добро предложение.

— Разбирам… — каза той унило.

— А сега трябва да вървя. — Тя решително му подаде ръка. Питър Лорд я пое и я задържа.

— Госпожице Карлайл, моля ви, кажете ми за какво си мислехте преди малко, когато се смеехте? — попита той настойчиво.

Тя бързо си издърпа ръката.

— За какво толкова бих могла да си мисля?

— Ето това бих искал да разбера.

Лицето му стана мрачно и придоби нещастно изражение.

— Стори ми се смешно, нищо повече — каза Елинор малко нетърпеливо.

— Че Мери Джеръд си прави завещание? Защо? Да направиш завещание е нещо съвсем разумно. Спестява много неприятности. Понякога, разбира се, създава неприятности!

— Естествено, всеки трябва да направи завещание. Нямах това предвид.

— Госпожа Уелман трябваше да направи завещание — заяви доктор Лорд.

— Да, наистина — съгласи се Елинор прочувствено. Лицето й поруменя.

— А вие? — попита той неочаквано.

— Аз?

— Да, току-що казахте, че всеки трябва да направи завещание! Вие направихте ли го?

За миг Елинор се втренчи в него, после се засмя:

— Колко необичайно! Не, не съм го направила. Не съм и помислила! Точно като леля Лора. Знаете ли, доктор Лорд, когато се прибера, ще пиша на господин Седън веднага да се погрижи за завещанието ми.

— Много разумно.

VI

В библиотеката Елинор току-що беше завършила писмото си:

Скъпи господин Седън,

Ще ми изготвите ли завещание, което да подпиша? Да бъде съвсем кратко. Искам да оставя абсолютно всичко на Родерик Уелман.

Искрено ваша, Елинор Карлайл

Тя погледна стенния часовник. След няколко минути щяха да приберат пощата. Отвори чекмеджето на бюрото, но се сети, че сутринта беше използвала последната марка. Беше почти сигурна, че има още няколко в спалнята си. Качи се горе. Когато се върна в библиотеката с марката в ръка, завари Роди до прозореца.

— Тръгваме си утре, нали? Доброто старо имение Хънтърбъри. Тук прекарахме чудесни мигове — каза той.

— Имаш ли нещо против да го продам? — попита тя.

— О, не, не! Разбирам, че така ще е най-добре.

Настъпи тишина. Елинор взе писмото си и погледна дали всичко е наред. После залепи плика и сложи марката.

Глава шеста

I

Писмо от сестра О’Брайън до сестра Хопкинс, 14 юли:

Лабъро Корт

Скъпа Хопкинс,

От няколко дни се каня да ви пиша. Тук къщата е красива и картините, струва ми се, са доста известни. Но не мога да кажа, че е толкова комфортна, колкото в Хънтърбъри, ако разбирате какво имам предвид. В глухата провинция е трудно да се намери прислуга. Местните момичета са доста недодялани, а и повечето от тях не са особено любезни. Мисля, че не съм човек, създаващ главоболия, но все пак храната, която ми поднасят би трябвало поне да бъде топла. Няма с какво да кипвам водата, а и чаят невинаги се приготвя с вряла вода! Пациентът ми е добър и кротък човек, с двустранна пневмония, но опасността отмина и докторът каза, че ще се оправи. Искам да ви съобщя нещо, което наистина ще ви заинтересува. Това е най-удивителното съвпадение, за което някога сте чували. В дневната върху рояла има снимка в голяма сребърна рамка и можете ли да повярвате, тя е същата, онази с надписа „Люис“, която старата госпожа Уелман искаше. Е, разбира се, аз бях заинтригувана, а и кой ли не би се заинтригувал? Попитах иконома и той каза, че човекът на снимката е братът на лейди Ратъри — сър Люис Райкрофт. Изглежда е живял недалеч от тук и е загинал през войната. Много тъжно, нали? Попитах уж между другото дали е бил женен и икономът каза „да“, но скоро след сватбата лейди Райкрофт, горката, постъпила в приют за душевноболни. Все още била жива. Не е ли интересно? Виждате ли, май сбъркахме в нашите предположения. Трябва да са били много привързани един към друг, той и госпожа У., а им е било невъзможно да се оженят заради съпругата в приюта. Точно както във филмите, нали? И това, че след толкова години си спомни и поиска да види снимката му точно преди да умре. Икономът каза, че е бил убит през 1917 година. Какъв роман. Гледахте ли новия филм с Мирна Лой? Разбрах, че тази седмица го дават в Мейдънсфорд. Тук наблизо няма никакви кина! О, ужасно е да бъдеш заточен в провинцията. Нищо чудно, че не могат да си намерят свястна прислуга!

Е, засега довиждане, скъпа. Пишете ми за всички новини.

Искрено ваша, Айлийн О’Брайън

Писмо от сестра Хопкинс до сестра О’Брайън, 14 юли:

Роуз Котидж

Скъпа О’Брайън,

Тук всичко си върви както обикновено. Хънтърбъри опустя. Освободиха прислугата и окачиха голяма табела „Продава се“. Наскоро видях госпожа Бишоп. Живее при сестра си. Много е разстроена, както можете да си представите, че имението се продава. Изглежда е била убедена, че госпожица Карлайл ще се омъжи за господин Уелман и двамата ще живеят тук. Госпожа Б. каза, че са развалили годежа! Скоро след като напуснахте, госпожица Карлайл замина за Лондон. Един-два пъти се държа доста странно. Просто не знаех какво да си мисля за нея! Мери Джеръд отиде в Лондон и постъпи в курс за масажистки. Мисля, че е много разумно от нейна страна. Госпожица Карлайл ще й прехвърли две хиляди лири. Намирам жеста й за доста щедър, малцина биха постъпили така.

Между другото, колко странни неща се случват понякога. Спомняте ли си, че ми разказвахте за една снимка с надпис „Люис“, която сте видели у госпожа Уелман? Наскоро си говорихме с госпожа Слатъри (тя беше икономка на доктор Рансъм, който работеше в селото преди доктор Лорд). Целия си живот е прекарала тук и знае доста неща за по-видните хора. Приказвахме за малките им имена. Уж случайно подхвърлих, че името Люис май е доста необичайно. Наред с другите тя спомена и сър Люис Райкрофт от имението Форбс Парк. Служил е в Седемнайсети кавалерийски полк и към края на войната е бил убит. Когато я попитах: „Бил е голям приятел на госпожа Уелман от Хънтърбъри, нали?“ тя бързо ме погледна и ми отговори: „Да, бяха много близки приятели, някои казват — дори повече от приятели“, но това тя не искала да обсъжда. А и защо пък да не бъдат приятели? Тогава аз отбелязах, че по онова време госпожа Уелман е била вдовица, а тя възкликна: „О, да! Беше вдовица.“ И така, скъпа, веднага разбрах, че има нещо. Подметнах, че ми се струва странно, че не са се оженили. Тя веднага ми отговори: „Те не можеха да се оженят. Той имаше съпруга, която беше в приют за душевноболни!“ Ето, виждате ли, сега знаем всичко! Странно какви неща се случват, нали? Имайки предвид лесния начин, по който човек може да се разведе в днешно време, изглежда жалко, че лудостта й не е била използвана като претекст. Спомняте ли си приятния младеж, Тед Бигланд, който често се навърташе около Мери Джеръд? Идва при мен за адреса й в Лондон, но аз не му го дадох. Според мен Мери е една класа над Тед Бигланд. Не зная дали разбрахте, скъпа, но господин Р. У. бе много увлечен по нея. Жалко, защото това създаде неприятности. Залагам си главата, че тази е причината за развалянето на годежа му с госпожица Карлайл. И ако ме питате, тя беше жестоко наранена. Не разбирам какво намира в него, той не ми е по вкуса, но от достоверен източник чух, че госпожица Карлайл винаги е била лудо влюбена в него. Изглежда доста объркано, нали? Пък и тя получи всичките пари. Мисля, че той винаги е очаквал леля му да му остави солидна сума…

Старият Джеръд от малката къща бързо губи сили. Доста често му се вие свят. Все още, както обикновено, е груб и намусен. Наскоро ми заяви, че всъщност Мери не му е дъщеря. Аз му отвърнах: „На ваше място бих се засрамила да кажа подобно нещо за съпругата си!“ Той ме погледна и измърмори: „Каква глупачка сте! Нищо не разбирате!“ Учтиво, нали? Мога да ви уверя, че не му останах длъжна. Мисля, че преди да се омъжи, жена му е била камериерка на госпожа Уелман.

Миналата седмица гледах „Добрата земя“. Чудесен филм! Изглежда, жените в Китай трябва да се примиряват с много неща.

Завинаги ваша, Джеси Хопкинс

Пощенска картичка от сестра Хопкинс до сестра О’Брайън:

Представяте ли си — писмата ни са се разминали! Това време не е ли ужасно?

Пощенска картичка от сестра О’Брайън до сестра Хопкинс:

Получих писмото ви тази сутрин. Какво съвпадение!

Писмо от Родерик Уелман до Елинор Карлайл, 15 юли:

Скъпа Елинор,

Току-що получих писмото ти. Не, наистина, нямам нищо против продажбата на Хънтърбъри. Много мило от твоя страна, че искаш мнението ми. Мисля, че постъпваш разумно, след като очевидно не възнамеряваш да живееш там. Въпреки че може би ще ти бъде трудно да се освободиш от него. Имението е големичко за днешните нужди, но пък е осъвременено, с хубави помещения за прислугата, с електрическо осветление, с газ и с всичко останало. Така или иначе, надявам се да имаш късмет! Времето тук е прекрасно. Прекарвам часове в морето. Хората са доста различни, но аз страня от тях. Ти ми каза веднъж, че не съм много общителен. Боя се, че е така. Намирам, че голяма част от човешката раса е изключително отблъскваща. Вероятно те мислят същото за мен.

От много време имам усещането, че ти си един от малкото наистина достойни представители на човечеството. Мисля да се помотая седмица-две по далматинския бряг. Можеш да ми пишеш чрез Томас Кук, Дубровник, от 22 нататък. Ако мога да ти бъда полезен, обади ми се.

Искрено твой, с възхищение и благодарност,

Роди

Писмо от господин Седън, адвокатска кантора „Седън, Бладъруик & Седън“ до госпожица Елинор Карлайл, 20 юли:

Блумсбъри Скуеър №104

Скъпа госпожице Елинор,

Убеден съм, че трябва да приемете предложената от майор Съмървел сума — 12 500 (дванайсет хиляди и петстотин) лири за Хънтърбъри. В момента големите имения се продават изключително трудно и тази цена е много изгодна. Условието обаче е майорът веднага да встъпи във владение на собствеността. Зная, че той е разглеждал и други имения в околността. Ето защо ви съветвам незабавно да приемете. Разбирам, че майор Съмървел възнамерява за три месеца да обзаведе къщата, като през този период ще се уредят юридическите формалности и продажбата ще бъде узаконена.

Що се отнася до обитателя на малката къща Джеръд и въпроса за пенсионирането му, чух от доктор Лорд, че старецът е сериозно болен и няма да живее дълго. Наследството ви още не е легализирано, но аз прехвърлих авансово на госпожица Мери Джеръд сто лири.

Искрено ваш, Едмънд Седън

Писмо от доктор Лорд до госпожица Елинор Карлайл, 24 юли:

Скъпа госпожице Карлайл,

Днес почина старият Джеръд. Мога ли да ви помогна с нещо? Чух, че сте продали къщата на нашия нов депутат в парламента, майор Съмървел.

Искрено ваш, Питър Лорд

Писмо от Елинор Карлайл до Мери Джеръд, 25 юли:

Скъпа Мери,

Приеми моите съболезнования за смъртта на баща ти.

Получих предложение за Хънтърбъри — от майор Съмървел. Той иска да се нанесе колкото може по-бързо. Заминавам за имението, за да прегледам документите на леля ми и да разчистя. Би ли могла да вземеш вещите на баща си от малката къща в най-скоро време? Надявам се, че се справяш добре и курсът ти по масаж не е много напрегнат.

Искрено твоя, Елинор Карлайл

Писмо от Мери Джеръд до сестра Хопкинс, 25 юли:

Скъпа сестра Хопкинс,

Благодаря ви, че ми съобщихте за баща ми. Радвам се, че не се е мъчил. Госпожица Елинор ми пише, че продава имението и иска от мен да разчистя нашата къща, колкото е възможно по-бързо. Бихте ли ме приели да пренощувам у вас, когато дойда утре за погребението? Не ми отговаряйте, ако нямате нищо против.

Ваша предана, Мери Джеръд

В четвъртък сутринта на 27 юли Елинор Карлайл излезе от хотел „Кингс Армс“ и спря за малко, за да огледа главната улица на Мейдънсфорд.

Изведнъж радостно възкликна и пресече улицата.

Нямаше как да сбърка тази едра, достолепна, подобна на галеон с издути платна фигура с плавна походка.

— Госпожо Бишоп!

— Госпожица Елинор! Каква изненада! Не подозирах, че сте тук! Ако знаех, че ще ходите в Хънтърбъри, щях да съм там! Кой ще се грижи за вас? Доведохте ли някого от Лондон?

Елинор поклати глава.

— Не съм отседнала в имението, а в хотел „Кингс Армс“.

Госпожа Бишоп погледна през улицата към хотела и изсумтя неодобрително.

— Чувала съм, че в него е възможно да се отседне — позволи си да отбележи. — Зная, че е чисто. А казват също, че готвят добре, но едва ли е това, на което сте свикнали, госпожице Елинор.

— Чувствам се съвсем удобно — усмихна се тя. — Ще остана само ден-два. Трябва да разчистя къщата и да прибера вещите на леля ми. Бих искала да пренеса част от мебелите в Лондон.

— Значи наистина продадохте имението?

— Да. На майор Съмървел. Нашият нов депутат в парламента. Знаете, че сър Джордж Кар почина и се проведоха нови избори.

— Нямаше конкуренти — каза госпожа Бишоп с достойнство. — В Мейдънсфорд винаги сме избирали само консерватори.

— Радвам се, че имението е купил човек, който наистина ще живее в него. Би било жалко да превърнат къщата в хотел или да я разрушат.

Госпожа Бишоп притвори очи и по едрата й аристократична фигура премина тръпка.

— Да, наистина би било ужасно — толкова ужасно. Достатъчно лошо стана, че Хънтърбъри премина в чужди ръце.

— Да, но виждате ли, къщата е твърде голяма, за да живея сама в нея — отговори Елинор.

Госпожа Бишоп изсумтя.

— Исках да ви попитам — каза Елинор бързо, — има ли някакви мебели, които бихте желали да имате? Бих се радвала, ако вземете нещо.

— Ами, госпожице Елинор, много мило от ваша страна — засия жената. — Ако не е твърде нахално… — тя замълча.

— О, не.

— Винаги много съм се възхищавала от писалището в дневната. Толкова е красиво.

Елинор си го спомни — доста помпозно инкрустирано.

— Разбира се, че ще го вземете, госпожо Бишоп.

Нещо друго?

— Не, госпожице Елинор. Проявихте достатъчно щедрост.

— Има няколко стола в стила на писалището. Бихте ли ги искали?

Госпожа Бишоп прие столовете с подобаващите благодарности.

— В момента живея при сестра си — обясни тя. — Има ли нещо, с което да ви бъда полезна, госпожице Елинор? Ако желаете, мога да дойда в къщата с вас.

— Не, благодаря — отвърна тя бързо и малко рязко.

— Изобщо няма да ме затрудните, уверявам ви, ще бъде удоволствие за мен. Толкова тъжно занимание — да прибирате вещите на милата госпожа Уелман.

— Благодаря ви, госпожо Бишоп, но бих предпочела да се справя сама. Някои неща е по-добре човек да върши сам…

— Както желаете, разбира се — каза госпожа Бишоп леко обидено. — Дъщерята на Джеръд е тук. Вчера беше погребението му. Отседнала е при сестра Хопкинс. Чух, че тази сутрин ще ходят в малката къща.

— Да — кимна Елинор. — Помолих Мери да дойде и да се погрижи за вещите там. Майор Съмървел желае да се нанесе колкото е възможно по-бързо.

— Разбирам.

— Е, трябва да вървя — каза младата жена. — Толкова се радвам, че се видяхме, госпожо Бишоп. Няма да забравя за писалището и столовете. — Тя й подаде ръка и си тръгна.

Влезе в хлебарницата и купи един хляб. После се отби в млекарницата и взе масло и мляко. Накрая влезе в бакалницата:

— Бих искала пастет за сандвичи, моля.

— Разбира се, госпожице. — Лично господин Абът се втурна да я обслужи, като избута помощника си.

— Какъв бихте желали? От сьомга и скариди? От пуйка и език? От сьомга и сардина? От свински бут и език?

Сваляше бързо кутия след кутия и ги нареждаше на тезгяха пред нея.

— Макар и да са с различни имена, винаги съм си мислела, че много си приличат по вкус — усмихна се леко Елинор.

Господин Абът се съгласи моментално.

— Вероятно е така, но пък са много вкусни. Уверявам ви, много са вкусни.

— Преди време хората се страхуваха да ядат рибни пастети. Имаше случаи на отравяне с птомаин, нали?

На лицето на господин Абът се изписа ужас.

— Мога да ви уверя, че качеството им е отлично — съвсем пресни са. Никога не сме имали оплаквания.

— Ще взема малко пастет от сьомга и аншоа и малко от сьомга и скариди. Благодаря.

II

Елинор Карлайл влезе в двора на Хънтърбъри през задния вход.

Беше топъл и ясен слънчев ден. Имаше цъфнали цветя. Тя мина покрай тях. Помощник-градинарят Хорлик, който бе останал, за да поддържа градината, я поздрави почтително.

— Добро утро, госпожице. Получих писмото ви. Страничната врата на къщата е отворена. Освободих капаците и отворих повечето прозорци.

— Благодаря ти, Хорлик.

Елинор понечи да тръгне, но младежът я спря и притеснено я заговори. Адамовата му ябълка нервно подскачаше нагоре-надолу.

— Извинете ме, госпожице…

— Да? — обърна се тя.

— Вярно ли е, че къщата е продадена? Искам да кажа, всичко окончателно ли е уредено?

— О, да!

— Чудех се, госпожице — продължи Хорлик нервно, — дали бихте казали добра дума за мен на майор Съмървел. Той ще има нужда от градинари. Навярно ще реши, че съм прекалено млад за главен градинар, но от четири години работя под ръководството на господин Стивънс и мисля, че съм научил доста неща. Откакто работя тук сам, поддържам всичко много добре.

— Разбира се — отговори Елинор бързо. — Ще направя каквото мога, Хорлик. Всъщност възнамерявах да спомена за теб на майор Съмървел и да му казах колко добър градинар си.

Лицето му поруменя.

— Благодаря ви, госпожице. Много мило от ваша страна. Вие разбирате, че за мен беше удар — първо смъртта на госпожа Уелман, после бързата продажба на къщата, а аз знаете ли, се канех да се женя тази есен и ми се искаше да имам сигурна работа… — Той замълча.

— Надявам се, че майор Съмървел ще те наеме — успокои го Елинор. — Разчитай на мен. Ще направя всичко възможно.

— Благодаря ви, госпожице. Виждате ли, ние всички се надявахме имението да остане на фамилията. Много благодаря, госпожице.

Елинор тръгна към къщата. Изведнъж я заля вълна от ярост и я обзе силно негодувание. „Ние всички се надявахме имението да остане на фамилията…“

Двамата с Роди можеха да живеят тук! Тя и Роди… Роди го желаеше. А и тя го желаеше. И двамата винаги са обичали Хънтърбъри. Свидното им имение Хънтърбъри… Докато живееха в Индия, преди да починат родителите й, тя идваше тук през ваканцията. Играеше си в гората, береше големи букети цветя, разхождаше се край потока, ядеше цариградско грозде и сочни червени малини. По-късно узряваха и ябълките. Имаше места, тайни кътчета, в които се криеше с книга в ръка и четеше с часове.

Обичаше Хънтърбъри. Подсъзнателно винаги е вярвала, че някой ден ще живее постоянно тук. Леля Лора й бе внушила тази мисъл с уж случайно изречени слова и фрази: „Някой ден, Елинор, ти сигурно ще пожелаеш да отсечеш тези кипариси. Като че ли изглеждат малко тъжни! Тук може да се направи градина с езеро. Някой ден ти ще я направиш.“

А Роди? Роди също с нетърпение очакваше Хънтърбъри да стане негов дом. Имението беше в сърцето му наред с чувствата му към нея. Подсъзнателно е вярвал, че е правилно и съвсем подходящо двамата да заживеят заедно в Хънтърбъри.

И те щяха да бъдат заедно тук. Щяха да бъдат заедно тук и сега. Нямаше да подготвят къщата за продан, а щяха да я пребоядисват, да правят планове за подобрения в нея и в градината, да се разхождат един до друг с тихата радост на собственици, щастливи — да, щастливи заедно. Само да не беше онази фатална среща с момичето, красиво като дива роза…

Какво знаеше Роди за Мери Джеръд? Нищо, абсолютно нищо! Какво толкова му харесваше в нея — в истинската Мери? Твърде възможно бе тя да има чудесни качества, но той не знаеше нищо за тях. Позната история — древната шега на природата!

Не каза ли самият Роди, че това е било „магия“?

Роди наистина ли искаше да се освободи от нея?

Ако например Мери умре, нямаше ли Роди някой ден да си признае: „По-добре, че стана така. Сега разбрах. Ние нямахме нищо общо…“ И вероятно с малко тъга ще добави: „Беше прекрасно създание…“

Нека си остане такава за него, да, един прекрасен спомен завинаги — красив и радващ…

Ако нещо се случеше с Мери Джеръд, Роди щеше да се върне при нея — Елинор… Сигурна беше в това!

Ако нещо се случеше с Мери Джеръд…

Елинор натисна бравата на страничната врата и прекрачи от топлите слънчеви лъчи в сянката на къщата. Потрепери. Вътре беше студено, тъмно, зловещо… Като че ли имаше нещо, което я чакаше…

Мина през вестибюла и бутна вратата, която водеше към килера за провизии.

Миришеше леко на мухъл. Натисна прозореца и го отвори широко. Остави пакетите — маслото, хляба и малката бутилка с мляко. Помисли си: „Глупачка! Забравих да взема кафе.“ Погледна в металните кутийки на полицата. В една от тях имаше малко чай, но кафе нямаше. Каза си: „Е, добре, няма значение.“ Разопакова двете стъклени бурканчета с рибен пастет. За момент се загледа в тях, после излезе от килера и се качи горе. Влезе направо в стаята на госпожа Уелман. Започна от скрина. Отвори чекмеджетата и се зае да сортира, да подрежда и да сгъва дрехите на купчинки…

III

В малката къща Мери Джеръд се огледа съвсем безпомощно.

Досега не й беше правило впечатление колко е тясна.

Миналото я заля като река. Спомни си как майка й шиеше рокли на куклите, а баща й винаги беше сърдит и намръщен. Не я обичаше. Не, не я обичаше…

Изведнъж се обърна към сестра Хопкинс и попита:

— Татко нищо не каза, не поръча нищо за мен, преди да умре, нали?

— О, Боже, не! — възкликна бодро сестра Хопкинс, но с малко груб тон. — Час преди умре, беше в безсъзнание.

— Май трябваше да дойда и да се грижа за него. Все пак той ми беше баща — каза Мери бавно.

— Чуй ме, Мери. Дали е бил твой баща или не, няма значение — започна сестрата малко смутено. — Както виждам, в днешно време децата не се интересуват много от родителите си, а и доста родители не се грижат за децата си. Госпожица Ламбърт, която е учителка в гимназията, смята, че така трябва да бъде. Според нея семейството е глупаво нещо и децата би следвало да бъдат отглеждани от държавата. Звучи ми като възхвала на сиропиталищата, но така или иначе, чиста загуба на време е да ставаш сантиментална и да се ровиш в миналото. Трябва да продължим да живеем, това ние работата, въпреки че понякога не е толкова лесно!

— Предполагам, че сте права. Но си мисля, че вината беше моя да не се разбираме добре.

— Глупости! — възнегодува сестра Хопкинс.

Думата изплющя като камшик, но поуспокои Мери.

Сестра Хопкинс я върна към по-практичните неща:

— Какво ще правиш с мебелите? Ще ги запазиш ли или ще ги продадеш?

— Не зная — отвърна тя колебливо. — Вие какво мислите?

— Някои от мебелите са солидни и в добро състояние — огледа ги жената с преценяващ поглед. — Можеш да ги запазиш и някой ден да обзаведеш с тях свой собствен апартамент в Лондон. Освободи се от боклуците. Столовете са добри, а също и масата. Бюрото е хубаво, малко старомодно, но от махагон. Казват, че някой ден викторианските мебели пак щели да дойдат на мода. На твое място бих се отървала от огромния гардероб. Твърде голям е, за да се събере, където и да било. Заема половината спалня.

Направиха списък на вещите, които Мери щеше да запази, и на тези, от които щеше да се освободи.

— Адвокатът е много мил, имам предвид господин Седън. Предварително ми изпрати малко пари, за да мога да си платя таксата за курса, а и за някои други разходи. Ще минат един-два месеца, преди окончателно да ми преведат парите. Той каза така.

— Как ти се вижда новата работа? — попита сестрата.

— Мисля, че ще ми хареса. В началото бе доста напрегнато. Прибирах се уморена до смърт.

— Когато бях стажантка в болницата „Сейнт Люк“ си мислех, че ще умра. Струваше ми се, че няма да издържа три години. Но издържах — каза сестра Хопкинс сурово.

Извадиха всичките дрехи на стареца и попаднаха на метална кутия, пълна с документи.

— Мисля, че трябва да ги прегледаме — каза Мери.

Седнаха от двете страни на масата. Сестра Хопкинс бръкна в кутията и извади шепа хартии.

— Удивително е какви боклуци пазят хората! — възнегодува тя. — Изрезки от вестници! Стари писма! И всякакви други неща!

— Ето брачното свидетелство на мама и татко — разгърна Мери един документ. — От „Сейнт Олбънс“, 1919 година.

— „Свидетелство за встъпване в брак“ — колко старомодно название. Много хора от селото все още го използват.

— Но, сестра… — Мери млъкна и се скова.

— Какво има?

— Не виждате ли? — гласът й затрепери. — Сега сме 1939 година. А аз съм на двайсет и една. През 1919 съм била на една година. Това означава… означава… че баща ми и майка ми не са били женени, когато съм се родила.

Сестра Хопкинс се намръщи и отсече:

— Е, какво пък толкова! Не се тревожи точно сега!

— Но, сестра, не мога да не се тревожа!

— Има много двойки, които не отиват в църквата, докато не стане съвсем наложително — изрече сестра Хопкинс авторитетно. — Но след като в крайна сметка са го направили, какво толкова лошо има? Според мен всичко е нормално!

— Мислите ли, че по тази причина баща ми не ме обичаше? — попита Мери тихо. — Защото може би майка ми го е принудила да се ожени за нея?

Сестра Хопкинс се поколеба и прехапа устни.

— Струва ми се, че не е било точно така. Тя замълча за момент. — Е, сега, ако ще ми се тревожиш, по-добре да ти кажа истината. Ти не си дъщеря на Джеръд.

— Значи, ето защо не ме е обичал! — извика тя.

— Може би.

По бузите на Мери изведнъж се появиха червени петна.

— Сигурно не е хубаво от моя страна, но аз съм доволна! Винаги съм се чувствала малко неловко, че не обичах баща си, но след като не е бил мой баща, тогава всичко е наред! Вие откъде знаете?

— Преди да умре, Джеръд ми наговори доста неща. Опитах се да го спра, и то доста грубо, но той не ми обърна внимание. Естествено аз нямаше нищо да ти кажа, ако не беше намерила свидетелството.

— Чудя се кой ли е бил истинският ми баща…

Сестра Хопкинс се поколеба. Отвори уста, после я затвори. Изглежда й беше трудно да реши как да постъпи.

В стаята падна сянка и двете жени се обърнаха. До прозореца стоеше Елинор Карлайл.

— Добър ден — поздрави ги тя.

— Добър ден, госпожице Карлайл. Чудесно време, нали? — отвърна сестра Хопкинс.

— О, добър ден, госпожице Елинор — каза Мери.

— Направих сандвичи. Защо не дойдете да похапнем? — предложи Елинор. — Наближава един, а е толкова досадно човек да се връща вкъщи за обяд. Има достатъчно и за трите ни.

— Трябва да кажа, госпожице Карлайл, че сте постъпили много предвидливо — изненада се приятно сестра Хопкинс. — Би било ужасно да прекъснем работата си и да извървим целия този път до селото и обратно. Надявах се да свършим всичко сутринта. Обиколих пациентите си рано. Но се оказва, че ще ни трябва повече време, отколкото предполагах.

— Благодаря ви, госпожице Елинор, много сте любезна — каза Мери.

Трите тръгнаха по пътя към къщата. Елинор бе оставила отворена входната врата. Влязоха в прохладния вестибюл. Мери леко потрепери. Елинор я погледна остро:

— Какво има?

— О, нищо. Потреперих от студ. Навън е слънчево, а като влязох…

— Колко странно. Така се почувствах и аз, когато влязох сутринта — отбеляза Елинор тихо.

— Хайде сега, остава да кажете, че в къщата има духове — засмя се сестра Хопкинс весело. — Аз нищо не усетих!

Елинор се усмихна. Поведе ги към дневната, отдясно на входната врата. Транспарантите бяха вдигнати, а прозорците отворени. Вътре беше много светло.

Елинор отиде до килера и донесе голяма чиния със сандвичи. Предложи на Мери:

— Заповядай.

Мери си взе един. За момент Елинор погледна как момичето отхапва от сандвича с равните си бели зъби.

Застина за малко, а после въздъхна.

Постоя разсеяно около минута, подпряла чинията на кръста си, но като видя сестра Хопкинс, която седеше с леко разтворени устни и гладно изражение, се изчерви и бързо й предложи от сандвичите.

Елинор също си взе един и каза с извинителен тон:

— Исках да направя кафе, но забравих да купя. На масата има бира, ако желаете.

— Да се бях сетила да донеса малко чай — отвърна сестра Хопкинс тъжно.

— В една кутийка в килера е останал малко чай.

— Тогава ще сложа чайника — лицето на сестра Хопкинс се проясни. — Предполагам, че няма мляко.

— Има, купих.

— Е, тогава всичко е наред. — И жената бързо излезе.

Елинор и Мери останаха сами.

Във въздуха се чувстваше странно напрежение. С видимо усилие Елинор се опита да поведе разговор. Устните й бяха сухи и тя ги облиза.

— Харесва ли ти работата в Лондон? — попита малко сковано.

— Да, благодаря. Много съм ви задължена…

Изведнъж Елинор издаде пронизителен звук.

Смехът й беше толкова неприятен, толкова нетипичен за нея, че Мери се вцепени от изненада.

— Не трябва да ми бъдеш толкова благодарна!

— Не исках… — каза Мери доста озадачено и спря.

Елинор я погледна така изучаващо, да, така странно, че тя потръпна и попита:

— Нещо не е наред ли?

Елинор бързо стана и се обърна.

— Какво да не е наред?

— Вие… Гледахте… — заекна Мери.

— Бях се втренчила? Съжалявам — засмя се Елинор леко. — Случва ми се понякога, когато се замисля за нещо.

Сестра Хопкинс надникна през вратата и бодро обяви:

— Сложих чайника — и пак изчезна.

Елинор отново се разсмя.

— „Поли сложи чайника, Поли сложи чайника, Поли сложи чайника — всички ще пием чай!“ Помниш ли, Мери, когато бяхме деца, си пеехме тази песничка?

— Да, помня, наистина.

— Когато бяхме деца… Колко жалко, Мери, че човек не може отново да стане дете, нали?…

— Искате ли да станете отново дете?

— Да… Да — отговори тя с усилие.

За малко настъпи тишина. После Мери проговори:

— Госпожице Елинор, не бива да мислите… — изчерви се и спря, като забеляза как се стегна стройната фигура на Елинор и как се повдигна брадичката й.

— Какво не бива да мисля? — попита тя със студен глас.

— Аз… забравих какво исках да кажа — измънка Мери.

Тялото на Елинор се отпусна, като че ли опасността бе преминала.

Сестра Хопкинс влезе с поднос, върху който имаше кафява кана с чай, мляко и три чаши.

— Ето го и чаят! — съобщи тя, без да почувства напрежението в стаята.

Постави подноса пред Елинор, но тя поклати глава.

— Не искам чай — и побутна подноса към Мери. Мери наля две чаши.

Сестра Хопкинс въздъхна доволно.

— Хубав, силен чай.

Елинор стана и отиде до прозореца.

— Сигурна ли сте, че не искате една чаша, госпожице Карлайл? — опита се да я убеди сестра Хопкинс. — Ще ви се отрази добре.

— Не, благодаря — промърмори тя.

Сестра Хопкинс си изпи чая, сложи чашата в чинийката и каза:

— Току-що свалих чайника от огъня. Ще отида да го сложа отново, в случай че ни се прииска още чай — и тя излезе.

Елинор се отдръпна от прозореца и заговори:

— Мери… — Гласът й се беше променил и в него звучеше отчаяна молба.

— Да? — бързо се отзова Мери Джеръд.

Лицето на Елинор посърна. Устните й се свиха. Изразът на отчаяна молба изчезна, а неговото място зае безжизнена и замръзнала маска. Тя каза:

— Нищо.

В стаята отново се възцари тежко мълчание.

Мери си помисли: „Колко странно е всичко днес. Като че ли… като че ли очакваме нещо да се случи.“

Елинор най-после се размърда. Вдигна подноса с чая и постави върху него празната чиния от сандвичите.

— О, госпожице Елинор, позволете на мен — скочи Мери.

— Не, ти стой тук. Аз ще ги отнеса.

Тя изнесе подноса от стаята. Погледна назад през рамото си и видя Мери Джеръд до прозореца, млада, жизнена, красива…

Сестра Хопкинс беше в килера. Бършеше лицето си с носна кърпа. Когато Елинор влезе, тя рязко вдигна глава:

— Колко е горещо тук!

— Да, килерът гледа на юг — отговори Елинор механично.

— Нека аз да измия, госпожице Карлайл — сестрата взе от нея подноса. — Не изглеждате много добре.

— О, добре съм — каза тя. — Аз ще ги бърша.

Взе кърпата.

Сестра Хопкинс свали маншетите си и наля топла вода от чайника в легена.

Елинор погледна китката на ръката на сестра Хопкинс и каза:

— Одрали сте се.

— От бодлите на увивната роза по дървената решетка пред малката къща — засмя се жената. — Сега ще извадя трънчето.

От бодлите на увивната роза по дървената решетка пред малката къща… Вълните на спомените заляха Елинор. Как тя и Роди се карат — „Войната на розите“. Тя и Роди се карат — после се сдобряват. Прекрасни, весели, щастливи дни. Тръпка на отвращение разтърси тялото й. Докъде стигна тя? Каква черна бездна от омраза и злост… Олюля се. Помисли си: „Полудявам — наистина полудявам.“

Сестра Хопкинс я погледна с любопитство и впоследствие разказа: „Изглеждаше много странно… Говореше, без да знае какво казва, а и очите й блестяха особено.“

Чашите и чинийките потракваха в легена. Елинор взе от масата празното бурканче от рибния пастет и го сложи в легена. После, като се възхити от спокойния си глас, каза:

— Горе съм подредила някои дрехи на леля Лора. Помислих си, сестра, че може би ще ме посъветвате на кого от селото да ги дам.

— Да, разбира се — отговори бързо тя. — На госпожа Паркинсън, на старата Нели и на бедното създание от „Айви Котидж“, което не е съвсем наред с ума си. Ще им бъде като дар от Бога.

Двете почистиха килера. После се качиха горе заедно.

В стаята на госпожа Уелман дрехите бяха сгънати и подредени на малки пакети: бельо, рокли, някои скъпи допълнения към тоалетите, домашни роби от кадифе, кожено палто.

Елинор й обясни, че смята да даде коженото палто на госпожа Бишоп. Сестра Хопкинс кимна одобрително.

Тя забеляза, че траурните дрехи на госпожа Уелман са преметнати върху раклата за дрехи. Помисли си: „Вероятно ще ги преправи за себе си.“

Хвърли поглед на скрина. Зачуди се дали Елинор е намерила снимката е надпис „Люис“ и какво ли е направила с нея. Отново си помисли: „По колко странен начин писмата ни с О’Брайън се разминаха. Не съм си и представяла, че може да се случи подобно нещо. Тя да попадне на снимката точно в деня, в който й писах за госпожа Слатъри.“

Помогна на Елинор да доопаковат вещите и й предложи услугите си да ги разпредели в отделни пакети за различните семейства и да им ги предаде.

— Мога да се заема с това, докато Мери привърши работата си в малката къща. Остава й само да прегледа една кутия с документи. Между другото, къде ли е момичето? Дали е отишло в малката къща?

— Беше в дневната… — каза Елинор.

— Едва ли е останала там през цялото време — отбеляза сестра Хопкинс и си погледна часовника. — Тук сме почти час!

Слезе забързано по стълбите. Елинор я последва. Влязоха в стаята. Сестра Хопкинс възкликна:

— Никога не бих си помислила, че може да заспи!

Мери Джеръд седеше отпусната в голямото кресло до прозореца. Оттам долиташе странен звук — тежко дишане, придружено с хъркане.

Сестра Хопкинс прекоси стаята и разтърси момичето.

— Събуди се, скъпа… — но спря сепната. Наведе се над нея и повдигна клепача й. После започна енергично да я разтърсва. Обърна се към Елинор. В гласа й имаше нещо заплашително:

— Какво става?

— Не зная какво имате предвид — учуди се тя. — Да не е болна?

— Къде е телефонът? — попита сестра Хопкинс. — Повикайте веднага доктор Лорд!

— Какво става? — попита Елинор.

— Какво става ли? Момичето е болно. Умира!

— Умира? — Тя се отдръпна ужасено.

— Била е отровена… — каза сестра Хопкинс. Загледа се в Елинор с поглед, изпълнен с подозрение.

Част втора

Глава първа

Еркюл Поаро беше наклонил леко на една страна яйцевидната си глава. Въпросително повдигнал вежди и допрял върховете на пръстите си, той наблюдаваше младия мъж, който енергично крачеше напред-назад из стаята, а приятното му луничаво лице беше намръщено и изглеждаше измъчено.

— Eh bien[3], приятелю, какво се е случило? — попита Еркюл Поаро.

Питър Лорд изведнъж се спря и каза:

— Мосю Поаро, вие сте единственият човек на света, който може да ми помогне. Стилингфлийт ми говори за вас. Разказа ми как сте се справили със случая Бенедикт Фарли. Всички са мислели, че е самоубийство, а вие сте доказали, че е убийство.

— Да не би сред пациентите ви да има случай на самоубийство, който да буди съмнение у вас?

Питър Лорд поклати глава и седна срещу Поаро.

— Една млада жена бе арестувана и ще бъде съдена за убийство! Искам да намерите доказателства, че тя не го е извършила!

Веждите на детектива се повдигнаха още малко. Заговори със сдържан и поверителен тон:

— Вие и тази млада дама сгодени ли сте? Обичате ли се?

Питър Лорд се засмя с остър, горчив смях.

— Не, не сме! Тя е проявила лошия вкус да предпочете едно дългоносо префърцунено магаре с лице на меланхоличен кон! Глупаво от нейна страна, но какво да се прави!

— Разбирам — каза Поаро.

— О, сигурен съм, че разбирате! — изрече Питър Лорд с болка. — Няма нужда да бъдете толкова тактичен. Виждате ли, влюбен съм в нея и не искам тя да бъде обесена.

— Какво е обвинението, повдигнато срещу нея?

— Обвинена е в убийството на момиче на име Мери Джеръд чрез отравяне с морфин хидрохлорид. Сигурно сте чели във вестниците за резултатите от предварителното следствие.

— А мотивът?

— Ревност!

— И според вас тя не го е извършила?

— Не, разбира се!

Еркюл Поаро го погледна замислено за момент, после продължи:

— Какво точно искате да направя? Да разследвам случая?

— Искам да я измъкнете.

— Но аз не съм неин адвокат, mon cher.

— Ще се изразя по-ясно. Искам да откриете доказателства, които ще дадат възможност на адвоката й да я измъкне.

— Доста любопитно поставяте въпроса.

— Защото не го увъртам ли? За мен е много просто. Искам това момиче да бъде признато за невинно. Мисля, че вие сте единственият човек, който може да помогне!

— Искате да се поровя във фактите? Да открия истината? Да разбера какво в действителност се е случило?

— Искам да откриете факти, които да са в нейна полза.

С внимателни и точни движения Еркюл Поаро запали една много тънка цигара.

— Но това, което искате, не е ли малко неетично? Винаги ме е интересувало да се стигне до истината. Но истината е нож с две остриета. Да допуснем, че открия факти срещу дамата. Ще настоявате ли да ги скрия?

— Невъзможно е! — пребледня Питър Лорд и се изправи. — Не бихте могли да откриете нищо, което да й навреди повече от вече известните факти! Те са напълно изобличаващи. Има колкото искате ясни и категорични доказателства срещу нея! Не можете да издирите нещо, с което по-категорично да се докаже вината й! Моля ви да използвате цялата си находчивост. Стилингфлийт каза, че сте дяволски находчив, за да намерите вратичка, някаква възможност за благоприятен изход.

— Сигурно адвокатите й ще го направят — каза Еркюл Поаро.

— Ще го направят? — изсмя се младият мъж презрително. — Та те са се предали още преди да е започнало делото. Мислят, че е безнадеждно! Поверили са го на Булмър, който е известен с това, че винаги прави отчаяни опити да защити обвинения. Сам по себе си този факт е красноречив! Голям оратор е, но ще хленчи, ще набляга на младостта на обвиняемата и тем подобни! Едва ли ще впечатли съдията. Няма никаква надежда!

— Да предположим, че е виновна. И тогава ли ще искате да бъде призната за невинна? — попита Еркюл Поаро.

— Да — отвърна Питър Лорд тихо.

— Заинтригувахте ме… — размърда се детективът на стола си. — Мисля, че ще е най-добре да ми съобщите точните факти по делото.

— Не сте ли чели нищо във вестниците?

Еркюл Поаро махна с ръка.

— Да, споменаваше се нещо, но вестниците са толкова неточни. Никога не се доверявам на написаното в тях.

— Съвсем просто е — започна младият мъж. — Ужасно просто. Наскоро въпросното момиче, Елинор Карлайл, наследи имението Хънтърбъри и всичко друго от леля си, която почина, без да остави завещание. Лелята, казваше се Уелман, имаше племенник, Родерик Уелман, по линия на съпруга си. Той беше сгоден за Елинор Карлайл — дълга история, познават се още от деца. В Хънтърбъри имаше едно момиче, Мери Джеръд, дъщеря на пазача. Старата госпожа Уелман се грижеше много за нея, плащаше за образованието й и така нататък. И момичето се превърна в млада дама. Изглежда, Родерик Уелман се влюби в нея и годежът беше развален. Сега идваме до същината на нещата. Елинор Карлайл обяви имението за продан и един човек на име Съмървел го купи. Елинор пристига в имението, за да прибере личните вещи на леля си и всичко останало. Мери Джеръд също идва, за да разчисти малката къща, защото баща й току-що бе починал. Така стигаме до сутринта на 27 юли. Елинор Карлайл отсяда в местния хотел. На улицата тя среща бившата икономка, госпожа Бишоп, която й предлага да отиде с нея в къщата, за да й помогне. Елинор отказва доста категорично. Отбива се в бакалницата и купува рибен пастет. Там споменава за случаи на хранително отравяне с него. Разбирате ли? Съвсем невинна реплика, но сега говори против нея! После отива в имението. Към един часа идва в малката къща, където Мери Джеръд разтребва заедно с участъковата сестра Хопкинс — жена, която си пъха носа навсякъде. Казва им, че е приготвила сандвичи, и ги кани на обяд. Отиват в къщата, хапват от сандвичите и след около час ме повикаха. Заварих Мери Джеръд в безсъзнание. Направих всичко, което можах, но не успях да й помогна. Аутопсията показа, че е приела голяма доза морфин малко преди да отида при нея. Полицията намери късче от етикет на опаковка от морфин хидрохлорид на мястото, където Елинор Карлайл е приготвяла сандвичите.

— Какво друго е яла или пила Мери Джеръд?

— Тя и участъковата сестра са пили чай със сандвичите. Приготвила го е сестрата, а Мери го е наляла в чашите. В него не е могло да има нещо. Адвокатът, разбира се, ще направи всичко възможно, за да докаже, че и трите са яли от сандвичите и следователно не е могло само едната от тях да се отрови. Ако си спомняте, такава беше тезата в случая „Хърн“.

Поаро кимна и каза:

— Но всъщност е много просто. Правиш много сандвичи, но отровата е само в един. После ги поднасяш. Според етикета, когато ти поднесат чиния със сандвичи, трябва да вземеш най-близкия до теб. Предполагам, че Елинор Карлайл е предложила първо на Мери Джеръд?

— Точно така.

— Въпреки че сестрата, която е по-възрастна, е била в стаята?

— Да.

— Не изглежда много добре.

— Всъщност не означава нищо. Човек не се придържа толкова към етикета, когато хапва на крак.

— Кой е приготвил сандвичите?

— Елинор Карлайл.

— В къщата имало ли е някой друг?

— Не.

— Лошо — поклати глава Поаро. — И момичето не е консумирало нищо друго, освен сандвичите и чая.

— Нищо. Съдържанието на стомаха й го потвърди.

— Предполага се, че Елинор Карлайл се е надявала смъртта на момичето да се приеме за хранително отравяне, така ли? Как е смятала да обясни факта, че се е случило само на една от тях?

— Понякога става така — каза Питър Лорд. — Имало е две бурканчета с пастет, които са били почти еднакви на външен вид. Идеята може би е била, че единият от двата пастета не е бил наред и по странно стечение на обстоятелствата само Мери е яла от сандвичите с този пастет.

— Интересно тълкуване на теорията на вероятностите — отбеляза детективът. — Струва ми се, че според математиката шансът това да стане е доста малък. От друга страна, ако целта е бил случаят да наподобява хранително отравяне, защо не е избрана друга отрова? Симптомите на отравяне с морфин никак не приличат на тези при хранително отравяне. Атропинът, струва ми се, би бил по подходящ избор!

— Вярно е — каза Питър Лорд бавно. — Но има още нещо. Тази проклета участъкова сестра се кълне, че е загубила опаковка морфин!

— Кога?

— О, седмици по-рано. В нощта, в която почина госпожа Уелман. Оставила е чантата си във вестибюла и на сутринта е открила, че липсва една опаковка морфин. Мисля, че са празни приказки. Вероятно преди време е забутала опаковката някъде, в дома си и е забравила.

— Спомнила си е за случката едва след смъртта на Мери Джеръд?

— Всъщност не — отговори Питър Лорд неохотно. — Споменала е на дежурната сестра, че липсва.

Еркюл Поаро погледна Питър Лорд с интерес и кротко каза:

— Мисля, mon cher, че има и нещо друго, нещо, което още не сте ми казали.

— Е, хубаво, предполагам, че ще е по-добре да знаете всичко. Постъпила е молба да се издаде заповед за ексхумация на старата госпожа Уелман.

— Eh bien?

— И когато я извършат, вероятно ще открият това, което търсят — морфин!

— Вие сте знаели?

— Подозирах го. — Питър Лорд беше пребледнял.

Еркюл Поаро удари с ръка по облегалката на креслото и извика:

— Mon Dieu, не ви разбирам! Когато е починала, вие сте знаели, че е била убита?

— За Бога, не! — извика на свой ред доктор Лорд. — И през ум не ми е минавало подобно нещо! Мислех, че сама го е направила.

Поаро се облегна назад в креслото си.

— А! Значи така сте си помислили…

— Разбира се, че така си помислих! Бяхме говорили по този въпрос. Неведнъж ме е питала дали не мога аз да „свърша с нея“. Мразеше болестта и своята безпомощност. Смяташе, че е унизително да я гледат като бебе. А беше много решителна жена. — Замълча, после продължи: — Смъртта й ме изненада. Не я очаквах. Отпратих сестрата от стаята й и доколкото можах, се опитах да установя причината за случилото се. Разбира се, без аутопсия не бих могъл да бъда сигурен. А и какъв смисъл имаше? Ако тя го беше направила, защо да вдигам шум и да предизвиквам скандал? По-добре да подпиша смъртния акт и тя да бъде погребана тихо и кротко. В крайна сметка не бях съвсем сигурен. Сега виждам, че съм постъпил неправилно. Но нито за миг не съм допускал, че може да има злонамереност. Бях напълно убеден, че тя сама го е направила.

— Как мислите, че се е снабдила с морфина? — попита Поаро.

— Нямам никаква представа. Но както ви казах, тя беше умна жена, много находчива и изключително решителна.

— Възможно ли е да го е взела от сестрите?

— Не, за нищо на света! Не познавате сестрите! — поклати глава Питър Лорд.

— А от семейството си?

— Не е изключено. Може да се е възползвала от чувствата им.

— Казахте ми, че госпожа Уелман е починала, без да остави завещание. Ако не беше преждевременната й смърт, щеше ли да направи завещание?

Питър Лорд изведнъж се ухили.

— Дяволски точно попадате в целта! Да, тя възнамеряваше да направи завещание и беше много разтревожена. Трудно говореше, но успя да изрази желанията си и Елинор Карлайл трябваше да повика адвоката на другата сутрин.

— Следователно Елинор Карлайл е знаела, че леля й е искала да остави завещание? А ако леля й почине, без да го направи, Елинор Карлайл ще наследи всичко?

— Тя не го знаеше — отговори Питър Лорд бързо. — Нямаше представа, че леля й въобще не е написала завещание.

— Така казва тя, приятелю. Но може и да е знаела.

— Вижте сега, Поаро, вие прокурорът ли сте?

— В момента да. Трябва да зная естеството на обвинението срещу нея. Възможно ли е Елинор Карлайл да е взела морфина от чантата?

— Да. Както и всеки друг. Родерик Уелман. Сестра О’Брайън. Някой от прислугата.

— Или доктор Лорд?

Питър Лорд се ококори.

— Естествено… Но какъв е смисълът?

— Милосърдие, може би.

— Няма такова нещо! — поклати глава той. — Ще трябва да ми повярвате!

Еркюл Поаро се облегна назад и продължи:

— Нека да разгледаме следното предположение. Да кажем, че Елинор Карлайл е взела морфина и го е дала на леля си. Някой друг знаел ли е за изчезването на морфина?

— Никой. Двете сестри са запазили случилото се в тайна.

— Как според вас ще постъпи прокурорът? — попита Поаро.

— Искате да кажете, ако открият морфин в тялото на госпожа Уелман?

— Да.

Питър Лорд отговори унило:

— Възможно е, ако признаят Елинор за невинна по настоящото дело, да я арестуват отново по обвинение в убийство на леля си.

— Мотивите са различни — изрече замислено детективът.

— В случая с госпожа Уелман мотивът е облагодетелстване, докато в случая с Мери Джеръд се предполага, че мотивът е ревност.

— Точно така.

— Каква линия възнамерява да следва защитата?

— Булмър предлага да се отстоява линията, че липсва мотив. Ще изложи тезата си, че Елинор и Родерик са се сгодили по семейни причини, за да доставят радост на госпожа Уелман, и след като старата дама умира, Елинор го разваля по собствено желание. Родерик Уелман ще свидетелства в полза на тази теза. Струва ми се, че той почти вярва в това!

— Вярва, че Елинор не го е обичала много?

— Да.

— В такъв случай — продължи Поаро — тя няма причина да убива Мери Джеръд.

— Напълно вярно.

— Но тогава кой е убил Мери Джеръд?

— Ето какво искам да откриете!

— C’est difficile[4] — поклати глава детективът.

— Така е — съгласи се Питър Лорд разпалено. — Ако не е тя, кой го е направил? Възможно е морфинът да е бил в чая, но освен Мери, и сестра Хопкинс е пила от него. Защитата ще се опита да прокара тезата, че Мери Джеръд сама е взела морфина, след като другите две жени са напуснали стаята, тоест, че се е самоубила.

— Имала ли е някаква причина?

— Абсолютно никаква.

— Беше ли склонна към самоубийство?

— Не.

— Каква беше тази Мери Джеръд? — попита Поаро.

— Ами беше… хубаво дете. Да, определено беше хубаво дете.

Детективът въздъхна и измърмори:

— Този Родерик Уелман дали се е влюбил в нея само защото е била хубаво дете?

— О, разбирам какво искате да кажете — усмихна се Питър Лорд. — Тя беше истинска красавица.

— А вие самият? Нямахте ли чувства към нея?

— За Бога, не! — възкликна лекарят.

Еркюл Поаро се замисли за момент, после каза!

— Родерик Уелман твърди, че между него и Елинор е съществувала привързаност, но нищо повече. Мислите ли, че е така?

— Откъде да знам, по дяволите!

— Когато дойдохте, вие ми казахте, че Елинор Карлайл е проявила лош вкус, като се е влюбила в едно дългоносо префърцунено магаре. Предполагам, че описахте Родерик Уелман. Така че според вас тя наистина го обича.

— Тя много го обича! — каза Питър Лорд с отчаян глас. — Дяволски много го обича!

— Тогава е имала мотив… — заключи Поаро.

— И какво от това? — попита Питър Лорд с яростно изражение на лицето. — Да, може и да го е направила! Но дори и да е така, не ме е грижа!

— Аха! — възкликна Поаро.

— Но не искам да бъде обесена! Да предположим, че е била отчаяна. Любовта е отчаяно и объркано нещо. Може да превърне нищожеството в прекрасен човек или да запрати някоя сериозна и уважавана личност на дъното! Да допуснем, че го е направила. Не ви ли е жал за нея?

— Не одобрявам убийствата — заяви детективът.

Питър Лорд се втренчи в него и отмести очи, после отново го погледна и избухна в смях.

— Как можахте самодоволно да изречете толкова надуто и високопарно нещо? Кой иска от вас да одобрявате убийствата? Не ви моля да лъжете! Истината си е истина, нали? Ако откриете нещо, което говори в полза на обвиняемата, вие не бихте си замълчали само защото я смятат за виновна, нали?

— Не, разбира се.

— Тогава защо, по дяволите, няма да направите това, за което ви моля?

— Приятелю, аз съм напълно готов да го направя… — отговори Поаро.

Глава втора

Питър Лорд зяпна, после извади носна кърпа, избърса лицето си и седна на един стол.

— Уф! Така ме измъчихте! По нищо не разбрах, че ще поемете случая!

— Аз само проучвах делото срещу Елинор Карлайл. Сега съм запознат с него. На Мери Джеръд е бил даден морфин и доколкото мога да преценя, трябва да е бил в сандвичите. Никой, освен Елинор Карлайл не се е докосвал до тях. Елинор Карлайл е имала мотив да убие Мери Джеръд и по мое мнение тя е способна да убие Мери Джеръд. Твърде е вероятно тя да е убила Мери Джеръд. Не виждам причина да мисля другояче. Ето, mon ami, едната страна на въпроса. Сега да преминем към втората. Да изхвърлим от съзнанието си всички досегашни разсъждения и да подходим към случая от друг ъгъл: Ако Елинор Карлайл не е убила Мери Джеръд, тогава кой го е извършил? Или Мери Джеръд се е самоубила?

Питър Лорд се надигна от стола си със сбърчено чело.

— Сега не бяхте съвсем точен.

— Аз не съм бил точен! — обидено извика Поаро.

— Да — продължи Питър Лорд неумолимо. — Вие казахте, че никой, освен Елинор Карлайл не се е докосвал до сандвичите. Но не знаете със сигурност.

— В къщата не е имало никой друг.

— Да, доколкото знаем. Но изпускате един кратък период от време. Този, през който Елинор Карлайл е излязла и е отишла до малката къща. Тогава сандвичите са били в чинията в килера и някой би могъл да сложи отровата.

Поаро си пое дълбоко въздух и каза:

— Прав сте, приятелю. Признавам. Съществувал е известен период от време, през който някой би могъл да има достъп до подноса със сандвичи. Трябва да се опитаме да си представим кой може да бъде този някой, тоест какъв тип човек… — Спря за малко и после продължи: — Нека разгледаме Мери Джеръд. Някой, но не Елинор Карлайл, желае смъртта й. Защо? Някой би ли се облагодетелствал от смъртта й? Имала ли е пари, които да остави?

Питър Лорд поклати глава.

— Тогава не. Но след месец щеше да притежава две хиляди лири. Елинор Карлайл уреждаше да й бъде прехвърлена тази сума, защото смяташе, че такова е желанието на лелята. Но наследството още не беше легализирано.

— В такъв случай можем да пренебрегнем парите като мотив — продължи Поаро. — Казвате, че Мери Джеръд е била красива. Това винаги създава усложнения. Имаше ли ухажори?

— Вероятно. Не зная много по този въпрос.

— А кой знае?

— По-добре да ви свържа със сестра Хопкинс — ухили се лекарят. — Тя е местната клюкарка. Знае всичко, което се случва в Мейдънсфорд.

— Исках да ви помоля да ми кажете какво ви е впечатлението от двете медицински сестри.

— О’Брайън е ирландка, добра медицинска сестра, компетентна, малко глуповата, може да бъде злобна и обича да послъгва. Тя е от хората с богата фантазия, но не прекалява с измислиците, просто понякога преувеличава.

Поаро кимна.

— Хопкинс е практична и хитра жена на средна възраст, много внимателна и компетентна, но прекалено много обича да си пъха носа в чуждите работи.

— Ако е имало някаква история с младеж от селото, сестра Хопкинс дали ще знае за нея?

— Обзалагам се! Въпреки това не вярвам, че ще можем да открием нещо съществено, следвайки тази линия — бавно добави доктор Лорд, — Мери не си е била вкъщи дълго време. Прекарала е две години в Германия.

— Била е на двайсет и една, нали?

— Да.

— Може да има някаква връзка с престоя й в Германия.

Лицето на Питър Лорд просветна и той нетърпеливо отбеляза:

— Искате да кажете, че някой немски младеж си е падал по нея? Може да я е проследил дотук, да е издебнал удобен момент и да е постигнал своето?

— Звучи малко мелодраматично — изрази съмнение Еркюл Поаро.

— Но е възможно!

— И все пак не е много вероятно.

— Не съм съгласен с вас — възрази лекарят. — Някой може би е бил толкова влюбен в нея, че когато тя го е отблъснала, той е побеснял. Навярно е решил, че се е отнесла ужасно с него. Възможно е.

— Да, възможно е — каза Еркюл Поаро, но тонът му не беше окуражителен.

— Продължете, мосю Поаро — подкани го Питър Лорд.

— Разбирам, че искате от мен да правя фокуси. Да вадя заек след заек от празна шапка.

— Е, може и така да се каже.

— Има и друга възможност.

— Продължавайте.

— Някой е откраднал опаковка морфин от чантата на сестра Хопкинс през въпросната юнска нощ. Да предположим, че Мери Джеръд е видяла човека, който го е направил.

— Тя би казала.

— Не, не, mon cher. Разсъждавайте логично. Ако видите Елинор Карлайл, Родерик Уелман, сестра О’Брайън или дори някой от прислугата да отваря чантата и да взема опаковката, какво бихте си помислили? Просто, че човекът е бил изпратен от сестрата, за да вземе нещо от чантата. Случилото се веднага е било забравено от Мери, но е възможно по-късно да си е спомнила този факт и да го е споменала пред въпросния човек. О, без никакво подозрение. Но представете си въздействието на тази забележка върху виновника за смъртта на госпожа Уелман! Мери е видяла и на всяка цена е трябвало да бъде накарана да замълчи! Мога да ви уверя, приятелю, че този, който веднъж е извършил убийство, не би се затруднил да убие отново!

— През цялото време съм вярвал, че госпожа Уелман сама е взела медикамента… — каза Питър Лорд намръщено.

— Но тя е била парализирана и безпомощна. Току-що е била получила втори инсулт.

— О, зная. Мислех си, че след като по някакъв начин се е сдобила с морфина, тя го е държала подръка.

— В такъв случай би трябвало да се е добрала до морфина, преди да получи втория инсулт, а сестрата го е изгубила след това.

— Възможно е Хопкинс да е забелязала, че морфинът липсва едва през въпросната сутрин. Може да е бил взет няколко дни по-рано, а тя да не е забелязала.

— Как би могла старата дама да се снабди с морфина?

— Не зная. Може да е подкупила някоя прислужничка. Ако е така, прислужничката никога няма да си признае.

— Не допускате ли, че някоя от сестрите е била подкупена?

— В никакъв случай! — поклати глава Лорд. — И двете много държат на професионалната етика, пък и биха се страхували до смърт да направят подобно нещо. Знаят колко е опасно за тях.

— Да, така е — съгласи се Поаро. После добави замислено: — Изглежда се озоваваме отново там, откъдето тръгнахме. Кой е човекът, който е най-вероятният извършител на кражбата на морфина? Елинор Карлайл. Можем да кажем, че го е направила, за да си осигури цялото наследство. Ако бъдем по-снизходителни, ще приемем, че е била подтикната от състрадание. Взела морфина и го е дала на леля си, като по този начин изпълнила нееднократната й молба. Но тя е взела морфина и Мери Джеръд я е видяла. И така, отново се връщаме към сандвичите и празната къща и към Елинор Карлайл, но този път с друг мотив: да спаси кожата си.

— Абсурд! — извика Питър Лорд. — Уверявам ви, тя не е такъв човек! Парите не я интересуват, а трябва да призная, същото се отнася и за Родерик Уелман. Чувал съм и двамата да го казват!

— Така ли? Много интересно. Самият аз винаги приемам подобен род изявления с голямо подозрение.

— По дяволите, Поаро — възмути се Питър Лорд, — всеки път ли трябва да обръщате нещата с главата надолу, така че всичко пак да се окаже срещу момичето?

— Не аз обръщам нещата, те самите се подреждат така. То е като магическото колело по панаирите. Завърта се и когато спре, показва едно и също име — Елинор Карлайл.

— Не! — възкликна младият мъж.

Еркюл Поаро тъжно поклати глава и каза:

— Елинор Карлайл има ли роднини? Сестри, братовчеди? Баща или майка?

— Не, сирак е, сама на този свят…

— Звучи толкова патетично! Сигурен съм, че Булмър доста ще посвири на тази струна! Кой тогава ще наследи парите й, ако тя умре?

— Не зная. Не съм мислил.

— Човек винаги трябва да мисли за тези неща — каза Поаро укорително. — Направила ли е например завещание?

Питър Лорд се изчерви и отговори с несигурен глас:

— Аз… не зная.

Детективът погледна в тавана и допря върховете на пръстите на ръцете си.

— Хубаво би било да ми кажете.

— Какво?

— Точно това, което се върти в главата ви, без значение дали би навредило на Елинор Карлайл.

— Откъде знаете…

— Да, да, зная! Има нещо, някаква случка! По-добре ми кажете, защото в противен случай ще си помисля, че е нещо много лошо.

— Всъщност не е нещо…

— Приемам, че не е нещо сериозно, но нека да го чуя.

Бавно и неохотно Питър Лорд му разказа за сцената, на която беше станал свидетел — как Елинор надничаше през прозореца на дома на сестра Хопкинс, а после започна да се смее.

Поаро повтори замислено:

— Тя каза така, нали: „Значи правиш завещанието си, Мери? Това е странно, толкова странно.“ И на вас ви стана ясно какво е имала наум… Може би си е помислила, че Мери Джеръд няма да живее дълго…

— Стори ми се, че си го мислеше. Не зная — измърмори Питър Лорд.

— Не, не ви се е сторило…

Глава трета

Еркюл Поаро седеше в дома на сестра Хопкинс.

Доведе го доктор Лорд, представи го на сестрата и след като Поаро му даде знак с поглед, ги остави да разговарят тет-а-тет.

Отначало сестра Хопкинс го прие подозрително заради вида му на чужденец, но после бързо се отпусна.

— Да, наистина е ужасно — каза тя малко мрачно. — Едно от най-ужасните неща в живота ми. Не можете да си представите колко беше красива. Само да поискаше, щяха да я вземат в киното! Добро и уравновесено момиче. И не беше надута, въпреки че имаше защо, при цялото внимание, което й се оказваше.

Поаро умело вмъкна въпроса си:

— Имате предвид вниманието, което й оказваше госпожа Уелман?

— Да. Старата дама много се беше привързала към нея, наистина много.

— Изненадващо може би? — промърмори Еркюл Поаро.

— Зависи. Може би е съвсем естествено. Искам да кажа… — Сестра Хопкинс прехапа устни и изглеждаше объркана. — Искам да кажа, че Мери имаше подход — хубав мек глас и приятни обноски. А според мен за старите хора е добре да имат до себе си млад човек.

— Предполагам, че госпожица Карлайл е идвала от време на време да види леля си?

— Госпожица Карлайл идваше, когато й беше удобно — отговори сестра Хопкинс остро.

— Не я обичате — измърмори Поаро.

— Не, наистина не! — извика сестрата. — Отровителка! Хладнокръвна отровителка!

— А, разбирам, че вече сте взели решение по този въпрос.

— Какво искате да кажете? — попита жената с подозрение. — Какво решение съм взела?

— Съвсем сте сигурна, че тя е дала морфина на Мери Джеръд?

— Бих искала да зная кой друг би могъл да го направи? Не мислите, че съм аз!

— Нито за миг. Само ви напомням, че вината й още не е доказана.

— Тя го е направила — каза сестра Хопкинс тихо, но уверено. — Освен всичко друго то си беше изписано на лицето й. През цялото време се държеше странно. Отведе ме горе и дълго ме държа там, за да протака колкото може повече. А после, когато намерих Мери в това състояние и се обърнах към нея, изразът на лицето й ми каза всичко! Тя разбра, че аз зная!

— Наистина е трудно да се каже кой друг би могъл да го направи — подхвърли Еркюл Поаро замислено. — Освен ако не го е извършила самата тя, разбира се.

— Какво искате да кажете с „ако не го е извършила самата тя“? Да не би да намеквате, че Мери се е самоубила? Никога не съм чувала по-голяма глупост.

— Човек никога не знае. Сърцето на едно младо момиче е много чувствително, много нежно. — Той замълча. — Допускам, че е възможно. Тя е могла да сложи нещо в чая си, без да я забележите.

— Да си сложи нещо в чашата?

— Да. Вие не сте я наблюдавали през цялото време.

— Не, не я наблюдавах. Предполагам, че е могла да го направи… Но това са глупости! Защо ще прави такова нещо?

Еркюл Поаро поклати глава и отново заговори с предишния си тон:

— Сърцето на едно младо момиче е… както казах, толкова чувствително. Нещастна любов може би…

Сестра Хопкинс изсумтя.

— Момичетата не се самоубиват заради любовни истории, освен ако не са загазили. Но ще ви кажа, Мери не беше такава! — изгледа го тя войнствено.

— Не е ли била влюбена?

— Не. Не и тя. Обичаше свободата. Харесваше си работата и се радваше на живота.

— Но сигурно е имала ухажори, след като е била толкова привлекателно момиче.

— Не беше от онези момичета, които мислят само за любов. Беше скромна!

— Но несъмнено е имало млади мъже от селото, които са я ухажвали?

— Е, имаше един, Тед Бигланд.

Поаро измъкна от нея доста подробности за Тед Бигланд.

— Беше много хлътнал по Мери — рече сестра Хопкинс. — Но както й казах, тя го превъзхождаше.

— Сигурно е бил ядосан, че тя не е искала да има нищо общо с него — вметна Поаро.

— Да, беше много сърдит — призна жената. — Обвиняваше и мен.

— Той е смятал, че вие сте виновна?

— Така ми каза. Имах право да посъветвам момичето. В крайна сметка познавам живота. Не исках тя да се затрие.

— Какво ви накара да се грижите толкова за нея? — попита я Поаро внимателно.

— Ами, не зная… — поколеба се сестра Хопкинс. Изглеждаше малко притеснена и засрамена. — В Мери имаше нещо романтично…

— В нея може би — каза Поаро, — но не и в произхода й. Била е дъщеря на пазача, нали?

— Да, да, разбира се. Поне…

Тя се поколеба и вдигна очи към Поаро. Той пусна в ход най-предразполагащия си поглед.

— Всъщност — сподели сестра Хопкинс в изблик на доверие — тя изобщо не беше дъщеря на стария Джеръд. Той ми го каза. Баща й е бил благородник.

— Разбирам… — промълви детективът. — А майка й?

Сестра Хопкинс се поколеба, прехапа устни и после продължи:

— Майка й е била камериерка на госпожа Уелман. Омъжила се е за Джеръд, след като Мери се е родила.

— Както казахте, истински роман, мистериозен роман.

— Нали? — Лицето на жената светна. — Човек не може да остане безразличен към хората, за които знае нещо, което никой друг не знае. Съвсем случайно открих доста работи. Всъщност сестра О’Брайън беше тази, която ме насочи по следата. Но това е друга история. Както казахте, интересно е да се знае миналото. Има много трагедии, за които човек дори не подозира. Животът е тъжен.

Поаро въздъхна и поклати глава.

— Но аз не бива да говоря за тези неща — сепна се сестра Хопкинс. — Повече дума няма да кажа! В крайна сметка, те нямат нищо общо с делото. За пред хората Мери трябва да си остане дъщеря на Джеръд и не бива да има дори и намек за нещо друго. Да я позорим пред света след смъртта й! Никога! Той се е оженил за майка й и това е достатъчно.

— Но вероятно вие знаете кой е истинският й баща? — попита Поаро.

— Е, вероятно зная — отговори сестра Хопкинс неохотно. — Но пък може и да не зная. Всъщност нищо не зная. Само предполагам. Както се казва, старите грехове имат дълги сенки! Но не е моя работа и няма да кажа нито дума повече.

Детективът тактично изостави темата и подхвана нова:

— Има нещо друго — един деликатен въпрос. Но съм сигурен, че мога да разчитам на вашата дискретност.

Сестра Хопкинс се отпусна и на грозноватото й лице се появи широка усмивка. Поаро продължи:

— Имам предвид господин Родерик Уелман. Както чух, той е бил увлечен по Мери Джеръд.

— Тя го отблъсна! — възкликна сестра Хопкинс.

— Въпреки че по онова време той е бил сгоден за госпожица Карлайл?

— Ако ме питате — каза сестра Хопкинс, — той никога не е бил истински влюбен в госпожица Карлайл. Поне не така, както аз разбирам да си влюбен.

— А Мери Джеръд… тя… даваше ли му аванси? — попита Поаро, като употреби старомодния израз.

— Тя се държеше много добре — отговори жената рязко. — Никой не може да каже, че го е окуражавала.

— Беше ли влюбена в него? — попита Поаро.

— Не, не беше! — отново отговори остро сестрата.

— Но харесваше ли го?

— О, да, харесваше го.

— И, предполагам, след време симпатията й можеше да се превърне в нещо повече?

— Може би — съгласи се сестра Хопкинс, — но Мери нямаше да постъпи прибързано. Каза му, че той няма право да й говори такива неща, след като е сгоден за госпожица Карлайл. А когато е отишъл да я види в Лондон, тя му е повторила същото.

— Вие самата какво мислите за господин Родерик?

— Приятен младеж. Малко нервен обаче. Изглежда като човек, който страда от лошо храносмилане. Често се случва при нервните хора.

— Много ли беше привързан към леля си?

— Мисля, че да.

— Стоя ли при нея, докато беше много зле?

— Искате да кажете, когато получи втория инсулт? Когато пристигнаха в имението в нощта, преди да умре? Не мисля, че дори е влизал в стаята й.

— Наистина ли?

— Тя не го повика — каза сестра Хопкинс бързо. — А и, разбира се, не подозирахме, че краят й е толкова близо. Повечето мъже са такива — чувстват се неловко в стаята на болен. Не могат да го преодолеят, но това не е безсърдечност. Просто не искат да се разстройват.

Поаро кимна разбиращо и попита:

— Сигурна ли сте, че господин Уелман не е влизал в стаята на леля си, преди тя да умре?

— Не, докато аз бях дежурна! Сестра О’Брайън ме смени в три часа през нощта и може и да го е видяла, но дори да е било така, тя не спомена нищо пред мен.

— Може да е влязъл в стаята, когато сте излезли?

— Не оставям пациентите си сами, господин Поаро — отсече сестра Хопкинс.

— Хиляди извинения. Не исках да кажа това. Помислих си, че може би е трябвало да кипнете вода или да слезете долу за някое лекарство.

— Аз наистина слизах да напълня отново грейката — обясни сестра Хопкинс поуспокоена. — Знаех, че в кухнята има чайник с вряла вода.

— Дълго ли се бавихте?

— Пет минути може би.

— А междувременно господин Уелман е могъл да надникне в стаята й?

— Ако го е направил, значи е било много набързо.

— Както казахте, мъжете се притесняват от болестите — въздъхна Поаро. — Жените са грижовните ангели. Какво бихме правили без тях? Особено жените с вашата професия — наистина благородно призвание.

— Много любезно от ваша страна, че го казвате. Сестра Хопкинс се изчерви леко. — Самата аз никога не съм мислила така. Нашата професия е твърде тежка, за да я виждаме от благородната й страна.

— Нищо повече ли няма да ми кажете за Мери Джеръд?

Последва дълга пауза, преди жената да отговори:

— Не зная нищо повече.

— Съвсем сигурна ли сте?

— Вие не разбирате — каза тя малко не на място. — Аз обичах Мери.

— И няма какво повече да ми кажете?

— Не, няма! Абсолютно нищо!

Глава четвърта

В присъствието на госпожа Бишоп, внушаваща страхопочитание с черното си облекло, Еркюл Поаро изглеждаше безличен.

Не беше лесно да накара бившата икономка да се отпусне. Защото тя, дама с консервативни навици и възгледи, никак не одобряваше чужденците. А несъмнено Еркюл Поаро беше чужденец. Отговаряше му с леден тон и му хвърляше погледи, изпълнени с подозрение и пренебрежение.

Доктор Лорд го представи, но това не помогна да се разведри атмосферата.

— Сигурна съм — каза госпожа Бишоп, когато доктор Лорд си тръгна, — че доктор Лорд е много способен и добронамерен лекар. Доктор Рансъм, неговият предшественик, беше дълги години тук! Можехме да разчитаме, че ще се държи както подобава с хората от селото. Докато доктор Лорд, един безотговорен младеж, парвеню, който го смени, имаше само едно положително качество — „способност“ в професията си.

С цялото си поведение тя показа, че само способност не е достатъчна!

Еркюл Поаро беше убедителен. Беше хитър. Но въпреки чара, който така умело приложи, жената остана сдържана и непреклонна.

Каза само, че за нея смъртта на госпожа Уелман е много тъжно събитие. Била е уважавана в околността. Арестуването на госпожица Карлайл определи като „позор“ и резултат от „тези модерни полицейски методи“. Колкото до смъртта на Мери Джеръд, становището й се свеждаше до неопределеното: „Не бих могла да кажа, че зная какво се е случило!“

Еркюл Поаро изигра последния си коз. С наивна гордост той разказа за посещението си в Сандрингам. Говореше с възторг за благосклонността и за очарователната простота и любезност на кралските особи.

Госпожа Бишоп, която ежедневно следеше новините за живота на кралското семейство, най-сетне се предаде. След като те бяха поканили Поаро… Е, естествено, сега вече беше съвсем различно! Чужденец или не, коя беше тя, Ема Бишоп, та да отблъсква този, когото кралските особи са приели?

Изведнъж разговорът й с мосю Поаро стана много приятен. Подхванаха една наистина интересна тема — избора на подходящ съпруг за принцеса Елизабет.

След като обсъдиха всичките възможни кандидати и ги определиха като „недостатъчно подходящи“, разговорът им се прехвърли към една не така интересна област.

— Бракът, уви — отбеляза Поаро поучително, — е изпълнен с опасности и клопки.

— Да, наистина, и тези противни разводи — госпожа Бишоп произнесе репликата така, сякаш ставаше дума за някое заразно заболяване, като например варицела.

— Предполагам, че преди да умре, госпожа Уелман е искала да види племенницата си задомена?

— Да, така беше — кимна тя. — Годежът на госпожица Елинор и господин Уелман бе голяма утеха за нея. Винаги се бе надявала, че ще се оженят.

— Може би са се сгодили единствено за да й доставят удоволствие? — осмели се да попита той.

— О, не! Не бих казала, господин Поаро. Госпожица Елинор винаги е била привързана към господин Уелман, още от малка. Тя е много почтена и предана!

— А той?

— Господин Родерик също беше привързан към госпожица Елинор! — отсече жената.

— Но струва ми се, че годежът бе развален?

Лицето на госпожа Бишоп се зачерви.

— Заради машинациите на една черна неблагодарница, господин Поаро!

— Наистина ли? — Той изглеждаше впечатлен.

— В тази страна, господин Поаро, се спазва известно приличие, когато се споменават мъртвите — обясни тя, а лицето й стана още по-червено. — Но тази жена, господин Поаро, постъпваше непочтено.

За миг той я загледа замислено, после каза, без сянка от лукавство:

— Изненадвате ме. Останах с впечатлението, че тя е била много естествено и непретенциозно момиче.

Брадичката на госпожа Бишоп потрепери.

— Тя беше хитра, господин Поаро! Мамеше хората! Сестра Хопкинс например. Да, а също и моята мила господарка.

Поаро съчувствено поклати глава и изцъка с език.

— Да, наистина — продължи жената, окуражена от реакцията му. — Милата ми господарка се чувстваше все по-отпаднала, а тази млада жена правеше всичко, за да й влезе под кожата. Знаеше си интереса! Все се навърташе наоколо, четеше й, носеше й малки букетчета цветя. Постоянно се чуваше: „Мери това, Мери онова, къде е Мери?“ А колко пари похарчи за нея! Скъпи училища и пътувания в чужбина! А тя беше просто дъщеря на стария Джеръд! Уверявам ви, на него тези неща никак не му се нравеха! Оплакваше се от маниерите й на дама. Беше се възгордяла!

— Боже, Боже! — този път детективът изрази състрадание.

— А и как се домогваше до господин Роди! Той беше твърде наивен, за да го прозре. А госпожица Елинор, каквато си е добра, не можа да разбере какво става! Но всички мъже са еднакви. Лесно се хващат на ласкателствата и се впечатляват от красивото лице!

Поаро въздъхна и попита:

— Предполагам, че е имала ухажори от своята среда?

— Разбира се, че имаше. Синът на Руфъс Бигланд — Тед. Много добро момче. Но не, нашата фина дама беше над нивото му! Не понасям такива превземки!

— Той не се ли ядосваше, че тя го отблъсква?

— Да, разбира се. Дори я обвини за лекомисленото й поведение към господин Роди. Знам го със сигурност. Не осъждам момчето, че се е почувствало наскърбено!

— Нито пък аз! — възкликна Поаро. — Много ме заинтригувахте, госпожо Бишоп. Някои хора имат способността с няколко думи да представят ярко и точно даден характер. Това е дар Божи! Вече ми е ясно каква е била Мери Джеръд.

— Забележете обаче, че не съм казала нищо против момичето! Не бих направила подобно нещо, след като вече е в гроба! Но няма съмнение, че тя причини много неприятности!

— Чудя се как ли щеше да свърши всичко? — промърмори Поаро.

— И аз се питам! От мен да знаете, господин Поаро, ако скъпата ми господарка не беше се споминала, тогава беше ужасен шок за всички, но сега разбирам, че е било Божия милост, не зная какъв щеше да бъде краят на тази история!

— Искате да кажете? — подкани я той.

— И преди съм чувала за подобни неща — продължи тя важно. — Сестра ми беше на служба при стария полковник Рандолф. Когато умря, той не остави нищо на съпругата си, а всичко отиде в ръцете на една уличница от Истборн. Ами госпожа Дейкърс, при женени синове и дъщери завеща състоянието си на органиста в църквата — един от онези дългокоси младежи.

— Да разбирам ли, че госпожа Уелман щеше да остави всичките си пари на Мери Джеръд? — попита Поаро.

— Не бих се изненадала! Не се съмнявам, че тази жена се домогваше до тях! А когато си позволявах да намекна на госпожа Уелман, тя ми се сопваше, въпреки че съм работила за нея почти двайсет години. Неблагодарен свят, господин Поаро! Опитвате се да изпълните дълга си, но старанието ви не се оценява.

— Уви, така е!

— Но порочността невинаги възтържествува — издекламира икономката.

— Наистина. Мери Джеръд е мъртва…

— Сега тя дава сметка на Всевишния и не ние трябва да я съдим! — каза утешително госпожа Бишоп.

— Обстоятелствата около смъртта й изглеждат доста необясними — отбеляза замислено Поаро.

— Тези полицаи и модерните им методи! Възможна ли е една благовъзпитана и образована млада дама като госпожица Елинор да отрови някого? Опитаха се и мен да забъркат, защото аз им казах, че поведението й беше странно!

— А не беше ли странно?

— А защо да не бъде? — разгорещи се госпожа Бишоп. — Госпожица Елинор е чувствителна млада дама. Щеше да преглежда вещите на леля си — едно мъчително задължение.

— Би било много по-лесно за нея, ако вие й бяхте помогнали — кимна Поаро разбиращо.

— Исках, господин Поаро, но тя доста остро ми отказа. Е, госпожица Елинор винаги е била много горда и резервирана млада дама. По-добре да бях отишла с нея.

— Не помислихте ли да я последвате в къщата?

— Не ходя там, където не съм желана, господин Поаро. — Госпожа Бишоп отметна глава с достойнство.

Поаро доби малко сконфузен вид и промърмори:

— А освен това сигурно сте имали важна работа през онази сутрин?

— Спомням си, че беше много топъл ден. Дори зноен. — Тя въздъхна. — Отидох на гробищата, за да положа цветя на гроба на госпожа Уелман, един жест на уважение. Останах дълго там. Бях се поуморила от горещината. Закъснях за обяда и сестра ми много се разстрои, като видя колко зле се чувствам от топлината! Каза ми, че не е трябвало да го правя в такъв ден.

Поаро я погледна с възхищение.

— Завиждам ви, госпожо Бишоп. Истинско утешение е, когато след нечия смърт човек няма за какво да се самообвинява. Господин Родерик Уелман, предполагам, сигурно се обвинява, че не е влязъл да види леля си през онази нощ, въпреки че, разбира се, не е могъл да знае, че тя ще почине толкова скоро.

— О, грешите, господин Поаро. Твърдя го със сигурност. Господин Роди влезе при леля си. Току-що бях излязла от стаята си и чух сестрата да слиза по стълбите. Помислих си, че е по-добре да погледна дали господарката ми не се нуждае от нещо, защото знаете какви са сестрите — повечето време гледат да клюкарстват с прислужниците или пък да ги тормозят, като искат разни неща. Не че сестра Хопкинс е толкова лоша, колкото червенокосата ирландка, която постоянно бъбреше и създаваше неприятности! Та, както ви казах, тъкмо се канех да проверя дали всичко е наред, хоп видях господин Роди да се вмъква в стаята на леля си. Не зная дали го е познала, но така или иначе той няма за какво да се самообвинява!

— Радвам се — отбеляза Поаро. — Той май е доста изнервен.

— Само е малко раздразнителен. Винаги е бил такъв.

— Госпожо Бишоп, очевидно вие сте много разумен човек. Оформих си особено високо мнение за вашите преценки. Каква според вас е истината за смъртта на Мери Джеръд?

— Съвсем ясно е — изсумтя госпожа Бишоп. — Един от онези развалени пастети на Абът. С месеци ги държи по рафтовете! Вторият ми братовчед се разболя и едва не умря от консервирани раци!

— А какво ще кажете за морфина, намерен в тялото й?

— Аз нищо не зная за морфин! — отвърна тя важно. — Добре познавам лекарите — казваш им да търсят нещо и те го намират! Разваленият рибен пастет не им е достатъчен!

— Не смятате ли, че е възможно тя да се е самоубила.

— Тъкмо тя? — отново изсумтя госпожа Бишоп. — Не, разбира се. Та нали си беше наумила да се омъжи за господин Роди! Ха, тъкмо тя да се самоубие!

Глава пета

Беше неделя и Еркюл Поаро намери Тед Бигланд във фермата на баща му.

Не му беше трудно да поведе разговор с младежа. Той изглежда прие срещата като възможност да се разсее за малко.

— Опитвате се да откриете кой уби Мери? — попита Тед замислено. — Тъмна история!

— В такъв случай не вярвате, че госпожица Карлайл я е убила?

Тед Бигланд се намръщи малко учудено, почти като дете, и бавно каза:

— Госпожица Елинор е дама. Ами… тя е от тези хора, за които не можеш да си представиш, че са способни да извършат такова нещо — някакво насилие, ако разбирате какво имам предвид. Все пак малко вероятно е, нали, сър, една хубава млада дама да тръгне да прави подобни работи?

— Да, малко вероятно е… — кимна Еркюл Поаро замислено. — Но когато става въпрос за ревност…

Замълча, като наблюдаваше красивия, рус млад гигант пред себе си.

— Ревност? — учуди се Тед Бигланд. — Зная, че се случват такива неща. Но обикновено от алкохола на човек му причернява и той побеснява. А госпожица Елинор — такава красива и спокойна млада дама…

— Но Мери Джеръд умря… — напомни му Поаро, — и то не от естествена смърт. Имате ли някаква представа… нещо, което да ми кажете, за да ми помогнете да открия кой уби Мери Джеръд?

Младежът бавно поклати глава и отговори:

— Не е справедливо! Не изглежда възможно, ако разбирате какво имам предвид, някой да е убил Мери. Тя беше… тя беше като цвете.

В този миг Еркюл Поаро изведнъж доби нова представа за мъртвото момиче… С думите на младежа момичето Мери отново оживя и разцъфтя. „Тя беше като цвете.“

Изведнъж той усети мъчително чувство за загуба, за унищожена красота…

В съзнанието му се редуваха фраза след фраза. Питър Лорд: „Беше красиво дете“, сестра Хопкинс: „Щяха да я вземат в киното, стига да поискаше“, отровните думи на госпожа Бишоп: „Не понасях нейните превземки.“ И сега последната реплика, неочаквана, изместваща всички останали: „Тя беше като цвете.“

— Но тогава… — Поаро разпери въпросително ръце с чуждестранен маниер.

Тед Бигланд поклати глава. В очите му все още се четеше нямата болка на ранено животно.

— Зная, сър. Зная, че казвате истината. Тя не умря от естествена смърт. Но аз се чудех… — и спря.

— Да? — подкани го детективът.

— Чудех се дали не е било нещастен случай? — каза Тед Бигланд бавно.

— Нещастен случай? Какъв нещастен случай?

— Зная, сър, зная, че звучи абсурдно. Но колкото повече мисля, толкова повече ми се струва, че трябва да е било така. Нещо, което не е трябвало да стане или е някаква грешка. Просто нещастен случай.

Погледна умолително към Поаро, притеснен, че не е бил много убедителен.

Поаро помълча минута-две, като че ли обмисляше нещо, и накрая каза:

— Интересно е, че така го чувствате.

— Струва ми се, сър, че за вас твърдението ми е лишено от смисъл — отбеляза Тед Бигланд малко неуважително. — Не мога да обясня как и защо се е случило. Но имам такова чувство.

— Понякога чувствата ни насочват в правилната посока… Надявам се, че ще ме извините, ако ви причинявам болка, но вие много обичахте Мери Джеръд, нали?

Загорялото лице на младежа се зачерви и той простичко отговори:

— Мисля, че на всички е известно.

— И сте искали да се ожените за нея?

— Да.

— Но тя не е пожелала?

Лицето на Тед потъмня и със сдържан яд той каза:

— Хората мислят, че го правят за добро, но те не трябва да се бъркат в чуждия живот. Цялото това образование и ходене в чужбина промениха Мери! Не искам да кажа, че я развалиха или че я накараха да се възгордее. Съвсем не! Но тя се обърка! Вече не знаеше къде й е мястото. Да си го кажа направо — беше прекалено добра за мен, но не беше достатъчно добра за истински джентълмен като господин Уелман.

— Вие не харесвате господин Уелман? — подметна Поаро, като го наблюдаваше.

— И защо, по дяволите, трябва да го харесвам? — отговори Тед Бигланд ожесточено. — Нямам нищо против него. Обаче не бих го нарекъл мъж! Мога да го вдигна и да го пречупя на две. Но предполагам, че е умен… Ама, ако колата ви се счупи например, това няма да ви е от голяма полза. Може да знаете как работи колата, но ще сте безпомощен като бебе, дори и ако за да я подкарате, трябва само да извадите магнита и да го почистите.

— Вие в гараж ли работите?

— В гаража на Хендърсън, надолу по пътя.

— И сте били там сутринта, в която се е случило нещастието?

— Да, изпробвах кола за някакъв господин. Давеше се, а аз не можех да разбера защо. Покарах я малко. Сега, като си помисля, ми изглежда странно — беше прекрасен ден с цъфнали орлови нокти по живия плет… Мери много ги обичаше. Ходехме заедно да ги берем, преди да замине в чужбина… — На лицето му отново се появи учуденото детско изражение.

Еркюл Поаро мълчеше.

Тед Бигланд изведнъж се сепна от унеса:

— Извинете ме, сър, забравих какво ви казах за господин Уелман. Бях ядосан, защото той се навърташе около Мери. Трябваше да я остави на мира. Тя не беше за него, наистина не беше.

— Мислите ли, че е била влюбена в него?

— Ами… Всъщност не — отново се намръщи Тед Бигланд. — Но можеше и да се влюби. Не бих могъл да преценя.

— Имаше ли друг мъж в живота на Мери? Например някой, който е срещнала в чужбина?

— Не зная, сър. Не ми е споменавала за никого.

— А някакви врагове, тук, в Мейдънсфорд?

— Имате предвид някой, който я е мразел? — Той поклати глава. — Никой не я познаваше добре, всички я харесваха.

— А госпожа Бишоп, икономката на Хънтърбъри, обичаше ли я?

Тед се ухили.

— О, просто й завиждаше! На старата дама не харесваше, че госпожа Уелман беше толкова привързана към Мери.

— Беше ли щастлива Мери Джеръд в имението. Обичаше ли госпожа Уелман?

— Бих казал, че щеше да бъде по-щастлива, ако сестрата я беше оставила на мира. Имам предвид сестра Хопкинс. Пълнеше й главата с разни идеи да си изкарва прехраната сама и да учи за масажистка.

— Но е била привързана към Мери?

— О, да, беше много привързана към нея, ама е от хората, които винаги знаят кое е най-доброто за всеки човек!

— Да предположим — започна Поаро, — че сестра Хопкинс знае нещо, да кажем нещо, което би опозорило Мери. Мислите ли, че ще го запази само за себе си?

— Не ви разбирам, сър — погледна го Тед Бигланд с любопитство.

— Мислите ли, че ако сестра Хопкинс знаеше нещо, което не е в полза на Мери Джеръд, щеше да си държи езика зад зъбите?

— Съмнявам се, че тази жена може да си държи езика зад зъбите за каквото и да било! Тя е най-голямата клюкарка в селото. Но ако изобщо можеше да си държи езика зад зъбите, вероятно щеше да го направи само за Мери. — Любопитството му очевидно нарастваше и той добави: — Бих искал да зная защо ме питате.

— Когато говори с хората, човек си създава определена представа — поясни Поаро. — Стори ми се, че сестра Хопкинс беше съвсем откровена и честна, но останах с впечатлението, че крие нещо. Вероятно не е толкова важно. Може би не е свързано с престъплението. Но има нещо, което тя знае, а не казва. Освен това стори ми се, че определено е нещо, което би злепоставило Мери Джеръд или би й навредило…

Тед поклати безпомощно глава.

— Е, след време ще разбера какво е то — въздъхна Еркюл Поаро.

Глава шеста

Поаро разглеждаше с интерес издълженото чувствително лице на Родерик Уелман.

Роди беше в окаяно състояние. Кършеше ръце, очите му бяха кървясали, а гласът му — дрезгав и гневен.

— Разбира се, че съм чувал за вас, мосю Поаро. — Той погледна визитната картичка. — Но не разбирам защо доктор Лорд смята, че можете да направите нещо по това дело! А и едва ли е негова работа. Той лекуваше леля ми, но иначе беше съвсем чужд човек за нас. Двамата с Елинор не го познавахме, докато не посетихме имението през юни. Струва ми се, че Седън трябва да се занимава с тези неща.

— Строго погледнато е така — съгласи се детективът.

— Не че Седън ми вдъхва много доверие — продължи Роди унило. — Той е ужасно мрачен.

— Такъв е стилът на адвокатите — отбеляза Поаро.

— Ангажирахме и Булмър. — Роди се поободри. — Смята се, че е един от най-добрите адвокати, нали?

— Има репутация на много способен адвокат, когато става дума за безнадеждни дела.

Младият мъж потрепери.

— Надявам се, не ви е неприятно, че се заех да помогна на госпожица Елинор Карлайл? — попита Поаро.

— Не, не, разбира се, че не. Но…

— Но какво мога да направя аз? Това ли искате да ме попитате?

Разтревоженото лице на Роди изведнъж се озари от усмивка, толкова чаровна, че Поаро веднага разбра на какво се дължи изтънчената му привлекателност.

— Казано така звучи малко грубо. Но този е смисълът — потвърди Роди с извинителна нотка в гласа. — Всъщност хайде да не го увъртаме. Какво можете да направите вие, мосю Поаро?

— Мога да потърся истината — отговори той.

— Да — в гласа на Роди се долови съмнение.

— Бих могъл да открия факти, които да бъдат от полза на обвиняемата.

— Само ако можехте! — въздъхна младият мъж.

— Искреното ми желание е да бъда полезен — продължи Поаро. — Ще ми съдействате ли, като ми кажете какво точно мислите за случилото се?

Роди стана и неспокойно започна да крачи напред-назад из стаята.

— Какво мога да кажа аз? Всичко е толкова абсурдно! Самата мисъл, че Елинор — Елинор, която познавам от дете, е извършила такава мелодраматична постъпка — отровила е някого, е толкова невероятна! Чак е смешно! Но как, за Бога, да го обясним на съдебните заседатели?

— Смятате ли, че е съвсем невъзможно госпожица Карлайл да е извършила подобно нещо? — попита Поаро.

— О, да! От само себе си се разбира! Елинор е невероятна личност, толкова е уравновесена, природата й е чужда на насилието. Ерудирана, чувствителна и твърде далеч от животинските страсти. Но сложете дванайсет дебелоглави глупаци в ложата на съдебните заседатели и един Бог знае в какво могат да бъдат убедени те! Нека бъдем разумни — тези хора не са събрани там, за да съдят характерите, а за да преценяват доказателствата. Факти, факти, факти! А фактите са против нея!

Еркюл Поаро кимна замислено и каза:

— Вие сте чувствителен и интелигентен човек, господин Уелман. Според фактите госпожица Карлайл ще бъде осъдена. Но вие я познавате добре и твърдите, че е невинна. Тогава какво всъщност се е случило! Какво е могло да се случи?

Роди раздразнено разпери ръце.

— Какво, по дяволите, се крие зад всичко това? Предполагам, че не е възможно сестрата да го е направила?

— Не се е доближавала до сандвичите. Проучих всичко много внимателно — обясни детективът. — А не е могла да сложи отровата в чая, без да отрови и себе си. Сигурен съм. Още повече, защо ще иска да убие Мери Джеръд?

— Защо въобще някой е искал да убие Мери Джеръд?

— Изглежда, на този въпрос не може да се даде отговор. Никой не е искал да убие Мери Джеръд. — А наум Поаро си каза: „С изключение на Елинор Карлайл.“ — Следователно логичният отговор е: Мери Джеръд не е била убита! Но, уви, не е така! Била е убита! — После добави малко мелодраматично: — „Почива тя във тишината, във мен почива тя!“[5]

— Моля? — удиви се Роди.

— Уърдсуърт — поясни Поаро. — Често го чета. Тази строфа може би изразява вашите чувства?

— Моите чувства? — Младежът изглеждаше скован и недостъпен.

— О, извинете ме, много съжалявам! Толкова е трудно да бъдеш едновременно детектив и джентълмен. Както се казва в Англия, има неща, за които не е прието да се говори. Но, уви, един детектив е принуден да го прави! Той трябва да задава въпроси за личния живот на хората, за чувствата им!

— Сигурно не е толкова необходимо в случая — каза Роди.

— Само ми помогнете да разбера позицията ви — отговори Поаро бързо и смирено. — Тогава ще можем да приключим с тази неприятна тема и да не се връщаме повече към нея. Общоизвестно е, господин Уелман, че вие сте се възхищавали от Мери Джеръд. Истина ли е?

Роди стана и отиде до прозореца. Заигра се с пискюла на транспаранта. После каза:

— Да.

— Влюбили сте се в нея?

— Да, струва ми се.

— И сега сте покрусен от смъртта й…

— Аз… Струва ми се… Искам да кажа… Наистина, мосю Поаро… — Той се обърна.

Един нервен, чувствителен, наранен млад мъж, притиснат до стената.

— Ако само можете да ми кажете, да ми покажете ясно, ще приключа с въпросите си.

Роди Уелман седна на един стол. Без да гледа в Поаро, започна да говори с разтреперан глас:

— Много е трудно да се обясни. Трябва ли да се впускаме в подробности?

— Човек не може винаги да подминава неприятните неща в живота, господин Уелман! Казахте, че ви се струва, че сте били влюбен в момичето. Значи не сте сигурен?

— Не зная… Тя беше толкова прекрасна. Като сън… Така ми изглежда сега. Сън! Нереалност! И онова, което се случи, когато я видях за пръв път, и после увлечението ми по нея! Някаква лудост! А сега всичко свърши… отиде си, като че ли никога не е било.

Поаро кимна.

— Да, разбирам… — После попита: — Когато тя почина, вие не бяхте в Англия, нали?

— Не, заминах в чужбина на девети юли и се върнах на първи август. Телеграмата на Елинор ме е следвала от място на място. В момента, в който научих, се върнах вкъщи.

— Сигурно е било голям шок за вас. Вие много сте обичали момичето.

— Защо на човек трябва да му се случват подобни неща? — В гласа на Роди се долавяше горчивина и отчаяние. — Никой не би си го пожелал! Точно обратното на всичко, което човек нормално очаква от живота!

— Такъв е животът! — изтъкна Поаро. — Не ви позволява да го подреждате по ваше желание. Няма да ви позволи да избегнете емоциите и да живеете само според логиката и разума! Не можете да кажете: „Ще чувствам дотук, не повече!“ Животът, господин Уелман, е всичко друго, но не и логичен!

— Изглежда е така… — промърмори Родерик Уелман.

— Пролетна утрин, лице на момиче и добре подреденото битие е сринато — обрисува сцената Поаро.

Роди трепна. Детективът продължи:

— Понякога не е нищо повече от едно лице. Всъщност какво знаехте за Мери Джеръд, господин Уелман?

— Какво знаех? Много малко. Едва сега го разбирам — въздъхна той тежко. — Мисля, че беше сладка и мила, но наистина нищо не зная за нея, абсолютно нищо… Предполагам, че по тази причина сега тя не ми липсва…

Неговата враждебност и негодувание бяха изчезнали. Говореше просто и естествено. Еркюл Поаро отново успя с вещина да пробие защитата на събеседника си. Роди като че ли изпитваше някакво облекчение, като споделяше мислите си.

— Сладка, нежна, не много умна. Според мен чувствителна и мила. Имаше финес, който не бихте очаквали да откриете в момиче от нейната класа.

— Беше ли от момичетата, които неволно си създават неприятели?

— Не, не! — Поклати енергично глава Роди. — Не мога да си представя, че някой я е мразил, искам кажа истински. Завистта е нещо различно.

— Завист? — възкликна Поаро бързо. — Мислите, че е имало завист?

— Трябва да е имало, ако вземем предвид онова писмо — отговори разсеяно младежът.

— Какво писмо? — попита рязко детективът.

— О, нищо особено. — Роди се изчерви и се ядоса.

— Какво писмо? — повтори въпроса си Поаро.

— Анонимно писмо — отговори неохотно събеседникът му.

— Кога е пристигнало? До кого е било адресирано?

Роди с нежелание му разказа.

— Интересно — промърмори Еркюл Поаро. — Мога ли да го видя?

— Боя се, че не. Всъщност аз го изгорих.

— И защо го направихте, господин Уелман?

— Тогава това ми се стори съвсем естествено — обясни Роди малко сковано.

— И заради писмото вие и госпожица Карлайл побързахте да отидете в Хънтърбъри?

— Да, отидохме. Не мисля обаче, че сме побързали.

— Но сте се почувствали малко притеснени, нали? Дори може би малко уплашени?

— Не беше така!

— Но то е съвсем естествено! — възкликна Еркюл Поаро. — Наследството, което ви е било обещано, е било застрашено! Напълно нормално е да сте се обезпокоили! Парите са много важно нещо!

— Не толкова, колкото си мислите.

— Подобна безкористност е наистина забележителна!

— О, разбира се, парите бяха важни за нас — изчерви се Роди. — Не бяхме съвсем безразлични към тях. Но главната ни цел беше да видим леля и да се убедим, че е добре.

— Отишли сте в имението заедно с госпожица Карлайл. Тогава леля ви все още не е имала завещание. Не след дълго е получила втори инсулт и е искала да направи завещание. Но твърде благоприятно може би за госпожица Карлайл е умряла през нощта, преди да успее да го направи.

— За какво намеквате? — Лицето на Роди беше гневно.

— Казахте ми, господин Уелман, че мотивът за убийството на Мери Джеръд, приписан на Елинор Карлайл, е абсурден, и наблегнахте, че насилието е чуждо на природата й. Но може да се направи и друга интерпретация. Елинор Карлайл е имала причини да се страхува, че е възможно да бъде лишена от наследството в полза на чужд човек. Писмото е било предупреждение, а несвързаните думи на леля й са потвърдили страховете й. Във вестибюла на къщата има чанта с различни медикаменти. Много е лесно да се вземе една опаковка морфин. А после, както научих, тя е останала сама с леля си, докато вие сте вечеряли с медицинските сестри…

— Боже мой, мосю Поаро! — извика Роди. — Сега пък какво искате да кажете? Че Елинор е убила леля Лора? Каква абсурдна идея!

— Но нали знаете, че има заповед за ексхумация на тялото на госпожа Уелман?

— Да, зная. Но нищо няма да открият!

— А ако открият?

— Няма! — заяви младежът твърдо.

— Не съм толкова сигурен — поклати глава детективът. — Вие разбирате, че има само един човек, който би се облагодетелствал от смъртта на госпожа Уелман в онзи момент…

Роди седна. Лицето му беше побеляло и той трепереше. Вторачи се в Поаро.

— Мислех, че сте на нейна страна… — промълви.

— Независимо на чия страна застава, човек трябва да приеме фактите. Струва ми се, господин Уелман, че досега, когато ви е било възможно, сте избягвали да се изправяте лице в лице с истината, щом не ви е харесвала.

— Защо да се терзае човек от лошата страна на нещата?

— Защото понякога е необходимо… — отговори Еркюл Поаро мрачно. После продължи: — Нека допуснем, че смъртта на леля ви е била предизвикана от отравяне с морфин и това се установи. Тогава какво?

— Не зная — поклати безпомощно глава Роди.

— Опитайте се да помислите. Кой й е дал морфин? Трябва да признаете, че Елинор Карлайл е имала най-добрата възможност да го стори.

— Ами сестрите?

— Разбира се, и двете биха могли да го направят. Но сестра Хопкинс е била разтревожена от изчезването на опаковката и открито го е споделила. Не е било нужно да го признава. Смъртният акт е бил подписан. Защо да привлича внимание към липсващия морфин, ако е виновна? Допуснатата небрежност вероятно ще й донесе неприятности, а ако е отровила госпожа Уелман, би било съвсем глупаво да го споменава. А и какво би спечелила от смъртта на госпожа Уелман? Нищо. Същото важи и за сестра О’Брайън. Тя е могла да даде морфин на старата дама, като го открадне от чантата на сестра Хопкинс. Но отново — защо ще го прави!

— Всичко това е така — поклати Роди глава.

— А и вие сте замесен.

— Аз? — стъписа се младият човек.

— Разбира се. Вие сте могли да вземете морфина. Имали сте възможност да го дадете на госпожа Уелман! През онази нощ сте били за кратко време сам в стаята й. Но отново, защо ще го правите? Ако беше успяла да остави завещание, със сигурност щеше поне да ви спомене в него. Така че, както виждате, мотив липсва. Само двама души са имали мотив.

Очите на Роди блеснаха.

— Двама души?

— Да. Единият е Елинор Карлайл.

— А другият?

— Другият е този, който е написал анонимното писмо — отговори Поаро бавно.

Роди го погледна недоверчиво.

— Някой е написал писмото — някой, който е мразел Мери Джеръд или най-малкото не му е била симпатична. Някой, който е бил, както се казва, „на ваша страна“ и който не е искал Мери Джеръд да се облагодетелства от смъртта на госпожа Уелман. Господин Уелман, имате ли представа кой може да е авторът на писмото?

— Нямам никаква представа — поклати глава той. — Писмото беше написано неграмотно, с правописни грешки и изглеждаше някак си долнопробно.

— Това не означава нищо! Може да е написано от образован човек, който е искал да скрие този факт. Ето защо би било по-добре, ако го бяхте запазили. Хората, който се опитват да се правят на неграмотни, обикновено се издават.

— Двамата с Елинор решихме, че може да е някой от прислугата — каза Роди замислено.

— Имате ли някаква представа кой може да бъде?

— Не, никаква.

— Мислите ли, че е възможно да е била госпожа Бишоп, икономката?

— О, не! — възмути се Роди. — Тя е много порядъчна и горда личност. Писмата й се състоят от дълги, калиграфски изписани думи. Освен това сигурен съм, че тя никога не би…

Той се поколеба, но Поаро го прекъсна:

— Тя не е обичала Мери Джеръд!

— Предполагам, че не. Въпреки че аз нищо не съм забелязал.

— Но, господин Уелман, може би вие не забелязвате много неща?

— А не мислите ли, мосю Поаро, че леля ми би могла сама да вземе морфина? — попита Роди.

— Да, възможно е.

— Знаете ли, тя мразеше своята безпомощност. Често казваше, че би искала да умре.

— Но все пак не би могла да стане от леглото, да слезе по стълбите и да вземе опаковката морфин от чантата на сестрата.

— Не, но някой би могъл да го направи вместо нея.

— Кой?

— Ами някоя от сестрите.

— Не, никоя от сестрите не би се съгласила. Те много добре осъзнават опасността, на която биха се изложили! Сестрите са последните, които можем да заподозрем.

— Тогава… някой друг… — Роди отвори уста, за да продължи, но замълча.

— Спомнихте си нещо, нали?

— Да, но… — поколеба се той.

— Чудите се дали да ми го кажете?

— Ами да…

На устните на Поаро заигра странна усмивка и той попита:

— Кога ви го каза госпожица Карлайл?

Роди си пое дълбоко дъх.

— Боже мой, вие сте ясновидец! Случи се във влака на път за имението. Току-що беше дошла телеграма, че леля Лора е получила втори инсулт. На Елинор й беше много мъчно, защото бедната старица така мразеше да е болна, а сега щеше да е още по-безпомощна и щеше да бъде истински ад за нея. Елинор каза: „Хората трябва да имат право да сложат край на живота си, ако наистина го желаят.“

— А вие какво отговорихте?

— Съгласих се.

Поаро заяви мрачно:

— Господин Уелман, току-що изключихте възможността госпожица Карлайл да е убила леля си заради пари. Изключвате ли също възможността да я е убила от състрадание?

— Аз… аз… не, не мога…

— Да, сигурен бях, че ще ми отговорите така… — каза Еркюл Поаро.

Глава седма

В адвокатската кантора „Седън, Бладъруик & Седън“ посрещнаха Еркюл Поаро много предпазливо, дори с недоверие.

Господин Седън с незаинтересуван вид потупваше показалец по избръснатата си брадичка, а проницателните му сиви очи наблюдаваха замислено детектива.

— Естествено името ви ми е познато, мосю Поаро. Но аз не разбирам какво е вашето място в това дело.

— Мосю, действам в полза на вашата клиентка.

— Наистина ли? И кой… ви ангажира?

— Тук съм по молба на доктор Лорд.

— Така ли! — повдигна вежди господин Седън. — Не е редно, никак не е редно. Разбрах, че доктор Лорд бил призован като свидетел на обвинението.

Еркюл Поаро сви рамене.

— Това има ли значение?

— Защитата на госпожица Карлайл е поверена изцяло на нас. Убеден съм, че не се нуждаем от външна помощ по делото.

— Защото смятате, че невинността на клиентката ви ще бъде доказана лесно? — попита детективът.

Господин Седън трепна, а после продължи с гневен официален тон:

— Въпросът ви е неуместен. Много неуместен.

— Обвинението срещу клиентката ви е изключително сериозно…

— Наистина не разбирам, мосю Поаро, откъде сте научили?

— Въпреки че бях ангажиран от доктор Лорд, нося писмо и от господин Родерик Уелман — отговори детективът и му подаде писмото с поклон.

Господин Седън го прегледа и неохотно отбеляза:

— Това, разбира се, променя нещата. Господин Уелман се ангажира лично с отговорността по защитата на госпожица Карлайл. Ние ще действаме според неговите изисквания. — После добави с видима антипатия: — Нашата фирма не се занимава много с… ъ-ъ-ъ… криминални дела, но реших, че е мой дълг… ъ-ъ-ъ… към покойницата, която ни беше клиентка, да се заема със защитата на нейната племенница. И мога да кажа, че вече възложихме делото на сър Едуин Булмър, старши адвокат.

Поаро се усмихна малко иронично.

— Няма да се жалят пари. Съвсем правилно и уместно!

Господин Седън го погледна над очилата си:

— Вижте, мосю Поаро…

— Красноречието и емоционалните призиви няма да спасят клиентката ви — намеси се Поаро и прекъсна протеста му. — Ще е нужно нещо повече.

— Какво ще ме посъветвате? — попита адвокатът сухо.

— Да открием истината.

— Добре.

— Но в случая истината ще ни помогне ли?

— Отново неуместен въпрос.

— Имам няколко въпроса, на които бих искал да ми отговорите.

— Аз, разбира се, не мога да ви гарантирам, че ще ви отговоря без съгласието на клиентката си — изрече предпазливо господин Седън.

— Естествено. Разбирам. — Поаро замълча, после продължи: — Елинор Карлайл има ли врагове?

— Доколкото ми е известно, не — отговори адвокатът, леко изненадан.

— Госпожа Уелман правила ли е някога завещание?

— Никога. Постоянно отлагаше.

— Елинор Карлайл направи ли завещание?

— Да.

— Скоро ли? След смъртта на леля си?

— Да.

— На кого ще остави състоянието си?

— Това, мосю Поаро, е поверително. Не мога да ви кажа, преди да бъда упълномощен от клиентката си. В такъв случай трябва да разговарям с нея! Боя се, че няма да е лесно — усмихна се адвокатът студено.

Детективът стана и махна с ръка.

— За Еркюл Поаро всичко е лесно.

Глава осма

Главният инспектор Марстън беше много любезен.

— Е, мосю Поаро, дойдохте да ми съдействате за някой от моите случаи ли?

— Не, не — измърмори Поаро пренебрежително. — Само малко любопитство от моя страна.

— С удоволствие ще задоволя любопитството ви. За кой случай става дума?

— За Елинор Карлайл.

— О, да, момичето, което отрови Мери Джеръд. Делото ще се гледа след две седмици. Интересен случай. Между другото, направила го е и със старата дама. Още не е пристигнал окончателният доклад, но, изглежда, няма съмнение, че е морфин. Хладнокръвен човек. Окото не й мигна, нито при ареста, нито след това. Дума не обели. Но има достатъчно улики срещу нея. Вътре е.

— Смятате ли, че го е направила?

Марстън, опитен инспектор с добродушен вид, кимна утвърдително.

— Няма никакво съмнение. Сложила е отрова в сандвича, който е бил най-отгоре. Добре изпипана работа.

— Никакви съмнения ли нямате? Абсолютно никакви?

— О, не! Убеден съм! Доволен съм, че съм сигурен! Ние не правим повече грешки от другите. Не се стремим непременно да докажем нечия вина, както мислят някои хора. Сега съвестта ми е чиста.

— Разбирам — каза Поаро.

Мъжът от Скотланд Ярд го погледна с любопитство.

— Да не би да има нещо друго?

— Засега не — поклати той глава. — Всичко, което съм открил до този момент, доказва вината на Елинор Карлайл.

— Тя е виновна! — изрече инспектор Марстън с радостна увереност.

— Бих искал да се срещна с нея.

— В джоба си носите разрешение, нали? Така ще бъде по-лесно — усмихна се инспекторът снизходително.

Глава девета

— Е, как върви? — попита Питър Лорд.

— Не много добре — отговори Еркюл Поаро.

— Нищо ли не открихте? — попита с тягостно чувство лекарят.

— Елинор Карлайл е убила Мери Джеръд от ревност… Елинор Карлайл е убила леля си, за да наследи парите й… Елинор Карлайл е убила леля си от състрадание… Можете да избирате, приятелю!

— Говорите глупости!

— Така ли?

Луничавото лице на Лорд изглеждаше разярено.

— Какво означава всичко това?

— Мислите ли, че е възможно? — попита детективът.

— За какво да мисля, че е възможно? — попита на свой ред Лорд.

— Че Елинор Карлайл не е могла да понесе вида на страдащата си леля и й е помогнала да сложи край на живота си.

— Глупости!

— Наистина ли са глупости? Вие самият ми казахте, че старата дама ви е помолила да й помогнете.

— Не го мислеше сериозно. Знаеше, че не бих направил такова нещо.

— И все пак идеята се е въртяла в главата й. Елинор Карлайл е могла да й помогне.

Питър Лорд крачеше напред-назад из стаята. Най-сетне каза:

— Не мога да отрека, че е възможно. Но Елинор Карлайл е уравновесена и здравомислеща млада жена. Не мисля, че до такава степен е била завладяна от съжалението, та да загуби представа за риска. Тя е знаела какъв риск поема, излагайки се на опасността да бъде обвинена в убийство.

— Значи не мислите, че го е направила?

— Мисля, че една жена може да направи такова нещо за съпруга си или за детето си, или може би за майка си. Не мисля обаче, че би го направила за леля си, дори и да я обича. Във всеки случай струва ми се, че би го направила само ако въпросният човек страда от непоносими болки.

— Може би сте прав — отбеляза Поаро замислено. После попита: — Смятате ли, че Родерик Уелман е бил толкова разчувстван, че да извърши подобно нещо?

— Не му стиска! — отговори презрително лекарят.

— Съмнявам се. В някои отношения, mon cher, вие подценявате този млад човек.

— О, той безспорно е умен, интелигентен и всичко останало.

— Точно така — съгласи се Поаро. — Има също и чар… Да, аз го усетих.

— Така ли? Аз пък не съм! — възкликна Питър Лорд. После продължи настойчиво: — Вижте, Поаро, няма ли нещо?

— Досега проучванията ми нямат успех! Постоянно ме връщат в изходната точка. Никой не печели от смъртта на Мери Джеръд. Никой, освен Елинор Карлайл, не я е мразил. Има един-единствен въпрос, който може би трябва да си зададем: Някой мрази ли Елинор Карлайл?

Доктор Лорд поклати бавно глава.

— Не зная да има такъв… Искате да кажете, че някой може да я е натопил?

— Доста пресилено предположение, а и няма нищо в негова подкрепа… освен може би прекалено ясните доказателства срещу нея.

Поаро му разказа за анонимното писмо.

— Виждате, че така се оформя много сериозно обвинение срещу нея. Била е предупредена, че може да бъде изключена от завещанието на леля си и че това момиче, което е чужд човек, вероятно ще получи всичките пари. Ето защо, когато леля й с несвързаните си думи моли за адвокат, Елинор не пропуска възможността да се погрижи старата дама да умре още същата нощ!

— А Родерик Уелман? — извика Питър Лорд. — Той също е щял да загуби!

— Не — поклати глава Поаро, — в негов интерес е било старата дама да направи завещание. Спомнете си, че ако беше умряла, без да остави завещание, той нищо нямаше да получи. Елинор й е най-близката кръвна роднина.

— Но той се канеше да се жени за Елинор!

— Да, но не забравяйте, че веднага след смъртта на лелята годежът бе развален. Той недвусмислено й показа, че желае да е свободен.

Питър Лорд изстена, хвана се за главата и промърмори:

— Отново всичко се обръща срещу нея. Всеки път!

— Да. Освен ако… — Поаро помълча малко и каза: — Има нещо…

— Да?

— Нещо, някакво малко парченце от мозайката, което липсва. Нещо, сигурен съм, което се отнася до Мери Джеръд. Приятелю, до вас естествено стигат клюки за някои скандали тук. Чували ли сте някога нещо за нея?

— За Мери Джеръд? Искате да кажете за характера й?

— Каквото и да е. Някаква стара история. Провинение или скандал. Съмнение относно почтеността й. Злонамерени приказки по неин адрес. Нещо, без значение какво е то, но което определено я злепоставя…

— Надявам се, че няма да тръгнете по този път — изрече Питър Лорд. — Да изравяте разни неща за една безобидна млада жена, която е мъртва и не може да се защити… Така или иначе, не вярвам да излезе нещо!

— Да не би да е била сър Галахад[6] от женски пол и да е водила безгрешен живот?

— Доколкото зная, така е. Никога не съм чувал нищо.

— Не мислете, приятелю, че ще търся мръсотия там, където я няма… Не, не, нищо подобно. Но сестра Хопкинс не умее много добре да прикрива чувствата си. Била е привързана към Мери и има нещо, което знае за нея — нещо, което не е в нейна полза, но не иска то да стане известно, а се страхува, че аз ще го открия. Тя обаче е убедена, че престъплението е извършено от Елинор Карлайл и тази тайна, каквато и да е тя, няма нищо общо с Елинор. Разбирате ли, приятелю, аз непременно трябва да науча всичко. Защото Мери може да е сторила зло на някой друг човек и в такъв случай е възможно този друг човек да има мотив, за да желае смъртта й.

— Тогава сестра Хопкинс също би го разбрала — каза Питър Лорд.

— Сестра Хопкинс е доста интелигентна за нивото си, но нейният интелект едва ли е равен на моя. Тя може и да не разбере, но Еркюл Поаро ще разбере!

— Съжалявам. Аз не зная нищо — поклати глава лекарят.

— Нито Тед Бигланд — изрече Поаро замислено, — а той живее тук, откакто се е родил. Нито пък госпожа Бишоп, защото ако знаеше нещо лошо за момичето нямаше да се сдържи да не го каже! Eh bien, има още една надежда.

— Да?

— Днес ще се срещна с другата медицинска сестра О’Брайън.

— Тя не знае много за местните хора — отбеляза Питър Лорд. — Беше тук само един-два месеца.

— Известно ми е. Но, приятелю, казаха ми, че сестра Хопкинс има дълъг език. Не е клюкарствала в селото, където подобни приказки биха навредили на Мери Джеръд. Съмнявам се обаче, че би устояла да не намекне за това, което е в главата й, пред чужд човек и колега! Сестра О’Брайън може да знае нещо.

Глава десета

Сестра О’Брайън отметна червената си коса и през масичката за чай се усмихна широко на дребния мъж срещу себе си.

Помисли си: „Какъв смешен дребен човек, очите му са като на котка, а пък доктор Лорд каза, че е голям умник!“

— Удоволствие е да срещнеш някого, който изглежда така здрав и жизнен. Сигурен съм, че всичките ви пациенти бързо се възстановяват — започна Поаро с комплименти.

— Е, да, не съм мрачен човек и с удовлетворение мога да кажа, че много малко мои пациенти са умрели — похвали се сестрата.

— Да, разбирам. Случаят с госпожа Уелман беше едно милосърдно разрешение.

— Ах, да! Така беше! Бедната тя! — Погледна хитро Поаро и попита: — Затова ли искате да говорите с мен? Чух, че са я изровили.

— По онова време вие имахте ли някакви съмнения?

— Никакви, въпреки че наистина бих могла да имам, като си спомня какво беше лицето на доктор Лорд онази сутрин. Изпращаше ме къде ли не за неща, от които нямаше нужда! Но в крайна сметка подписа смъртния акт.

— Имал е причини… — започна детективът, но тя го прекъсна:

— Наистина. И беше прав. За доктора не е добре да си мисли разни неща и да се противопоставя на семейството, защото ако сбърка, с него е свършено и никой вече няма да иска да го вика. Лекарят трябва да е сигурен!

— Съществува предположението, че госпожа Уелман се е самоубила.

— Тя! Докато лежеше безпомощна? Та тя можеше само да вдига едната си ръка!

— Ами ако някой й е помогнал?

— Аха! Сега разбирам какво искате да кажете. Госпожица Карлайл или господин Уелман, или може би Мери Джеръд?

— Би било възможно, нали?

— Не биха посмели — нито един от тях! — Сестра О’Брайън поклати глава.

— Вероятно не — изрече Поаро бавно. — Кога загуби сестра Хопкинс морфина?

— Същата сутрин. Каза ми: „Сигурна съм, че беше тук.“ Отначало беше абсолютно убедена, но знаете как става, след време човек се обърква и накрая реши, че го е оставила вкъщи.

— Дори и тогава ли не се усъмнихте?

— Ни най-малко! Нито за момент не съм си помислила, че нещата не са така, като трябва да бъдат. А дори и сега има само съмнения, нищо повече.

— И мисълта за липсващата опаковка не притесни нито вас, нито сестра Хопкинс?

— Ами, не бих казала… Спомням си, че се сетих, а и сестра Хопкинс също — бяхме, струва ми се, в кафенето „Синия синигер“. Сякаш мислехме едновременно. „Не може да е било другояче, освен да съм я оставила на полицата над камината, а тя да се е изтърколила в кошчето за боклук, нали?“ — така ми каза тя. А аз отговорих: „Да, наистина, било е така.“ Но никоя от нас не си призна какво точно е в главата й и от какво се страхува.

— А сега какво мислите?

— Ако открият морфин в тялото, почти е сигурно кой е взел опаковката и за какво е била използвана. Но аз няма да повярвам, че тя е изпратила старата дама на оня свят, докато не се докаже, че е отровена с морфин.

— Изобщо ли не се съмнявате, че Елинор Карлайл е убила Мери Джеръд?

— Според мен е безспорно! Кой друг е имал основание или желание да го направи?

— Това е въпросът — каза Поаро.

— Не бях ли там в онази нощ, когато старата дама се опитваше да говори — продължи сестра О’Брайън възбудено — и госпожица Елинор й обеща, че всичко ще бъде направено както трябва, според желанията й? А не видях ли дивата омраза, изписана на лицето й, когато един ден гледаше след Мери, докато тя слизаше по стълбите? В този момент тя си мислеше за убийство!

— Ако Елинор Карлайл е убила госпожа Уелман, защо го е направила?

— Защо? За пари, разбира се. Ни повече, ни по-малко от двеста хиляди лири — отсече сестрата. — Ето какво е спечелила и заради това го е направила, ако го е направила. Тя е самоуверена, способна млада дама, умна и смела.

— Ако леля й беше успяла да направи завещание, как според вас щеше да се разпореди с парите си?

— О, не зная! — заяви сестра О’Брайън, но видът й говореше точно обратното. — Според мен старата дама щеше да остави и последното си пени на Мери Джеръд.

— Защо?

Простите му и кратки въпроси изглежда притесняваха сестра О’Брайън.

— Защо? Питате ме защо? Ами… според мен така щеше да стане.

— Някои хора биха казали, че Мери Джеръд много умно е изиграла картите си и така е успяла да омотае възрастната жена, че тя да пренебрегне кръвната връзка и чувствата си.

— Могат и да го кажат — съгласи се жената.

— Мери Джеръд беше ли хитро и двулико момиче?

— Не бих казала… Всичко, което правеше, беше естествено, без следа от интригантство. Такава си беше. Но често за тези неща има причини, които никога не излизат наяве…

— Струва ми се, че сте много дискретна жена, сестра О’Брайън — отбеляза Еркюл Поаро тихо.

— Не говоря за неща, които не ме засягат.

Той я наблюдаваше внимателно.

— Вие и сестра Хопкинс сте се разбрали, нали, че има неща, за които е по-добре да не се споменават?

— Какво искате да кажете?

— Няма нищо общо с престъплението или престъпленията — обясни Поаро бързо. — Имам предвид другото нещо.

— Каква полза има да се ровим в калта и старите истории? — клатейки глава отговори сестра О’Брайън. — Тя беше порядъчна възрастна дама и името й не беше замесено в никакъв скандал. Умря уважавана и почитана от всички.

Поаро кимна с разбиране и внимателно каза:

— Както току-що споменахте, госпожа Уелман е била много уважавана в Мейдънсфорд.

Разговорът взе неочакван обрат, но по лицето му нямаше нито изненада, нито объркване.

— Било е много отдавна — продължи сестра О’Брайън. — Всички са мъртви и забравени. Имам слабост към романтичните истории. И ще ви кажа, винаги съм смятала, че е мъчително за един мъж, чиято съпруга е в приют за душевноболни, да бъде обвързан с нея за цял живот и само смъртта да може да го освободи.

— Да, мъчително е… — измърмори Поаро, все още объркан.

— Каза ли ви сестра Хопкинс как се разминаха писмата ни? — попита сестра О’Брайън.

— Не ми каза — отговори той замислено.

— Беше странно съвпадение. Но обикновено така се случва! Веднъж като чуеш едно име, след някой ден попадаш отново на него и така нататък. Аз виждам същата снимка на пианото, а в тази минута сестра Хопкинс чува историята от икономката на доктора.

— Много интересно — промълви Поаро. — Мери Джеръд знаеше ли?

— Кой да й каже? Аз — не, нито пък Хопкинс. В крайна сметка, какво добро би й донесло?

Тя отметна червената си коса и впи очи в него.

— Какво наистина? — въздъхна Поаро.

Глава единайсета

Елинор Карлайл… Поаро я изучаваше през масата. Бяха сами. Зад една стъклена преграда ги наблюдаваше надзирател.

Поаро разгледа нежното интелигентно лице с квадратно бяло чело и деликатна форма на ушите и носа. Фини черти. Гордо и чувствително създание, с добро възпитание, способно да се контролира и — още нещо — способно да изпитва страст.

— Аз съм Еркюл Поаро — представи се той. — Изпраща ме доктор Лорд. Той смята, че мога да ви помогна.

— Питър Лорд… — изрече тя, унесена в спомени. За миг се усмихна тъжно, после продължи официално: — Много мило от негова страна, но не мисля, че можете да направите нещо.

— Ще отговорите ли на въпросите ми? — попита детективът.

— Повярвайте ми — въздъхна тя, — наистина ще е по-добре да не ги задавате. Аз съм в сигурни ръце. Господин Седън е толкова любезен. Ще имам много известен адвокат.

— Не е толкова известен, колкото съм аз! — заяви Поаро.

— Репутацията му е безупречна — каза Елинор с лека досада.

— Да, що се отнася до защита на криминални престъпници. А аз имам безупречна репутация, що се отнася до доказването на нечия невинност.

Най-сетне тя вдигна поглед. Дълбоките й небесносини очи се впериха в Поаро.

— Вярвате ли, че съм невинна?

— А невинна ли сте?

— Това пример за вашите въпроси ли е? — усмихна се Елинор иронично. — Много е лесно, нали, да отговоря с „да“?

Неочаквано Поаро попита:

— Страшно сте уморена, нали?

— Да, ужасно! — отговори тя и очите й леко се разшириха. — Как разбрахте?

— Разбрах…

— Ще съм доволна, когато всичко свърши.

Той я гледа мълчаливо известно време, после продължи:

— Видях се с вашия братовчед, ще го нарека така за по-удобно, Родерик Уелман.

Тя леко се изчерви и той разбра, че е получил отговор на един от въпросите си, без да го е задал.

— Срещали сте се с Роди? — гласът й леко потрепери.

— Господин Уелман прави всичко, което може, за вас.

— Зная — отговори тя тихо.

— Той богат ли е?

— Роди? Не, няма много пари.

— А разточителен ли е?

— Никога не сме мислили, че това има някакво значение — отговори тя разсеяно. — Знаехме, че някой ден…

— Разчитали сте на наследството? — вметна Поаро бързо. — Разбирам ви. Предполагам, че сте чули за резултатите от аутопсията на тялото на леля ви. Починала е от отравяне с морфин.

— Не съм я убила аз — изрече Елинор Карлайл студено.

— Помогнахте ли й да се самоубие?

— Помогнала ли съм?… О, разбирам. Не.

— Знаехте ли, че леля ви не е направила завещание?

— Не, нямах представа — отговори тя механично с нисък и равен глас.

— А самата вие направихте ли завещание?

— Да.

— Кога? В деня, в който доктор Лорд ви спомена?

— Да. — По лицето й отново плъзна червенина.

— На кого оставяте състоянието си, госпожице Карлайл?

— Завещавам всичко на Роди, на Родерик Уелман — каза тихо.

— Той знае ли?

— Не, разбира се — отговори бързо тя.

— Не сте го обсъждали с него?

— Естествено, че не. Той щеше да се разстрои ужасно и не би одобрил постъпката ми.

— Някой друг знае ли за съдържанието на завещанието ви?

— Само господин Седън и, предполагам, служителите му.

— Той ли подготви завещанието ви?

— Да. Писах му онази вечер, имам предвид деня, в който говорихме с доктор Лорд.

— Сама ли пуснахте писмото?

— Не. Занесоха го заедно с други писма от къщата.

— Вие го написахте, сложихте го в плик, запечатахте го, залепихте марка и го оставихте в кутията при другите писма — comme ça[7]? Не спряхте ли за малко, за да размислите? Не го ли прочетохте отново?

— Да, препрочетох го — погледна го втренчено Елинор. — Излязох от стаята да потърся марки. Когато се върнах, само го прегледах, за да се уверя, че съм изложила ясно всичко.

— В стаята имаше ли някой друг?

— Само Роди.

— Той разбра ли какво пишете?

— Не, казах ви вече.

— Възможно ли е някой да го е прочел, докато сте били извън стаята?

— Не зная… Някой от прислугата ли имате предвид? Предполагам, че биха могли, ако са влизали в стаята в мое отсъствие.

— И преди да влезе господин Родерик Уелман?

— Да.

— Той също ли би могъл да го прочете?

— Мога да ви уверя, мосю Поаро, че моят „братовчед“, както го нарекохте, не наднича в чужди писма — отвърна тя с ясен, изпълнен с презрение глас.

— Зная, че така трябва да бъде. Но ще се изненадате, ако разберете колко много хора вършат неща, които „не трябва да се правят“.

Елинор повдигна рамене.

— През същия този ден ли ви мина за пръв път мисълта да убиете Мери Джеръд? — подхвърли небрежно Поаро.

Елинор Карлайл се изчерви за трети път. Но сега направо пламна.

— Питър Лорд ли ви каза?

— Тогава е било, нали? Когато надникнахте през прозореца и я видяхте да пише завещанието си? И в този момент си помислихте, че постъпва странно и че би било много удобно, ако Мери Джеръд умре…

— Той разбра… Погледна ме и разбра… — отвърна Елинор със свито гърло.

— Доктор Лорд знае много неща… Не е глупав този млад човек с луничаво лице и червена коса…

— Вярно ли е, че той ви е помолил да ми помогнете? — попита тя тихо.

— Вярно е, мадмоазел.

— Не разбирам — въздъхна тя. — Не, не разбирам.

— Вижте, госпожице Карлайл, трябва да ми разкажете какво точно се случи в деня, в който умря Мери Джеръд. Интересува ме къде сте ходили, какво сте правили и най-вече за какво сте си мислели.

Тя впи очи в него. После на устните й заигра странна усмивка.

— Вие сигурно сте изключително наивен човек. Не разбирате ли колко лесно мога да ви излъжа?

— Това няма значение — спокойно отговори Еркюл Поаро.

— Няма значение? — изненада се тя.

— Не. Лъжите, мадмоазел, казват точно толкова, колкото и истината. Понякога дори и повече. Хайде сега да започнем. Срещнали сте икономката, добрата госпожа Бишоп. Искала е да дойде и да ви помогне. Не сте й позволили. Защо?

— Исках да бъда сама.

— Защо?

— Защо! Защо! Защото исках да… помисля.

— Да, искали сте да си представите. А после какво направихте?

— Купих пастет за сандвичи. — Елинор повдигна брадичката си предизвикателно.

— Две бурканчета?

— Две.

— И отидохте в Хънтърбъри. Какво правихте там?

— Качих се в стаята на леля и започнах да преглеждам вещите й.

— Какво намерихте?

— Какво намерих ли? — намръщи се Елинор. — Дрехи, стари писма, снимки и бижута.

— Никакви тайни?

— Тайни? Не ви разбирам.

— Тогава да продължим. После какво правихте?

— Слязох в килера и приготвих сандвичите…

— За какво си мислехте?

Сините й очи изведнъж заблестяха.

— Помислих си за съименничката си Елинор от Аквитания[8]…

— Чудесно ви разбирам.

— Наистина ли?

— О, да. Зная тази легенда. Предложила е на прекрасната Розамънд, нали, да избира между кинжала и чашата с отрова. Розамънд е предпочела отровата…

Елинор мълчеше. Беше пребледняла.

— Но вероятно този път не е имало възможност за избор… Продължавайте, мадмоазел, какво направихте после?

— Сложих сандвичите в чинията и отидох до малката къща. Там бяха сестра Хопкинс и Мери. Казах им, че съм приготвила сандвичи.

Поаро я наблюдаваше.

— Да, и всички заедно дойдохте в къщата, нали?

— Да. Ядохме сандвичи в дневната.

— Да, да — каза Поаро с благ тон, — като насън… И после…

— После? — втренчи се тя. — Оставих я да стои до прозореца, а аз отидох в килера. Беше както го казахте — като насън… Сестрата миеше съдовете… Дадох й бурканчето.

— Да, да. И какво се случи след това? За какво си мислехте?

— Сестрата имаше драскотина на китката на ръката си — продължи Елинор унесено. — Попитах я от какво е и тя ми отговори, че е от бодил на увивната роза върху дървената решетка пред малката къща. Розите пред малката къща… Веднъж се скарахме с Роди, беше много отдавна, за Войната на розите. Аз бях Ланкастър, а той — Йорк. Харесваше белите рози. Казах му, че те не са истински, дори не миришат! Аз харесвам червените рози — големите тъмночервени кадифени рози, с дъх на лято… Скарахме се по най-идиотския начин. Разбирате ли, спомних си отново всичко, докато бях там, в килера, и нещо… нещо се скъса в мен. Цялата натрупана омраза в сърцето ми изчезна, отнесена от спомена за детството ни. Вече не мразех Мери. Не исках тя да умира… — Спря за миг, после продължи: — Но по-късно, когато се върнахме в дневната, тя умираше…

Елинор млъкна. Поаро я гледаше много внимателно. Тя се изчерви и каза:

— Ще ме попитате ли пак дали съм убила Мери Джеръд?

Поаро стана и веднага й отговори:

— Повече нищо няма да ви питам. Има неща, които не желая да зная…

Глава дванайсета

I

Еркюл Поаро слезе от влака и видя, че доктор Лорд го чакаше на гарата, както го беше помолил. Детективът носеше островърхи лачени обувки, а видът му беше като на истински лондончанин.

Питър Лорд го гледаше с нетърпение, но от лицето на Еркюл Поаро не можеше да се разбере нищо.

— Направих всичко възможно, за да открия отговорите на вашите въпроси — започна Питър Лорд. — Първо, Мери Джеръд е заминала за Лондон на десети юли. Второ, нямам икономка, а само две хихикащи девойчета, които поддържат къщата ми. Мисля, че имате предвид госпожа Слатъри, която беше икономка на доктор Рансъм, моя предшественик. Ако искате, мога да ви заведа при нея тази сутрин. Уговорихме се да ни чака.

— Да, мисля, че ще е добре да се видя първо с нея — реши Поаро.

— Казахте също, че искате да отидете в Хънтърбъри. Мога да дойда с вас. Чудя се защо не го направихте досега. Не разбирам как така при предишното си посещение не отидохте там? Струва ми се, че при подобен случай първото нещо, което трябва да се направи, е да се отиде на мястото на престъплението.

— Защо? — попита Еркюл Поаро, наклонил леко глава на една страна.

— Защо? — Питър Лорд изглеждаше доста объркан от въпроса. — Не се ли постъпва обикновено така?

— Човек не провежда разследване с учебник в ръка, а използва природната си интелигентност!

— Там може да намерите някаква улика.

— Четете прекалено много детективски романи — въздъхна детективът. — Полицията във вашата страна е достойна за уважение. Не се съмнявам, че много внимателно са претърсили къщата и района.

— Да, но за доказателства срещу Елинор Карлайл, а не в нейна полза.

— Скъпи приятелю, полицията не е чудовище — въздъхна Поаро отново. — Елинор Карлайл е била арестувана, защото са били намерени достатъчно доказателства, за да бъде заведено дело срещу нея, и то, бих казал, с много сериозно обвинение. Безполезно би било и аз да претърсвам района, след като полицията вече го е направила.

— Но все пак искате да отидете там? — възрази Питър.

— Да, сега е необходимо. Защото вече зная какво точно търся. Човек трябва да го изясни в ума си, преди да го види с очите си.

— Значи наистина мислите, че там може би има нещо?

— Да. Струва ми се, че ще открием нещичко — каза Поаро.

— С което да се докаже невинността на Елинор?

— А, не съм казал това.

Питър Лорд се умърлуши.

— Имате предвид, че все още я смятате за виновна?

— Ще трябва да почакате, приятелю, преди да получите отговор на този въпрос — отсече Поаро мрачно.

II

Поаро и лекарят обядваха в приятна квадратна стая с отворен прозорец, гледащ към градината.

— Научихте ли това, което искахте, от старата Слатъри? — попита Лорд.

— Да.

— За какво я питахте!

— За клюки! Побъбрихме си за отминалите дни. Някои престъпления имат корени в миналото. Мисля, че в случая е така.

— Не разбирам за какво говорите — отбеляза Лорд раздразнено.

Поаро се усмихна.

— Рибата е съвсем прясна и много вкусна.

— Да, да — съгласи се лекарят нетърпеливо. — Улових я тази сутрин, преди закуска. Вижте сега, Поаро, ще разбера ли накъде биете? Защо ме държите в неведение?

— Защото все още няма нищо за казване — поклати Поаро глава. — Продължава да ме смущава фактът, че никой не е имал причина да убива Мери Джеръд, освен Елинор Карлайл.

— Не може да сте напълно сигурен. Не забравяйте, че е била известно време в чужбина.

— Да, да, поразпитах.

— Били сте в Германия?

— Аз самият, не — подсмихна се и добави: — Имам си шпиони!

— Доверявате се на други хора?

— Да, разбира се. Не е моя работа да ходя насам-натам и аматьорски да върша неща, които някой друг ще направи професионално срещу малка сума. Уверявам ви, mon cher, имам много солидни връзки и полезни сътрудници. Един от тях е бивш крадец.

— За какво го използвате?

— Последния път го използвах да обискира щателно апартамента на господин Уелман.

— Какво търсеше?

— Човек винаги иска да знае колко точно лъжи са му казали.

— Уелман излъга ли ви?

— Определено.

— Кой друг ви излъга?

— Мисля, че всички. Сестра О’Брайън — от романтични подбуди, сестра Хопкинс — от инат, госпожа Бишоп — от злоба. А вие…

— Боже мой! — прекъсна го Питър Лорд безцеремонно. — Нали не мислите, че и аз съм ви излъгал?

— Още не — призна Поаро.

Младият човек се отпусна на стола си.

— Колко сте недоверчив, Поаро! Ако сте се нахранили, да тръгваме за Хънтърбъри. По-късно трябва да посетя някои пациенти, а ме чакат и в кабинета.

— На ваше разположение съм, приятелю.

Тръгнаха пеша и влязоха в двора на имението през задната врата. Бяха изминали половината път до къщата, когато срещнаха висок, хубав младеж, който буташе ръчна количка. Той поздрави доктор Лорд с уважение, като докосна кепето си с ръка.

— Добро утро, Хорлик. Поаро, това е градинарят Хорлик. Онази сутрин е работел в градината.

— Да, сър, тук бях. Видях госпожица Елинор и си поговорихме — обясни Хорлик.

— Какво ви каза тя? — попита го Поаро.

— Че имението е продадено. А аз, сър, доста се разстроих. Но тя обеща да ме препоръча на майор Съмървел и каза, че той може би ще ме остави, ако не му се сторя твърде млад за главен градинар, особено като види колко добре ме е обучил господин Стивънс.

— Госпожица Елинор изглеждаше ли ти както обикновено, Хорлик? — попита на свой ред Лорд.

— Ами да, сър, само дето ми се стори малко развълнувана и като че ли си мислеше за нещо.

— Познавахте ли Мери Джеръд? — намеси се Еркюл Поаро.

— О, да, сър. Но не много добре.

— Каква беше тя? — продължи с въпросите си детективът.

— Как каква, сър? — зачуди се Хорлик. — Искате да кажете каква беше на външност?

— Не точно това. Имам предвид какво момиче беше.

— О, разбрах, сър. Беше момиче от висока класа. Говореше хубаво и прочие. Трябва да кажа, че имаше самочувствие. Виждате ли, старата госпожа Уелман прекаляваше с грижите си за нея. Баща й много се ядосваше и почти подлудя.

— От всичко, което съм чувал, старикът май не е имал много лек характер.

— Не, наистина. Беше свадлив и постоянно мърмореше. Рядко се изразяваше човешки.

— Бяхте ли тук през онази сутрин? Къде точно работехте? — попита Поаро.

— Най-вече в зеленчуковата градина, сър.

— Оттам не се вижда къщата, нали?

— Не, сър.

— Ако някой се приближи до къщата, до прозореца на килера, ти не би могъл да го видиш? — намеси се Питър Лорд.

— Не, сър.

— Кога отиде да обядваш?

— В един часа, сър.

— И нищо ли не видя — някой да се мотае наоколо, някоя кола отвън или нещо такова?

Веждите на младежа леко се повдигнаха от изненада.

— Пред задната врата ли, сър? Вашата кола беше там, нямаше друга.

— Моята кола? — извика Питър Лорд. — Не е била моята кола! Същата сутрин заминах за Уидънбъри и се върнах след два часа.

Хорлик съвсем се обърка.

— Бях сигурен, че е вашата кола, сър — каза той неуверено.

— Е, няма значение. Довиждане, Хорлик — сбогува се Питър Лорд набързо.

Двамата с Поаро продължиха. Минута-две Хорлик гледа след тях, после бавно тръгна, като буташе количката.

— Най-после нещо — обади се Питър Лорд развълнувано. — Чия ли е била колата, спряла на алеята през онази сутрин?

— Каква марка е колата ви, приятелю? — попита Поаро.

— Форд, синьо-зелен. Доста често се срещат, разбира се.

— И сигурен ли сте, че не е била вашата кола? Не бъркате ли деня?

— Абсолютно съм сигурен. Бях в Уидънбъри, върнах се късно и хапнах набързо. После ми позвъниха за Мери Джеръд и аз веднага дойдох тук.

— Значи, приятелю, най-сетне попаднахме на нещо.

— Някой е бил тук през онази сутрин… Някой друг, освен Елинор Карлайл, Мери Джеръд и сестра Хопкинс… — изрече Питър Лорд замислено.

— Много интересно — вметна Поаро. — Хайде, нека да продължим проучванията си. Да си представим например, че някой мъж или жена желае да се доближи незабелязано до къщата, как би го направил?

Стигнаха до средата на алеята и свиха по малка пътечка, която се провираше през храстите. На завоя лекарят хвана Поаро за ръката и му посочи един прозорец.

— Това е прозорецът на килера, където Елинор Карлайл е правила сандвичите — обясни.

— А оттук всеки би могъл да види, че ги прави — измърмори Поаро. — Ако си спомням точно, прозорецът е бил отворен, нали?

— Бил е широко отворен. Не забравяйте, че денят беше горещ — отвърна Питър Лорд.

— В такъв случай, ако някой е искал да я наблюдава, без да го забележат, някъде тук трябва да са останали следи — замисли се Еркюл Поаро.

Двамата разгледаха наоколо.

— Има едно място тук, зад храстите — обади се Питър Лорд. — Тревата е утъпкана. Израснала е отново, но следите се виждат ясно.

Детективът се присъедини към него и каза:

— Да, удобно място. Скрито е от пътеката, а от храстите има добра видимост към прозореца. А сега да помислим какво ли е правил нашият приятел, докато е стоял тук? Може би е пушил?

Наведоха се и огледаха земята, като отместваха листата и клонките.

Изведнъж Еркюл Поаро възкликна. Питър Лорд дотича до него.

— Какво е това?

— Кибрит, приятелю. Празна кутийка кибрит, заровена дълбоко в земята, размекната и почти изгнила.

Той я извади грижливо и умело. Постави я на лист хартия, който измъкна от джоба си.

— Чуждестранен. Боже мой! Немски кибрит!

— А Мери Джеръд наскоро се е върнала от Германия! — отбеляза Еркюл Поаро.

— Вече имаме нещо! Не можете да отречете! — възкликна Питър Лорд, силно развълнуван.

Детективът изрече бавно:

— Може би…

— Но, по дяволите, човече! Кой от местните хора би могъл да има чуждестранен кибрит?

— Зная, зная!

Той с недоумение погледна през храстите към прозореца и каза:

— Не е толкова просто, колкото ви се струва. Има едно сериозно усложнение. Не го ли виждате?

— Какво е то? Кажете ми.

— След като сам не го виждате… — въздъхна Поаро.

— Хайде да влезем вътре.

Тръгнаха към къщата. Питър Лорд извади ключ и отвори задната врата.

Минаха през миялното помещение и кухнята и стигнаха до коридора, в който от едната страна беше дрешникът, а от другата — килерът. Двамата влязоха вътре.

Видяха обичайните шкафове с плъзгащи се стъклени врати и сервизи от порцелан и стъкло, газов котлон, два чайника, а на полицата — метални кутии с надписи „Чай“ и „Кафе“. Имаше кухненска мивка, дъска за сушене на съдовете и леген. Масата беше пред прозореца.

— На тази маса Елинор Карлайл е приготвила сандвичите. Късчето от етикета на опаковката от морфина беше намерено тук, в пукнатината на пода под мивката.

— Полицаите претърсват много щателно, почти нищо не изпускат — отбеляза Поаро замислено.

— Няма доказателства, че Елинор се е докосвала до тази опаковка! — възкликна Питър Лорд настървено. — Казвам ви, че някой я е наблюдавал през храстите. Тя е тръгнала за малката къща и той е използвал възможността, за да се промъкне, да отвори опаковката, да стрие на прах няколко таблетки морфин и да посипе най-горния сандвич. Не е забелязал, че парченце от етикета е паднало в пукнатината на пода. Измъкнал се е бързо навън, запалил е колата и е изчезнал.

— Все пак не виждате ли? — въздъхна Поаро. — Интересно е колко несъобразителен може да бъде един интелигентен мъж!

— Да не искате да кажете, че не вярвате някой да е стоял сред храстите и да е наблюдавал прозореца? — попита лекарят ядосано.

— Да, вярвам…

— Тогава трябва да открием кой е!

— Предполагам, че няма да се наложи да го търсим много надалеч — измърмори Поаро.

— Да не би да знаете кой е?

— Имам нещичко наум.

— Значи вашите шпиони в Германия са ви съобщили някоя друга подробност… — произнесе Питър Лорд бавно.

— Приятелю, всичко е тук, в главата ми… — Еркюл Поаро почука с пръст по челото си. — Елате да разгледаме къщата.

III

Най-сетне стояха в стаята, където беше умряла Мери Джеръд.

В къщата витаеше странна атмосфера. Изглеждаше изпълнена със спомени и предчувствия. Питър Лорд отвори един прозорец.

— Това място прилича на гробница… — потрепери той леко.

— Ако стените можеха да говорят… Всичко е започнало в къщата, оттук води началото си цялата история. — Поаро замълча, после продължи: — Тук, в тази стая, е умряла Мери Джеръд.

— Намерили са я седнала на стола до прозореца… — припомни Питър Лорд.

— Едно младо момиче, красиво, романтично… — отбеляза замислено детективът. — Била ли е интригантка и сплетница? Била ли е надменна личност, която си е придавала важност? Била ли е сладка и мила, без лоши помисли… само едно младо създание в началото на живота си… момиче като цвете?…

— Каквато и да е била, някой е желаел смъртта й — каза Питър Лорд.

— Чудя се… — промърмори Еркюл Поаро.

— Какво искате да кажете? — погледна го втренчено младият мъж.

— Все още нищо — поклати глава Поаро. После се обърна и продължи: — Разгледахме цялата къща. Видяхме всичко, което трябваше. Сега да отидем до малката къща.

И тук всичко беше подредено. Стаите бяха прашни, но изглеждаха спретнати. Нямаше лични вещи. Двамата останаха вътре само няколко минути. Когато излязоха на слънце, Поаро докосна листенцата на розата, увила се върху дървената решетка. Бяха розови и ухаеха приятно.

— Знаете ли името на тази роза? — попита Поаро. — Казва се Zephyrine Drouhin, приятелю.

— И какво от това? — на свой ред попита Питър Лорд малко раздразнено.

— Когато се срещнах с Елинор Карлайл, тя ми спомена за розите. Едва тогава започна да ми просветва, не беше ярката дневна светлина, а мъждукащата, която човек съзира, когато влакът наближава изхода на тунела. Не дневната светлина, а надеждата да я видиш!

— Какво ви разказа тя? — заинтересува се събеседникът му малко рязко.

— Разказа ми за детството си, за игрите в тази градина, как двамата с Родерик Уелман са били на различни позиции. Били са врагове, защото той предпочитал бялата роза на Йорк, студена и строга, а тя, както ме увери, обичала червени рози, червената роза на Ланкастър. Червените рози, които имат мирис, цвят, страст и топлина. Тази, приятелю, е разликата между Елинор Карлайл и Родерик Уелман.

— Това обяснява ли нещо?

— Обяснява какво представлява Елинор Карлайл. Тя е горда и страстна. Обичала е отчаяно един мъж, който е бил неспособен да отговори на чувствата й…

— Не ви разбирам…

— Но аз разбирам… Разбирам и двамата. А сега, приятелю, ще се върнем отново при храстите.

Мълчаха, докато вървяха към мястото. Луничавото лице на Питър Лорд изглеждаше разтревожено и ядосано. Когато пристигнаха, Поаро стоя известно време неподвижно, а Питър Лорд го наблюдаваше. Изведнъж дребният детектив въздъхна раздразнено.

— Толкова е просто, наистина. Не виждате ли, приятелю, фаталната заблуда в разсъжденията си? Според теорията ви някой, вероятно мъж, който е познавал Мери Джеръд от Германия, е дошъл тук с намерението да я убие. Но гледайте, приятелю, гледайте! Използвайте очите на тялото, след като очите на разума, изглежда, не ви служат. Какво виждате оттук? Прозорец, нали? Представете си на този прозорец едно момиче. Момиче, което прави сандвичи, тоест Елинор Карлайл. А сега, помислете за минутка върху следното: Какво би могло да подскаже на човека, който я е наблюдавал, че тези сандвичи са щели да бъдат предложени на Мери Джеръд? Никой не го е знаел, освен Елинор Карлайл, само тя и никой друг! Нито Мери Джеръд и сестра Хопкинс. И какво следва от това? Ако някой е стоял тук и е наблюдавал, а после е отишъл до прозореца, покатерил се е и е сложил отрова в сандвичите, какво е мислел? Трябва да си е мислел, че Елинор Карлайл сама ще изяде сандвичите…

Глава тринайсета

Поаро почука на вратата на къщата на сестра Хопкинс. Тя му отвори, като дояждаше парче кифла.

— А, господин Поаро, какво пък искате сега! — посрещна го тя нелюбезно.

— Мога ли да вляза?

Някак неохотно сестра Хопкинс отстъпи назад и му позволи да прекрачи прага. Но все пак прояви гостоприемство и му предложи чай. Минута по-късно Поаро гледаше смутено чашата с димяща, тъмна течност.

— Току-що го направих — хубав и силен! — похвали се домакинята.

Той внимателно разбърка чая си и геройски отпи една глътка.

— Имате ли някаква представа защо съм тук? — попита.

— Не бих могла да разбера, преди да ми кажете.

Не умея да чета чужди мисли.

— Дойдох, за да ви помоля да ми кажете истината.

Сестра Хопкинс се надигна с възмущение.

— Мога ли да зная какво означава това? Винаги съм казвала истината. Не съм от хората, които потулват нещата. На предварителното следствие споменах за липсващата опаковка морфин. Мнозина на мое място биха си замълчали. Много добре знаех, че ще ме накажат за проявената небрежност, щом съм оставила чантата си без надзор. В крайна сметка, може да се случи на всеки! Аз съм си виновна и ще понеса последствията, свързани с професионалните ми качества, уверявам ви. Но това не ме възпря да кажа всичко, което зная по случая! Ще ви бъда благодарна, господин Поаро, ако запазите за себе си тези недостойни намеци! Няма нищо, свързано със смъртта на Мери Джеръд, което да не съм казала открито и честно. Щом мислите, че не е така, ще съм ви много задължена, ако ми дадете обяснение! Не съм скрила нищо, абсолютно нищо! Готова съм да го потвърдя и да се закълна пред съда.

Поаро не се опита да я прекъсне. Много добре знаеше как да се справи с една ядосана жена. Позволи на сестра Хопкинс да избухне и после да се укроти. Едва тогава заговори бавно и спокойно:

— Не съм допускал, че има нещо, свързано с престъплението, което да не сте ми казали.

— Тогава, бих попитала, за какво става дума?

— Помолих ви да ми кажете истината не за смъртта, а за живота на Мери Джеръд.

— О! — За миг сестра Хопкинс се смути, после каза: — Значи ето какво искате! Но то няма нищо общо с убийството.

— Не съм казал, че има. Споменах само, че знаете нещо за нея, което криете.

— Защо не, ако не е свързано с убийството?

— А защо трябва да го криете? — повдигна Поаро рамене.

— От най-обикновена почтеност! — жената силно се зачерви. — Всички, които засяга то, вече са мъртви. А и не влиза на никого в работата!

— Вероятно не, ако е само предположение. Но е съвсем друго, ако разполагате с достоверна информация.

— Не разбирам за какво точно говорите… — изрече тя бавно.

— Аз ще ви помогна. Сестра О’Брайън ми подсказа нещо. Имах дълъг разговор с госпожа Слатъри, която добре си спомня събитията отпреди повече от двайсет години. Ще ви разкажа какво научих. Преди около двайсет години двама души са били влюбени. Госпожа Уелман, вече вдовица, жена, способна на дълбока и страстна любов, и сър Люис Райкрофт, който е имал нещастието съпругата му да е душевноболна. В онези дни законът не е приемал това като достатъчно основателна причина за развод. А лейди Райкрофт е била физически здрава и е могла да доживее до дълбоки старини. Струва ми се, че хората са се досещали за тази връзка, но двамата са били дискретни и внимателни и са съумели да я скрият. После сър Люис Райкрофт загинал във войната.

— Е? — попита сестра Хопкинс.

— Мисля, че след неговата смърт се е родило дете и че това дете е била Мери Джеръд — заяви Поаро.

— Изглежда, знаете всичко за тази история!

— Мисля, че е било така. Но е възможно вие да имате конкретно доказателство, че съм прав.

Жената помълча намръщено минута-две, после рязко стана, прекоси стаята, издърпа едно чекмедже и извади някакъв плик. Подаде го на Поаро.

— Ще ви разкажа как попадна в ръцете ми — започна тя. — Вече имах съмнения. На първо място, начинът, по който госпожа Уелман гледаше момичето, после клюките, а когато се разболя, старият Джеръд ми каза, че Мери не е негова дъщеря. След нейната смърт отидох да доразчистя малката къща и в едно шкафче сред другите вещи на стареца попаднах на това писмо. Вижте какво пише на плика.

Поаро прочете поизбелелия надпис:

„За Мери — да й бъде изпратено след смъртта ми“

— Надписът е доста стар — отбеляза той.

— Не го е писал Джеръд — обясни сестра Хопкинс, — а майката на Мери, която почина преди четиринайсет години. Оставила го е за момичето, но старецът го е скрил и тя никога не го е виждала. Благодарна съм, че е така! До края е могла да ходи с вдигната глава и да не се чувства посрамена. — Замълча за малко, после продължи: — Когато го намерих, беше запечатано и трябва да си призная, че го отворих и го прочетох няколко пъти, което не биваше да правя. Но Мери беше мъртва, а аз подозирах какво може да има в него. А и написаното не засягаше никого. Така или иначе, не го унищожих, защото някак си почувствах, че не би било редно. По-добре сам го прочетете.

Поаро извади листа, изписан с дребен, ъгловат почерк.

Тук съм написала истината, в случай, че потрябва някога за нещо. Бях камериерка на госпожа Уелман в Хънтърбъри и тя беше много мила с мен. Забременях и тя се грижеше за мен. Когато всичко свърши, ме взе отново на работа. Но бебето умря. Господарката ми и сър Люис Райкрофт много се обичаха, но не можеха да се оженят, защото той вече имаше съпруга, а тя, горката, беше в лудницата. Той беше изискан човек и предан на госпожа Уелман. Загина във войната. Скоро след това госпожа Уелман ми каза, че чака дете. Замина за Шотландия и ме взе със себе си. Детето се роди там, в Ардлъчри Боб Джеръд, който ме отблъсна, когато загазих, и ме разкара, отново започна да ми пише. Договорихме се с господарката аз да се омъжа за Боб и да заживеем в малката къща. Той трябваше да си мисли, че бебето е наше. Ако живеехме в имението, щеше да бъде съвсем естествено госпожа Уелман да се интересува от детето. Щеше да се погрижи за образованието и за бъдещето му. Смяташе, че за Мери ще бъде по-добре никога да не научи истината. Госпожа Уелман ни даде прилична сума. Но аз щях да й помогна и без това. Бях щастлива с Боб, но той никога не се привърза към Мери. Държах си езика зад зъбите и никога не казах нищо никому, но си помислих, че ако умра, добре би било да напиша всичко черно на бяло.

Елайза Джеръд (по баща Елайза Райли)

Еркюл Поаро въздъхна дълбоко и сгъна писмото. Сестра Хопкинс нетърпеливо попита:

— Какво смятате да правите? Всички вече са мъртви. Не е хубаво да се ровим в тези неща. Госпожа Уелман бе много уважавана в този край. Никой не е казвал лоша дума за нея. Би било жестоко, ако се разчуе цялата стара скандална история. Същото важи и за Мери. Беше сладко момиче. Защо трябва да се знае, че е била извънбрачно дете? Да оставим мъртвите да почиват в мир. Аз така смятам.

— Човек трябва да мисли и за живите — възрази детективът.

— Но това няма нищо общо с убийството — отвърна сестра Хопкинс.

— Може би има много общо с убийството — отбеляза той мрачно.

Напусна дома на сестра Хопкинс и я остави с отворена уста да зяпа след него.

Беше изминал известно разстояние, когато чу зад гърба си колебливи стъпки. Спря и се обърна.

Беше Хорлик, младият градинар от Хънтърбъри. Изглеждаше безкрайно смутен и мачкаше кепето си в ръце.

— Извинете, сър. Мога ли да говоря с вас? — изрече той, преглъщайки.

— Разбира се. Какво има?

Хорлик продължи да мачка кепето си още по-ожесточено. Отвърна очи. Беше нещастен и смутен.

— За колата.

— За колата, която е била пред задната врата в онази сутрин?

— Да, сър. Доктор Лорд днес каза, че не е била неговата кола, но всъщност беше неговата, сър.

— Сигурен ли сте?

— Да, сър. Заради номера, сър, MSS 2022. Специално го запомних — MSS 2022. Виждате ли, в селото я познаваме и я наричаме госпожица „Ту-ту“! Абсолютно съм сигурен, сър.

— Но доктор Лорд каза, че онази сутрин е бил в Уидънбъри — подсмихна се Поаро.

— Да, сър. Чух го — измърмори Хорлик нещастно. — Но колата беше неговата, сър. Готов съм да се закълна.

— Благодаря ви, Хорлик. Може би ще се наложи да направите точно така… — каза Поаро кротко.

Част трета

Глава първа

I

Много топло ли беше в съда? Или много студено? Елинор Карлайл не беше съвсем сигурна. Понякога усещаше, че гори като в треска, а веднага след това се разтреперваше от студ.

Не чу края на речта на прокурора. Пак се беше върнала в миналото и постепенно си припомни цялата история от деня, в който пристигна ужасното писмо, до момента, когато един полицай с гладко лице изрече ужасно отчетливо:

— Елинор Катарин Карлайл. Имам заповед за арестуването ви във връзка с обвинението, че на двайсет и седми юли сте убили Мери Джеръд чрез отравяне. Трябва да ви предупредя, че всичко, което кажете, ще бъде записано и може да бъде използвано като доказателство по време на процеса.

Ужасяваща, плашеща отчетливост… Почувства се хваната в капана на добре смазана, работеща плавно машина — безстрастна и нечовечна.

И ето я сега на подсъдимата скамейка, в центъра на общественото внимание. Стотици очи, нито безлични, нито безчовечни, бяха вперени в нея с алчна наслада…

Само съдебните заседатели не я гледаха. Бяха смутени и упорито извръщаха погледите си… Тя си помисли: „Така е, защото знаят какво решение ще вземат в най-скоро време…“

II

Доктор Лорд даваше свидетелски показания. Това същият Питър Лорд ли беше — младият, жизнерадостен лекар с луничавото лице от Хънтърбъри, толкова мил и добронамерен? Сега изглеждаше така скован. Строго професионален. Отговаряше монотонно: извикали са го по телефона в имението Хънтърбъри; било е твърде късно, за да направи нещо; Мери Джеръд умряла няколко минути след пристигането му; по негово мнение смъртта е настъпила вследствие отравяне с морфин, което е протекло нетипично, в така наречената „скоротечна“ форма.

Сър Едуин Булмър стана, за да проведе кръстосан разпит.

— Вие ли сте лекарят, който редовно се е грижил за госпожа Уелман?

— Да.

— При посещенията си в имението Хънтърбъри през месец юни виждали ли сте обвиняемата и Мери Джеръд заедно?

— Няколко пъти.

— Какво според вас бе отношението на обвиняемата към Мери Джеръд?

— Съвсем непринудено и любезно.

— Не сте ли забелязали някакви признаци на „омраза, породена от ревност“, за която се говори толкова много тук? — попита адвокатът с леко презрителна усмивка.

— Не — каза Питър Лорд твърдо и стисна зъби. Елинор си помисли: „Но той… той… Той лъже заради мен… Той знаеше…“

Следващият свидетел беше съдебният лекар. Неговите показания бяха по-подробни и по-дълги. Смъртта е предизвикана от отравяне с морфин, протекло в „скоротечна“ форма. Помолиха го да обясни термина и той го стори с удоволствие. Смъртта чрез отравяне с морфин може да настъпи по няколко различни начина. В най-често срещания случай симптомите включват период на превъзбудено състояние, последван от сънливост и упоение, когато зениците се свиват. Друга, не толкова често срещана форма е „скоротечната“, наречена така от французите. При нея за много кратко време, около десет минути, настъпва дълбок сън, а зениците обикновено са разширени…

III

Заседанието на съда бе прекъснато за почивка, след което продължи отново. Няколко часа се занимаваха с медицинските експертизи.

С увлечение и множество научни термини доктор Алан Гарсия, известен патоанатом, разказа за съдържанието на стомаха: хляб, рибен пастет, чай, морфин… Последваха още научни термини и различни проценти. Количеството морфин, погълнато от мъртвата, е било около четири грана[9], а смъртоносната доза би могла да бъде само един гран.

Сър Едуин стана и го попита любезно:

— Бих искал да изясня. В стомаха сте намерили само хляб, масло, рибен пастет, чай и морфин и никаква друга храна, така ли?

— Да.

— Тоест за продължителен период от време мъртвата е поела само сандвичи и чай, така ли?

— Така е.

— Има ли някакво безспорно доказателство за начина, по който морфинът е попаднал в организма?

— Не ви разбирам.

— Ще задам въпроса по-просто. Морфинът е могъл да бъде погълнат с рибния пастет, с хляба или с маслото върху него, с чая или с млякото, което е било добавено към него. Така ли е?

— Да.

— Има ли конкретно доказателство, че морфинът е бил в рибния пастет, а не в някоя от другите храни?

— Не.

— Всъщност морфинът е могъл да бъде взет и отделно, тоест не чрез някоя от тези храни? Могъл е просто да бъде погълнат като таблетка?

— Да, разбира се.

Сър Едуин седна.

Сър Самюъл започна кръстосан разпит:

— Въпреки това вие сте на мнение, че независимо от начина, по който е взет морфинът, той е бил погълнат едновременно с храната и чая?

— Да.

— Благодаря.

IV

Инспектор Брил се закле механично и отривисто. Застана решително на свидетелското място и с лекотата на професионалист безпристрастно изложи показанията си.

— Повикаха ни в къщата… Обвиняемата каза: „Сигурно рибният пастет е бил развален.“ Започнахме да претърсваме помещенията. В килера намерихме измито бурканче от рибен пастет, поставено върху дъската за сушене на съдове, и още едно бурканче, наполовина празно. Продължихме да претърсваме килера…

— Какво още открихте?

— В пукнатината между дъските на пода зад масата намерих парченце хартия.

Показаха го на съдебните заседатели.

— Разбрахте ли от какво е парченцето хартия?

— Част от етикет, който обикновено се използва при стъклените опаковки с морфин.

Адвокатът на подсъдимата се надигна бавно и спокойно.

— Намерили сте това парченце в пукнатина на пода — попита той.

— Да.

— Част от етикет ли е?

— Да.

— Открихте ли другото парче от етикета?

— Не.

— Не намерихте ли стъклена тубичка или шишенце, от чийто етикет е могло да бъде откъснато парченцето?

— Не.

— В какво състояние беше парченцето, когато го видяхте на пода? Чисто ли беше или изцапано?

— Изглеждаше току-що откъснато.

— Какво искате да кажете?

— Върху едната му страна имаше малко прах от пода, но иначе беше чисто.

— Възможно ли е да е престояло там по-дълго време?

— Не, беше паднало на пода съвсем наскоро.

— Тоест твърдите, че е попаднало там в деня, когато сте го открили, не по-рано. Така ли?

— Да.

Сър Едуин изсумтя и седна на мястото си.

V

На свидетелското място застана сестра Хопкинс. Лицето й беше зачервено и излъчваше самодоволство.

„Въпреки всичко — помисли си Елинор — сестра Хопкинс не ме плаши толкова, колкото инспектор Брил. Безчовечността на инспектора ме парализира. Той определено е част от голямата машина. Сестра Хопкинс поне има човешки чувства и предубеждения.“

— Казвате се Джеси Хопкинс?

— Да.

— Вие сте правоспособна участъкова сестра и живеете в „Роуз Котидж“, Хънтърбъри. Така ли е?

— Да.

— Къде бяхте на двайсет и осми юни?

— Бях в имението Хънтърбъри.

— Повикаха ли ви?

— Да. Госпожа Уелман бе получила втори инсулт. Отидох да помогна на сестра О’Брайън, докато намерят още една сестра за болната.

— Взехте ли със себе си чантата си?

— Да.

— Кажете на съдебните заседатели какво имаше в нея.

— Бинтове, марли, спринцовка, някои лекарства, включително и една опаковка морфин хидрохлорид.

— Защо тази опаковка беше в чантата ви?

— Трябваше всяка сутрин и вечер да инжектирам морфин на една от болните в селото.

— Какво съдържаше опаковката?

— В нея имаше двайсет таблетки от половин гран морфин хидрохлорид.

— Какво направихте с чантата си?

— Оставих я във вестибюла.

— Това беше на двайсет и осми юни вечерта. После кога го отворихте?

— На другата сутрин, около девет часа, точно когато се готвех да си тръгна.

— Липсваше ли нещо?

— Липсваше опаковката морфин.

— Казахте ли на някого?

— Споменах на сестра О’Брайън, която се грижеше за госпожа Уелман.

— Чантата ви е стояла във вестибюла, през който са минавали много хора, така ли?

— Да.

Сър Самюъл замълча, после попита:

— Бяхте ли близки с мъртвото момиче — Мери Джеръд?

— Да.

— Какво бе мнението ви за нея?

— Беше много сладко и добро момиче.

— Беше ли щастлива?

— Много.

— Знаете ли дали е имала неприятности?

— Не, нямаше.

— Тревожеше ли я нещо, преди да умре? Чувстваше ли се нещастна?

— Не.

— Съществуваше ли някаква причина сама да сложи край на живота си?

— Не, никаква.

Разпитът продължи дълго. Казаното звучеше изобличаващо. Сестра Хопкинс придружила Мери до малката къща, появила се Елинор, била развълнувана, поканила ги на сандвичи и поднесла първия на Мери. Елинор пожелала да измие съдовете, после предложила на сестра Хопкинс да се качат на горния етаж, за да й помогне да разпределят дрехите.

Сър Едуин Булмър често я прекъсваше и отправяше възражения.

Елинор си помисли: „Да, истина е — и тя вярва, че аз съм го направила. Сигурна е. И всяка нейна дума отговаря на фактите. Ето кое е най-ужасното. Всичко, което казва, е вярно.“

Погледна отново към залата и съзря погледа на Еркюл Поаро. Гледаше я замислено, дори мило. Гледаше я така, сякаш бе разкрил всичко…

Намереното парченце от етикета, залепено върху картонче, бе подадено на свидетелката.

— Знаете ли какво е това?

— Част от етикет.

— Можете ли да кажете на съдебните заседатели от какъв етикет?

— Да, от етикет на опаковка, съдържаща таблетки за подкожно приложение. Таблетки морфин от половин гран като тези, които загубих.

— Сигурна ли сте?

— Разбира се, че съм сигурна. От моята опаковка е.

Съдията попита:

— Има ли някакъв специален знак, по който можете да определите, че този етикет е от опаковката, която сте загубили?

— Не, ваша милост. Но сигурно е от нея.

— Всъщност единственото, което можете да кажете, е, че много прилича на нея.

— Да, това искам да кажа.

Съдът се оттегли за почивка.

Глава втора

I

Дойде следващият ден.

Сър Едуин Булмър стоеше прав и провеждаше кръстосан разпит. Този път никак не беше любезен. Попита рязко:

— Относно чантата, за която чухме толкова много неща. Оставихте ли на двайсет и осми юни чантата си във вестибюла в Хънтърбъри през цялата нощ?

— Да.

— Доста безотговорно, нали?

— Да, струва ми се, че е така — изчерви се сестра Хопкинс.

— Имате ли навика да оставяте опасни лекарства на места, до които всеки има достъп?

— Не, разбира се.

— О! Но в този случай сте постъпили така.

— Да.

— И е вярно, нали, че всеки от къщата е могъл да вземе морфина, стига да иска?

— Предполагам.

— Няма място за предположения! Кажете така ли е или не?

— Да, така е.

— Не само госпожица Карлайл е могла да го вземе? Всеки от прислугата би могъл да го стори, а също и доктор Лорд или пък господин Родерик Уелман, сестра О’Брайън, дори и самата Мери Джеръд.

— Предполагам, че да.

— Да или не?

— Беше ли известно на някого, че държите морфин в чантата си?

— Не зная.

— Казвали ли сте на някого?

— Не.

— Всъщност госпожица Карлайл не би могла да знае, че в него е имало морфин?

— Могла е да погледне вътре.

— Малко вероятно е, нали?

— Не мога да кажа.

— Има хора, за които вероятността да знаят за морфина, е много по-голяма, отколкото за госпожица Карлайл. Доктор Лорд например. Той сигурно е бил наясно. Вие сте правили инжекциите по негово предписание, нали?

— Разбира се.

— Мери Джеръд също ли знаеше, че носите морфин?

— Не.

— Често е посещавала дома ви, нали?

— Не много често.

— Аз твърдя обратното. Тя повече от всички останали от къщата е могла да се досети, че носите морфин.

— Не съм съгласна с вас.

Сър Едуин спря за миг.

— Онази сутрин казахте ли на сестра О’Брайън, че опаковката липсва?

— Да.

— Твърдя, че думите ви са били следните: „Оставила съм морфина у дома. Ще трябва да се връщам заради него.“

— Не е вярно.

— Не сте ли казвали, че сте оставили морфина на полицата над камината в дома си?

— Ами когато не го намерих, предположих, че съм направила така.

— Всъщност вие съвсем не сте знаели какво е станало с него!

— Напротив! Сложих го в чантата си.

— Тогава защо сутринта на двайсет и девети юни сте твърдели, че сте го оставили вкъщи?

— Защото си мислех, че е така.

— За мен вие сте една изключително безотговорна жена.

— Не е вярно.

— Понякога правите доста неточни изявления!

— Не е така. Много внимавам какво говоря.

— На двайсет и седми юли, деня, в който умря Мери Джеръд, казахте ли, че драскотината на китката на ръката ви е от увивната роза?

— Не разбирам какво общо има това с делото.

Съдията се намеси:

— Този въпрос по същество ли е, сър Едуин?

— Да, ваша милост, той представлява съществен момент от тезата на защитата и възнамерявам да призова свидетел, който да докаже, че казаното от свидетелката е лъжа. — И той отново зададе въпроса си: — Все още ли твърдите, че на двайсет и седми юли сте одраскали китката си на увивната роза?

— Да.

Сестра Хопкинс го гледаше предизвикателно.

— Кога се случи това?

— Точно когато излязох от малката къща, за да отида в господарската къща, сутринта на двайсет и седми юли.

Сър Едуин продължи скептично:

— И каква беше розата?

— Увивна, точно пред къщата, с розови цветчета.

— Сигурна ли сте?

— Абсолютно.

Сър Едуин замълча, после попита:

— Вие настоявате, че морфинът е бил в чантата на двайсет и осми юни, когато сте отишли в Хънтърбъри?

— Да. Носех го със себе си.

— Да допуснем, че сега сестра О’Брайън застане на свидетелското място и се закълне, че вие сте й казали, че вероятно сте го оставили вкъщи?

— Беше в чантата ми. Сигурна съм!

Сър Едуин въздъхна.

— Въобще ли не ви притесни изчезването на морфина?

— Не.

— О, не сте се притеснили, независимо от факта, че е изчезнало голямо количество опасно лекарство?

— Тогава не мислех, че някой го е взел.

— Разбирам. Просто в момента не сте се сетили какво сте направили с морфина?

— Напротив. Знаех, че е в чантата ми.

— Двайсет таблетки от половин гран, тоест десет грана морфин. С такова количество могат да бъдат убити много хора, нали?

— Да.

— Но вие не сте се притеснили и дори не сте съобщили официално за изчезването му.

— Мислех си, че няма нищо нередно.

— Твърдя, че ако морфинът наистина е изчезнал по този начин, вие сте били длъжна като отговорно лице официално да докладвате за изчезването му.

— Е, да, но не го направих. — Лицето на сестра Хопкинс пламтеше.

— Това не е ли подсъдна безотговорност от ваша страна? Вие, изглежда, не се отнасяте сериозно към задълженията си. Често ли оставяте такива опасни лекарства на неподходящи места?

— Не ми се е случвало досега.

Продължиха по този начин още няколко минути. Лицето на сестра Хопкинс беше силно зачервено. Изглеждаше много объркана и непрекъснато си противоречеше. Беше лесна плячка в ръцете на сър Едуин.

— Вярно ли е, че на шести юли, четвъртък, убитото момиче Мери Джеръд е направило завещание?

— Да.

— Защо?

— Защото реши, че така е редно. И то си беше така.

— Не смятате ли, че го е направила, защото се е чувствала потисната и несигурна за бъдещето си?

— Глупости.

— То обаче показва, че мисълта за смъртта я е занимавала. Тя се е замисляла по този въпрос.

— Няма такова нещо. Просто реши, че така е редно.

— Това ли е завещанието? Подписано е от Мери Джеръд в присъствието на свидетелите Емили Бигс и Роджър Уейд, продавачи в сладкарницата. След смъртта й всичко, което притежава, остава на Мери Райли, сестрата на Елайза Райли.

— Точно така.

Завещанието бе показано на съдебните заседатели.

— Знаехте ли дали Мери Джеръд е притежавала нещо, което да завещае?

— Тогава нямаше нищо.

— Но скоро щеше да има?

— Да.

— Вярно ли е, че значителна сума, две хиляди лири, е щяла да бъде прехвърлена на Мери от госпожица Карлайл?

— Да.

— Госпожица Карлайл беше ли принудена да го направи? Не беше ли изява на щедрост от нейна страна?

— Да, направи го по собствено желание.

— Но ако е мразела Мери Джеръд, както се твърди тук, тя не би й дала толкова много пари по собствено желание.

— Може би.

— Какво имате предвид с този отговор?

— Нищо.

— Аха. А сега по-нататък. Чули ли сте някакви местни клюки за Мери Джеръд и господин Родерик Уелман?

— Той беше влюбен в нея.

— Имате ли доказателства?

— Просто го знаех, това е всичко.

— О, „просто го знаехте“. Страхувам се, че твърдението ви не е много убедително за съдебните заседатели. Не споменахте ли веднъж, че Мери не е искала да има нищо общо с него, защото е бил сгоден за госпожица Елинор, и му го е повторила в Лондон?

— Тя така ми каза.

Сър Самюъл Атънбъри започна кръстосания разпит:

— Когато Мери Джеръд обсъждаше с вас как да напише завещанието си, обвиняемата надникна ли през прозореца?

— Да.

— Какво каза?

— Каза: „Значи пишеш завещанието си, Мери? Колко странно.“ После дълго се смя. Според мен в този момент й е хрумнала идеята — заяви свидетелката злобно. — Идеята да се отърве от момичето! В тази минута вече беше замислила убийството.

Съдията се намеси рязко:

— Ограничете се само до отговори на въпросите, които ви се задават. Последният й коментар да бъде заличен от протокола…

Елинор си помисли: „Колко интересно, когато някой казва истината, те я изтриват от протокола.“

II

На свидетелското място застана сестра О’Брайън.

— Сестра Хопкинс каза ли ви нещо на двайсет и девети юни сутринта?

— Да. Каза ми, че от чантата й липсва една опаковка морфин хидрохлорид.

— Вие какво направихте?

— Помогнах й да я потърсим.

— Но не успяхте да я намерите?

— Не.

— Знаете ли дали чантата е стояла във вестибюла през цялата нощ?

— Да, там беше.

— Бяха ли господин Уелман и обвиняемата в къщата, когато госпожа Уелман почина, тоест на двайсет и осми срещу двайсет и девети юни?

— Да.

— Ще ни разкажете ли за случката, която е станала на двайсет и девети юни, в деня след смъртта на госпожа Уелман?

— Видях господин Родерик Уелман с Мери Джеръд. Той й каза, че я обича, и се опита да я целуне.

— Той беше ли сгоден по онова време за обвиняемата?

— Да.

— Какво се случи после?

— Мери му каза да се засрами от думите си, след като е сгоден за госпожица Елинор!

— Според вас какви чувства изпитваше обвиняемата към Мери Джеръд?

— Мразеше я. Гледаше след нея, сякаш искаше да я унищожи.

Сър Едуин скочи.

Елинор си помисли: „Защо се препират за това? Какво значение има то?“

Сър Едуин Булмър започна кръстосания разпит:

— Сестра Хопкинс ви е казала, че си мисли, че е оставила морфина вкъщи? Вярно ли е?

— Ами, вижте, стана така. След…

— Моля, отговорете на въпроса ми. Не ви ли каза, че вероятно е оставила морфина вкъщи?

— Каза ми.

— Но по онова време не беше много разтревожена?

— Не, тогава не.

— Защото си е мислела, че го е оставила вкъщи, и естествено не е била притеснена.

— Не можеше да си представи, че някой го е взел.

— Добре. Едва след смъртта на Мери Джеръд, причинена от отравяне с морфин, тя се е усъмнила.

Съдията го прекъсна:

— Струва ми се, сър Едуин, че вече обсъдихте този въпрос с предишния свидетел.

— Както прецените, ваша милост. Искам да попитам нещо във връзка с отношението на обвиняемата към Мери Джеръд. Между двете някога имало ли е скандал?

— Не, скандал не.

— Беше ли внимателна госпожица Карлайл с момичето?

— Да, но я гледаше особено…

— Да, да, да. Не можем да пропуснем подобно нещо. Вие сте ирландка, струва ми се?

— Да.

— А ирландците имат доста развито въображение, нали?

Сестра О’Брайън възмутено извика:

— Всяка дума, която казах, е истина!

III

На свидетелското място застана господин Абът, собственикът на гастронома. Беше много притеснен и неуверен (но и поласкан от важната си роля в процеса). Показанията му бяха кратки. Обвиняемата купила две бурканчета рибен пастет и му казала: „Има много отравяния с рибен пастет.“ Изглеждала странно и била развълнувана.

Кръстосан разпит не последва.

Глава трета

I

Встъпителната реч на защитата:

— Господа съдебни заседатели, ще ви покажа, че срещу обвиняемата няма достатъчно факти. Върху обвинението ляга тежестта за доказване на вината, а до този момент по мое мнение, а не се съмнявам, и по ваше мнение то не успя да докаже нищо! Обвинението твърди, че след като се е сдобила с морфин (достъп, до който е имал всеки един от къщата, а съществува сериозно съмнение дали той изобщо е бил там), Елинор Карлайл е подготвила отравянето на Мери Джеръд. Тук обвинението разчита единствено на удобния случай. Опита се да докаже наличие на мотив. Но аз твърдя, че то не успя да го направи. Господа съдебни заседатели, мотив няма! Обвинението наблегна на разваления годеж. Питам ви — какво означава един развален годеж? Ако един развален годеж е причина за убийство, защо тогава ежедневно не се извършват убийства? И после, отбележете, този годеж не е следствие от дълбоки чувства, а е сключен главно по причини, свързани със семейството. Госпожица Карлайл и господин Уелман са израснали заедно. Винаги са били привързани един към друг и постепенно връзката им е прераснала в по-топло чувство. Но аз възнамерявам да ви докажа, че любовните им отношения са били доста хладни.

(О, Роди, Роди! Хладни любовни отношения?)

Освен това годежът е бил развален не от господин Уелман, а от обвиняемата. Твърдя, че Елинор Карлайл и Родерик Уелман са се сгодили най-вече за да доставят радост на старата госпожа Уелман. Когато тя умира, двете страни се уверяват, че чувствата им не са достатъчно силни, за да сключат брак. Остават обаче добри приятели. Елинор Карлайл, която е наследила богатството на леля си, поради вродената си доброта възнамерява да прехвърли значителна сума на Мери Джеръд. На момичето, в чието убийство е обвинена. Това е нелепо. Единственото нещо срещу Елинор Карлайл са обстоятелствата, при които е извършено отравянето. Обвинението всъщност заяви, че никой, освен Елинор Карлайл, не е могъл да убие Мери Джеръд. Следователно то трябваше да потърси възможния мотив. Но както казах, не успя да намери никакъв мотив, защото няма такъв. А сега да видим дали е вярно, че никой, освен Елинор Карлайл не е могъл да убие Мери Джеръд? Не, не е вярно. Съществува възможността Мери Джеръд да се е самоубила. Съществува възможността някой да е сложил отрова в сандвичите, докато Елинор Карлайл е била в малката къща. Има и трета възможност. Основен закон при предявяване на обвинение е, че ако може да се покаже друга теза, която е възможна и е в съответствие с доказателствата, обвиняемият трябва да бъде оправдан. Ще ви докажа, че е имало друг човек, който не само е могъл да отрови Мери Джеръд, но е разполагал и с много по-сериозен мотив да го направи. Ще ви представя доказателства, че съществува друг човек, който е имал не само достъп до морфина, но и основателен мотив да убие Мери Джеръд. Ще ви покажа, че на този човек му се е удал същият шанс да го извърши. Ще ви докажа, че нито един съд по света не би осъдил тази жена за убийство, когато срещу нея няма доказателства, като изключим това, че е имала възможност да го стори, а същевременно срещу друг човек съществуват не само доказателства, че е могъл да го извърши, но че е имал и сериозен мотив. Ще призова свидетел, за да докажа, че е извършено целенасочено лъжесвидетелстване от един от свидетелите на обвинението. Но първо призовавам обвиняемата, за да ви разкаже за случилото се и вие сами да се убедите, че обвиненията срещу нея са напълно неоснователни.

II

Тя положи клетва. Отговаряше на въпросите на сър Едуин с тих глас. Съдията се наведе напред. Нареди й да говори по-високо…

Сър Едуин я питаше внимателно и окуражително. Отговорите й бяха предварително подготвени.

— Бяхте ли привързана към Родерик Уелман?

— Много. Беше ми като брат или като братовчед. Винаги съм го възприемала като братовчед.

Годежът… въвлечена в него… много е хубаво да се омъжиш за някого, когото си познавал цял живот.

— Би ли могло това да се нарече любовна връзка?

(Любовна? О, Роди…)

— Не… Виждате ли, познавахме се толкова добре…

— След смъртта на госпожа Уелман отношенията ви охладняха ли?

— Да.

— Как си го обяснявате?

— Мисля, че отчасти стана заради парите.

— Заради парите?

— Да. Родерик се почувства неловко. Реши, че хората може да помислят, че се жени за мен заради тях…

— Мери Джеръд имаше ли вина, за да се развали годежът?

— Струваше ми се, че Родерик е доста увлечен по нея, но не вярвах, че е нещо сериозно.

— Ако беше сериозно, щяхте ли да се разстроите?

— О, не. Щях да си помисля само, че изборът му не е съвсем подходящ.

— Госпожице Карлайл, на двайсет и осми юни взехте ли опаковката морфин от чантата на сестра Хопкинс?

— Не.

— Притежавали ли сте някога морфин?

— Никога.

— Знаехте ли, че леля ви не е направила завещание?

— Не. Беше голяма изненада за мен.

— Вечерта на двайсет и осми юни, преди тя да умре, имахте впечатление, че иска да ви каже нещо?

— Разбрах, че не е завещала нищо на Мери Джеръд и настоява да го стори.

— За да изпълните желанието на леля си, вие прехвърлихте ли някаква сума на момичето?

— Да. Исках да изпълня желанията на леля Лора. Освен това бях благодарна на Мери за вниманието, което беше оказвала на леля ми.

— На двайсет и шести юли дойдохте ли от Лондон в Мейдънсфорд и отседнахте ли в хотел „Кингс Армс“?

— Да.

— С каква цел отидохте там?

— Бях продала имението и човекът, който го купи, искаше да се нанесе колкото е възможно по-бързо. Трябваше да прибера личните вещи на леля си и да се разпоредя с покъщнината.

— На път за къщата на двайсет и седми юли купихте ли някакви продукти?

— Да. Реших, че ще бъде по-удобно да хапна нещо на крак, отколкото да се връщам до селото.

— После отидохте ли до къщата и подредихте ли личните вещи на леля си?

— Да.

— А след това?

— Отидох в килера и направих сандвичи. После тръгнах за малката къща. Поканих участъковата сестра и Мери Джеръд да дойдат с мен за да хапнем.

— Защо го направихте?

— Исках да им спестя ходенето до селото и обратно в горещия ден.

— Всъщност е било естествена и любезна постъпка от ваша страна. Те приеха ли поканата.

— Да. Дойдоха с мен в къщата.

— Къде бяха сандвичите?

— Бях ги оставила в една чиния в килера.

— Прозорецът беше ли отворен?

— Да.

— Някой би ли могъл да се вмъкне в килера във ваше отсъствие?

— Разбира се.

— Ако някой ви беше наблюдавал отвън, докато приготвяхте сандвичите, какво би си помислил?

— Че се каня да хапна нещо на крак, предполагам.

— И не би могъл да знае, че ще споделите обяда си с някого, нали?

— Не. Идеята да ги поканя ми дойде в момента, в който видях какво голямо количество храна съм донесла.

— Така че ако някой е влизал в къщата, докато ви е нямало, и е сложил морфин в един от сандвичите, мислите ли, че се е опитал да отрови вас?

— Да, струва ми се.

— Какво се случи, след като пристигнахте в къщата?

— Отидохме в дневната. Донесох сандвичите и им ги поднесох.

— Пихте ли нещо?

— Аз пих вода. На масата имаше бира, но сестра Хопкинс и Мери предпочетоха чай. Сестра Хопкинс отиде в килера да го приготви. Внесе го на поднос, а Мери го наля в чашите.

— Вие пихте ли от чая?

— Не.

— Но Мери Джеръд и сестра Хопкинс пиха?

— Да.

— Какво стана после?

— Сестра Хопкинс излезе, за да изключи газовия котлон.

— И ви остави сами с Мери Джеръд?

— Да.

— А после?

— След няколко минути взех чинията от сандвичите и подноса и ги отнесох в килера. Сестра Хопкинс беше там и заедно измихме съдовете.

— Сестра Хопкинс беше ли си свалила маншетите?

— Да. Тя миеше, а аз бършех съдовете.

— Споменахте, че сте видели драскотина на китката й?

— Попитах я дали не се е убола.

— А какво ви отговори тя?

— Каза: „Заби ми се бодил от розата пред малката къща. Сега ще го извадя.“

— Какво беше поведението й в онзи момент?

— Струва ми се, че й беше много горещо. Задъхваше се, а лицето й имаше странен цвят.

— Какво стана после?

— Качихме се на втория етаж и тя ми помогна да подредя вещите на леля си.

— След колко време слязохте долу?

— След около час.

— Къде беше Мери Джеръд?

— Седеше в дневната. Дишаше много странно и беше в кома. По настояване на сестра Хопкинс се обадих на лекаря. Той пристигна точно преди тя да умре.

Сър Едуин изправи театрално рамене и попита:

— Госпожице Карлайл, вие ли убихте Мери Джеръд?

(Това е твоят шанс! Изправи глава и погледни право напред!)

— Не!

III

Сър Самюъл Атънбъри. Сърцето й се разтуптя. Сега е в ръцете на неприятеля! Няма да има вече любезност, нито въпроси, на които знае отговорите! Но той започна много спокойно:

— Казахте ни, че сте били сгодени с господин Родерик Уелман и сте възнамерявали да се ожените?

— Да.

— Бяхте ли привързана към него?

— Да, много.

— Твърдя, че сте били лудо влюбена в Родерик Уелман и сте го ревнували безумно от Мери Джеръд.

— Не.

(Дали прозвуча достатъчно категорично?)

Сър Самюъл каза малко заплашително:

— Твърдя, че съзнателно сте се подготвяли да премахнете момичето от пътя си с надеждата, че Родерик Уелман ще се върне при вас.

— Съвсем не.

(Презрително, малко отегчено. Сега беше по-добре.)

Въпросите продължиха. Беше като насън… Лош сън… Кошмар…

Въпрос след въпрос… Ужасни, болезнени въпроси… За някои от тях беше подготвена, други бяха неочаквани…

Опитваше се да изиграе добре ролята си и нито веднъж да не се изпусне да каже: „Да, мразех я… Да, исках да умре… Да, докато правех сандвичите, си мислех за смъртта й…“

Трябваше да остане спокойна и невъзмутима и да отговаря кратко, без да влага чувства…

Да се бори…

Да отстоява всеки сантиметър…

Вече всичко свърши… Ужасният мъж с еврейски нос седна. С внимателен и любезен глас сър Едуин Булмър зададе още няколко въпроса. Лесни и приятни въпроси, целящи да отстранят всяко лошо впечатление, което може би е направила по време на кръстосания разпит…

Седна отново на подсъдимата скамейка. Погледна учудено към съдебните заседатели…

IV

Роди. Роди стоеше там, примигваше леко и мразеше всичко това.

Роди… изглеждащ някак нереален.

Но вече нищо не беше реално. Всичко се въртеше наоколо в дяволски кръг. „Черното е бяло, горе е долу, изток е запад… А аз не съм Елинор Карлайл. Аз съм «обвиняемата». И е без значение дали ще ме обесят, или ще ме освободят, вече нищо няма да бъде същото. Ако имаше едно нещо, поне едно смислено нещо, за което да се хвана…“

(Питър Лорд, може би… Лицето му, покрито с лунички и необикновената способност да изглежда винаги по един и същи начин…)

Докъде беше стигнал сър Едуин?

— Ще ни кажете ли какво беше отношението на госпожица Карлайл към вас?

— Мислех, че беше дълбоко привързана към мен, но, разбира се, не беше страстно влюбена — отговори Роди отчетливо.

— Бяхте ли удовлетворен от годежа ви?

— Да, напълно. Свързваха ни много общи неща.

— Кажете на съдебните заседатели, господин Уелман, защо бе развален годежът?

— Струва ми се, че след смъртта на госпожа Уелман изпаднахме в шок и това ни отдалечи един от друг. Не ми харесваше перспективата да се оженя за богата жена, когато аз самият съм без пукнат грош. Всъщност годежът бе прекратен по взаимно съгласие. И двамата почувствахме голямо облекчение.

— Кажете ни какви бяха отношенията ви с Мери Джеръд?

(О, Роди, горкият Роди! Колко ли ти е противно всичко това!)

— Струваше ми се много красива.

— Бяхте ли влюбен в нея?

— Малко.

— Кога я видяхте за последен път?

— Нека да помисля. Трябва да е било на пети или шести юли.

В гласа на сър Едуин се появиха метални нотки:

— Струва ми се, че сте я виждали и след това.

— Не. Заминах за чужбина, за Венеция и Далмация.

— Кога се върнахте в Англия?

— Когато получих телеграмата. Момент да се сетя, трябва да е било на първи август.

— Но мисля, че сте пристигнали в Англия на двайсет и седми юли.

— Не.

— Е, хайде, господин Уелман. Положихте клетва. Не е ли вярно, че сте се върнали в Англия на двайсет и пети юли и отново сте заминали през нощта на двайсет и седми юли, както показва паспортът ви?

Гласът на сър Едуин звучеше леко заплашително. Този въпрос върна Елинор в действителността и тя се намръщи. Защо адвокатът объркваше собствения си свидетел?

Родерик пребледня. Помълча минута-две, после каза с усилие:

— Да, така е.

— Отидохте ли в квартирата на Мери Джеръд на двайсет и пети юли?

— Да.

— Помолихте ли я да се омъжи за вас?

— Ъ-ъ-ъ… Да.

— Какво ви отговори тя?

— Отказа ми.

— Вие не сте богат, господин Уелман?

— Не.

— И имате много дългове?

— Какво ви влиза в работата?

— Знаехте ли, че госпожица Карлайл ви е завещала всичките си пари, в случай че умре?

— За пръв път чувам.

— Бяхте ли в Мейдънсфорд на двайсет и седми юли сутринта?

— Не.

Сър Едуин седна на мястото си. Прокурорът започна с въпросите си:

— Казахте, че според вас обвиняемата не е била влюбена във вас?

— Така е.

— Джентълмен ли сте, господин Уелман?

— Не разбирам какво имате предвид.

— Ако една дама е много влюбена във вас, а вие не я обичате, ще сметнете ли, че сте задължен да скриете от нея този факт?

— Разбира се, че не.

— Къде сте учили, господин Уелман?

— В Итън.

— Нямам повече въпроси — усмихна се сър Самюъл.

V

Алфред Джеймс Уоргрейв.

— Живеете в Емзуърт, Бъркс и отглеждате рози, така ли?

— Да.

— Ходихте ли в Мейдънсфорд на двайсети октомври, за да огледате една увивна роза, растяща пред вратата на малката къща в имението Хънтърбъри?

— Да, ходих.

— Опишете растението.

— Увивна роза — Zephyrine Drouhin, с красиви, ухайни розови цветчета и без бодли.

— Значи е невъзможно човек да се убоде на такава роза?

— Невъзможно е. Цветето няма бодли.

Кръстосан разпит не последва.

VI

— Казвате се Джеймс Артър Литълдейл. Вие сте дипломиран химик и работите в аптеката на „Дженкинс & Хейл“, нали?

— Да.

— Кажете ни от какво е това парченце?

Показаха му вещественото доказателство.

— Парченцето е от етикет, който ние използваме.

— От какво е етикетът?

— Поставяме такива етикети на опаковки за подкожно приложение.

— Въз основа на частите от думи, останали върху парченцето, можете ли да кажете със сигурност от етикета на кое лекарство е било откъснатото?

— Да. Съвсем определено мога да кажа, че парченцето е било откъснато от опаковка на таблетки апоморфин хидрохлорид от 1/20 грана, за подкожно приложение.

— Не е ли от морфин хидрохлорид?

— Не, не е.

— Защо?

— На етикета от опаковката с морфин думата морфин е изписана с главно „М“. Погледнат под лупа, краят на чертичката на буквата „м“, останала на парченцето, ясно показва, че е част от малка буква „м“, а не от главна буква „М“.

— Моля съдебните заседатели да погледнат с лупата. Носите ли етикети, с които да потвърдите казаното?

Етикетите бяха представени на съдебните заседатели. Сър Едуин продължи:

— Казахте, че парченцето принадлежи на етикет от апоморфин хидрохлорид. Какво представлява това вещество?

— Формулата му е С_17Н_17НO_2 и е производно на морфина. Получава се чрез хидролиза на морфин при нагряване с разредена солна киселина в затворен съд. Морфинът губи една молекула вода.

— Какви са свойствата на апоморфина?

— Апоморфинът е най-мощният и бързодействащ познат еметик — средство за повръщане. Ефектът настъпва след няколко минути.

— Какво ще стане, ако някой погълне летална доза морфин и след няколко минути му се инжектира подкожно апоморфин?

— Незабавно ще бъде предизвикано повръщане и морфинът ще бъде изхвърлен от организма.

— Следователно, ако двама души ядат от едни и същи сандвичи или пият един и същи чай, а след това единият от тях си инжектира подкожно доза апоморфин, какъв ще бъде резултатът, при условие, че храната или чаят са съдържали морфин?

— Храната и чаят заедно с морфина ще бъдат повърнати от човека, който си е инжектирал апоморфин.

— За този човек ще има ли неблагоприятни последствия?

— Не.

Изведнъж в съда се разнесе оживен шепот. Съдията въдвори ред.

VII

— Вие сте Амилия Мери Седли и живеете на Чарлс Стрийт №17, Бунамба, Окланд, Нова Зеландия.

— Да.

— Познавате ли госпожа Дрейпър?

— Да. Познавам я от повече от двайсет години.

— Знаете ли моминското й име?

— Да. Присъствах на сватбата й. По баща се казва Мери Райли.

— В Нова Зеландия ли е родена?

— Не, дойде от Англия.

— Присъствахте ли на съдебните заседания от началото на процеса?

— Да, присъствах.

— Видяхте ли Мери Райли или Дрейпър в съда?

— Да.

— Къде я видяхте?

— На свидетелското място, когато даваше показания.

— Под какво име?

— Джеси Хопкинс.

— Напълно ли сте сигурна, че Джеси Хопкинс е жената, която познавате като Мери Райли или Дрейпър?

— Нямам никакво съмнение.

В края на залата настъпи леко раздвижване.

— Кога за последен път видяхте Мери Дрейпър?

— Преди пет години. Замина за Англия.

Сър Едуин се поклони на прокурора и каза:

— Свидетелката е ваша.

Сър Самюъл стана. Лицето му изразяваше леко объркване.

— Струва ми се, че бъркате, госпожо Седли.

— Не бъркам.

— Може да сте се подвели от случайна прилика.

— Познавам Мери Дрейпър достатъчно добре.

— Сестра Хопкинс е дипломирана участъкова сестра.

— Преди да се омъжи, Мери Дрейпър работеше в болница като медицинска сестра.

— Разбирате ли, че обвинявате в лъжесвидетелство свидетел на обвинението, призован в името на Краля?

— Зная какво говоря.

VIII

— Едуард Джон Маршъл, вие сте били няколко години в Окланд, Нова Зеландия, а сега живеете на Рен Стрийт №14, Детфорд, Англия?

— Точно така.

— Познавате ли Мери Дрейпър?

— Да, познавам я от Нова Зеландия.

— Видяхте ли я днес в съда?

— Да. Нарече се Хопкинс, но е госпожа Дрейпър.

Съдията вдигна глава и с ясен и остър глас каза:

— Мисля, че е необходимо свидетелката Джеси Хопкинс да бъде призована отново.

Последва пауза, после залата зашумя.

— Ваша милост, Джеси Хопкинс напусна съда преди няколко минути.

IX

— Еркюл Поаро.

След като положи клетва, Еркюл Поаро застана на свидетелското място, засука мустаците си и зачака наклонил леко глава на една страна. Съобщи името, адреса и професията си.

— Мосю Поаро, познавате ли този документ?

— Да.

— Как се сдобихте с него?

— Даде ми го участъковата сестра Хопкинс.

Сър Едуин каза:

— Ако позволите, милорд, ще прочета документа на глас и после ще го предам на съдебните заседатели.

Глава четвърта

I

Заключителна реч на защитата:

— Господа съдебни заседатели, сега отговорността пада изцяло върху вас. Вие трябва да решите дали Елинор Карлайл ще излезе от този съд като свободен човек. Ако след доказателствата, които чухте, вие решите, че Елинор Карлайл е отровила Мери Джеръд, тогава ваше право е да я признаете за виновна. Но ако установите, че доказателствата „за“ и „против“ обвиняемата имат еднаква сила, или ако намерите, че има по-силни доказателства срещу друг човек, то ваше задължение е да я освободите, без да губите време. От фактите по делото, изнесени досега, стана ясно, че случаят се оказа много по-различен, отколкото в началото. Вчера след драматичните доказателства, представени от мосю Еркюл Поаро, аз призовах нови свидетели, които недвусмислено да докажат, че Мери Джеръд е била незаконна дъщеря на Лора Уелман. Това означава, че най-близката кръвна роднина на госпожа Уелман не е племенницата й Елинор Карлайл, а незаконната й дъщеря, носила името Мери Джеръд. Не се съмнявам, че в този смисъл ще бъдат и напътствията на негова светлост. Следователно след смъртта на госпожа Уелман Мери Джеръд щеше да наследи огромно богатство. Ето, господа, в какво се изразява трудността на ситуацията. Една сума, възлизаща на около двеста хиляди лири, щеше да бъде наследена от Мери Джеръд. Но тя не е знаела този факт. Не е знаела и истинската самоличност на жената, наричаща се Хопкинс. Вие, господа, може да решите, че Мери Райли или Дрейпър е имала съвсем законни основания да приеме името Хопкинс. Ако е така, защо не се изправи пред вас, за да поясни причините? Всичко, което знаем, е следното: сестра Хопкинс е подтикнала Мери Джеръд да направи завещание, според което цялата й собственост се наследява от Мери Райли, сестра на Елайза Райли. Известно ни е, че благодарение на професията си сестра Хопкинс е имала достъп до морфин и апоморфин и е била добре запозната със свойствата им. Доказано бе също, че сестра Хопкинс не каза истината, когато заяви, че драскотината на китката й е от бодил на роза, която всъщност няма бодли. Защо ще лъже, освен за да скрие, че драскотината е от подкожна инжекция? Спомнете си също, че обвиняемата заяви под клетва, че когато е отишла в килера, сестра Хопкинс не е изглеждала добре и е имала зеленикав цвят на лицето си — признак, че се е чувствала много зле. Искам да подчертая и друг момент. Ако беше живяла още двайсет и четири часа, госпожа Уелман щеше да направи завещание и е почти сигурно, че в него щеше да бъде предвидена добра сума за Мери Джеръд. Тя обаче едва ли би й оставила цялото си състояние, защото е вярвала, че непризнатата й дъщеря би била по-щастлива в средата, в която живее. Не аз трябва да се произнеса по доказателствата срещу друг човек. Искам само да покажа, че той е имал същите възможности и далеч по-сериозен мотив за убийство. От тази гледна точка, господа съдебни заседатели, твърдя, че делото срещу Елинор Карлайл се обезсилва…

II

Кратко изложение на съдията, господин Бедингфийлд:

— … трябва да сте напълно убедени, че тази жена е дала смъртоносната доза морфин на Мери Джеръд на двайсет и седми юли. Ако не сте — би следвало да признаете обвиняемата за невинна. Обвинението заяви, че единственият човек, който е имал възможност да даде отровата на Мери Джеръд, е била обвиняемата. Защитата успя да докаже, че има и други алтернативи. Посочено бе, че Мери Джеръд е могла да се самоубие, но единственото доказателства в подкрепа на това мнение е фактът, че е направила завещание малко преди да умре. Не се намери никакво доказателство, че е била потисната или нещастна, или в такова състояние на духа, което да доведе до подобна стъпка. Изложено бе и предположението, че някой друг е могъл да сложи морфин в сандвичите, докато Елинор Карлайл е отсъствала от къщата. Но в такъв случай отровата е била предназначена за Елинор Карлайл и смъртта на Мери Джеръд е била грешка. Третата версия, представена от защитата, е, че друг човек е имал същата възможност да даде морфина и отровата е била сложена в чая, а не в сандвичите. В подкрепа на тази версия защитата призова свидетеля Литълдейл, който заяви под клетва, че парченцето хартия, намерено в килера, е част от етикет на опаковка, съдържаща таблетки от апоморфин хидрохлорид, много мощно средство за повръщане. Бяха ви представени и двата вида етикети. Според мен полицията носи голяма отговорност, че не е проверила щателно парченцето и е направила погрешното заключение, че се отнася за етикет от опаковка морфин. Свидетелката Хопкинс заяви, че си е одраскала китката на розата, растяща пред малката къща. Свидетелят Уоргрейв огледа растението и потвърди, че по него няма бодли. Вие трябва да решите от какво е драскотината на китката на сестра Хопкинс и защо тя е излъгала… Ако обвинението ви е убедило, че подсъдимата, а не някой друг е извършил престъплението, би следвало да я признаете за виновна. Ако алтернативната версия, представена от защитата, е възможна и е в съответствие с доказателствата, обвиняемата трябва да бъде оправдана. Ще ви помоля да обмислите присъдата старателно и да проявите смелост при преценката на представените ви доказателства.

III

Въведоха Елинор в съдебната зала. Влязоха съдебните заседатели.

— Господа съдебни заседатели, постигнахте ли съгласие относно присъдата?

— Да.

— Обърнете се към подсъдимата и кажете дали я признавате за виновна или за невинна.

— Невинна…

Изведоха я през страничната врата.

Осъзнаваше, че я поздравяват… Лицето на Роди, на детектива с големите мустаци…

Но тя се обърна към Питър Лорд:

— Искам да се махна…

Сега двамата прекосяваха бързо Лондон, седнали в удобния даймлер.

Той мълчеше, а тя се наслаждаваше на блажената тишина.

Всяка минута я отвеждаше все по-далече и по-далече.

Нов живот… Изведнъж каза:

— Аз… искам да отида на някое спокойно място… където няма да виждам никакви лица…

— Всичко съм уредил. Отивате в санаториум. Спокойно място с красиви градини. Там никой няма да ви намери и да ви безпокои.

— Да, желая тъкмо това… — въздъхна тя.

Помисли си, че той я разбираше само защото беше лекар. Разбираше я и не я закачаше. Такова блажено спокойствие й носеше присъствието му. Да избяга от всичко, далеч от Лондон… на безопасно място…

Искаше да забрави, да забрави всичко… Вече нищо не изглеждаше истинско. Досегашният й живот и емоции бяха отминали, приключени и изчезнали. Чувстваше се като съвършено ново, неопитно и беззащитно създание, непокътнато и неопетнено, започващо битието си отначало. Страхуваше се, ужасно се страхуваше.

Но присъствието на Питър Лорд й действаше така утешително…

Вече напускаха Лондон и навлизаха в предградията.

Най-после тя проговори:

— Дължа всичко на вас, само на вас…

— Дължите го на Еркюл Поаро — отвърна той. — Този човек сякаш е магьосник.

— Дължа го на вас — настоя Елинор. — Вие го открихте и го накарахте да го направи!

— Наистина го накарах… — ухили се Питър.

— Убеден ли бяхте, че не съм го извършила, или се съмнявахте?

— Не бях напълно сигурен — призна си той.

— В началото за малко да се призная за виновна… защото, разбирате ли, си го бях помислила… Помислих си го в онзи ден, когато ме видяхте да надничам в дома на сестрата и да се смея.

— Да, зная.

— Сега ми изглежда толкова странно… като някакво безумие. Тогава купих пастета и направих сандвичите и през цялото време си представях как ще сложа отрова в тях, как тя ще изяде един и ще умре, а Роди ще се върне при мен.

— При някои хора подобни фантазии помагат. Всъщност не е чак толкова лошо. Освобождавате се от нещо чрез въображението си. Прилича на изпотяване.

— Да, вярно е. Защото си отиде изведнъж! Имам предвид злото, което ме беше обзело! Когато онази жена спомена за розата пред малката къща, всичко отново си дойде на място… — Тя потрепери и продължи: — После, когато отидохме в стаята и видяхме, че умира, аз се запитах дали има голяма разлика между това да помислиш за убийство и да го извършиш.

— Колкото от земята до небето!

— Да, но все пак…

— Разбира се, че има разлика! Да мислиш за убийство съвсем не означава да причиняваш зло. Понякога хората имат глупави представи. Мислят си, че е същото като да планираш убийство! Но не е. Ако дълго време мислиш за убийство, в един момент злото те напуска и усещаш колко си бил глупав!

— О! Вие ми действате така успокояващо… — възкликна Елинор.

— Едва ли. Просто имам повечко здрав разум — възрази Питър Лорд малко смутено.

Изведнъж очите й се напълниха със сълзи.

— Докато бях в съда, от време на време поглеждах към вас. Добивах смелост. Вие изглеждахте толкова обикновен. — Тя се засмя и продължи: — Бях груба!

— Разбирам. Когато изживяваш кошмар, единствената надежда идва от обикновените неща. Винаги съм смятал, че те са най-добрият изход.

За пръв път, откакто влязоха в колата, тя обърна глава и го погледна.

Образът му не предизвика в нея болка, каквато усещаше всеки път, когато погледнеше Роди. Не й причиняваше нито страдание, нито радост. Но я стопляше и успокояваше.

Тя си помисли: „Колко е хубаво лицето му… хубаво и смешно… Да, наистина е успокояващо…“

Продължаваха да пътуват.

Стигнаха до една порта. Зад нея имаше път, който се виеше към тиха бяла къща, кацнала на хълма.

— Тук ще бъдете съвсем спокойна. Никой няма да ви тревожи — каза Питър Лорд.

Тя сложи импулсивно ръката си върху неговата.

— Вие… ще идвате ли да ме виждате?

— Разбира се.

— А често ли?

— Толкова често, колкото желаете — отвърна той.

— Моля ви, идвайте… много често…

Глава пета

— Видяхте ли, приятелю, че лъжите, които казват хората, са толкова полезни, колкото и истината — започна Еркюл Поаро.

— Излъга ли ви някой?

— О, да! — кимна детективът. — По една или друга причина. Но ме озадачи най-много човекът, на когото истината беше най-необходима, а той самият е така чувствителен и се държеше толкова коректно.

— Елинор! — промърмори Питър Лорд.

— Точно тя. Фактите сочеха, че тя е виновна. А със своята чувствителност и съзнателност Елинор не направи нищо, за да отхвърли подозрението. Обвинявайки себе си за случилото се, почти се отказа от жестоката и безскрупулна борба и щеше да се признае за виновна за престъпление, което не е извършила.

— Невероятно — пое дълбоко въздух лекарят.

— Съвсем не — поклати глава Поаро. — Тя се обвиняваше, защото се съдеше по стандарти, много по-строги от тези на обикновените хора.

— Да, тя е такава — каза Питър Лорд замислено.

— От самото начало на разследването си мислех, че вероятно Елинор е виновна за престъплението, в което я обвиняват. Но аз изпълних ангажимента си към вас и открих, че има много по-убедителни доказателства срещу друг човек.

— Сестра Хопкинс?

— Не. Родерик Уелман беше първият човек, който привлече вниманието ми. И той ме излъга. Каза ми, че е напуснал Англия на девети юли и се е върнал на първи август. Но сестра Хопкинс между другото спомена, че Мери Джеръд е отхвърлила предложението на Родерик веднъж в Мейдънсфорд и „втори път, когато са се срещнали в Лондон“. Вие ми съобщихте, че Мери Джеръд е заминала за Лондон на десети юли, един ден след като Родерик Уелман е напуснал Англия. А в такъв случай кога са могли да се срещнат Мери Джеръд и Родерик Уелман? Изпратих своя приятел крадеца да се потруди и като разгледах паспорта на Уелман, открих, че е бил в Англия от двайсет и пети до двайсет и седми юли. Той умишлено ме беше излъгал. Известно време мисълта ми беше заета от сандвичите, оставени без надзор в килера, докато Елинор Карлайл е била в малката къща. Следователно тя е трябвало да бъде жертвата, а не Мери. Имал ли е Родерик Уелман някакъв мотив да убие Елинор Карлайл? Да, и то сериозен. Тя е направила завещание, в което му оставя всичко. И като поразпитах умело, открих, че може би Родерик Уелман е знаел за него.

— А защо решихте, че е невинен? — попита Питър Лорд.

— Поради още една лъжа. Една също толкова наивна, глупава и ненужна лъжа. Сестра Хопкинс каза, че е одрала китката си на увивната роза и бодилът е останал забит в ръката й. Отидох да видя розата. Тя нямаше бодли… Сестра Хопкинс ме бе излъгала толкова глупаво и безсмислено, че привлече вниманието ми. Започнах да размишлявам. Дотогава впечатлението ми за нея беше, че е съвсем справедлив и последователен свидетел с подчертано предубеждение към обвиняемата, което бе естествено поради привързаността й към мъртвото момиче. А тази глупава и безполезна лъжа ме подтикна отново да преценя много внимателно сестра Хопкинс и твърденията й. Разбрах нещо, което до този момент не бях успял да прозра. Тя имаше някакви сведения за Мери Джеръд и много искаше те да се разчуят.

— Мислех, че е точно обратното — изненада се Питър Лорд.

— Привидно, да. Тя чудесно изигра ролята си на човек, който знае нещо, но не желае да го каже! Когато обаче помислих внимателно, установих, че с всяка дума цели точно обратното. Разговорът ми със сестра О’Брайън потвърди подозрението ми. Сестра Хопкинс я беше използвала много хитро, без О’Брайън да се усети. Разбрах, че сестра Хопкинс играе някаква игра. Съпоставих двете лъжи, нейната и на Родерик Уелман. Можеше ли някой от двамата да има разумно обяснение за лъжата си? За Родерик си отговорих веднага — да. Той е много чувствителна личност. Да признае, че не е успял да удържи на намерението си да остане в чужбина и се е върнал при момичето, което не е искало да има нищо общо с него, би било голям удар за честолюбието му. Тъй като не го подозираха, че е бил близо до местопрестъплението и че е замесен по някакъв начин, той тръгна по линията на най-малкото съпротивление и за да избегне неприятностите (много характерно за него!), не си призна за краткото си завръщане в Англия. Просто заяви, че се е върнал на първи август, когато е научил за убийството. А сега за сестра Хопкинс. Имаше ли смислено обяснение за лъжата й? Колкото повече мислех, толкова по-необичайно ми изглеждаше. Защо сестра Хопкинс е трябвало да излъже за драскотината на китката си? Какво беше значението на тази драскотина? Започнах да си задавам някои въпроси. Чий е бил откраднатият морфин? На сестра Хопкинс. Кой е могъл да даде морфина на госпожа Уелман? Сестра Хопкинс. Добре, но защо е привлякла внимание върху изчезването му? Ако го беше извършила, имаше един-единствен отговор на този въпрос — защото вече е била планирала другото убийство, убийството на Мери Джеръд, и се е нуждаела от някого, върху когото да хвърли вината, като покаже, че и той е имал възможност да се сдобие с морфина. И други неща си дойдоха на мястото. Анонимното писмо, изпратено на Елинор. Трябвало е да провокира лоши чувства между Елинор и Мери. Без съмнение целта е била Елинор да дойде в имението и да се противопостави на влиянието, което е имала Мери върху госпожа Уелман. Влюбването на Родерик Уелман в Мери е било съвсем непредвидено обстоятелство, но сестра Хопкинс го е оценила веднага. Намерила е нужния мотив за изкупителната си жертва Елинор. Но каква е била причината за двете престъпления? Какъв мотив би могла да има сестра Хопкинс, за да убие Мери Джеръд? Започна да ми просветлява, но съвсем слабо. Сестра Хопкинс е имала голямо влияние върху Мери и го е използвала, за да подтикне момичето да направи завещание. Но завещанието не облагодетелства сестра Хопкинс. То е в полза на лелята на Мери, която живее в Нова Зеландия. И тогава си спомних една случайна реплика на човек от селото — че лелята е била медицинска сестра в някаква болница. Светлината се позасили. Замисълът на престъплението започна да се изяснява. Следващата стъпка беше лесна. Посетих отново сестра Хопкинс. Двамата разиграхме чудесна комедия. Накрая тя се остави да я убедя да каже онова, което целеше да се разбере от самото начало! Само дето го направи може би малко по-рано, отколкото възнамеряваше! Но ситуацията беше толкова подходяща, че не можа да устои. В крайна сметка все някога истината трябваше да излезе наяве. С добре симулирано нежелание тя ми показа писмото. И така, приятелю, вече не беше само предположение. Аз знаех! Писмото я издаде.

— Как? — попита Питър Лорд и сви вежди.

— Mon cher! Върху плика на писмото беше написано: „За Мери, да й бъде изпратено след смъртта ми“. Но от съдържанието ясно се разбираше, че Мери Джеръд не трябва да знае истината. Освен това думичката „изпратено“ (а не предадено) беше много красноречива. Писмото не е било предназначено за Мери Джеръд, а за друга Мери. Елайза Райли е разкрила истината на сестра си Мери Райли в Нова Зеландия. Сестра Хопкинс не е намерила писмото в малката къща след смъртта на Мери Джеръд. Имала го е от много години. Получила го е в Нова Зеландия, където й е било изпратено, след като сестра й е починала. — Поаро замълча, после продължи: — Когато човек види истината с очите на разума, останалото е лесно. Предимствата на пътуването със самолет ни позволи на делото да се яви свидетел, който добре е познавал Мери Дрейпър в Нова Зеландия.

— Ако предположим, че бяхте сбъркали и се беше оказало, че сестра Хопкинс и Мери Дрейпър са две различни личности? — попита Питър Лорд.

— Аз никога не бъркам! — каза детективът студено.

Питър Лорд се засмя.

Поаро поде отново:

— Приятелю, сега ние знаем нещо за тази жена Мери Райли или Дрейпър. Полицията в Нова Зеландия не е успяла да открие достатъчно доказателства, за да я осъди, но тя е била под наблюдение, докато един ден внезапно е напуснала страната. Смъртта на някаква нейна пациентка, възрастна дама, завещала на „милата сестра Райли“ прилична сума, доста озадачила лекаря, който се грижел за нея. Съпругът на Мери Дрейпър си направил застраховка „Живот“ в нейна полза за значителна сума. Починал внезапно и необяснимо. За нейно нещастие обаче той забравил да изпрати по пощата чека до застрахователната компания. На съвестта й може би тежи смъртта и на други хора. Съвсем сигурно е обаче, че тя е безскрупулна и безпощадна жена. Можете да си представите какви мисли са се породили в жестокия й мозък от писмото на сестра й. Когато в Нова Зеландия е станало доста напечено за нея, тя се е върнала в Англия и е започнала работа под името Хопкинс (това име принадлежи на нейна бивша колежка от болницата, починала в чужбина). Целта й е била да отиде в Мейдънсфорд. Вероятно е замисляла изнудване. Но госпожа Уелман не е била жена, която би допуснала да бъде изнудвана, и сестра Райли, или Хопкинс, много предвидливо не е предприела нищо. Несъмнено е поразпитала тук-там и е установила, че госпожа Уелман е много богата и може би от някоя случайно изтървана дума е разбрала, че старата дама не е направила завещание. И така, през онази юнска вечер, когато сестра О’Брайън е споделила с колежката си, че госпожа Уелман иска да повикат адвоката й, Хопкинс не се е поколебала. Госпожа Уелман е трябвало да умре, без да остави завещание, за да може незаконната й дъщеря да наследи всичките й пари. Хопкинс вече се била сприятелила с Мери Джеръд и е имала голямо влияние върху момичето. Оставало е само да я убеди да напише завещание, с което да остави всичките си пари на сестрата на майка си. Всяка дума в завещанието е била внимателно премислена от нея. Не се споменава нищо за родствена връзка, а само за „Мери Райли, сестра на Елайза Райли“. След като го е подписала, Мери Джеръд е била обречена. Тази жена е чакала само подходяща възможност. Предполагам, че вече е била планирала как да извърши престъплението — да използва апоморфин, за да си осигури алиби. Може би е мислила да събере Елинор и Мери в дома си, но когато Елинор е дошла в малката къща и ги е поканила на сандвичи, тя веднага е оценила чудесната възможност. Обстоятелствата са били такива, че Елинор със сигурност е щяла да бъде обвинена.

— Ако не бяхте вие, тя щеше да бъде осъдена — каза Питър Лорд.

— Не, на вас, приятелю, тя трябва да благодари за живота си — възрази Еркюл Поаро бързо.

— На мен? Аз нищо не съм направил. Опитах се… — той замълча.

Еркюл Поаро леко се усмихна.

— Mais oui[10], сериозно се опитахте, нали? Нямахте търпение, защото ви се струваше, че доникъде не съм стигнал. Освен това се страхувахте, че тя наистина може да е виновна. И така, вие също съвсем нахално ме излъгахте! Но, mon cher, не постъпихте много умно. Съветвам ви в бъдеще да си гледате варицелата и коклюша и да стоите настрана от разследването на престъпления.

Лекарят се изчерви и попита:

— През цялото време ли знаехте?

Детективът каза строго:

— Водихте ме за ръка да претърсваме храсталаците и ми помогнахте да намеря немския кибрит, който току-що бяхте сложили там! C’est l’enfantillage[11]!

Питър Лорд трепна и промърмори:

— Продължавайте да ми натяквате!

— Вие говорихте с градинаря и го накарахте да каже, че е видял колата ви отвън на пътя. След това отрекохте, че колата е била вашата. Искахте да ме убедите, че някой чужденец е бил там през онази сутрин.

— Постъпих ужасно глупаво — призна си Питър Лорд.

— Какво правехте в Хънтърбъри тогава?

— Такава идиотщина… — изчерви се младият мъж отново. — Чух, че е пристигнала. Отидох до къщата с надеждата да я зърна. Нямах намерение да разговарям с нея. Аз… исках само… да я зърна. От пътечката между храстите гледах как правеше сандвичи в килера…

— Шарлота и поетът Вертер! Продължавайте, приятелю.

— О, няма нищо повече за казване. Просто се промъкнах между храстите и я наблюдавах, докато излезе.

— От пръв поглед ли се влюбихте в Елинор Карлайл? — попита Поаро внимателно.

Последва дълго мълчание.

— Предполагам — най-после отговори Питър Лорд. — Надявам се, че тя и Родерик Уелман ще бъдат щастливи.

— Скъпи ми приятелю, съвсем не се надявате на такова нещо!

— А защо не? Тя ще му прости тази история с Мери Джеръд. Беше само увлечение от негова страна.

— По-дълбоко е… — замисли се Поаро. — Понякога между миналото и бъдещето зейва дълбока пропаст. Когато човек е попаднал в царството на сенките, които хвърля смъртта, и се върне отново под слънцето, тогава, mon cher, започва нов живот… Миналото е вече забравено. — Помълча малко, после продължи: — Нов живот… Елинор го започва сега, а вие сте човекът, който й го даде.

— Не.

— Да. Вашата решителност, вашата арогантна настоятелност ме накараха да изпълня това, което искахте от мен. Признайте си, тя благодари на вас, нали?

— Да, беше ми много благодарна… — изрече Питър Лорд. — Помоли ме да я посещавам често.

— Да, тя има нужда от вас.

— Не толкова, колкото от него! — избухна младият мъж.

— Тя никога не е имала нужда от Родерик Уелман — поклати глава Еркюл Поаро. — Да, обичала го е нещастно, дори отчаяно.

Лицето на Питър Лорд стана сурово.

— И никога няма да ме обича толкова, колкото него!

— Може би не — съгласи се детективът. — Но тя се нуждае от вас, приятелю, защото само с вас може да започне живота си отново.

Питър Лорд не каза нищо.

Когато заговори, гласът на Еркюл Поаро беше много мек:

— Не можете ли да приемете фактите? Обичала е Родерик Уелман. Какво от това? С вас тя може да бъде щастлива…

1

Au pair (фр.) — лице, което извършва определени услуги в чужда страна срещу храна и квартира, за да изучава езика. — Б.пр.

2

Аталанта — героиня от гръцката митология, която била много красива и бързонога. — Б.ред.

3

Eh bien (фр.) — Е, добре. — Б.пр.

4

C’est difficile (фр.) — Трудно е. — Б.пр.

5

„Люси“, превод на Кръстьо Станишев, Антология на световната любовна лирика. — Б.ред.

6

Сър Галахад — един от рицарите на Кръглата маса, въплъщение рицарските добродетели. — Б.ред.

7

Comme ça (фр.) — Така. — Б.пр.

8

Елинор от Аквитания (1122 — 1204) — съпруга на Хенри II. Предполага се, че е отровила любовницата му Розамънд. — Б.ред.

9

Гран — 0,648 грама. — Б.пр.

10

Mais oui (фр.) — Но да. — Б.пр.

11

C’est l’enfantillage (фр.) — Това е детинщина. — Б.пр.

Content

Агата Кристи
Тъжният кипарис
Еркюл Поаро #21

Пролог

Част първа

Глава първа

I

II

III

Глава втора

I

II

III

IV

V

VI

Глава трета

I

II

III

Глава четвърта

I

II

III

IV

V

Глава пета

I

II

III

IV

V

VI

Глава шеста

I

II

III

Част втора

Глава първа

Глава втора

Глава трета

Глава четвърта

Глава пета

Глава шеста

Глава седма

Глава осма

Глава девета

Глава десета

Глава единайсета

Глава дванайсета

I

II

III

Глава тринайсета

Част трета

Глава първа

I

II

III

IV

V

Глава втора

I

II

III

Глава трета

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

Глава четвърта

I

II

III

Глава пета

1