Агата Кристи

Часовниците

Еркюл Поаро #34

На моя стар приятел Марио за щастливите спомени от вкусните ястия в „Каприз“.

Пролог

Следобедът на девети септември с нищо не се отличаваше от всеки друг следобед. Никой от участниците в събитията, разиграли се през този ден, не можеше да твърди, че е имал предчувствие за някакво нещастие. (С изключение на госпожа Пакър от „Уилбрахъм Кресънт“[1] номер 47, която бе специалист по предчувствията и която винаги описваше с най-големи подробности специфичните предзнаменования и вълнения, които са я обезпокоили. Но тя беше толкова далеч от номер 19 и толкова малко се интересуваше от събитията там, че й се струваше напълно безпредметно да има каквито и да било предчувствия.)

За госпожица К. Мартиндейл — директорка на бюрото за машинописни и стенографски услуги „Кавендиш“, девети септември бе скучен ден. Телефонът звънеше, пишещите машини тракаха, работата не беше нито повече, нито по-малко от обикновено. И нямаше нищо интересно. До 2 часа и 35 минути следобед девети септември бе като всеки друг ден.

В 2.35 госпожица Мартиндейл позвъни и Една Брент от приемната отговори с обичайния си задъхан и леко носов глас, докато преместваше бонбона до зъбите си.

— Да, госпожице Мартиндейл.

— Една! Казах ти да не говориш така, когато се обаждаш по телефона. Произнасяй думите ясно и се старай да не дишаш толкова шумно.

— Съжалявам, госпожице Мартиндейл.

— Така е по-добре. Можеш, ако се стараеш. Изпрати Шийла Уеб при мен.

— Още не се е върнала от обяд, госпожице Мартиндейл.

— А! — Погледът на директорката се спря върху часовника на бюрото. Беше 2.36. Точно шест минути закъснение. Напоследък Шийла Уеб ставаше небрежна. — Добре, изпрати я, когато дойде.

— Да, госпожице Мартиндейл.

Една върна бонбона в средата на езика си и като го засмука с удоволствие, продължи да преписва „Гола любов“ на Арманд Левайн. Измъчената му еротика я оставяше безразлична — както и повечето от читателите му, въпреки всичките му усилия. Той беше забележителна илюстрация на факта, че не може да има нищо по-тъпо от тъпата порнография. Въпреки лъскавите корици и интригуващите заглавия продажбите спадаха с всяка изминала година и последната си сметка за машинопис той бе платил на три пъти.

Вратата се отвори и влезе Шийла Уеб; беше леко задъхана.

— Пясъчната котка те търсеше — каза й Една.

Шийла Уеб направи гримаса.

— Такъв ми е късметът! Единственият път, когато се връщам малко по-късно!

Тя приглади косата си, взе бележник и молив и почука на вратата на шефката.

Госпожица Мартиндейл вдигна очи от бюрото си. Беше прехвърлила четирийсетте, делова и енергична. Прякорът „Пясъчната котка“ дължеше на червеникавата си коса и на студения си поглед.

— Връщате се късно, госпожице Уеб.

— Съжалявам, госпожице Мартиндейл. Автобусът ужасно се забави. Имаше задръстване.

— По това време на деня винаги има задръстване. — Тя погледна в бележника си. — Госпожица Пебмарш се обади. Трябва й стенографка до три часа. Изрично настоя за вас. Работили ли сте за нея преди?

— Не си спомням, госпожице Мартиндейл. Поне в последно време.

— Адресът е „Уилбрахъм Кресънт“ 19.

— Не помня да съм ходила там.

Госпожица Мартиндейл погледна часовника си.

— Три часът. Ще успеете да стигнете навреме. Има те ли други уговорки за днес следобед? А, да… — Погледът й се плъзна по дневника край лакътя й. — Професор Парди в пет. Трябва да свършите дотогава. Ако не, мога да изпратя Джанет.

Тя й кимна, че е свободна, и Шийла излезе.

— Нещо интересно, Шийла? — попита Една.

— Нищо. Още един тъп ден. Някаква старица на „Уилбрахъм Кресънт“, а в пет — професор Парди. Тези ужасни археологически термини! Как ми се иска понякога да се случва нещо интересно!

Директорката отвори вратата на кабинета си.

— Видях, че съм записала още нещо, Шийла. Ако госпожица Пебмарш не е у дома, когато отидете, трябва да влезете. Вратата няма да е заключена. Ще я чакате в стаята вдясно на вестибюла. Ще запомните ли или да ви го запиша?

— Ще запомня, госпожице Мартиндейл.

Мартиндейл се прибра в обителта си. Една Брент пъхна ръка под стола си и извади оттам една доста лъскава обувка с висок ток, който беше счупен.

— Как ще се прибера вкъщи? — простена тя.

— О, стига си опявала! Все ще измислим нещо! — скара й се едно от другите момичета и продължи да работи.

Една въздъхна и постави нов лист във валяка. „Желанието го бе обладало. С трескави пръсти той разкъса тънката материя върху гърдите й и я принуди да легне върху канапето.“

— По дяволите! — изруга Една и посегна към коректора.

Шийла взе чантата си и излезе.

„Уилбрахъм Кресънт“ бе фантазия, изпълнена от викториански строител някъде през осемдесетте години на миналия век. Комплексът имаше форма на полумесец от двойни къщи и градини. Това разположение беше източник на големи трудности за хората, които не познаваха района. Тези, които идваха откъм външната страна, не знаеха къде да търсят малките номера, а тези, които попадаха откъм вътрешната, се чудеха къде са големите. Къщите бяха чисти и спретнати, с артистични балкони и подчертано достолепие.

Съвременността почти не ги бе докоснала, поне отвън. Кухните и баните най-напред бяха почувствали вятъра на промяната.

На номер деветнайсет нямаше нищо необикновено. Виждаха се хубави пердета и добре излъскана медна дръжка на вратата. От двете страни на пътеката към нея бяха засадени обикновени розови храсти.

Шийла Уеб отвори портата, отиде до входната врата и натисна звънеца. Никой не отговори и след като почака малко, направи както й бе казано — натисна дръжката. Вратата се отвори и тя влезе. Вратата вдясно беше открехната. Шийла почука и на нея, почака и влезе. Озова се в обикновена, доста приятна всекидневна, малко претрупана за съвременните вкусове. Единственото забележително нещо в стаята бяха часовниците — огромен стенен часовник тиктакаше в единия ъгъл, на рафта над камината имаше часовник от дрезденски порцелан, сребърен часовник колесница стоеше на бюрото, малък часовник от френско злато с причудлива форма на поставка край камината, а на масата до прозореца — часовник за пътуване, обвит с избеляла кожа. В единия му ъгъл с изтрити златни букви бе написано РОЗМАРИ.

Шийла Уеб погледна часовника на бюрото леко изненадана. Показваше малко след четири и десет. Погледът й се плъзна към камината. Часовникът там показваше същото.

Изведнъж над главата й се чу свистене и тракане, които я стреснаха. От малката вратичка на стар часовник с дърворезби изскочи кукувица и обяви звучно и категорично: Ку-ку, ку-ку, ку-ку! Тонът беше толкова пронизителен, че звучеше почти заплашително. Кукувицата се скри отново и вратичката изтрака.

Шийла Уеб леко се усмихна и заобиколи канапето. Тогава изведнъж спря като закована.

На пода бе проснато тялото на мъж. Очите му бяха полуотворени и невиждащи. На гърдите на тъмносивия му костюм личеше тъмно влажно петно. Шийла приклекна почти машинално. Докосна бузата — беше студена, ръката — също… Докосна мокрото петно, отдръпна рязко ръката си и с ужас се вгледа в нея.

В този момент чу изтракването на външната порта, обърна глава към прозореца и видя жената, която вървеше по пътеката. Шийла преглътна инстинктивно — гърлото й бе пресъхнало. Остана закована на мястото си, неспособна да помръдне, да извика… гледаше пред себе си.

Вратата се отвори и влезе висока възрастна дама с чанта за покупки. Вълнистата й сива коса беше прибрана назад, очите й бяха сини, големи и красиви. Погледът й се плъзна покрай Шийла, сякаш не я забеляза.

Шийла успя да произнесе слаб звук. Големите сини очи се насочиха към нея и жената попита:

— Има ли някой тук?

— Аз… аз… — Момичето млъкна, защото жената бързо тръгна към гърба на канапето.

И тогава изпищя:

— Недейте! Недейте! Ще го настъпите! Той… той е мъртъв!

Първа глава

Колин Лам разказва:

Да се изразя като полицай: в 2.59 на девети септември вървях покрай „Уилбрахъм Кресънт“ в западна посока.

Попадах в района за пръв път и, честно казано, „Уилбрахъм Кресънт“ ме обърка.

Следвах свое предчувствие с упоритост, която се засилваше с всеки изминал ден, колкото повече намаляваше вероятността то да се оправдае. Аз съм такъв.

Трябваше ми номер 61, но как можех да го открия? След като внимателно преминах покрай номерата от 1 до 35, изведнъж „Уилбрахъм Кресънт“ свърши. Пред мен се изпречи улица, която без съмнение се наричаше Олбани Роуд. Върнах се назад. Откъм северната страна нямаше къщи, а само ограда. Зад нея се издигаха блокове с апартаменти и в тях очевидно се влизаше откъм друга улица. Нямаше смисъл да продължавам.

Гледах номерата, покрай които минавах: 24, 23, 22, 21, „Диана Лодж“ (вероятно номер 20 — на колоната на портата се миеше оранжев котарак), 19…

Вратата на номер 19 се отвори и от нея излетя някакво момиче, както ми се стори, със скоростта на бомба.

Приликата с бомба се подсилваше от писъка, който придружаваше тичането му. Беше силен, пронизителен и нечовешки. Момичето излетя през портата и така се сблъска с мен, че едва не паднах на тротоара. Но освен че се сблъска, то се и вкопчи в мен отчаяно, трескаво.

— Спокойно — казах аз. — Спокойно.

Младата жена се поуспокои. Продължаваше да ме стиска, но поне престана да пищи. Вместо това започна да диша тежко и да хлипа.

Не мога да кажа, че реагирах особено интелигентно. Попитах я дали се е случило нещо. След като осъзнах, че въпросът ми е доста неуместен, се поправих:

— Какво се е случило?

Момичето си пое дълбоко въздух.

— Там вътре! — и посочи с ръка зад себе си.

— Да?

— На пода има мъж… умрял… тя щеше да го настъпи…

— Кой?… Защо?

— Мисля, че е сляпа. По него има кръв! — Погледна надолу и отпусна едната си ръка. — И по мен… По мен има кръв.

— Така е — казах и погледнах ръкава на сакото си. — Сега има и по мен — отбелязах, въздъхнах и започнах да обмислям положението. — По-добре ме заведете там и ми покажете.

Но момичето започна да трепери силно.

— Не мога… не мога… Вече не мога да вляза там.

— Може би сте права. — Огледах се. Наоколо нямаше достатъчно удобно място, за да оставиш полуприпаднало момиче. Отпуснах я внимателно на тротоара и опрях гърба й на желязната ограда.

— Стойте тук, докато се върна — наредих й аз. — Няма да се бавя. Всичко ще се оправи. Ако ви прилошее, отпуснете се напред и опрете глава на коленете си.

— Мисля… струва ми се, че вече съм добре.

Каза го с известно съмнение, но не исках да навлизам в подробности. Потупах я окуражително по рамото и бързо тръгнах по пътеката. Влязох през вратата, поколебах се за миг във вестибюла, след това надникнах зад лявата врата. Там имаше празна трапезария. После прекосих и влязох във всекидневната отсреща.

Първото нещо, което видях, беше възрастна дама, седнала на стол. Когато влязох, тя рязко се обърна и попита:

— Кой е?

Веднага разбрах, че жената е сляпа. Очите й, насочени към мен, бяха фокусирани в някаква точка зад лявото ми ухо.

Заговорих направо по въпроса:

— Оттук излетя млада жена и каза, че вътре има мъртвец.

Почувствах колко абсурдни са думите ми. Просто ми се струваше невероятно в тази уютна стая, при тази спокойна жена, седнала на стола със скръстени ръце, да има труп. Но отговорът дойде веднага:

— Зад канапето е.

Заобиколих и го видях — разперените ръце, изцъклените очи, петното съсирваща се кръв.

— Как стана това? — попитах рязко.

— Не знам.

— Поне знаете ли кой е?

— Нямам представа.

— Трябва да повикаме полицията. — Озърнах се. — Къде е телефонът?

— Нямам телефон.

Погледнах я по-внимателно.

— Тук ли живеете? Ваша ли е тази къща?

— Да.

— Можете ли да ми кажете какво се случи?

— Разбира се. Върнах се от магазините… — Забелязах чантата с покупките, захвърлена на един стол край вратата — Влязох тук и веднага почувствах, че в стаята има някого. За сляп човек това не е трудно. Попитах кой е, но никой не отговори. Чуваше се само учестено дишане. Тръгнах по посока на звука и тогава женски глас извика, че някой е мъртъв и че ще го настъпя. След това изтича покрай мен с писък и излезе навън.

Кимнах. Разказите съвпадаха.

— И какво направихте?

— Направих крачка напред много внимателно и кракът ми се опря в някакво препятствие.

— После?

— Коленичих. Докоснах нещо… човешка ръка. Беше ледена. Нямаше пулс. Станах и седнах тук… За да чакам. Все някой щеше да дойде. Младата жена, която и да е тя, все щеше да повика някого. Реших, че е по-добре да не излизам от къщи.

Бях впечатлен от спокойствието й. Тя не себе развикала и не бе хукнала с писъци навън, обзета от паника.

Беше седнала да чака. Това беше смислена постъпка, но трябва да й е коствало усилия.

Тя попита:

— Кой точно сте вие?

— Казвам се Колин Лам. Минавах оттук.

— Къде е младата жена?

— Оставих я навън, до оградата. Преживяла е силен шок. Къде е най-близкият телефон?

— Телефон има на стотина метра надолу по улицата, малко преди ъгъла.

— Разбира се. Спомням си, че минах покрай него. Ще отида да се обадя на полицията. Вие… — поколебах се.

Не знаех дали да попитам „Тук ли ще останете“ или „Можете ли да останете сама“.

Тя ме освободи от затруднението.

— По-добре доведете онова момиче — Гласът й прозвуча решително.

— Не знам дали ще иска да влезе — усъмних се аз.

— Не в тази стая. Въведете я в трапезарията от другата страна на вестибюла. Кажете й, че ще направя чай.

Жената стана и тръгна към мен.

— Но… Ще можете ли…

По лицето й за миг пробяга мрачна усмивка.

— Млади човече, приготвям храната си в тази кухня още откакто дойдох да живея тук — преди четиринайсет години. Да си сляп не означава да си безпомощен.

— Извинете. Беше глупаво от моя страна. Може би трябва да науча името ви?

— Милисънт Пебмарш… Неомъжена.

Минах отново по пътеката. Когато ме видя, момичето се опита да се изправи на крака.

— Мисля… Вече се оправих повече или по-малко.

Помогнах й да стане и казах окуражаващо:

— Добре.

— Там… Там имаше мъртвец, нали?

Потвърдих.

— Да, наистина. Ще отида до телефона, за да повикам полиция. На ваше място бих отишъл да чакам в къщата. — Повиших глас, за да предотвратя възраженията й: — Отидете в трапезарията. Като влезете — вляво. Госпожица Пебмарш ще ви направи чай.

— Значи това е госпожица Пебмарш? И е сляпа?

— Да. Тя, разбира се, също е ужасена, но се държи много разумно. Хайде елате. Ще ви заведа. Докато чакате полицията, чаша чай ще ви се отрази добре.

Прегърнах я през раменете и я поведох към къщата. Настаних я край масата и тръгнах бързо към телефонната кабина.

Един безцветен глас каза:

— Полицейски участък Кроудийн.

— Мога ли да разговарям с инспектор Хардкасъл?

— Не знам дали е тук — отговори гласът предпазливо. — Кой го търси?

— Предайте му за Колин Лам.

— Момент, моля.

След малко чух гласа на Дик Хардкасъл:

— Колин? Не очаквах да те чуя толкова рано. Откъде се обаждаш?

— Кроудийн. „Уилбрахъм Кресънт“. В къщата на номер деветнайсет има мъртвец. Наръган с нож, ако не се лъжа. Умрял е, струва ми се, преди половин час.

— Кой го откри? Ти ли?

— Не. Минавах случайно по улицата. Изведнъж някакво момиче изхвърча от къщата като прилеп от ада. Едва не ме събори. Каза ми, че вътре имало мъртвец и че някаква сляпа жена щяла да го настъпи.

— Не ме занасяш, нали? — В гласа на Дик се прокрадна недоверие.

— Наистина звучи невероятно, но това са фактите.

Сляпата жена се нарича Милисънт Пебмарш и е собственичка на къщата.

— А защо е искала да го настъпи.

— Не, не в този смисъл. Тя е сляпа и не е знаела, че е в дома й.

— Ще задвижа нещата. Чакай ме там. Какво стана с момичето?

— Госпожица Пебмарш му прави чай.

Дик Хардкасъл отбеляза, че това е добре.

Втора глава

Машината на закона действаше с пълна сила на „Уилбрахъм Кресънт“ № 19. Имаше съдебен лекар, фотограф, специалист по отпечатъците. Те работеха безшумно, с професионализъм.

Най-накрая се появи и инспектор Хардкасъл — висок човек със сипаничаво лице и изразителни вежди, който подобно на някакъв бог бе дошъл да провери дали се прави всичко необходимо. Той огледа набързо трупа, размени няколко думи с лекаря и след това отиде в трапезарията, където го очакваха трима души. Госпожица Пебмарш, Колин Лам и едно високо момиче с къдрава кестенява коса и големи уплашени очи. „Много е хубава“ — помисли си инспекторът и се представи на госпожица Пебмарш:

— Инспектор Хардкасъл.

Беше чувал за нея, макар и пътищата им да не се бяха пресичали. Беше я виждал в района си, знаеше, че е бивша учителка и че в момента преподава Брайлово писмо в Института за деца с увреждания „Ааронберг“.

Струваше му се много невероятно точно в нейната строго и с вкус подредена къща да бъде открит труп, но пък невероятното се случваше доста по-често, отколкото човек е склонен да вярва.

— Случилото се е ужасно, госпожице Пебмарш — заговори той. — Вероятно сте преживели голямо сътресение, ще трябва да взема показанията и на трима ви. Доколкото разбрах, госпожица… — той погледна бележника, който един униформен полицай поднесе пред очите му — Шийла Уеб е открила трупа. Ако позволите, госпожице Пебмарш, с госпожица Уеб ще отидем в кухнята, за да поговорим на спокойствие.

Той отвори вратата към кухнята и изчака да мине момичето. Там вече седеше млад цивилен полицай и пишеше нещо на една малка масичка.

— Този стол изглежда удобен — отбеляза инспектор Хардкасъл и се настани върху стилния осъвременен вариант на старинна мебел.

„Няма да те изям, мила моя“ — едва не каза той, но се въздържа. Вместо това успокои момичето:

— Няма защо да се тревожите. Налага се да изясним обстоятелствата. Така. Името ви е Шийла Уеб. А адресът ви?

— Палмърстоун Роуд, четиринайсет. Зад газостанцията.

— Да, разбира се. Предполагам, че работите?

— Да. Стенографка съм. Работя в бюрото на госпожица Мартиндейл.

— Бюрото за машинописни и стенографски услуги „Кавендиш“, нали?

— Да.

— Откога работите там?

— Скоро ще стане година. От десет месеца по-точно.

— Добре. А сега ми разкажете как се оказахте на „Уилбрахъм Кресънт“ номер деветнайсет.

— Ами, ето как стана. — Сега Шийла Уеб говореше по-уверено. — Госпожица Пебмарш се обадила в бюрото и поискала в три часа при нея да дойде стенограф. Когато се върнах от обяд, госпожица Мартиндейл ми нареди да дойда.

— Защо избра точно вас? Вие ли бяхте свободна в момента или се редувате по някакъв начин с колежките си?

— Не. Госпожица Пебмарш настояла да дойда лично аз.

— Госпожица Пебмарш настояла да дойдете лично вие. — Веждите на Хардкасъл се сключиха. — Разбирам… Защото сте работили за нея и по-рано?

— Никога не съм работила за нея — поясни бързо Шийла.

— Така ли? Сигурна ли сте?

— О, да. Сигурна съм. Искам да кажа… Човек не може да забрави тази жена, ако я е виждал веднъж. Всичко това ми се струва много странно.

— Наистина. Добре, засега няма да навлизаме в подробности. Кога пристигнахте в къщата?

— Трябва да е било малко преди три, защото часовникът с кукувицата… — Тя не довърши. Очите й се разшириха още повече. — Колко странно! Наистина много странно! Всъщност тогава не обърнах внимание на това.

— На какво, госпожице Уеб?

— Ами… на часовниците.

— На часовниците?

— Този с кукувичката удари три, но всички други бяха с около час напред. Много странно.

— Наистина е странно — съгласи се Хардкасъл. — Така. Кога забелязахте трупа?

— Когато погледнах зад канапето… Беше там… той… Ужасно! Да, ужасно!

— Съгласен съм. Познавате ли този човек? Виждали ли сте го преди?

— О, не!

— Сигурна ли сте в това, госпожице Уеб? Може би сега изглежда доста по-различен отпреди. Помислете си внимателно. Никога ли не сте виждали този човек?

— О, напълно съм сигурна, че не съм го виждала.

— Добре. Значи е така. И какво направихте след това?

— Какво направих?

— Да.

— Ами… Нищо. Абсолютно нищо. Не бях в състояние да направя каквото и да било.

— Разбирам. Не го ли пипнахте?

— Да, да. За да видя… искам да кажа… за да разбера… но беше съвсем студен… и ръката ми се изцапа с кръв. Беше ужасно! Гъста и лепкава!

Тя започна да трепери.

— Успокойте се, няма нищо — каза Хардкасъл бащински. — Това е минало. Забравете за кръвта. Продължете нататък. Какво стана след това?

— Не знам… О, да. Тя се върна.

— Госпожица Пебмарш ли?

— Да. Само че тогава не знаех, че това е госпожица Пебмарш. Влезе с пазарска чанта в ръка. — Шийла Уеб натърти „пазарска чанта“, сякаш беше нещо нелепо и неуместно.

— И какво казахте вие?

— Мисля… мисля, че не казах нищо. Опитах се, но не можах. Имах чувството, че нещо ми е заседнало ето тук. — Тя посочи гърлото си.

Инспекторът кимна.

— И тогава тя попита: „Кой е тук?“, дойде зад канапето и си помислих, че ще го… че ще го настъпи. И изпищях… След това повече не можех да спра да пищя и не си спомням как съм изтичала чак до улицата.

„Като прилеп от ада“ — спомни си инспекторът думите на Колин.

Шийла Уеб го погледна още по-уплашено и неочаквано каза:

— Съжалявам!

— Няма за какво да съжалявате. Разказахте ми много добре какво се е случило. Няма нужда да мислите повече за това. А… само още нещо. Как стана така, че се оказахте в стаята?

— Как?… — Тя го изгледа стъписано.

— Да. Били сте тук няколко минути по-рано и предполагам, че сте позвънили. Но след като не е имало кой да ви отвори, как влязохте вътре?

— А, това ли? Тя ми каза.

— Коя е „тя“, госпожица Уеб?

— Госпожица Пебмарш.

— Бях останал с впечатлението, че не сте разговаряли с нея.

— Не, не на мен. Казала го е на госпожица Мартиндейл… ако я няма, да вляза в стаята вдясно и да я почакам.

— Разбирам — Хардкасъл кимна замислено.

— Това… всичко ли е? — Попита Шийла Уеб боязливо.

— Мисля, че да. Ще ви помоля да останете още десетина минути, в случай че се наложи да ви попитам още нещо. След това ще ви изпратя у вас със служебна кола. Сама ли живеете?

— Не, с една моя леля. Родителите ми са починали.

— Как се казва тя?

— Госпожа Лоутън.

Инспекторът стана и протегна ръка.

— Благодаря ви, госпожице Уеб. Опитайте се да забравите и си починете добре тази нощ. Имате нужда от това след всичко, което се случи.

Тя му се усмихна боязливо и се върна в трапезарията.

— Колин, грижи се за госпожица Уеб — каза инспекторът от вратата. — Госпожице Пебмарш, мога ли да ви помоля да дойдете?

Хардкасъл протегна ръка, за да я насочи, но тя мина решително покрай него, намери пипнешком един стол край стената, дръпна го напред и седна.

Хардкасъл затвори вратата. Преди да успее да отвори уста, жената попита:

— Кой е този млад човек?

— Името му е Колин Лам.

— Представи ми се. Интересува ме кой е той. Защо дойде тук?

Хардкасъл я изгледа с лека изненада.

— Минавал е случайно по улицата точно когато госпожица Уеб е изтичала с писък по пътеката. След това е влязъл тук, уверил се е, че е извършено убийство, и ни се обади. Аз го помолих да се върне и да ни изчака.

— Обърнахте се към него на малкото му име.

— Много сте наблюдателна, госпожице Пебмарш. — (Наблюдателна? Това едва ли беше точната дума, за друга не се сети.) — Колин Лам е мой приятел. Не ги бях виждал от доста време. Той е морски биолог — добави инспекторът.

— Разбирам.

— А сега, госпожице Пебмарш, ще се радвам, ако ми разкажете всичко, което се случи.

— С удоволствие. Но няма много какво да кажа.

— Струва ми се, че живеете тук отдавна?

— От хиляда деветстотин и петдесета. Бях учителка. Когато ми казаха, че нищо не може да се направи и че ще загубя зрението си, се заех да изучавам брайловото писмо и различни други средства за помагане на слепите. Работя в Института за слепи и увредени деца „Ааронберг“.

— Благодаря ви. А сега за събитията днес следобед. Очаквахте ли посетител?

— Не.

— Ще ви прочета описанието на мъртвия, за да видим дали ви напомня на някого. Висок на ръст, видима възраст около шейсет години, тъмна прошарена коса, очи кафяви, гладко избръснат, издължено лице, волева брадичка. Добре хранен, но не е пълен. Тъмен костюм, добре поддържани ръце. Би могъл да бъде банков чиновник, адвокат или нещо подобно. Това напомня ли ви на някого?

— Не мога да кажа, че ми напомня. Разбира се, описанието е твърде общо. Много мъже изглеждат така. Може и да съм виждала този човек някога, но със сигурност не го познавам добре.

— Не сте ли получавали писмо от някого, който е искал да се срещне с вас?

— Не.

— Добре. Значи се обадихте в Бюрото за машинописни услуги „Кавендиш“, поискахте да ви изпратят стенографка и…

Тя го прекъсна:

— Извинете ме. Не съм правила нищо подобно.

— Не сте се обаждали в бюрото „Кавендиш“ и не сте искали да ви изпратят стенограф? — Хардкасъл се втренчи в нея.

— У дома нямам телефон.

— В края на улицата има телефонна кабина — отбеляза инспектор Хардкасъл.

— Знам, че има. Но ви уверявам, инспекторе, че не съм имала нужда от стенографски услуги и не съм, повтарям, не съм се обаждала в никакво бюро, за да искам такива.

— Не сте искали да дойде лично госпожица Шийла Уеб?

— За пръв път чувам това име.

Хардкасъл се вгледа в нея с още по-голяма изненада.

— Оставили сте входната врата отключена — отбеляза той.

— Денем често оставям незаключено.

— Всеки би могъл да влезе.

— Както е и станало — сухо отговори тя.

— Госпожице Пебмарш, според заключението на лекаря смъртта на този човек е настъпила между един и трийсет и два четирийсет и пет. Къде бяхте вие в този интервал?

Тя се замисли.

— В един и трийсет или съм била излязла, или съм се готвела да излизам от къщи. Трябваше да купя някои неща.

— Можете ли да ми кажете точно къде отидохте?

— Нека помисля… Отидох до пощата на Олбани Роуд, изпратих един колет, купих пощенски марки, след това някои неща за вкъщи… А, да. От „Фийлд и Рен“, кинкалерията, взех малко безопасни игли и секретни копчета и се върнах тук. Мога да ви кажа точно в колко часа. Когато влязох през портичката, чух часовникът да кука три пъти. Чува се чак от улицата.

— Ами другите часовници?

— Моля?

— Другите ви часовници са цял час напред.

— Напред? Имате предвид стенния часовник в ъгъла?

— Не само него. И всички останали часовници във всекидневната.

— Не знам какво искате да кажете с това „всички останали часовници“. Във всекидневната ми няма други часовници.

Трета глава

Хардкасъл я погледна втренчено.

— Госпожице Пебмарш! Какво ще кажете за хубавия часовник от дрезденски порцелан върху рафта над камината? Ами за часовника от дубле? Ами за сребърната колесница и, естествено, за онзи, на който е написано „Розмари“?

Сега беше ред на госпожица Пебмарш да се втренчи.

— Или вие сте полудял, инспекторе, или аз. Уверявам ви, че нямам часовник от дрезденски порцелан, нито пък часовник, на който пише… какво казахте? Розмари? Нито часовник от дубле, нито… какъв казахте?

— Сребърен часовник колесница — повтори Хардкасъл машинално.

— Нямам и такъв. Ако не вярвате, можете да попитате жената, която идва да чисти. Казва се госпожа Къртин.

Инспектор Хардкасъл се стресна. Гласът на госпожица Пебмарш звучеше съвсем убедително. Той замълча за миг, за да събере мислите си, и се изправи.

— Госпожице Пебмарш, моля ви да ме придружите до съседната стая.

— Разбира се. Честно казано, аз самата бих искала да видя тези часовници.

— Да видите? — повтори учудено той.

— Да проверя би била по-точната дума — отговори тя, — но дори и слепите хора, инспекторе, понякога използват изрази, които не отразяват съвсем точно способностите им. Когато казвам, че искам да видя тези часовници, всъщност имам предвид, че ще ги опипам.

Инспектор Хардкасъл излезе от кухнята, прекоси малкия вестибюл и влезе във всекидневната, следван от госпожица Пебмарш. Специалистът по отпечатъците вдигна очи към него.

— Почти свърших, сър — каза той. — Вече можете да правите тук каквото пожелаете.

Хардкасъл кимна, взе малкия пътнически часовник, на който бе написано „Розмари“, и го сложи в ръката на госпожица Пебмарш. Тя го опипа внимателно.

— Това е обикновен туристически часовник — каза.

— С кожен калъф. Инспектор Хардкасъл, той не е мой и мога да кажа, че когато излязох от къщи в един и половина, не беше тук. Почти съм сигурна в това.

Инспекторът пое от нея часовника и внимателно сложи в ръката й другия — от дрезденски порцелан.

— Внимавайте с този — предупреди я. — Чуплив е.

Милисънт Пебмарш го опипа внимателно с дългите си деликатни пръсти и отново поклати глава:

— Трябва да е много хубав, но не е мой. Къде казахте, че е бил?

— В десния край на рафта над камината.

— Там трябва да е единият от двата порцеланови свещника — каза жената.

— Да — потвърди Хардкасъл, — наистина има свещник, но той е дръпнат в края.

— Споменахте за още един часовник.

— Има още два.

Хардкасъл пое часовника от дрезденски порцелан и сложи в ръката й часовника от дубле. Тя го опипа бързо и му го върна.

— Не. И този не е мой.

Най-накрая й подаде сребърната колесница, но тя му върна и нея.

— В тази стая бяха само големият стенен часовник в ъгъла до прозореца…

— Точно така. — … и часовникът с кукувица до вратата.

Хардкасъл не знаеше какво да каже. Той погледна изпитателно жената пред себе си. Увереността, че тя не може да отвърне на погледа му, го изпълваше с допълнително спокойствие. Челото й леко се сбърчи. Беше объркана.

— Не мога да разбера — каза тя рязко. — Просто не мога да разбера.

Протегна едната си ръка и като се ориентира за местоположението си в стаята, се отпусна върху канапето.

Хардкасъл вдигна поглед към специалиста по отпечатъците, който все още стоеше до вратата.

— Провери ли тези часовници?

— Проверих ги, сър. Няма отпечатъци по нито един от тях. На такъв материал биха се забелязали и с просто око. Между другото никой от тях не е навит и всички показват едно и също време — четири и тринайсет минути.

— А в стаята?

— Има три или четири различни отпечатъка, женски, струва ми се. Съдържанието на джобовете е ето там. Той кимна по посока на малката купчинка върху масата. Хардкасъл се приближи и я огледа. Имаше портфейл със седем лири и десет шилинга, няколко дребни монети, копринена носна кърпичка без инициали, флакон хапчета за храносмилане и визитна картичка.

Хардкасъл се наведе и я прочете:

Р. Х. Къри

„Метрополис & Провиншъл“

застрахователна компания,

Денвърс Стрийт 7. Лондон.

След това се върна при госпожица Пебмарш.

— Очаквахте ли човек от застрахователна компания, госпожица Пебмарш?

— Застрахователна компания? Не, разбира се.

— „Метрополис & Провиншъл“ — добави инспектор Хардкасъл.

Госпожица Пебмарш поклати глава.

— Никога не съм чувала за нея.

— Не сте имали намерение да сключвате някаква застраховка, така ли?

— Не, не съм. Застрахована съм срещу пожар и кражба при застрахователно дружество „Джоув“, което има клон наблизо. Нямам лична застраховка. Нямам близки роднини и наследници, така че е безпредметно да правя застраховка „Живот“.

— Разбирам — каза Хардкасъл. — Името Къри говори ли ви нещо? Господин Р. Х. Къри?

Наблюдаваше я внимателно, но тя не реагира.

— Къри — повтори замислено жената и поклати глава… — Това не е много често срещано име, нали? Не, не мисля, че съм го чувала. Не познавам такъв човек. Така ли се е казвал убитият?

— Може би — отговори Хардкасъл.

Госпожица Пебмарш се поколеба за момент, после каза:

— Искате ли да… да докосна…

Той разбра веднага.

— Бихте ли? Не мога да настоявам да направите такова нещо. Не разбирам много от тези неща, но може би с пръсти ще можете по-добре да добиете представа за мъртвия, отколкото по моето описание.

— Така е — потвърди тя. — Наистина, не е много приятно, но съм готова да го направя, ако мислите, че с това ще ви помогна.

— Благодаря — каза той. — Позволете да ви заведа…

Придружи я зад канапето, даде й знак да коленичи и насочи ръцете й към лицето на мъртвеца. Тя беше много спокойна, не проявяваше никакви чувства. Пръстите й докоснаха косата, ушите, задържаха се за миг зад лявото, после минаха по линията на носа, устните и брадичката.

След това се изправи и поклати глава…

— Имам представа как изглежда — каза — и съм съвсем сигурна, че не съм го виждала и не го познавам.

Специалистът по отпечатъците събра инструментите си и излезе от стаята, но след миг надзърна отново.

— Дойдоха да го вземат — посочи той тялото. — Може ли вече?

— Да — отговори Хардкасъл. — Госпожице Пебмарш, моля ви, елате и седнете тук.

Той я настани на един стол в ъгъла на стаята. Санитарите вдигнаха трупа на покойния господин Къри бързо и професионално. Хардкасъл излезе до входната врата, след това се върна във всекидневната и седна близо до госпожица Пебмарш.

— Всичко това е много странно, госпожице Пебмарш — започна. — Искам още веднъж да повторя основните факти, за да съм сигурен, че съм ги схванал вярно. Поправете ме, ако греша. Днес не сте очаквали никакви посетители, не сте се интересували от никакви застраховки и не сте получавали писмо, с което да ви уведомяват, че днес при вас ще дойде застрахователен агент. Вярно ли е това?

— Точно така.

— Не сте имали нужда от стенограф или машинописка и не сте се обаждали в бюро „Кавендиш“, за да поискате да ви изпратят някое от момичетата в три часа?

— И това е вярно.

— Когато излязохте от къщи към един и половина, в тази стая имаше само два часовника — този с кукувицата и големият стенен в ъгъла. Никакви други.

Жената понечи да отговори, но се поколеба.

— Ако трябва да бъда съвсем точна, не бих могла да се закълна в последното. Тъй като не виждам, но съм в състояние да забележа наличието или липсата на някакъв предмет в тази стая. Мога да твърдя със сигурност, че часовниците ги нямаше сутринта, когато бърсах прахта. Тогава всичко си беше на мястото. Обикновено чистя тази стая сама, защото прислужничките невинаги са внимателни с украшенията.

— А излизахте ли навън тази сутрин?

— Да. Както обикновено в десет часа отидох до института „Ааронберг“. Там имам часове до дванайсет и четвърт. Върнах се в един без четвърт, изпържих си яйца, направих чай в кухнята, а после отново излязох в един и половина, както вече ви казах. Между другото обядвах в трапезарията и не съм влизала в тази стая.

— Разбирам — каза Хардкасъл. — Значи сте сигурна, че часовниците не са били тук в десет часа сутринта, но е възможно да са донесени по-късно?

— За това ще трябва да попитате прислужничката ми, госпожа Къртин. Обикновено идва към десет часа и си отива към дванайсет. Живее на Дипър Стрийт номер седемнайсет.

— Благодаря ви, госпожице Пебмарш. А сега да продължим с фактите. Бих искал да споделите с мен всякакви предположения или идеи, които ви хрумнат. По някое време тази сутрин тук са били донесени часовниците. Стрелките им са били нагласени да показват четири часа и тринайсет минути. Това говори ли ви нещо?

— Четири часа и тринайсет минути — повтори тя и поклати глава… — Не ми говори абсолютно нищо.

— А сега да преминем към мъртвия. Струва ми се малко вероятно прислужницата ви да го е поканила да влезе, ако вие не сте я предупредили, че го очаквате, но дали го е направила, ще научим от самата нея. Дошъл е тук, за да се види с вас поради някаква причина — или служебна, или лична. Между един и половина е намушкан с нож, вследствие на което е умрял. Вие казвате, че не сте имали уговорена среща. По всяка вероятност той се е занимавал със застраховки, но тук също не можете да ни помогнете. Вратата е била отключена, така че той би могъл да влезе, за да ви почака. Въпросът е защо.

— Всичко това е безумно — нетърпеливо изрече жената. — Значи смятате, че този… как му беше името… Къри е донесъл часовниците със себе си?

— Не виждам как би могъл да ги донесе — отговори инспектор Хардкасъл. — Не би могъл да ги пренесе в джобовете си. Госпожице Пебмарш, искам да помислите внимателно и да ми кажете дали можете да свържете с нещо тези часовници, и по-специално времето, което показват — четири и тринайсет. Някакви предположения?

Тя поклати глава…

— Имам чувството, че всичко това е дело на побъркан човек или, че някой е сбъркал адреса. Но дори и това не обяснява всичко. Не, инспекторе, не мога да ви помогна.

В стаята надникна млад униформен полицай. Хардкасъл отиде при него във вестибюла и след това излезе навън, където размени няколко думи с хората си.

— Вече можете да изпратите момичето вкъщи — каза им. — Адресът е Палмърстоун Роуд, номер четиринайсет.

После се върна в трапезарията. През отворената врата на кухнята се чуваше как госпожица Пебмарш мие нещо на чешмата. Той влезе при нея.

— Ще трябва да взема тези часовници, госпожице Пебмарш. Ще ви оставя разписка за тях.

— Нямам нищо против, инспекторе. Казах ви, че не са мои.

Хардкасъл се обърна към Шийла Уеб:

— Можете да си вървите, госпожице Уеб. Ще ви изпратят с наша кола.

Шийла и Колин станаха.

— Колин, придружи я до колата, ако обичаш — каза Хардкасъл и започна да пише разписка.

Колин и Шийла излязоха от къщата и тръгнаха по пътеката към улицата. Изведнъж тя спря.

— Забравих си ръкавиците… Оставих ги на…

— Ще се върна да ги взема.

— Не, аз помня точно къде ги оставих. Сега вече няма значение. Нали го махнаха.

Тя изтича назад и се върна след малко.

— Съжалявам, че се държах така глупаво…

— Всеки би се държал така на ваше място — отбеляза Колин.

Хардкасъл дойде при тях, когато Шийла се качи в колата. След като потегли, инспекторът се обърна към младия полицай:

— Искам внимателно да опаковате часовниците от всекидневната и да ги приберете. Без стенния и този с кукувицата.

Даде още няколко нареждания и се обърна към Колин:

— Ще отида на някои места. Искаш ли да дойдеш.

— Нямам нищо против — отговори той.

Четвърта глава

Колин Лам разказва:

— Къде отиваме? — попитах аз инспектор Хардкасъл.

Вместо да ми отговори, той нареди на шофьора:

— Машинописно бюро „Кавендиш“. На Палас Стрийт към Еспланадата, вдясно.

— Да, сър.

Колата потегли. Вече се беше насъбрала доста голяма тълпа, която наблюдаваше с интерес. Оранжевият котарак все още седеше на колоната на съседната къща „Диана Лодж“. Вече не се миеше, седеше прав и леко клатеше опашка, загледан над главите на тълпата с онова пълно презрение към човешкия род, което е характерно само за котките и камилите.

— Най-напред в бюрото за машинописни услуги, а после при домашната прислужничка — каза Хардкасъл, — защото времето напредва. — Той погледна часовника си. — Минава четири — След това замълча за миг и добави: — Доста хубаво момиче.

— Наистина — съгласих се аз.

Той ме погледна насмешливо:

— Но разказа забележителна история. Колкото по-бързо я проверим, толкова по-добре.

— Предполагам не мислиш, че…

Той ме прекъсна:

— Винаги се интересувам от хората, които откриват трупа.

— Но това момиче беше полудяло от страх! Ако я беше чул как пищи…

Той отново ме изгледа насмешливо и повтори, че била много хубава.

— А ти как се оказа на „Уилбрахъм Кресънт“, Колин? Наслаждаваше се на викторианската архитектура ли? Или си имал някаква цел?

— Имах цел. Търсех номер шейсет и едно. И не можах да го открия. Може би не съществува?

— Съществува. Номерата стигат до осемдесет и осем, ако не се лъжа.

— Но, Дик, аз стигнах до номер трийсет и пет и „Уилбрахъм Кресънт“ просто свърши.

— Външните хора винаги се объркват. Ако беше свил надясно по Олбани Роуд и след това още веднъж надясно, щеше да попаднеш в другата половина на квартала. Къщите са с гръб една към друга. Дворовете са разделени с ограда.

— Разбирам — казах аз, когато ми обясни това особено географско разположение по-подробно. — Като прословутите лондонски квадратни площади. Например Онсло. Или Кадуган. Тръгваш от единия край и изведнъж името се променя. Дори шофьорите на такси се объркват. Както и да е. Значи съществува номер шейсет и едно. Имаш ли представа кой живее там?

— На шейсет и едно? Чакай да помисля… Да, би трябвало да е Бланд, строителят.

— О, Боже! Това не е добре — възкликнах аз.

— Какво, не ти ли трябва строител?

— Не. Не мисля, че ще ми влезе в работа. Освен ако… Може би е дошъл наскоро?

— Струва ми се, че Бланд е роден тук. Занимава се със строителство от години.

— Разочарован съм.

— И е много лош строител — каза Хардкасъл утешително. — Използва лоши материали. Къщите му изглеждат добре, докато не влезеш да живееш в тях — след това всичко започва да се разпада. Много често е на ръба. Мошеник е, но някак си успява да се измъкне.

— Няма нужда да ме изкушаваш, Дик. Този, когото търся, почти сигурно е стълб на праведността.

— Бланд се сдоби с много пари миналата година. По-скоро жена му. Тя е канадка. Дошла в Европа през войната и срещнала Бланд. Роднините й не искали тя да се омъжи за него и се отдръпнали от нея. Миналата година умрял някакъв неин чичо, чийто син загинал при самолетна катастрофа. Останалите наследници, изглежда, са умрели през войната, но във всеки случай госпожа Бланд се оказала единствената му наследница и той й оставил цялото си състояние. Струва ми се, че това е спасило мъжа й от фалит.

— Доста неща знаеш за този Бланд.

— Е, да. Данъчните служби проявяват сериозен интерес към хората, които забогатяват изведнъж. Питат се дали не шикалкавят и дали няма нещо нередно, а за да се уверят — проверяват. Провериха и Бланд, но всичко беше наред.

— В такъв случай — казах аз — той не ме интересува. Не ми трябва човек, който неочаквано е забогатял. Нещата са малко по-други.

— Така ли? Сигурен ли си в това?

Аз кимнах.

— А доведе ли нещата докрай? Или още не си?

— Дълга история — отговорих уклончиво. — Ще вечеряме ли заедно, както смятахме, или това убийство слага точка по въпроса?

— Не, няма проблем. В момента най-важното е задвижим машината. Трябва да научим едно друго за господин Къри. Ако успеем да научим кой е той и с какво се занимава, ще разберем и кой е искал да го отстрани от пътя си. — Хардкасъл погледна през прозореца. — Пристигнахме.

Машинописното бюро „Кавендиш“ се намираше на главната търговска улица, носеща величественото име Палас Стрийт. Както много други офиси и магазини в района то се помещаваше в преустроена викторианска къща.

Вдясно от нея имаше почти същата. Тя бе приютила „великолепният Едуин Глен — фотограф-художник“, специалист по детски портрети, сватбени тържества и така нататък. В подкрепа на това твърдение на витрината бяха изложени различни по размери снимки на деца от всякаква възраст — от бебета до шест-седемгодишни. Вероятно ролята им бе да изкушават любящите майки. Имаше и няколко двойки — смутени младежи и щастливо усмихнати момичета. От другата страна на бюрото за машинописни услуги се намираха канцелариите, отдавна заемани от старомоден търговец на въглища. Малко по-нататък старите викториански къщи бяха съборени и на тяхно място се издигаше блестяща триетажна постройка, на която пишеше: „Ориент. Кафе и ресторант“.

Изкачихме се с Хардкасъл по четирите стъпала, минахме през отворената пътна врата и като се подчинихме на табелата, окачена на вратата вдясно, на която пишеше „Моля влезте“, влязохме. Помещението не беше малко и вътре три млади жени усърдно пишеха на машина. Двете от тях не ни обърнаха внимание и продължиха да работят, а третата, която седеше на бюро с телефон точно срещу вратата, вдигна очи и ни погледна въпросително. Стори ми се, че смуче бонбон.

След като го намести така, че да може да говори, поинтересува се с леко носов глас.

Мога ли да направя нещо за вас?

— Госпожица Мартиндейл тук ли е? — Попита Хардкасъл.

— Мисля, че в момента говори по телефона…

— В този момент се чу изщракване, момичето вдигна слушалката, натисна някакво копче и каза:

— Госпожице Мартиндейл, двама господа искат да разговарят с вас. — След това вдигна поглед към нас и попита: — Може ли да съобщя имената ви?

— Хардкасъл — представи се Дик.

— Господин Хардкасъл, госпожице Мартиндейл. — Тя остави слушалката и стана. — Оттук моля.

Заведе ни до една врата, на която имаше медна табелка с надпис „ГОСПОЖИЦА МАРТИНДЕЙЛ“, отвори я и се залепи за нея, за да можем да минем.

— Господин Хардкасъл — каза и затвори след нас. Госпожица Мартиндейл, която седеше зад голямото бюро, вдигна поглед. Имаше делови вид, около петдесетгодишна, със светла червеникава коса и бдителни студени очи.

Тя изгледа първо Дик, после мен:

— Господин Хардкасъл?

Той извади визитната си картичка и й я подаде. Седнах на един стол с права облегалка край вратата и се престорих, че не съществувам.

Светлите вежди на госпожица Мартиндейл се повдигнаха с изненада и известно неудоволствие.

— Полицейски инспектор Хардкасъл? С какво мога да ви бъда полезна, инспекторе?

— Дойдох, за да получа информация, госпожице Артиндейл. Мисля, че ще можете да ми помогнете.

По тона на Дик разбрах, че възнамерява да действа със заобикалки и да упражнява чара си, но не ми се вярваше тя да се поддаде на нечий чар. Беше от жените, които французите наричат femme formidable[2].

Огледах обстановката.

На стената зад бюрото бяха окачени снимки с автографи. На едната от тях разпознах госпожа Ариадна Оливър — писателка на криминални романи, която бегло познавах. С големи черни букви в долния край бе написано: „Искрено ваша, Ариадна Оливър“. „С благодарност, Гари Грегсън“ украсяваше друга снимка. Той беше автор на трилъри, умрял преди около шестнайсет години. „Винаги ваша, Мириам“ пишеше на снимката на Мириам Хог, чиято стихия бяха любовните романи. Сексът бе представен от снимка на оплешивяващ мъж с боязливо изражение на лицето, на която със ситни букви бе написано: „С благодарност, Арманд Левайн“. Имаше нещо общо между тези снимки. Повечето мъже държаха лули и бяха облечени в сака от туид, а жените имаха замечтан вид и носеха кожи.

Докато разглеждах, Хардкасъл задаваше въпросите си:

— При вас работи момиче на име Шийла Уеб, нали?

— Да. Боя се, че в момента не е тук… поне…

Тя натисна звънеца и попита секретарката в другото помещение:

— Една, върна ли се Шийла Уеб?

— Не, госпожице Мартиндейл. Още я няма.

Шефката изключи интеркома.

— По-рано днес я изпратих на адрес — обясни. — Мислех, че досега би трябвало да се върне. Може направо да е отишла в хотел „Кърлю“ на края на Еспланадата, защото имаше уговорка за пет часа.

— Разбирам — кимна Хардкасъл. — Можете ли да ми кажете някои неща за госпожица Шийла Уеб?

— Не мога да ви кажа кой знае какво — отвърна госпожица Мартиндейл. — Работи при нас… да, скоро стане една година. Доволна съм от работата й.

— Знаете ли къде е работила, преди да дойде при вас?

— Бих могла да проверя, инспектор Хардкасъл, ако това представлява интерес за вас. Документите й трябва да са някъде в архива ни. Помня само, че е работила в Лондон и че препоръките от предишния й работодател бяха отлични. Струва ми се, без да съм сигурна, че беше някаква търговска фирма… или бюрото за недвижими имоти.

— Казахте, че сте доволна от работата й?

— Напълно задоволителна е — отговори госпожица Мартиндейл, която очевидно не беше от хората, които щедро раздават похвали.

— Но не е много добра?

— Не, не бих казала. Скоростта й е добра и има прилично образование. Освен това е внимателна и акуратна машинописка.

— Познавате ли я добре?

— Не. Струва ми се, че живее с някаква своя леля. — Тук жената стана леко неспокойна. — Инспектор Хардкасъл, може ли да ви попитам защо ми задавате всичките тези въпроси? Да не би да се е забъркала в нещо?

— Не, не бих казал, госпожице Мартиндейл. Познавате ли госпожица Милисънт Пебмарш?

— Пебмарш? — повтори тя и сбърчи вежди. — Ами да, разбира се. Днес следобед Шийла Уеб отиде у тях. Трябваше да бъде там в три.

— Как уговорихте срещата?

— По телефона. Госпожица Пебмарш се обади и каза, че има нужда от стенограф. Изрично помоли да изпратя Шийла Уеб.

— Специално настоя за нея, така ли?

— Да.

— Кога проведохте този разговор?

Госпожица Мартиндейл се замисли за миг.

— Секретарката я нямаше. Обадих се направо аз, което значи, че трябва да е било през обедната почивка. Струва ми се, че беше два без десет. При всички случаи е било преди два. Момент да проверя… Ето, записала съм в бележника си. Било е точно един и четирийсет и девет.

— Лично госпожица Пебмарш ли се обади?

Жената го изгледа с изненада.

— Предполагам.

— Но не разпознахте гласа й? Не я ли познавате лично?

— Не, не я познавам. Представи се като госпожица Милисънт Пебмарш и даде адреса си. Някъде в „Уилбрахъм Кресънт“. След това помоли, ако Шийла Уеб е свободна, да я изпратя в три часа.

Каза го ясно и категорично. Помислих си, че госпожица Мартиндейл би била надежден свидетел.

— А мога ли да знам за какво е всичко това? — попита тя с леко нетърпение.

— Виждате ли, госпожице Мартиндейл, госпожица Пебмарш отрича да се е обаждала тук по телефона.

Жената се вторачи в него.

— Така ли? Удивително!

— От друга страна, вие твърдите, че такъв разговор е проведен, но не можете да сте сигурна, че се е обаждала самата госпожица Пебмарш.

— Разбира се, не бих могла да съм абсолютно сигурна. Не познавам тази жена. Но все пак не виждам какъв е смисълът да върши нещо такова. Да не би да са си направили някаква глупава шега?

— Нещо по-сериозно от това, госпожице Мартиндейл. Пебмарш или който се е обадил, обясни ли защо непременно иска да отиде госпожица Шийла Уеб?

Мартиндейл се замисли за миг:

— Струва ми се спомена, че и преди е работила за нея.

— А това вярно ли е?

— Шийла каза, че не помни такова нещо. Но не беше съвсем сигурна, инспекторе. Момичетата излизат да работят навън много често и посещават най-различни домове. Може и да е забравила, ако е била там преди няколко месеца. Както ви казах, не беше напълно сигурна. Думите й бяха, че не може да си спомни да е ходила там. Но дори и да са се пошегували, не виждам каква е причината за вашия интерес.

— Ще стигна и до нея. Когато госпожица Уеб се е явила на „Уилбрахъм Кресънт“, номер деветнайсет, тя е влязла направо във всекидневната. Според нея така й е било наредено. Вярно ли е това?

— Напълно. Госпожица Пебмарш каза, че можела малко да закъснее и в такъв случай Шийла трябвало да влезе и да я изчака вътре.

— Когато Шийла Уеб е влязла във всекидневната — продължи Хардкасъл, — на пода е заварила мъртвец.

Мартиндейл го изгледа.

— Мъртвец ли казахте, инспекторе?

— Да. Убит човек. Намушкан с нож, ако трябва да съм точен.

— Боже мой! — възкликна тя. — Това момиче трябва доста да се е разстроило!

Изглежда госпожица Мартиндейл имаше склонност да подценява нещата.

— Името Къри говори ли ви нещо, госпожице Мартиндейл? Господин Р. Х. Къри.

— Не, нищо.

— От застрахователна компания „Метрополис Провиншъл“.

Жената продължи да клати глава.

— Сега разбирате ли дилемата ми? Според думите ви госпожица Пебмарш се е обадила тук и изрично е поискала да изпратите в дома й Шийла Уеб в три часа. Пебмарш отрича да е правила подобно нещо. Шийла Уеб отива там и заварва труп… — Дик замълча с надежда.

Госпожица Мартиндейл го погледна с недоумение.

— Струва ми се невероятно.

Хардкасъл въздъхна и стана.

— Приятно е тук — каза учтиво. — Предполагам, че от доста време сте в този бизнес?

— От петнайсет години. Потръгна много добре. Започнахме на дребно, но сега имаме толкова работа, че едва смогваме. Имам осем момичета и те не остават свободни нито за минута.

— Както виждам, занимавате се и с литература. — Хардкасъл гледаше снимките на стената.

— С това започнах. Много години бях секретарка на известния автор на трилъри Гари Грегсън. Всъщност създадох това бюро с неговото наследство. Познавах доста от приятелите му писатели и те ме препоръчваха на други. Добре знаех какви са изискванията им и това се оказа полезно. Освен машинопис тук предлагаме и най-различни други услуги, например справки и проучвания за дати, цитати, правни въпроси, полицейски методи, подробности за действието на различни отрови и така нататък. Издирваме и чуждестранни имена, адреси и ресторанти, ако действието на романа се развива в чужбина. По-рано читателите не са се интересували толкова от точността, колкото в наши дни — сега не пропускат да посочат грешките. — Тя замълча.

— Сигурен съм, че имате всички основания да сте доволни от успехите си.

Той тръгна към вратата, аз му отворих и излязохме.

В другото помещение трите момичета се готвеха да си вървят и слагаха капаците на пишещите машини. Секретарката Една гледаше мрачно обувката в едната си ръка и счупения й ток в другата.

— Купих ги едва преди месец — оплакваше се тя. — И никак не са евтини. Заради онази проклета решетка до сладкарницата на ъгъла. Стъпих върху нея и ето ти сега. Трябваше да си събуя обувките и да дойда тук боса с двете кифли, а как ще се кача на автобуса, за да се прибера, умът ми не го побира!

В този момент ни забеляза и бързо скри компрометиращата обувка, като хвърли притеснен поглед към госпожица Мартиндейл, която, по всичко личеше, не беше от жените, които одобряват високите токчета.

Самата тя носеше ниски обувки.

— Благодаря, госпожице Мартиндейл — каза Хардкасъл. — Съжалявам, че ви отнех толкова време. Ако нещо друго ви дойде наум…

— Естествено — прекъсна го тя доста рязко.

Когато се качихме в колата, казах:

— Въпреки подозренията ти версията на Шийла Уеб се оказва съвсем истинска.

— Добре, добре — отговори Дик. — Засега печелиш.

Пета глава

— Мамо! — извика Ърни Къртин от прозореца, като за малко престана да движи металната играчка нагоре-надолу и да свисти и бръмчи като космически кораб, полетял към Венера. — Мамо! К’во ще кажеш, а?

Госпожа Къртин — жена с навъсено лице, която миеше чинии на мивката в кухнята, не си направи труда да отговори.

— Мамо, пред къщи има полицейска кола.

— Стига си лъгал, Ърни! — сгълча го тя и продължи да подрънква с чашите и чиниите, които подреждаше на скарата за сушене. — Колко пъти да ти повтарям!

— Ама аз не лъжа! — обиди се момчето. — Това си е полицейска кола и от нея слизат двама души.

Майката реши да се заеме с отрочето си.

— Ще ми кажеш ли какво си направил този път! — Попита настоятелно. — Сигурно пак си ни опозорил, к’во друго?

— Не съм! — отговори Ърни. — Не съм направил нищо!

— Защото ходиш с този Алф и шайката му! Ами шайка е! Колко пъти да ти казваме с баща ти, че няма да видиш добро с тях. Накрая ще си изпатиш! Най-напред ще идеш в съда за малолетни, а после в поправителен дом, помни ми думата! А това няма да стане, ясно ли е?

— Идват към нас — обяви Ърни.

Жената изостави мивката и застана на прозореца до сина си.

— Ами! — промърмори.

В този момент се почука на вратата. Тя бързо избърса ръцете си в кърпата, отиде в антрето и отвори вперила враждебен, въпросителен поглед в двамата мъже на прага.

— Госпожа Къртин?

— Аз съм — отвърна.

— Може ли да влезем за малко? — Попита инспектор Хардкасъл.

Тя направи неохотно крачка назад, отвори някаква врата и покани инспектора с жест да влезе. Стаичката беше малка и подредена и създаваше впечатлението, че се използва рядко, което беше и самата истина. Ърни излезе от кухнята, влезе и застана безмълвно край вратата.

— Това синът ви ли е? — Попита инспектор Хардкасъл.

— Да — отговори жената враждебно. — Той е добро момче, каквото и да кажете.

— Сигурен съм в това — заяви инспектор Хардкасъл учтиво.

Враждебността на госпожа Къртин понамаля.

— Дойдох, за да ви задам няколко въпроса във връзка с „Уилбрахъм Кресънт“, номер деветнайсет. Работите там, нали?

— Не съм казала, че не работя. — Жената все още не можеше да се отърси от предишното си настроение.

— При госпожица Милисънт Пебмарш?

— Да. Много мила жена.

— Сляпа — добави инспектор Хардкасъл.

— Да, горката. Но ако не ти кажат, няма да разбереш. Като я гледаш как може да намери всичко и да се ориентира… Ходи и навън по улиците, пресича кръстовищата… Не е от тези, дето вдигат много шум около себе си, като някои други.

— Сутрин ли ходите там?

— Сутрин. Отивам към девет и половина десет и си тръгвам към дванайсет или когато свърша. — Изведнъж гласът й стана пронизителен: — Само не ми казвайте, че нещо е откраднато!

— Точно обратното — отговори инспекторът, който имаше предвид четирите часовника.

Тя го погледна с недоумение.

— Какво е станало? — попита.

— Във всекидневната днес следобед е бил намерен труп.

Жената се вторачи в него. Ърни Къртин отвори уста, за да извика „Уха!“, но реши, че няма да е разумно да привлича вниманието върху себе си, и я затвори.

— Труп?! — повтори госпожа Къртин изумено и добави още по-изумено: — Във всекидневната?!

— Да. Намушкан с нож.

— Значи убит?

— Да, убит.

— Кой го е убил? — попита тя настоятелно.

— Боя се, че все още не сме стигнали толкова далеч — отговори инспектор Хардкасъл. — Реших, че може би ще ни помогнете.

— Не съм видяла никакъв труп — отсече жената.

— Да, но има едно-две други неща, които трябва да изясним. Например дали тази сутрин някой е идвал в къщата на госпожица Пебмарш?

— Никой. Днес не. Що за човек е бил този?

— Възрастен мъж, около шейсетте, облечен с хубав тъмен костюм. Може да се е представил за застрахователен агент.

— Нямаше да го пусна — отсече госпожа Къртин. — Никакви застрахователни агенти, никакви прахосмукачки или Енциклопедия Британика. Госпожица Пебмарш не обича продавачите, дето ходят по къщите, аз също.

— Според визитната картичка, която намерихме у него, името на този човек е било Къри. Познато ли ви е?

— Къри? Къри? — Тя поклати глава и добави подозрително: — Звучи ми като индийско.

— О, не. Не е индиец.

— Кой го намери? Госпожица Пебмарш?

— Една млада дама, стенографка. Поради някакво недоразумение са я изпратили при госпожица Пебмарш. Тя е открила трупа. Самата госпожица Пебмарш се е върнала почти веднага след това.

Жената въздъхна дълбоко.

— Какво нещо! — промърмори. — Какво нещо!

— Може би ще поискаме от вас да видите покойния и да ни кажете дали някога се е отбивал в къщата на госпожица Пебмарш. Тя е сигурна, че не е. Има и някои други подробности. Например можете ли да си спомните колко часовници имаше във всекидневната? Жената дори не се замисли:

— Има един голям стенен часовник в ъгъла и един с кукувица на стената. Тя се показва и вика „Ку-ку“. Понякога може да ти изкара акъла. Изобщо не съм ги пипала — побърза да добави. — Госпожица Пебмарш обича да ги навива сама.

— Нищо не се е случило с тях — успокои я инспекторът. — Сигурна ли сте, че в стаята бяха само тези двата?

— Разбира се! Какви други да има?

— Нямаше ли един сребърен часовник с форма на колесница? Или малък от френско злато? Или порцеланов с цветя, на рафта над камината? Или един с кожен калъф, на който пише „Розмари“?

— Нямаше нищо такова.

— Ако са били там, щяхте да ги забележите, нали?

— Естествено, че щях да ги забележа.

— Всички тези часовници бяха около един час по-напред от големия стенен часовник и онзи с кукувицата.

— Може да са били от чужбина — поясни свидетелката. — Веднъж с мъжа ми ходихме до Италия и Швейцария с автобус и там времето беше цял час напред. Сигурно има нещо общо с Общия пазар. Не искам и да знам за този Общ пазар, мъжът ми — също. Англия си е достатъчно добра и без това.

Инспектор Хардкасъл реши да не навлиза в политиката.

— Можете ли да си спомните кога точно напуснахте къщата на госпожица Пебмарш тази сутрин?

— В дванайсет и четвърт май — отговори тя.

— Госпожица Пебмарш беше ли си у дома по това време?

— Не, не беше се върнала още. Обикновено си идва някъде между дванайсет и дванайсет и половина. Различно.

— А кога излезе от къщи?

— Преди аз да отида. В десет часа.

— Е, благодаря ви, госпожо Къртин.

— Странна е тая работа с часовниците — отбеляза тя. — Може госпожица Пебмарш да е ходила на някоя разпродажба. Антики са нали? Както ги описахте, на такива ми приличат.

— Госпожица Пебмарш ходи ли по разпродажби?

— Преди четири месеца от една такава си купи китеник. В много добро състояние и много евтино, както ми каза. И пердета. Трябваше да се скъсят, но бяха като нови.

— Но обикновено не купува разни старинни неща — картини, порцелан и така нататък?

Жената поклати глава.

— Не съм виждала такова нещо, но кой знае… Като отидеш на разпродажба… Искам да кажа, че можеш да си изгубиш ума. Като се прибереш после вкъщи, си казваш: „А това за какво ми беше изтрябвало?“ Веднъж си купих шест буркана конфитюр. После като помислих и си казах, че можех да мина и по-евтино, но… Чашите и чинийките също. На пазара в сряда можех да ги взема по-евтино.

Тя мрачно поклати глава. Инспекторът разбра, че няма какво повече да научи от нея, и си тръгна. Едва тогава Ърни даде своя принос към обсъжданата тема:

— Убийство! О-хо-о!

Веднага космическото пътешествие отстъпи мястото си на нещо по-вълнуващо и реално.

— Дали не му е видяла сметката госпожица Пебмарш, а? — попита той с надежда.

— Не говори глупости — скара му се майка му Къртин. Хрумна й нещо. — Чудя се дали не трябваше да му кажа…

— К’во да му кажеш, мамо?

— Не е твоя работа — отвърна тя.

Шеста глава

Колин Лам разказва:

Когато приключихме с двете сочни пържоли и ги поляхме с наливна бира, Дик Хардкасъл въздъхна доволно, заяви, че се чувства по-добре, и каза:

— По дяволите, мъртвите застрахователни агенти, чудати часовници и пищящите момичета. Да чуем какво става с теб, Колин. Мислех, че вече си приключил делата си в тази част на света, а ето че пак се шляеш по задните улички на Кроудийн. Уверявам те, че наоколо няма работа за морски биолог.

— Не се подигравай с тази наука, Дик. Тя е много полезна. Само споменаването й така отегчава хората и ги обзема такъв страх, да не би да започнеш да им разказваш за нея, че не се налага да даваш никакви други обяснения.

— Значи няма опасност да се издадеш, а?

— Забравяш — казах хладно, — че наистина съм морски биолог. Защитил съм степен в Кеймбридж. Не е много висока, но все пак е степен. Много интересна наука и един ден ще се върна към нея.

— Знам с какво си се занимавал, разбира се, и трябва да те поздравя. Делото на Ларкин ще е след месец, нали?

— Да.

— Изумително е как е успял толкова дълго време да предава информацията. Струва ми се, че все някой би трябвало да заподозре нещо.

— Но никой не е. Когато си създадеш добро мнение за някого, после е много трудно да го промениш.

— Трябва да е бил много умен — забеляза Дик.

Поклатих глава…

— Не, не мисля. Правил е това, което са му нареждали. Имал е достъп до много важни документи. Изнасял ги е фотографирали са ги и ги е връщал още същия ден. Добра организация. Всеки ден е обядвал на различни места. Смятаме, че ги е предавал с палтото си. На закачалката винаги е имало същото като неговото, макар и да са го носели различни хора. След това са си ги разменяли, без да си кажат и дума. Ще трябва да научим доста повече за точния механизъм. Всичко е било отлично планирано и прецизно изпълнено. Някой превъзходно е изпипал всичко.

— И затова ли все още се навърташ около военноморската база в Портълбъри?

— Да. Известни са ни двата края на операцията — в Лондон и в базата. Знаем къде и кога Ларкин е получавал парите си. Но между двата края действа една много добра организация. За нея трябва да научим повече, защото именно там е същината на всичко. Някъде съществува център, който планира нещата до съвършенство. Следите, които остават, са объркани и неясни.

— А защо Ларкин е правел това? — Попита Хардкасъл с любопитство. — Да не би да е бил някакъв политически идеалист? Егоист? Или само за пари?

— Не, не е идеалист. По-скоро за пари.

— Ако е така, не можахте ли да го пипнете по-рано? Нали е харчел тези пари? Не ги е мариновал в буркани предполагам?

— О не. Пилееше доста. Всъщност пипнахме го по-рано, отколкото беше официално обявено.

Хардкасъл кимна с разбиране:

— Решили сте да го използвате още малко, нали?

— Да. Преди да го заловим, успя да предаде доста ценни сведения. След това му подхвърлихме други, също ценни на пръв поглед, и го оставихме да предаде и тях. В нашите служби сме свикнали да се примиряваме с мисълта, че от време на време ни смятат за глупаци.

— Не мисля, че бих се занимавал с работата ти, Колин — изрече Хардкасъл замислено.

— Не е толкова страшна, колкото си мислят хората. — Отвърнах аз.

— Истината е, че през повечето време е удивително скучна. Но има нещо отвъд това. В наши дни човек мисли, че нищо не е достатъчно секретно. Ние знаем техните тайни, те знаят нашите. Много често нашите агенти са техни агенти, а техните агенти са наши агенти. В крайна сметка е истински кошмар да разбереш кой кого мами. Понякога си мисля, че всички знаят тайните на всички останали и по някакво негласно споразумение се правят, че не ги знаят.

— Мисля, че разбирам какво искаш да кажеш — кимна замислено Хардкасъл и ме изгледа с любопитство.

— Мога да разбера какво правиш в Портълбъри, но все пак Кроудийн е на осемнайсет километра от там.

— Търся полумесеци — отговорих аз.

— Полумесеци? — Хардкасъл изглеждаше озадачен.

— Да. Или луни. Нови луни, изгряващи луни… Започнах издирването в Портълбъри. Там има кръчма, наречена „Пълнолуние“. Доста време загубих около нея. В началото ми звучеше добре. Освен нея има още „Изгряваща луна“, „Луна и звезди“, „Веселият сърп“, „Кръст и полумесец“ — това беше в едно селце на име Сиймийд. Не се добрах до нищо. След това преминах изцяло на полумесеците. В Портълбъри има няколко и от тях.

Видях обърканото изражение на Дик и се разсмях:

— Не ме гледай, сякаш съм полудял, Дик. Търся нещо съвсем реално.

Извадих портфейла си и му показах парчето хартия. Това беше обикновена хотелска бланка за писма, на която беше надраскано нещо.

— Намерихме това в портфейла на един човек на име Ханбъри. Той свърши много работа при залавянето на Ларкин. Беше добър, много добър. Блъсна го кола. Никой не е успял да види номера. Не знам какво означава тази рисунка, но Ханбъри я е направил или прекопирал отнякъде. Смятал, че е нещо важно. Може да му е дошла някоя идея. Може да е видял или чул нещо, свързано с луна или полумесец, числото шейсет и едно и буквата „М“. След смъртта му с всичко това се заех аз. Все още не знам какво търся, но съм дяволски сигурен, че има нещо важно. Не знам какво означава тази цифра, нито какво означава буквата. Търсих в кръг от Портълбъри навън. Три седмици безплодно търсене. Кроудийн е следващото място. Това е всичко. Честно казано, Дик, не очаквам да открия тук това, което търся. Има само едно нещо, което напомня полумесец. „Уилбрахъм Кресънт“. Смятах да се разходя до номер шейсет и едно, за да го огледам и след това да ти се обадя, за да проверя дали можеш да ми кажеш нещо интересно. Ето затова бях отишъл там, но не успях да открия номера!

— Както ти казах, на шейсет и едно живее местен строител.

— Но не такъв търся аз. Възможно ли е при него да има работници чужденци?

— Не е изключено. Доста хора наемат чужденци напоследък. Ако е така, трябва да са регистрирани. Утре ще погледна и ще ти кажа.

— Благодаря ти, Дик.

— Сутринта ще намина през двете съседни къщи, за да задам дежурните въпроси. Дали са виждали някого и така нататък. Смятам да се отбия и в онази на номер деветнайсет. Ако искаш, мога да те взема с мен.

Съгласих се с готовност.

— Аз ще съм сержант Лам и ще водя стенографски протокол.

На следващата сутрин отидох в полицията в девет и половина и заварих приятеля си побеснял. Когато най-накрая освободи нещастния подчинен, на когото се караше, попитах какво се е случило. За миг ми се стори, че Хардкасъл изръмжа:

— Проклетите часовници!

— Часовниците? Какво е станало с тях?

— Един от тях липсва.

— Липсва? Кой?

— Този с кожения калъф, на който пишеше „Розмари“.

Подсвирнах.

— Това е доста странно. Как е станало?

— Проклетите глупаци! И аз съм сред тях, предполагам (Дик беше много честен човек). Трябва вечно да им ходиш по петите, иначе непременно ще объркат нещо! Всички часовници вчера бяха във всекидневната, нали? Накарах госпожица Пебмарш да ги опипа, за да ги разпознае, но тя не успя. След това дойдоха санитарите да вдигнат трупа.

— Да?

— Аз излязох навън за малко, после се върнах в кухнята и поговорих с госпожица Пебмарш. Казах й, че ще трябва да взема часовниците и че ще й дам разписка за тях.

— Помня. Чух този разговор.

— След това казах на момичето, че ще го изпратя до дома му със служебна кола, и те помолих да го заведеш до нея.

— Да.

— Дадох разписката на госпожица Пебмарш, въпреки че тя не я искаше, защото часовниците не били нейни. После дойдох при теб. Наредих на Едуардс да ги опакова внимателно и да ги донесе тук. Разбира се, без стенния часовник и другия — с кукувицата. И, изглежда, това ми е била грешката. Трябваше изрично да му кажа да вземе четири часовника. Той твърди, че отишъл веднага и направил точно както съм му наредил. Само че имало само три!

— При това положение нямаме много време. Изглежда…

— Може да го е направила Пебмарш. Може да е взела часовника, след като излязох от всекидневната, и да го е занесла в кухнята.

— Да. Но защо?

— Трябва да научим още много неща. Кой още би могъл да го вземе? Момичето?

Замислих се.

— Не, струва ми се, че… — спомних си нещо.

— Значи е тя — отсече Хардкасъл. — Хайде. Кога стана?

— Тъкмо отивахме към полицейската кола — заговорих аз смутено. — Сети се, че е забравила ръкавиците си вътре. Предложих й да отида да ги взема, но тя отказа под предлог, че знае точно къде ги е оставила и ще ги намери по-лесно. Нямала нищо против да влезе вътре, след като бил махнат трупът. След това се върна в къщата. Не се бави повече от минута…

— Когато се върна, видя ли тези ръкавици? На ръцете й ли бяха, или ги държеше?

Поколебах се.

— Мисля, че да.

— Очевидно не е било така — каза Хардкасъл. — Иначе нямаше да се колебаеш.

— Може да ги е сложила в чантата си.

— Лошото е — продължи Хардкасъл с укор, — че харесваш това момиче.

— Не дрънкай глупости! — защитих се аз енергично. — Вчера следобед я видях за пръв път и това запознанство не може да се нарече романтично.

— Не съм много сигурен — поклати глава Хардкасъл.

— Не всеки ден млади момичета се хвърлят в ръцете на мъжете с писъци за помощ по утвърдения викториански образец. Карат те да се чувстваш герой и мъжествен закрилник. Само че трябва да престанеш да я защитаваш. Толкова. Изобщо не можеш да си сигурен дали това момиче не е извършило престъпление.

— Да не би да искаш да кажеш, че такова крехко същество е в състояние да забие нож в гърдите на здрав мъж, да го скрие така внимателно, че никой от копоите ти да не може да го открие, и след това да изтича навън, за да разиграе толкова съвършено сцената с писъците пред мен?

— Не би се изненадал, ако беше виждал нещата, които съм виждал аз — каза Хардкасъл мрачно.

— А ти не си ли даваш сметка, че в професията си съм се срещал с твърде много красиви жени от почти всички националности? При това с физически данни, които биха накарали всеки американски частен детектив направо да забрави за ръженото уиски в барчето си! Неуязвим съм за женските прелести, Дик!

— Всеки рано или късно намира своето Ватерло — каза Хардкасъл. — Въпросът е да попаднеш на свой тип. Струва ми се, че Шийла Уеб е точно твоят тип.

— Дори и така да е, не виждам защо толкова сериозно си се заел да обвиниш нея.

Хардкасъл въздъхна:

— Не я обвинявам… Но все пак трябва да започна от нещо. Трупът беше намерен в къщата на Пебмарш. Намери го Шийла Уеб… Няма нужда да ти казвам колко често този, който открие трупа, е и последният, който го е виждал жив. Докато не съберем още факти, тя ще бъде в центъра на вниманието ми.

— Когато влязох в стаята вчера, човекът беше умрял най-малко половин час преди това. Какво ще кажеш?

— Шийла Уеб е била в обедна почивка от един и половина до два и половина.

Погледнах го уморено:

— Какво научи за Къри?

— Нищо — отговори Хардкасъл с неочаквана горчивина.

— Как така нищо?

— Ами просто, че не съществува. Няма такъв човек.

— А какво ти казаха в застрахователната компания?

— Нищо, защото и тя не съществува. Няма „Метрополис & Провиншъл“. А що се отнася до господин Къри от Денвърс Стрийт, няма никакъв господин, няма Денвърс Стрийт, няма номер седем и какъвто и да било друг номер.

— Интересно — казах аз. — Значи онова е било фалшива визитна картичка, с фалшиво име, адрес и застрахователна компания.

— Така изглежда.

— Какво ли се крие зад всичко това?

Хардкасъл сви рамене.

— В момента мога само да гадая. Може би е събирал фалшиви застрахователни вноски. Може би това е било начин да влиза в къщите на хората и да върши измами или да краде. Не е изключено да е бил и частен детектив, кой знае?

— Но вие ще разберете.

— О, да. В края на краищата ще разберем. Вече изпратихме отпечатъците му, за да проверят дали няма заведено досие за нещо друго. Ако има, това ще е голяма стъпка напред. Ако няма, ще ни бъде значително по-трудно.

— Частно ченге — казах аз замислено. — Това ми харесва. Открива нови възможности.

— Засега пред нас има само възможности.

— Кога ще е предварителното следствие?

— Вдругиден бъде съвсем формално и ще го отложат.

— Каква е медицинската експертиза?

— Рана от острие, най-вероятно кухненски нож.

— Значи госпожица Пебмарш би трябвало да падне. Една сляпа жена едва ли би могла да убие век с нож. Ако наистина е сляпа, разбира се.

— Да, сляпа е. Проверихме. И е точно това, което, казва, че е. Била е учителка по математика в едно училище в Северна Англия, загубила е зрението си преди шестнайсет години, след това се е заела да изучава Брайлово писмо и така нататък. Най-накрая е постъпила като преподавателка в института „Ааронберг“.

— Може ли да е душевноболна?

— С мания за часовници и застрахователни агенти!

— Наистина звучи прекалено невероятно, за да се опише с думи. — Не можех да не говоря с известен ентусиазъм. — Като у Ариадна Оливър в най-лошите й моменти или покойния Гари Грегсън в най-добрата му форма…

— Продължавай, забавлявай се. Ти не си нещастният инспектор, на когото е поверен този случай. Не ти се налага да отговаряш пред шефа на полицията за него.

— Е, добре. Може би ще научим нещо полезно от съседите.

— Съмнявам се — мрачно изрече Хардкасъл. — Дори и да беше наръган в предния двор и двама маскирани мъже да го бяха внесли в къщата, пак никой нямаше да забележи. „Уилбрахъм Кресънт“ не е село, което е още по-лошо. Това е един сравнително заможен жилищен квартал. Към един часа приходящите прислужнички, който биха могли да забележат нещо, най-често вече са си тръгнали. Дори и бебешките колички са прибрани по това време.

— Няма ли някой възрастен инвалид, който по цял ден седи край прозореца?

— Ще ми се да имаше, но няма.

— Кой живее в двете съседни къщи?

— На номер осемнайсет живее господин Уотърхаус той управлява адвокатската кантора „Гейнсфърд и Суетънхам“, и сестра му, която през свободното си време управлява него. За номер двайсет знам само, че жената, която живее там, има поне двайсет котки. Не обичам котките.

Отбелязах, че животът на полицая е тежък, и тръгнах.

Седма глава

Господин Уотърхаус се спря неуверено на стъпалата на „Уилбрахъм Кресънт“ № 18 и погледна разтревожено сестра си.

— Сигурна ли си, че всичко е наред? — Попита я той.

Госпожица Уотърхаус презрително изсумтя:

— Наистина не знам какво имаш предвид, Джеймс.

Господин Уотърхаус отправи към нея извиняваш се поглед. Налагаше му се да я гледа по този начин толкова често, че това се бе превърнало в обикновено изражение на лицето му.

— Ами… Искам да кажа, скъпа, като знам какво се случи в съседната къща вчера…

Господин Уотърхаус тръгваше към адвокатската кантора, където работеше. Беше слаб човек с прошарена коса, леко отпуснати рамене и сиво лице, което обаче нямаше нездрав вид.

Сестра му беше висока, кокалеста жена, която не допускаше да се занимава с глупости и затова проявяваше крайна нетърпимост към безсмислиците, с които се занимаваха другите.

— Джеймс, има ли причина да смяташ, че след като вчера у съседите са убили някого, днес ще дойдат да убият и мен?

— Едит — отговори брат й, — всичко до голяма степен зависи от това кой е извършил убийството, нали?

— Значи смяташ, че има някой, който се разхожда из „Уилбрахъм Кресънт“ и си избира жертва от всяка къща? Джеймс, това е чисто светотатство.

— Светотатство? — изненада се господин Уотърхаус… И през ум не му бе минало, че забележката му може да се тълкува така.

— Напомня ми Пасхата — каза госпожица Уотърхаус. — А това, позволи ми да ти напомня, е Светото писание.

— Струва ми се, че сравнението е малко прекалено, Едит — възрази брат й.

— Много бих искала да видя кой ще дойде тук, за да убие мен — каза госпожица Уотърхаус натъртено.

Брат й помисли върху това и реши, че наистина ще е трудно да се намери такъв човек. Ако сам той трябваше да си избира жертва, не би се спял върху сестра си. Ако някой решеше да предприеме подобно нещо, беше много по-вероятно да получи удар с ръжена или с оловната подпорка за врата и след това да бъде предаден на полицията окървавен, в безпомощно състояние и унизен.

— Просто исках да кажа — продължи господин Уотърхаус още по-смутено, — че наоколо има… Хм. Странни типове.

— Още не се знае какво точно е станало — отвърна сестра му. — Всякакви слухове се носят. Госпожа Хед също разказа някои странни неща тази сутрин.

— Това може да се очаква — каза той и погледна часовника си. Нямаше никакво желание да чуе какво точно е казала словоохотливата им приходяща прислужница. Сестра му никога не си губеше времето, за да приземява полетите на фантазията й, защото въпреки всички те я забавляваха.

— Хората говорят — продължи госпожица Уотърхаус — че е този човек е бил касиер и настоятел на института „Ааронберг“ и че отишъл при госпожица Пебмарш, за да се поинтересува защо някои от сметките не излизат.

— И госпожица Пебмарш го е убила? — На лицето му се изписа леко учудване. — Тази сляпа жена? Но…

— Увила е парче тел около врата му и го е удушила — продължи сестра му. — Естествено той не е бил нащрек. Кой би очаквал подобно нещо от сляпа жена? Не че аз самата вярвам в тези приказки. Сигурна съм, че госпожица Пебмарш е чудесен човек. Ако не се разбирам с нея напълно по всички въпроси, това не означава, че я смятам за престъпничка. Просто намирам, че възгледите й са фанатични и екстравагантни. В края на краищата има и други неща, освен образованието. Всичките тези странни нови училища, направени почти изцяло от стъкло… Като че ли са строени, за да се отглеждат в тях домати или краставици. Сигурна съм, че влияе много зле на децата, особено през летните месеци. Самата госпожица Хед ми каза, че нейната Сюзън не харесва новите класни стаи. Било невъзможно да внимаваш в урока, защото нямало как да не гледаш през прозорците почти през цялото време.

— Боже мой! — възкликна господин Уотърхаус и отново погледна часовника си. — Боя се, че отново ще закъснея. Довиждане, скъпа. Пази се все пак. Може би е по-добре да сложиш веригата на вратата?

Той изсумтя отново. След като затвори пътната врата, тя понечи да се качи на горния етаж, но размисли, отиде до калъфа с щеките за голф, извади най-тежката и я подпря на стратегическото място край вратата. „Ето така“ — промърмори доволно. Разбира се Джеймс говореше глупости, но въпреки всичко не беше зле да е подготвена. Безразсъдството, с което напоследък пускаха душевноболните от различните домове и ги насърчаваха да живеят нормален живот, според нея силно застрашаваше невинните хора.

Госпожица Уотърхаус бе в стаята си, когато госпожа Хед изтича запъхтяна нагоре по стълбите. Тя беше дребна, закръглена жена и много приличаше на гумена топка. Радваше се буквално на всичко, което се случи.

— Двама джентълмени искат да говорят с вас — каза оживено. — Всъщност — добави тя след миг — не са истински джентълмени. От полицията са.

Протегна ръка, в която държеше визитна картичка. Госпожица Уотърхаус я взе.

— Инспектор Хардкасъл — прочете. — Покани ли ги във всекидневната?

— Не. Заведох ги в трапезарията. Разтребих след закуската и ги поканих там, защото реших, че е по-подходящо. Те са само полицаи, в края на краищата.

Госпожица Уотърхаус не схвана напълно тази мисъл, но все пак каза:

— Ще сляза.

— Сигурно искат да ви питат за госпожица Пебмарш — продължи госпожа Хед. — Искат да знаят дали сте забелязали нещо странно в поведението й. Говори се, че тези маниаци понякога започват много неочаквано и не им личи преди това. Но все трябва да има нещо. В приказките им например. Казват, че можеш да ги познаеш по очите. Но това не важи за слепец, нали? Ах!… — поклати глава.

Госпожица Уотърхаус слезе долу с бодра стъпка и влезе в трапезарията, изпълнена с радостно любопитство, прикрито зад обикновеното й войнствено изражение.

— Инспектор Хардкасъл?

— Добро утро, госпожице Уотърхаус — поздрави инспекторът и се изправи. Той водеше със себе си чернокос млад човек, когото госпожица Уотърхаус не си направи труда да поздрави. Не обърна никакво внимание на промърмореното: „Сержант Лам“.

— Надявам се, че не идвам прекалено рано — започна Хардкасъл — Предполагам, че сте чули какво се е случило в съседната къща вчера.

— Едва ли убийство у съседите ви може да остане незабелязано — потвърди госпожица Уотърхаус. — Дори се наложи да отпратя един-двама репортери, които се интересуваха дали съм забелязала нещо особено.

— Отпратихте ги, така ли?

— Естествено.

— И с право — отбеляза Хардкасъл. — Тези хора са готови да се натрапят навсякъде, но съм сигурен, че сте способна да се справите с подобна напаст.

Жената си позволи да покаже удоволствието си от този комплимент.

— Надявам се, че няма да имате нещо против, ако ви зададем същия въпрос — каза Хардкасъл. — Уверявам ви, че ако сте забелязали нещо необикновено, то само ще ни бъде от полза и ще сме ви много благодарни. През цялото време ли си бяхте у дома?

— Не знам кога е било извършено убийството — заяви госпожица Уотърхаус.

— Според нас някъде между един и половина и два и половина.

— По това време си бях у дома.

— А брат ви?

— Той не се прибира за обяд. А кой е убитият?

В кратката бележка в местния вестник тази сутрин не се споменава за това.

— Все още не знаем кой е той — обясни инспектор Хардкасъл.

— Непознат?

— Така изглежда.

— Да не искате да кажете, че и госпожица Пебмарш не го е познавала?

— Тя ни увери, че не е очаквала никого и че няма представа кой е този човек.

— Не може да е толкова сигурна — отбеляза домакинята. — Сляпа е.

— Описахме й го много добре.

— Как изглеждаше?

Хардкасъл извади снимка от един плик и й я подаде:

— Ето това е той. Познавате ли го.

Госпожица Уотърхаус погледна снимката.

— Не, не… Сигурна съм, че никога не съм го виждала. Боже мой! Има вид на почтен човек.

— Да — съгласи се инспекторът. — Видът му наистина беше почтен. Приличаше на адвокат или бизнесмен.

— Наистина. Тази снимка не е толкова ужасяваща. Сякаш е заспал.

Инспектор Хардкасъл не й обясни, че от всички, че от всички полицейски снимки беше избрал най-малко смущаващата.

— Смъртта може да е много спокойна понякога — каза Хардкасъл. — Струва ми се, че този човек не е знаел какво ще му се случи.

— А какво казва госпожица Пебмарш за тази работа? — Попита госпожица Уотърхаус настоятелно.

— Че не знае нищо.

— Удивително — беше коментарът на домакинята.

— А сега, госпожице Уотърхаус, ще можете ли да ни помогнете с нещо? Ще ви помоля да си припомните вчерашния ден. В посоченото време заставахте ли до прозореца? Излизахте ли навън на двора?

Тя се замисли.

— Да излизах в градината… Да си припомня… Трябва да е било преди един часа. В един без десет се прибрах вътре, измих си ръцете и седнах да обядвам.

— Видяхте ли госпожица Пебмарш да влиза или да излиза от къщи?

— Мисля, че влезе. Чух скърцането на портата й… Малко след дванайсет и половина.

— Не говорихте ли с нея?

— О не. Чух само скърцането. Обикновено се прибира по това време. Тогава свършват часовете й, струва ми се. Сигурно знаете, че преподава в училището за деца с увредено зрение.

— Според думите й тя е излязла отново в един и половина. Можете ли да потвърдите това?

— Не мога да кажа точно в колко часа е било, но… да, спомням си, мина пред портата.

— Извинете, госпожица Уотърхаус, „мина пред портата“ ли казахте?

— Разбира се. Бях във всекидневната. Тя гледа към улицата, докато трапезарията, в която сме сега, както виждате, гледа към задния двор. Вчера след обяд взех кафето си и седнах във всекидневната недалеч от прозореца. Четях „Таймс“ и ми се струва, че госпожица Пебмарш мина пред портата точно като обръщах страницата. Има ли нещо странно в това?

— Не, няма нищо странно — усмихна се инспектор Хардкасъл. — Доколкото разбрах, госпожица Пебмарш е излязла, за да купи някои неща и за да се отбие в пощата, а ми се струва, че най-краткият път дотам е в обратна посока.

— Зависи до кои магазини искате да отидете — каза госпожица Уотърхаус. — Разбира се, магазините са наблизо, ако тръгнеш нататък, а поща има на Олблан Роуд…

— Може би госпожица Пебмарш обикновено е минавала пред портата ви по това време?

— Вижте какво, не знам по кое време тя е минавала пред портата ми и каква посока е отишла. Не обичам да наблюдавам какво правят съседите ми, инспекторе. Имам твърде много работа, за да се занимавам с другите. Някои хора през цялото време следят кой минава по улицата и кой при кого отива, но това е повече навик на инвалидите и на онези, които няма какво друго да правят, освен да клюкарстват и да се месят в работите на съседите.

Госпожица Уотърхаус изрече това толкова ядосано, че инспекторът остана с впечатлението, че тя има предвид конкретен човек.

— Да, така е — съгласи се бързо той и добави: — Тъй като госпожица Пебмарш е минала пред портата ви не е изключено да е отишла и до телефонната кабина, нали? Нали нататък по улицата има телефонна кабина?

— Да. Срещу петнайсети номер.

— Госпожице Уотърхаус, същественият въпрос, който искам да ви задам, е дали сте видели този човек да пристига… „Тайнственият човек“, както за жалост го нарекоха сутрешните вестници.

Тя поклати глава.

— Не, не съм го виждала. Нито пък който и да било друг.

— А какво правихте между един и половина и три часа?

— Половин час решавах кръстословицата в „Таймс“, доколкото можех, разбира се, след това отидох до кухнята и измих чиниите от обяд. Нека помисля… Така, после написах две-три писма, попълних няколко чека за сметките и се качих горе, където отделих дрехите за химическото чистене. Именно от прозореца на спалнята забелязах, че нещо става в съседната къща. Чух писък, така че отидох до прозореца. Пред портата видях някакъв млад мъж и момиче. Той като че ли я прегръщаше.

Сержант Лам помръдна крак, но жената не го гледаше и очевидно нямаше представа, че той е въпросният млад мъж.

— Виждах само тила му — продължи тя. — Като че ли спомена за нещо. След това той я остави да седне на тротоара край оградата. Доста странна постъпка. И влезе в къщата.

— А преди това не бяхте видели госпожица Пебмарш да се прибира?

Госпожица Уотърхаус поклати глава.

— Не. Изобщо не съм се доближавала до прозореца, преди да чуя онзи писък. Както и да е, не обърнах кой знае какво внимание на всичко това. Младите мъже и жени винаги правят такива чудати неща… пищят, блъскат се или вдигат шум. Нямах представа, че се е случило нещо сериозно. Едва когато дойдоха полицейските коли, си дадох сметка за това.

— И какво направихте тогава?

— Ами излязох от къщи, естествено, застанах за малко на стъпалата и после отидох в задния двор. Чудех се какво ли се е случило, но оттам, където бях, не можеше да се види кой знае какво. Когато отново се върнах отпред, вече се бяха насъбрали зяпачи и някой ми каза, че е станало убийство. Това ми се стори удивително. Много удивително! — завърши госпожица Уотърхаус със силно неодобрение. Нищо друго ли не можете да си спомните?

— Боя се, че не.

— Получавали ли сте напоследък писмени предложения да се застраховате? Посещавал ли ви е някой с такава цел? Предлагал ли е да ви посети?

— Не. Не е имало нищо такова. И двамата с Джеймс сме застраховани в „Мючуъл Хелп Ашуърънс Сосоъти“. Естествено човек винаги намира в пощенската си кутия най-различни реклами и обяви, но не си спомням напоследък да съм получавала нещо подобно.

— Някакви писма, подписани от някой си Къри?

— Къри? Разбира се, че не.

— И името Къри не ви говори нищо?

— Не. Трябва ли да ми говори?

Хардкасъл се усмихна.

— Не, не мисля, че трябва. Това е името, което използвал убитият.

— Не било истинското му име, така ли?

— Имаме основания да смятаме, че не е било истинското му име.

— Значи е бил някакъв мошеник, а? — поинтересува се жената.

— Не мога да твърдя това, преди да разполагаме с доказателства.

— Да, разбира се. Трябва да сте внимателни, знам — каза госпожица Уотърхаус. — Не като някои хора наоколо. Готови са да кажат всичко. Чудя се как някой все още не е осъден за лъжа.

— За клевета — поправи я сержант Лам, който проговори за първи път.

Тя го изгледа изненадано, сякаш до сега не беше забелязала присъствието му или го бе смятала за някакъв необходим придатък на инспектор Харкасъл.

— Съжалявам, че не мога да ви помогна — каза. — Наистина съжалявам.

— Аз също — поклати глава Хардкасъл. — Човек с вашата интелигентност и наблюдателност би бил много ценен свидетел.

— Ще ми се да бях видяла нещо — отвърна тя. За миг в гласа и прозвуча копнеж, като на младо момиче.

— Ами брат ви, господин Джеймс Уотърхаус?

— Той не знае нищо. Никога не знае. Освен това точно тогава беше в кантората, която е на главната улица. Не, Джеймс няма да може да ви помогне. Както казах, той не се връща за обяд.

— Къде обядва обикновено?

— Взема си сандвичи и кафе в „Трите пера“. Много приятно и почтено заведение. Сервират специални аламинути за работещите хора.

— Благодаря ви, госпожице Уотърхаус. Е, не бива да отнемаме повече от времето ви.

Те станаха и излязоха в антрето. Жената ги изпрати. Колин Лам вдигна стика за голф и отбеляза:

— Хубав стик. Тежък. — Измери тежината му с ръка. — Както виждам, госпожице Уотърхаус, подготвили сте се за всякакви изненади.

Тя сякаш се смути.

— Наистина не мога да си представя как това нещо се е оказало тук! — отвърна тя, грабна стика от ръката му и го мушна в калъфа при другите.

— Това е добра предпазна мярка — отбеляза Хардкасъл.

Госпожица Уотърхаус отвори вратата и се отмести, за да излязат.

— Е — каза Колин Лам с въздишка, — не научихме кой знае какво, въпреки че през цялото време любезничеше с нея. Това ли е обичайният ти метод за разпит?

— Понякога той дава добри резултати при хора като нея. Грубите много често се поддават на ласкателства.

— Накрая започна да мърка като котка, на която си поднесъл паничка сметана. За жалост не ни каза нищо интересно.

— Нима? — учуди се Хардкасъл.

Колин го погледна:

— Какво имаш предвид?

— Една малка и може би маловажна подробност. Госпожица Пебмарш е тръгнала към магазините и пощата, но завила наляво, вместо надясно, а този телефонен разговор според госпожица Мартиндейл се е състоял в два без десет.

Колин го изгледа с любопитство.

— Мислиш, че тя може да се е обадила, въпреки, че отрече? Беше много категорична.

— Да — съгласи се Хардкасъл. — Беше много категорична.

— Но ако се обадила тя, защо?

— Да, всичко опира до това „защо“, нали? — изрече Хардкасъл с раздразнение. — Защо, защо! Защо е цялата тази каша? Ако госпожица Пебмарш се е обаждала, защо й било да вика онова момиче? Ако е бил някой друг, защо му е било да замесва госпожица Пебмарш? Все още не знаем нищо. Ако госпожица Мартиндейл познаваше госпожица Пебмарш лично, щеше да знае дали е чула нейния глас или не, дали поне е приличал на нейния. Все едно. Не научихме кой знае какво на номер осемнайсет, да видим дали на номер двайсет ще имаме повече късмет.

Осма глава

„Уилбрахъм Кресънт“ № 20 освен номера имаше и име. Къщата се наричаше „Диана Лодж“. Порта беше укрепена против нежелани посетители, като от вътрешната страна бе гъсто оплетена с тел. Един доста меланхоличен на вид лавров храст, лошо подрязан, също пречеше на тези, които се опитваха да влязат в двора.

— Чудя се защо не са кръстили тази къща „Лавър“ — каза Колин Лам. — Едва ли може да има по-подходяща от нея за това име.

Той огледа критично наоколо. Дворът на „Диана Лордж“ не беше поддържан и нямаше цветни лехи.

Беше обрасъл с преплетени храсталаци, от които се носеше силна котешка миризма на амоняк. Самата къща също беше в лошо състояние и улуците имаха нужда от ремонт. Единственият признак, че скоро й е обръщано някакво внимание, беше прясно боядисаната врата, чийто ярък лазурносин цвят още повече подчертаваше неугледния вид на къщата и двора. Нямаше електрически звънец, а нещо като канап, които трябваше да се дръпне.

Инспекторът го дръпна и някъде отвътре се чу далечно подрънкване.

— Като в някаква крепост — каза Колин.

Почакаха малко, след което отвътре се чуха звуци, при това доста любопитни. Нещо като гукане, полупеене и полуговорене.

— Какво, по дяволите… — започна Хардкасъл.

В това време пеенето, говорът и гугукането се приближиха и започнаха да долавят думите:

— Не, не миличко. Ей-там, вътре, обич моя. Шах-шах-мими! Клео-Клеопатра! Лу-лу!

Чу се затваряне на врата и най-накрая им отвориха.

Пред тях застана възрастна дама с доста протрит плюшен пеньоар. Косата й — твърди сиви кичури, бе оформена в сложна фризура отпреди трийсет години. Около врата й имаше оранжева кожена яка.

— Госпожа Хеминг? — Попита инспектор Хардкасъл, изпълнен със съмнение.

— Аз съм госпожа Хеминг. Внимателно, Слънчо! Внимателно, Лу-лу!

Едва сега инспекторът осъзна, че оранжевата яка всъщност е котка. Тя не беше единствената. Във вестибюла се появиха още три други, две, от които мяукаха. Те започнаха да се галят в пеньоара на стопанката си и да гледат посетителите. В същия момент до носовете на двамата мъже достигна остра миризма на котки.

— Аз съм инспектор Хардкасъл.

— Надявам се, че идвате заради онзи ужасен човек от „Дружеството за борба с жестокостите над животни“ — каза жената. — Какъв срам! Аз писах и съобщих за него. Да твърди, че котките ми живеели при вредни за здравето и щастието им условия! Как е възможно! Та аз живея заради котките си, инспекторе! Те са единствената радост и удоволствие в живота ми. Всичко, което правя, правя заради тях! Шах-шах-мими! Не, миличко!

Шах-шах-мими не обърна внимание на протегнатата й във възпиращ жест ръка и скочи върху масата, дето седна и започна да се мие, като от време на време се вглеждаше в непознатите.

— Влезте — покани ги госпожа Хеминг. — О, не в онзи стая. Бях забравила!

Тя отвори една врата вляво. Миризмата вътре беше още по-силна.

— Хайде, милички! Хайде!

На масата и по столовете в стаята бяха разхвърлени гребени и четки с котешки косми. Имаше избелели и протрити възглавнички и най-малко още шест котки.

— Аз живея за моите милички — повтори жената. — Разбират всяка дума, която им кажа.

Инспектор Хардкасъл смело влезе в стаята. За негово нещастие той имаше алергия към котките и както се случва такива случаи, всичките четириноги твари се запътиха към него. Една скочи на коленете му, друга любвеобилно се погали в крачола му. Инспектор Хардкасъл, който беше смел човек, стисна устни, решен да издържи.

— Госпожо Хеминг, бих искал да ви задам няколко въпроса относно…

— Питайте ме каквото пожелаете — прекъсна го тя. — Нямам какво да крия. Мога да ви покажа какво ядат котките ми, креватчетата, където спят — пет в моята стая, а останалите седем тук долу. Храня ги само с най-хубавата риба, която им готвя сама.

— Това няма нищо общо с котките — повиши глас, инспекторът. — Дошъл съм, за да поговорим за нещастието, което се случи в съседната къща. Вероятно сте чули за какво става дума.

— В съседната къща? Имате предвид кучето на господин Джошуа ли?

— Не — отговори Хардкасъл. — Нямам това предвид. Говоря за номер деветнайсет, където вчера бе убит човек.

— Така ли? — В гласа й се появи учтив интерес, но нищо повече. Погледът й не се отделяше от котките.

— Бяхте ли си у дома вчера следобед? Между един и половина и три и половина?

— О, да. Ходя на пазар много рано, готвя на милите си котета, а после ги реша и чистя.

— Не забелязахте ли, че нещо става пред съседната къща? Полицейски коли, линейка?… Нищо ли?

— Боя се, че не погледнах през предните прозорци. Излязох в задния двор, защото милата Арабела я нямаше. Тя е много млада и се беше покатерила на едно дърво, а аз се притесних, че няма да може да слезе. Опитах се да я подмамя с паничка риба, но се страхуваше, милата. Накрая трябваше да се откажа и да се прибера вкъщи. И може да не повярвате, но веднага щом влязох, тя слезе и ме последва вътре. — Тя изгледа първо единия, после другия, сякаш за да провери дали са повярвали.

— Всъщност това е съвсем нормално — намеси се Колин, неспособен да мълчи повече.

— Моля? — Госпожа Хеминг го изгледа малко изненадано.

— Аз обичам котките — продължи Колин — и затова съм изучавал природата им. Това, което казахте, напълно съответства на типичното поведение и правилата, които са си изработили. По същия начин вашите котки се струпаха около приятеля ми, който, честно казано, не обича котки, а не около мен, въпреки че ги харесвам.

Ако на госпожа Хеминг бе хрумнало, че Колин не говори както подобава на сержант от полицията, това не пролича на лицето й. Тя само промърмори:

— Те винаги знаят, милите, нали?

Един хубав персийски котарак подпря лапи на коленете на инспектор Хардкасъл, погледна го с истински възторг и заби ноктите си с плавно движение, сякаш инспекторът беше игленик. Това вече бе прекалено и Хардкасъл се изправи.

— Мадам, може ли да разгледам задния ви двор?

Колин се усмихна.

— Да, разбира се, разбира се. Щом искате. — Госпожа Хеминг също стана.

Оранжевият котарак се размота от шията й. С разсеян жест тя го замени с персийския и ги поведе навън от стаята. Мъжете я последваха.

— С теб сме се виждали — каза Колин на оранжевия котарак и се обърна към друга котка, също персийска: — А ти си истинска красавица.

Тя седеше до една китайска лампа и леко поклащаше опашката си. Колин я погали зад ушите и тя се размърка.

— Моля, затворете вратата, когато излезете, господин… — извика жената от коридорчето. — Днес има силен вятър и не искам моите питомци да настинат. Освен това ужасните хлапета… Наистина не е безопасно да оставиш котка да се разхожда сама из градината.

Тя стигна до дъното на коридора и отвори една странична врата.

— Какви са тези ужасни хлапета? — Попита Хардкасъл.

— Двете момчета на госпожа Рамзи. Живеят в южната част на квартала. Дворовете ни са почти един до друг. Истински млади хулигани. Имат прашка. Или поне имаха. Настоях да им я отнемат, но имам някои подозрения. Устройват засади и се крият. През лятото хвърлят ябълки.

— Ужасно — съгласи се Колин.

Задният двор беше също като този отпред, но в малко по-лошо състояние. И тук имаше избуяла трева, няколко не подравнени и неподдържани храста и доста лаврови дръвчета. Според Колин двамата с инспектора си губеха времето. Край оградата беше израсла гъста преграда от дървета, храсти и треволяк, през която изобщо не можеше да се види дворът на госпожица Пебмарш. „Диана Лодж“ беше напълно изолирана къща. Сякаш живеещите в нея нямаха съседи.

— Номер деветнайсет ли казахте? — Жената нерешително спря. — Но аз мислех, че там живее само една сляпа жена.

— Убитият мъж не е живеел в тази къща — обясни инспекторът.

— Да, разбирам — каза госпожа Хеминг вяло. — Отишъл е там, за да го убият. Колко странно.

„Това — помисли си Колин Лам — е дяволски точно казано.“

Девета глава

Потеглиха покрай „Уилбрахъм Кресънт“, след това завиха вдясно по Олбани Роуд и отново вдясно, покрай задната част на квартала.

— Не е много сложно — отбеляза Хардкасъл.

— Стига да знаеш — каза Колин.

— Номер шейсет и едно всъщност е зад къщата на госпожа Хеминг, опира по диагонал в двора на номер деветнайсет, така че ще можеш да хвърлиш едно око на твоя господин Бланд. Между другото, при него няма чуждестранни работници.

— Значи хубавата хипотеза отива по дяволите.

Колата спря и двамата мъже слязоха.

— Охо! Гледай каква градина! — каза Колин.

Градината наистина беше образец за съвършенство. Имаше лехи с герании, големи, месести бегонии и най-различни градински украшения — жаби, смешни гноми и феи.

— Сигурен съм, че господин Бланд е приятен и достоен човек — каза Колин и потрепери. — Иначе нямаше да му хрумне да сложи тези ужасни неща в двора си.

Когато Хардкасъл натисна звънеца, той го попита:

— Сигурен ли си, че ще го заварим у дома по това време?

— Позвъних му и го попитах дали ще е удобно да наминем.

В този момент един малък туристически микробус дойде по улицата и влезе в гаража, който, изглежда, бе добавен впоследствие. Отвътре излезе господин Джошуа Бланд, затвори вратата и се приближи до тях. Беше среден на ръст, с оплешивяла глава и малки сини очи. Държеше се сърдечно.

— Инспектор Хардкасъл?

Въведе ги във всекидневната. Там се забелязваха няколко признака за заможност — скъпи и доста натруфени лампи, старинно писалище с дърворезби, комплект блестящи украшения за камина от френско злато, бюфет със седефени орнаменти и огромна саксия с цветя на прозореца. Столовете бяха модерни, със скъпа тапицерия.

— Седнете — покани ги Бланд сърдечно. — Пушите ли или ви е забранено, когато сте на служба?

— Не, благодаря — отговори Хардкасъл.

— Предполагам, че и не пиете? — продължи Бланд. — Така е по-добре и за двама ни, струва ми се. Добре. За какво става дума? Предполагам за случилото се на номер деветнайсет? Ъглите на дворовете ни се опират, но всъщност нищо не се вижда, освен от прозорците на горния етаж. Тази история ми се струва много странна. Поне като съдя от това, което прочетох във вестника тази сутрин. Зарадвах се, когато ми се обадихте. Това е шанс да науча какво всъщност е станало. Нямате представа какви слухове се разпространяват! Жена ми доста се притесни… Да знаеш, че наоколо се разхожда убиец… Лошото е, че напоследък започнаха да пускат побърканите от лудниците. Пускат ги да си отидат у дома под гаранция или както там се нарича, а те ликвидират още някого и пак ги прибират. Ами слуховете! Просто ще се изненадате, като чуете какви ги приказват момчето с млякото, вестникарчето и прислужничката ни… Единият казва, че онзи бил удушен с тел, а другият — че бил наръган с нож. Друг пък твърдеше, че бил ударен с нещо по главата. Във всеки случай е бил мъж, нали? Не е убито старото момиче, нали? Във вестника пишеше, че бил неизвестен мъж.

Най-накрая той замълча.

Хардкасъл се усмихна и каза снизходително:

— Колкото до това, че е неизвестен, в джоба му имаше визитна картичка и адрес.

— Значи толкова им струва цялата дописка — каза Бланд. — Е, такива са хората. Чудя се само кой ли измисля всичките тези фантасмагории.

— Като заговорихме за жертвата, бих искал да погледнете нещо — изрече Хардкасъл и извади полицейската снимка от джоба си.

— Значи това е той, така ли? Най-обикновен човек, нали? Като вас и мен. Не знам дали мога да попитам… Имало ли е конкретна причина, за да го убият?

— Засега е рано да говорим за това — отвърна Хардкасъл. — Искам да знам дали някога сте виждали този човек, господин Бланд.

Бланд поклати глава.

— Сигурен съм, че не. Много добър физиономист съм.

— Не се е отбивал при вас по някаква причина… Да ви продава прахосмукачки, да ви предлага застраховки и така нататък?

— Не, не е идвал.

— Може би е по-добре да попитаме жена ви — предложи Хардкасъл. — В края на краищата, ако е звънял у вас, по-вероятно е тя да го е посрещнала.

— Да, така е. Макар че не знам… Здравето на Валери не е много добро. Не ми се иска да я разстройвам. Имам предвид… Тази снимка е направена, след като е умрял, нали?

— Да — потвърди инспекторът. — Точно така. Но в нея няма нищо потискащо.

— Така е. Много добре е направена. Ще кажеш, че този човек е заспал.

— За мен ли говориш, Джошуа?

Отвори се една врата и при тях влезе жена на средна възраст. Хардкасъл реши, че много внимателно е слушала целия им разговор от другата страна.

— А ето те и теб, мила — каза Бланд. — Мислех, че си задрямала. Това е жена ми. Инспектор Хардкасъл.

— Такова ужасно убийство — промърмори жената. — Наистина са разтрепервам, като си помисля за него. — Тя седна на канапето с лека хриптяща въздишка.

— Вдигни краката си горе, скъпа — каза Бланд.

Тя се подчини. Имаше пясъчна на цвят коса и слаб, хленчещ глас. Анемична на вид, тя приличаше на инвалид, който приема недъга си с известна наслада. За миг напомни на инспектор Хардкасъл за някого. Той се опита да се досети на кого, но не успя. Слабият, хленчещ глас продължи:

— Не съм много добре със здравето, инспектор Хардкасъл, така че съпругът ми естествено се стреми да ми спести всякакви сътресения и тревоги. Аз съм много чувствителна. Говорехте за някаква снимка, струва ми се на човека… на убития. Колко ужасно звучи това! Не знам дали ще ми понесе да я погледна!

„Просто умира да я види“ — помисли си инспектор Хардкасъл и с едва прикрита злоба в гласа каза:

— Може би е по-добре да не искам от вас да я гледате, госпожо Бланд. Просто исках да си припомните дали някога този човек е звънял на вратата ви.

— Но аз трябва да изпълня дълга си, нали? — възрази тя с чаровна и смела усмивка, протягайки ръка.

— Мислиш ли, че трябва да се разстройваш, Вал?

— Не говори глупости, Джошуа. Разбира се, че трябва да я видя.

Тя погледна снимката с интерес и както се стори на инспектора, с известно разочарование.

— Той изглежда… Изобщо не прилича на умрял — отбеляза. — Няма вид на убит човек. Дали… не, не може да е бил удушен.

— Намушкан е с нож — каза Хардкасъл.

Госпожа Бланд затвори очи и потрепери:

— Боже мой! Какъв ужас!

— Нямате ли чувството, че някога сте го виждали госпожо Бланд?

— Не — отговори тя с видима неохота. — Боя се, че не. Да не би да е бил от онези, които ходят по къщите и продават разни неща?

— Вероятно е бил застрахователен агент — внимателно каза инспекторът.

— Да, разбирам. Не, не е идвал такъв човек, сигурна съм. Не помниш да съм споменавала такова нещо, нали, Джошуа?

— Не помня, наистина — отговори той.

— Да не е някой роднина на госпожица Пебмарш? — Попита госпожа Бланд.

— Не — отговори инспекторът. — Тя не го познава.

— Много странно — отбеляза госпожа Бланд.

— Познавате ли госпожица Пебмарш?

— О, да. Искам да кажа, познаваме се като съседи, разбира се. Понякога тя се съветва с мъжа ми за градината си.

— Вие сте запален градинар, както виждам — каза Хардкасъл.

— Е, не съвсем — отговори Бланд. — Нямам нужното време. Разбира се, знам как се поддържа градина… Имам добър градинар. Идва два пъти седмично. Той се грижи за нея. Бих казал, че нашата градина е най-хубавата тук, но аз не съм истински градинар като съседа ни…

— Рамзи? — Попита Хардкасъл с известна изненада.

— Не, не. По-нататък на номер шейсет и три. Господин Макнотън. Просто живее заради градината си. По цял ден стои в нея и е побъркан на тема торове. Наистина може да те отегчи, като ти заговори за торове… Но предполагам, че не искате да говорим за това.

— Да, наистина — съгласи се инспекторът. — Чудех се дали някой… жена ви например, вчера е излизала в градината. В края на краищата тя се опира до градината на госпожица Пебмарш и не е изключено да е видяла или чула нещо особено.

— По обяд? Когато е станало убийството, нали?

— Между един и три часа по-точно.

Бланд поклати глава.

— Не сме забелязали нищо. С Валери бяхме тук, но обядвахме, а трапезарията ни гледа към улицата. Няма как да видим какво става в градината.

— Кога обядвате обикновено?

— Към един. Понякога един и половина.

— И след това не сте излизали в градината?

Бланд отново поклати глава.

— Всъщност — каза — след обяд жена ми винаги се качва горе да поспи, а ако нямам работа, аз също подремвам на онзи стол, ей там. Трябва да съм излязъл от къщи към… може би към три без петнайсет, но изобщо не съм излизал навън.

— Е, добре — въздъхна Хардкасъл. — Длъжни сме да попитаме всички.

— Да, разбира се. Ще ми се да можех да ви помогна.

— Добре сте се устроили — отбеляза инспекторът. — Не сте жалили средства.

Бланд се разсмя весело.

— Е, да. Обичаме хубавите неща. Валери има добър вкус. Миналата година имахме късмет. Тя получи наследство от един чичо. Не беше го виждала от двайсет и пет години. Наистина се изненадахме! Нещата станаха доста по-различни, уверявам ви! Успяхме да се уредим и смятаме по-късно през тази година да заминем на екскурзия с кораб. Струва ми се, че човек може да научи доста неща по този начин. Гърция и така нататък… Е, аз съм направил всичко сам и не съм имал много време за подобни удоволствия, но все пак ще ми е интересно. Този, който е разкопал Троя, е бил бакалин, ако не се лъжа. Много романтично. Мога да кажа, че обичам да пътувам в чужбина… Не че съм пътувал кой знае колко… Мислил съм си дали да не продам къщата и да отида да живея в Испания или Португалия, дори на някой от карибските острови. Много хора постъпват така. Освен това по този начин си спестяваш и данъците. Но на жена ми не й допада тази идея.

— И аз обичам да пътувам — намеси се госпожа Бланд, — но не мога и да си помисля, че мога да живея извън Англия. Всичките ни приятели са тук… И сестра ми е тук, всички ни познават. Ако отидем в чужбина, ще бъдем чужденци. Освен това имам много, добър лекар. Наистина знае какво ми е. Не мога и да си помисля за лекар чужденец. Не бих могла да му се доверя.

— Ще видим — вметна господин Бланд весело. — Ще заминем на екскурзията и може да се влюбиш в някой гръцки остров.

Жена му го погледна, сякаш не беше много сигурна в това.

— Надявам се на кораба да има добър лекар англичанин — каза тя, изпълнена със съмнение.

— Разбира се, че ще има — увери я съпругът й.

Той придружи Хардкасъл и Колин до вратата и им каза още веднъж колко съжалява, че не е могъл да им помогне.

— Е — попита Хардкасъл след това. — Какво ще кажеш за него?

— Не бих му възложил да построи къщата ми — отвърна Колин. — Но не търся дребен строител мошеник. Търся човек, който е способен да отдаде всичко от себе си. До фанатизъм. А що се отнася до твоето убийство, то също не е каквото трябва. Виж, ако този Бланд беше дал на жена си арсеник или я беше бутнал през борда в Егейско море, за да наследи парите й и да се ожени за някоя руса красавица…

— Ще говорим за това, когато се случи — каза инспектор Хардкасъл. — Засега трябва да се занимаваме с извършеното.

Десета глава

Госпожа Рамзи от „Уилбрахъм Кресънт“ № 62 си каза окуражително: „Остават само два дни. Само два дни.“ Тя прибра един влажен кичур от челото си. В това време откъм кухнята долетя могъщ трясък. Не беше склонна дори да отиде да види какво вещае този трясък. Само да можеше да се престори, че не е чула нищо! Е, добре — само два дни. Тя прекоси вестибюла, отвори със замах кухненската врата и попита с глас, който преди три седмици би звучал много по-ядосано:

— Какво направи сега!?

— Съжалявам, мамо — отговори синът й Бил. — Тъкмо играехме боулинг с тези консервени кутии и някак си те паднаха в шкафа с порцелановите неща.

— Не искахме да падат там, мамо — обади се по-малкият й син Тед в знак на съгласие.

— Добре. Сложете здравите неща обратно и изхвърлете счупените в кофата.

— Мамо! Хайде да не е сега!

— Веднага!

— Тед може да свърши тази работа.

— Много добре! — викна Тед. — Все аз! Ако не помагаш и ти, няма да направя нищо.

— На бас, че ще направиш.

— На бас, че няма.

— Ще те накарам.

— О-о-о!

Момчетата се сборичкаха. Тед залитна назад и една купа с яйца се заклати застрашително.

— Марш навън от кухнята! — извика госпожа Рамзи.

Тя изтика двете си деца навън, затръшна вратата след тях и започна да мете счупения порцелан.

„Два дни — мислеше тя — и отново ще тръгнат на училище. Каква прекрасна, каква чудесна мисъл за една майка.“

Тя си спомни една забележка, направена от някаква журналистка във вестника. За една майка има само шест щастливи дни в годината. Първият и последният ден на трите ваканции. „Колко вярно е това“ — мислеше си, докато събираше с метлата останките от най-хубавия си порцеланов сервиз. С колко радост и нетърпение бе очаквала децата си само пет седмици преди това! А сега? „Вдругиден — каза си още веднъж. — Вдругиден Бил и Тед ще се върнат в училището. Просто не мога да повярвам! Нямам търпение!“

Колко щастлива се бе чувствала, когато преди пет седмици ги посрещна на гарата! Как бурно и радостно се бяха хвърлили в обятията й! Как обиколиха цялата къща и градината! Специалната торта за вечеря. А сега?

Какво я очакваше сега? Един ден, изпълнен със спокойствие. Нямаше да има нужда да готви огромни порции, безкрайното чистене щеше да престане. Тя обичаше момчетата — бяха добри, не се съмняваше в това. Гордееше се с тях. Но я изтощаваха. Апетитът им, жизнеността им, шумът, който вдигаха.

В този момент чу оглушителни викове. Госпожа Рамзи разтревожено вдигна глава. Всичко беше наред — просто бяха излезли в градината. Така беше по-добре.

Там имаше достатъчно място за тях. Сигурно щяха да обезпокоят съседите. Молеше се на Бога да оставят котките на госпожа Хеминг на мира. Не заради самите котки — не можеше да не признае това, — а защото телта, която беше преплетена в оградата, можеше да скъса панталоните им. Тя хвърли поглед към домашната аптечна, която бе сложена на масичката, за да е под ръка. Не че се тревожеше излишно заради злополуките на буйните момчета. В повечето случаи първата й забележка беше: „Колко пъти да ти казвам, че не бива да капе кръв на килима! Веднага отивай в кухнята, защото там поне мога да измия балатума.“

Ужасният вой отвън изведнъж секна и настъпи такава дълбока тишина, че госпожа Рамзи се разтревожи не на шега. Наистина, подобна тишина никак не бе естествена. Изправи се неуверено с лопатката, пълна с изпочупен порцелан в ръка. Вратата на кухнята се отвори и се показа Бил. На лицето му се беше изписало страхопочитание и възхищение — нещо твърде необичайно за единайсет годишната му възраст.

— Мамо — каза той. — Дошъл е инспектор от полицията заедно с още един човек.

— О! — възкликна тя. — Какво иска?

— Попита за теб, но си мисля, че е заради убийството вчера в къщата на госпожица Пебмарш.

— Не виждам за какво съм му потрябвала аз — отговори тя с леко смущение в гласа.

„Животът ти сервира нещата едно след друго“ — помисли си госпожа Рамзи. А как щеше да вземе картофите за яхнията, щом този инспектор дойде точно сега?

— Е, добре — въздъхна тя. — Идвам веднага.

Изхвърли изпочупения порцелан в кофата под мивката, изми ръцете си със сапун, приглади косата си и последва Бил, който нетърпеливо я подканяше:

— Хайде, не се бави, мамо!

Тя влезе във всекидневната, следвана от Бил. Там стояха двама мъже, а по-малкият й син Тед ги гледаше с широко отворени очи.

— Госпожа Рамзи?

— Добро утро.

— Сигурно тези млади господа са ви казали, че аз съм полицейски инспектор Хардкасъл?

— Много съм притеснена — отговори жената. — Имам работа тази сутрин. Ще отнеме ли много време?

— Много малко — отговори Хардкасъл. — Може ли да седнем?

— Но, да, разбира се, седнете.

Госпожа Рамзи се отпусна на един стол с права облегалка и ги погледна нетърпеливо. Подозираше, че всичко това няма да отнеме много малко време.

— Не е нужно и вие да стоите тук — каза Хардкасъл на момчетата с благ тон.

— Ще стоим — отговори Бил.

— Ще стоим — повтори като ехо Тед.

— Искаме да чуем всичко — добави Бил.

— Искаме и още как — потвърди Тед.

— Имаше ли много кръв? — Попита Бил.

— Крадец ли е бил? — Попита Тед.

— Тихо, деца! — скара им се майка им. — Не чухте ли? Инспектор Хардкасъл каза, че не ви иска тук.

— Няма да си отидем — отсече Бил. — Искаме да чуем.

Хардкасъл стана, отиде до вратата и я отвори.

— Вън! — каза той.

Това беше само една дума, произнесена тихо, но с авторитет. Без повече приказки момчетата станаха и неохотно излязоха от стаята.

„Колко хубаво — помисли си тя. — Защо аз не мога да направя така?“

След това си спомни, че е майка на момчета. Беше чувала, че момчетата се държат по съвсем различен начин, когато излязат от дома. Майките получават най-лошата част. „Но може би така е по-добре — мислеше тя — децата ти да са мили и добри у дома и хулигани навън, би било много по-лошо. Да, много по-лошо.“ Спомни си какво се искаше от нея, когато инспектор Хардкасъл се върна и седна отново.

— Ако е за това, което стана на номер деветнайсет вчера — каза тя нервно, — не виждам какво мога да ви кажа, инспекторе. Не знам нищо за това. Дори не знам кой живее там.

— В къщата живее една жена на име Пебмарш. Сляпа е и работи в института „Ааронберг“.

— Аха — отговори госпожа Рамзи. — Боя се, че не познавам никого от онази част на квартала.

— Къде бяхте между дванайсет и половина и три часа следобед?

— А, да. Трябваше да сготвя вечеря и всичко останало. Но излязох преди три. Заведох момчетата на кино.

Инспекторът извади снимката от джоба си и й я подаде.

— Искам да ми кажете дали сте виждали този човек.

Тя я погледна с известен интерес.

— Не — отговори, — не мисля. А и да съм го виждала, не мога да съм сигурна, че ще го позная.

— Не е идвал в къщата ви по някакъв повод, за да ви предложи застраховки например?

Жената поклати глава.

— Не. Сигурна съм, че не е.

— Имаме основания да смятаме, че името му е Къри. Господин Р. Къри.

Той я погледна въпросително. Тя отново поклати глава.

— Боя се — каза смутено, — че по време на ваканцията нямам време да обръщам внимание на каквото и да било.

— Доста напрегнато време, нали? — продължи инспекторът. — Добри момчета имате, госпожо Рамзи. Пълни с енергия. Понякога с твърде много енергия, струва ми се?

Госпожа Рамзи се усмихна:

— Да, наистина. Понякога е много уморително. Но пък наистина са добри момчета.

— Сигурен съм, че е така. И двамата. Интелигентни са, не мога да не отбележа. Преди да си тръгна, ще поговоря с тях, ако не възразявате. Момчетата понякога забелязват неща, които никой друг в къщата не е забелязал.

— Не виждам как биха могли да забележат каквото и да било — каза тя. — Онази къща гледа на другата страна.

— Да, но дворовете ви опират един в друг.

— Така е — съгласи се госпожа Рамзи, — но са съвсем отделни.

— Познавате ли госпожа Хеминг от номер двайсет?

— Да, може да се каже. Заради котките и някои други неща.

— Обичате ли котките?

— О, не. Не заради това. Обикновено се оплаква.

— Разбирам. Оплаква се. А за какво?

Жената се изчерви.

— Лошото е, че когато някой гледа котки като нея — тя има четиринайсет — започва да се вманиачава. А това си е чиста глупост. Аз обичам котките. Дори имахме котарак преди известно време. И ловеше мишки… А това, което прави тя… Да им готви специално и почти да не ги пуска горките да излизат навън, за да живеят собствения си живот… И, разбира се, котките й непрекъснато се мъчат да избягат. На тяхно място и аз бих го правила. А момчетата ми никога не биха измъчвали котка. Искам да кажа, че котките могат много добре да се грижат за себе си. Те са разумни животни… Ако се отнасяш разумно с тях.

— Съгласен съм с вас — кимна инспекторът. — Сигурно не ви остава никакво свободно време. Да се грижите момчетата ви да са сити и да не скучаят през ваканцията… Кога тръгват отново на училище?

— Вдругиден.

— Надявам се, че след това ще имате възможност да си починете добре.

— Смятам да се отдам на истински мързел — отговори тя.

Другият мъж, който досега мълчаливо записваше, изведнъж заговори и я стресна:

— Трябва да наемете някое момиче от чужбина. Ще ви помага в домакинската работа, а в замяна на това ще учи английски.

— Може и да опитам — отговори госпожа Рамзи замислено. — Макар и винаги да съм имала чувството, че не е лесно да си имаш работа с чужденци. Мъжът ми ме подиграва за това, но пък той има повече опит от мен. Не съм пътувала в чужбина колкото него.

— Той не е тук, нали?

— Не е. Наложи се да замине за Швеция в началото на август. Строителен инженер е. Жалко, че пътуването му съвпадна с ваканцията. Той се справя с децата много добре. Обича да си играе с електрическите влакчета дори повече от тях. Понякога релсите минават през вестибюла и стигат чак до другата стая. Не може да се мине. — Поклати глава и добави примирено: — Мъжете са такива деца!

— Кога очаквате да се върне, госпожо Рамзи?

— Никога не се знае точно — въздъхна тя. — Така е доста… трудно.

Гласът й затрепери. Колин я погледна изпитателно.

— Мисля, че не бива да ви отнемаме повече време.

Хардкасъл стана.

— Може би момчетата ви ще ни покажат градината.

Бил и Тед чакаха във вестибюла и приеха предложението с радост.

— Е, не е много голяма — каза Бил със съжаление.

Личеше си, че на номер шейсет и две са полагани някакви усилия, за да се поддържа градината в ред. В единия край имаше лехи с далии и маргаритки. Имаше и морава — някак си неравно окосена. Пътеките се нуждаеха от подравняване и по тях се търкаляха самолетчета, космически оръжия и други подобни образци на съвременни играчки, доведени до доста окаяно състояние от употреба. В задния край имаше ябълково дръвче с много хубави червени ябълки. До него растеше крушово дръвче.

— Ето там е — каза Тед и посочи между ябълката и крушата, където се виждаше гърбът на къщата на госпожица Пебмарш. — Номер деветнайсет, където стана убийството.

— Оттук къщата се вижда много добре, нали? — заговори инспекторът. — От прозорците на горния етаж сигурно още по-добре.

— Така е — съгласи се Бил. — Ако бяхме там вчера, можеше и да видим нещо. Но не бяхме.

— Ходихме на кино — обясни Тед.

— Имаше ли отпечатъци от пръсти? — Попита Бил.

— Не ни помогнаха много. Вчера излизахте ли изобщо в градината?

— Да, няколко пъти — отговори Бил. — Сутринта. Но не чухме и не видяхме нищо.

— Ако си бяхме седели вкъщи следобед — добави Тед със съжаление, — щяхме да чуем писъците. Били са страхотни.

— Познавате ли госпожица Пебмарш, собственичката на къщата, по физиономия?

Момчетата се спогледаха и кимнаха.

— Да. Тя е сляпа, но ходи из градината много лесно. Не й трябва бастун. Веднъж ни подхвърли обратно топката. Много мило постъпи.

— Не я ли видяхте вчера?

Момчетата поклатиха глави.

— Сутрин не можеш да я видиш. Отива на работа — обясни Бил. — Обикновено излиза в градината следобед.

Колин се вгледа в един маркуч, който излизаше от къщата. Той минаваше по пътеката и стигаше до крушовото дръвче.

— Нямах представа, че крушата има нужда от поливане — отбеляза.

— А, това ли? — Бил леко се смути.

— От друга страна — продължи Колин, — ако се покатериш на дървото — той погледна момчетата и неочаквано се засмя, — можеш много добре да изпръскаш някоя и друга котка, нали?

Двете момчета започнаха да подритват чакъла и да гледат навсякъде другаде, но не и към него.

— Това правите, нали?

— Е, да — призна Бил, — но не им става нищо. Не е — добави той хрисимо — като да ги целиш с прашка.

— Но сте пробвали и с прашка, нали?

— Не както трябва — каза Тед. — Не можахме да улучим нито една.

— Както и да е. Сега се забавлявате с маркуча и след това госпожа Хеминг идва да се оплаква от вас, нали?

— Тя вечно се оплаква — каза Бил.

— Промушвате ли се през оградата й понякога?

— Не оттук — изпусна се Тед.

— Но понякога все пак ходите там, нали? Как го правите?

— През оградата оттук не може да се мине, но малко по-нататък вдясно има дупка в плета и оттам може.

— Защо не млъкнеш, глупак такъв? — извика Бил.

— Предполагам, че след убийството сте ходили там, за да събирате улики? — каза Хардкасъл.

Момчетата се спогледаха.

— Когато се върнахте от кино и разбрахте какво е станало на номер деветнайсет, вие влязохте в градината, за да разгледате, нали?

— Ами… — Бил замълча предпазливо.

— Не е изключено — продължи инспекторът — да сте намерили нещо, което ние не сме забелязали. Ако сте събрали някои неща, много бих желал да ми ги покажете.

Бил се реши.

— Донеси ги, Тед — каза.

Брат му послушно изтича към мястото, където бяха скрити нещата.

— Не намерихме кой знае какво — призна Бил. — Играехме си.

Той погледна Хардкасъл смутено.

— Разбирам ви напълно — отговори инспекторът. — По-голямата част от полицейската работа е точно това. Само разочарования.

Бил се поуспокои.

Тед дотича обратно и подаде една изпоцапана носна кърпа, завързана на възел, в която нещо подрънкваше.

Хардкасъл я развърза и я разстла на земята под зорките погледи на момчетата.

Вътре имаше дръжка от чаша, парче порцелан, ръждясала вилица, монета, щипка за пране, парченце лъскаво стъкло и половин ножица.

— Интересни неща — каза инспекторът тържествено. Той съжали момчетата и взе парченцето стъкло.

— Ще взема това. Може да помогне с нещо.

Колин взе монетата и я разгледа.

— Не е английска — обясни Тед.

— Не е — съгласи се Колин и погледна Хардкасъл.

— Може би ще е добре да вземем и това.

— И не казвайте на никого — смигна им съзаклятнически Хардкасъл.

Момчетата с готовност обещаха.

Единайсета глава

— Рамзи — каза Колин замислено.

— Какво Рамзи?

— Харесва ми как звучи това име, това е всичко. Пътува много в чужбина, при това заминава почти без предупреждение. Жена му твърди, че е строителен инженер, но, изглежда, не знае други подробности за него.

— Симпатична жена — каза Хардкасъл.

— Да. При това не е много щастлива.

— Уморена е. Децата я изтощават.

— Струва ми се, че не е само това.

— Едва ли човекът, когото търсиш, ще е обременен с жена и две деца — усъмни се Хардкасъл.

— Кой знае? — възрази Колин. — Можеш да се изненадаш, когато научиш какво правят някои от колегите, за да си осигурят прикритие. Една самотна вдовица с две деца лесно може да се поддаде на увещания.

— Не мисля, че тя е от тези жени — каза Хардкасъл.

— Нямах предвид да заживее в грях, а да се съгласи да стане госпожа Рамзи, за да осигури това прикритие. Естествено, той би й разказал някаква история. Например, че работи за нас — високопатриотично занимание.

Хардкасъл поклати глава.

— Живееш в странен свят, Колин.

— Да, така е. Но един ден ще изляза от него. Човек започва да забравя кое какво е и кой е. Половината от тези хора работят както за едните, така и за другите и накрая сами не са наясно всъщност на чия страна са. Объркват знамената… Все едно, да продължаваме с работата.

— Най-добре е да отидем при Макнотън — предложи Хардкасъл и спря пред номер шейсет и три. — Градината му също граничи с тази на номер деветнайсет. Като на семейство Бланд.

— Какво знаеш за Макнотън?

— Не много. Дошли са тук преди около година. Възрастно семейство. Той е пенсиониран професор, ако не греша. Занимава се с градинарство.

В предния двор имаше розови храсти, а под прозорците — лехи с кърпикожух. Вратата отвори весела млада жена с пъстри дрехи и попита:

— Какво иска? Да?

— Чужденката, най-накрая — промърмори Хардкасъл и подаде визитната си картичка.

— Полиция — каза на младата жена.

Тя направи крачка назад и го изгледа, сякаш беше превъплъщение на зъл дух.

— Търсим госпожа Макнотън.

— Госпожа Макнотън тук.

Тя ги въведе във всекидневната, която гледаше към задния двор. Нямаше никого.

— Тя на горен етаж — обясни младата жена, чиято веселост я бе напуснала, излезе във вестибюла и извика:

— Госпожо Макнотън! Госпожо Макнотън!

— Да? Какво има, Гретел? — чу се далечен глас.

— Полиция дошла. Двама полиция. Сложила във всекидневна.

Горе се чу шумолене и долетяха думите:

— О, Боже! О, Боже! Сега пък какво?

След малко се чу шляпане на чехли и се появи госпожа Макнотън, на чието лице бе изписано безпокойство.

Хардкасъл съвсем скоро разбра, че това е обикновеното й изражение.

— О, Боже! — каза тя отново. — О, Боже! Инспекторе, какво има… Хардкасъл, нали? А да. — Тя погледна визитната картичка. — Но защо сте дошли при нас? Нищо не знаем. Предполагам, че заради онова убийство, а не за таксата за телевизора?

Хардкасъл я успокои.

— Всичко това е толкова странно, нали? — каза жената и лицето й леко просветна. — И посред бял ден! Колко необичаен час за обир. Когато обикновено всички са си вкъщи. Но пък какви ужасни неща се случват в наши дни! И всичко става през деня. Ами едни наши приятели… Излезли да обядват и пред къщата им спряло камионче. От него слезли някакви типове и изнесли всичките им мебели пред очите на цялата улица. Естествено никой и не предполагал, че има нещо нередно. Знаете ли, вчера ми се стори, че чувам писъци, но Ангъс предположи, че са ужасните синове на госпожа Рамзи. Тичат по двора и вдигат шум. Играят си с ракети, с космически кораби или с атомни бомби. Можеш да си изкараш акъла понякога.

Хардкасъл извади снимката.

— Виждали ли сте този човек, госпожо Макнотън?

Тя се вторачи в нея.

— Почти сигурна съм, че съм го виждала. Да. Направо съм сигурна. Само че къде беше? Дали не беше този, който дойде, за да ни продаде някаква енциклопедия в четиринайсет тома? Или онзи с новия модел прахосмукачка? Аз не исках да говоря с него и той отиде да безпокои мъжа ми в градината. Ангъс тъкмо засаждаше някакви луковици и не искаше да му пречат, а онзи не спираше да му обяснява какво можела да прави прахосмукачката… как можела да чисти завеси, възглавници и какво ли още не. „Всичко — казваше му, — абсолютно всичко.“ И тогава Ангъс вдигна глава и го попита: „А може ли да сади луковици?“ Стана ми смешно, защото човекът се стъписа и си отиде.

— И смятате, че това е човекът от снимката?

— Ами… не, не съм много сигурна — отговори жената, — защото онзи беше много по-млад, като се замисля. Но въпреки всичко ми се струва, че съм виждала това лице. Да. Колкото повече го гледам, толкова съм по-сигурна, че е идвал тук, за да ми предлага да си купя нещо.

— Може би ви е предлагал застраховки?

— Не, не застраховки. Мъжът ми се грижи за тези неща. Имаме си застраховка. Но въпреки това… Да, колкото повече гледам тази снимка…

Хардкасъл не се почувства особено окуражен. От опит знаеше, че на жена като госпожа Макнотън много би й се искало да е виждала убития заради самото вълнение от този факт. И колкото повече гледаше снимката, толкова по-сигурна щеше да става, че е виждала някого, който прилича на него.

Той въздъхна.

— Струва ми се, че караше фургон — продължи жената. — Но не мога да си спомня кога дойде. Като онези, с които карат хляба.

— Но не го видяхте, вчера, нали?

Лицето й леко помръкна. Тя махна разрошените сиви къдрици от челото си.

— Не, не. Не беше вчера. Поне… така ми се струва. — След това отново се оживи. — Може би мъжът ми ще си спомни.

— Вкъщи ли е той?

— В градината е.

Тя посочи през прозореца, където в този момент един възрастен мъж буташе ръчна количка.

— Може ли да поговорим и с него?

— Разбира се. Елате оттук.

Тя ги изведе в градината през страничната врата. Господин Макнотън се беше изпотил здравата.

— Тези господа са от полицията, Ангъс — обясни жена му запъхтяно. — Дошли са заради убийството у Пебмарш. Имат снимка на убития. Знаеш ли, сигурна съм, че съм го виждала някъде. Не беше ли онзи, който дойде миналата седмица да ни пита дали имаме някакви старинни вещи за продан?

— Дайте да погледна — каза професорът. — Дръжте я вие, че ръцете ми са много мръсни.

Той хвърли един поглед на снимката и отсече:

— Никога не съм виждал този човек.

— Казаха ни, че обичате да се занимавате с градината си.

— Кой? Госпожа Рамзи?

— Не. Господин Бланд.

Ангъс Макнотън презрително изсумтя:

— Бланд няма понятие от градинарство. Само копае, това е. Сади бегонии и герании. Това не е градинарство. Сякаш си в обществен парк. Интересуват ли ви растенията, инспекторе? Разбира се, сега не е сезонът, но имам едно-две неща, които ще ви изненадат. Храсти, за които казват, че виреят добре само в Девън и Корнуол. А аз ги отглеждам тук.

— Боя се, че не разбирам от градинарство — каза Хардкасъл.

Макнотън го изгледа както художник гледа купувач, който казва, че не разбира от изкуство, но знае какви картини му харесват.

— Боя се, че дойдохме тук по един далеч не така приятен повод.

— Разбира се. Тази работа вчера. Когато се е случило, аз бях тук, в градината.

— Така ли?

— Искам да кажа, когато момичето изпищя.

— И какво направихте?

— Ами — отговори възрастният мъж простодушно, — не направих нищо. Помислих си, че пак са лудите деца на госпожа Рамзи. Винаги крещят, викат и вдигат шум.

— Но този писък не се е чул откъм нейната къща.

— Не. Ако тези момчета стояха само в техния двор… Но те ходят навсякъде. Пъхат се през плета и гонят нещастните котки на госпожа Хеминг. Няма кой да ги подхване както трябва, това е лошото. Майка им е мекушава. Разбира се, когато в къщата няма мъж, децата започват да правят каквото си поискат.

— Господин Рамзи пътува много, доколкото разбрах.

— Някакъв строителен инженер е — обясни господин Макнотън. — Наистина пътува непрекъснато. Язовирни стени, тръбопроводи или нещо такова. Преди месец внезапно се наложи да замине за Швеция. Естествено цялата домакинска работа легна на плещите на жена му — готвене, чистене и така нататък. Как няма да се почувстват като отвързани? Не са лоши деца, но имат нужда от дисциплина.

— И освен тези писъци не видяхте и не чухте нищо друго, така ли? А кога ги чухте, между другото?

— Нямам представа — отговори мъжът. — Винаги си свалям часовника, преди да дойда тук. Веднъж го намокрих с маркуча и после едва го поправиха. Колко часът беше, мила? Ти също чу писъците, нали?

— Трябва да е било към два и половина. Поне половин час, след като свършихме с обяда.

— Разбирам. В колко часа обядвате обикновено?

— Един и половина — каза господин Макнотън. — Ако имаме късмет. Тази датчанка изобщо няма чувство за времето.

— И след това лягате да поспите?

— Понякога. Вчера не. Исках да довърша каквото бях започнал. Разчиствах, пренасях тор от купчината.

— Няма нищо по-хубаво от естествения тор — отбеляза Хардкасъл тържествено.

Лицето на господин Макнотън просветна.

— Така е! Няма по-добро! А колко хора съм убедил в това! Да използват всичките тези химикали! Чисто самоубийство!

Той дръпна Хардкасъл за ръката, улови дръжките на количката и тръгна към оградата, която разделяше градината от двора на номер деветнайсет. Скрита зад люлякови храсти, купчината естествен тор се разкри пред очите им в цялото си великолепие. Мъжът закара ръчната количка до един малък навес край нея, където внимателно бяха подредени градинарските сечива.

— Поддържате добър ред — забеляза Хардкасъл.

— Човек трябва да се грижи за инструментите си — отвърна Макнотън.

Инспекторът погледна замислено към номер деветнайсет. От другата страна на оградата се виждаше пергола с рози, която водеше до къщата.

— Значи не видяхте никого в градината на номер деветнайсет? Или някой да гледа през прозореца?

Господин Макнотън поклати глава.

— Не видях нищо такова — каза той. — Съжалявам, че не мога да ви помогна, инспекторе.

— Знаеш ли, Ангъс — намеси се жена му. — Стори ми се, че забелязах някаква фигура да се спотайва в градината на госпожица Пебмарш.

— Не мисля, че си забелязала подобно нещо, мила — отсече съпругът й. — Аз също не съм.

— Тази жена е готова да каже, че е видяла всичко — изръмжа Хардкасъл, когато отново се качиха в колата.

— Значи не смяташ, че е познала човека от снимката?

Инспекторът поклати глава.

— Съмнявам се. Иска й се да го е виждала. Познавам този тип свидетели много добре. Когато я притиснах да каже нещо по-конкретно, не можа да си спомни нищо, нали?

— Не можа.

— Разбира се, не изключвам възможността да е седяла срещу този човек в автобуса, но ако питаш мен, просто си фантазира. Ти как смяташ?

— Същото.

— Не научихме много — въздъхна Хардкасъл. — Е, има и някои странни неща. Например чудно ми е защо госпожа Хеминг, колкото и да е погълната от котките си, знае толкова малко за съседката си госпожица Пебмарш. И да реагира с такова безразличие на вестта за убийството…

— Тя е апатична жена.

— Тя е разсеяна жена — каза Хардкасъл. — От онези, край които могат да стават кражби, обири, убийства и те няма да забележат нищо.

— Добре се е оградила. Тази тел и храсталаците не й позволяват да вижда какво става извън двора й.

Стигнаха до полицейския участък. Хардкасъл се усмихна и каза:

— Е, сержант Лам, мога да те освободя от дежурство.

— Няма ли да ходим при още някого?

— Не в момента. По-късно трябва да отида на още едно място, но няма да те взема със себе си.

— Е, благодаря ти за тази сутрин. Можеш ли да помолиш някого да препише бележките ми на машина? — Колин му ги подаде. — Каза, че предварителното следствие ще е вдругиден. В колко часа?

— Единайсет.

— Добре, ще се върна за него.

— Заминаваш ли?

— Утре трябва да отида до Лондон. Да предам доклада си.

— Мога да се досетя на кого.

— Нямаш право да се досещаш за такива неща.

Хардкасъл се усмихна.

— Предай на старото момче много поздрави.

— Освен това може би ще отида да се консултирам със специалист.

— Специалист? Какъв специалист? Какво ти е?

— Нищо. Само мозъкът ми е малко бавен. Нямах предвид лекар специалист. Специалист в твоята област.

— От Скотланд Ярд?

— Не. Частен детектив. Приятел на баща ми. И мой. Тази твоя фантастична история е точно в неговата област. Ще му допадне и ще го освежи. Имам чувството, че има нужда от това.

— Как се казва?

— Еркюл Поаро.

— Чувал съм за него. Мислех си, че е умрял.

— Не е. Но имам чувството, че е отегчен. Това е по-лошо.

Хардкасъл го погледна с любопитство.

— Странен човек си ти, Колин. Имаш такива странни приятели.

— Ти също си в това число — отговори Колин Лам и му се усмихна.

Дванайсета глава

След като се раздели с Колин, инспектор Хардкасъл погледна четливо изписания адрес в бележника си и кимна. После го прибра в джоба си и се зае с обикновените си полицейски задачи.

Денят се оказа тежък за него. Изпрати да му донесат кафе и сандвичи, след което изслуша доклада на сержант Крей — не бяха открили нищо полезно. Никой от гарата и автогарата не беше разпознал убития по снимката. Лабораторните изследвания на дрехите му не доведоха до нищо. Костюмът очевидно бе ушит от добър шивач, но етикетът с името му беше махнат. Може би господин Къри държеше на анонимността си? Или убиецът?

Но най-сигурните резултати щяха да дойдат от изследванията на зъбния статус — нужните материали бяха разпратени, където трябва — макар че изследванията отнемаха доста време. Ако, разбира се, господин Къри не беше чужденец. Хардкасъл се замисли върху това. Не беше изключено убитият да е французин. От друга страна, дрехите му определено не бяха френски. Но и нямаше етикети от обществена пералня.

Хардкасъл не бързаше. Идентификацията на труповете много често беше бавна и трудна работа, но в края на краищата винаги се намираше някой, който да ги разпознае — зъболекар, лекар, хазяйка, някой от обществената пералня. Снимката щеше да бъде разпратена по полицейските участъци, за да се публикува във вестниците. Рано или късно истинската самоличност на убития щеше да стане известна.

Междувременно инспекторът имаше да върши много неща, и то не само във връзка с този случай. Остана на работното си място до пет и половина. Тогава погледна часовника си и реши, че е време да се обади, където трябва.

Сержант Крей му бе докладвал, че Шийла Уеб днес е била на работа в бюрото на госпожица Мартиндейл, че в пет трябвало да отиде да работи с професор Парди в хотел „Кърлю“ и че е малко вероятно да свърши преди шест и половина.

Как се казваше леля й? Лоутън. Госпожа Лоутън, на Палмърстоун Роуд, номер 14. Не взе служебната кола, а предпочете да отиде пеша дотам, защото не беше далече.

Палмърстоун Роуд беше мрачна улица, видяла, както се казва, и по-добри дни. Хардкасъл забеляза, че повечето къщи са разделени на апартаменти и мезонети. Когато сви зад ъгъла, едно момиче, което идваше по тротоара срещу него, го погледна и за миг се поколеба. Дълбоко замислен, инспекторът остана с впечатлението, че то понечи да го попита нещо, но се отказа. Зачуди се защо в главата му се появи мисълта за обувки… Не, за една обувка. Лицето на момичето му се стори познато. Кое беше то? Някое, което бе виждал напоследък? Може би то го беше познало и искаше да го заговори?

Спря и се обърна назад. Момичето бързо се отдалечаваше. „Лошото е — помисли си той, — че лицето й е от онези, които човек трудно може да запомни.“ Сини очи, светла кожа, леко отворена уста. Уста. Това също му напомняше нещо. Нещо, което момичето беше правило с устата си? Говорило е? Слагало си е червило? Не.

Малко се ядоса на себе си. Гордееше се със способността си да разпознава лица. Често повтаряше, че никога не може да забрави физиономия, която е видял на подсъдимата скамейка или на свидетелската банка, но хора имаше навсякъде, не само в съда. Едва ли би могъл да запомни всяка келнерка, която му е сервирала или пък кондукторките в автобуса. Престана да мисли за това.

Беше пристигнал пред номер четиринайсет. Входната врата беше открехната, имаше звънци с имена. Прочете, че госпожа Лоутън живее на партера. Влезе и позвъни на апартамента вляво. Мина известно време.

Най-накрая отвътре се чуха стъпки и му отвори висока, слаба жена с разпусната коса, която беше по пеньоар и му се стори леко задъхана. Откъм кухнята се носеше силна миризма на лук.

— Госпожа Лоутън?

— Да? — Тя го изгледа неуверено, с леко раздразнение.

Хардкасъл реши, че е на около четирийсет и пет. Във външния й вид имаше нещо циганско.

— Какво има?

— Бих се радвал, ако можете да ми отделите минута-две.

— За какво? В момента съм доста заета. Не сте репортер, нали? — Попита рязко.

— Не съм — отговори Хардкасъл с разбиране. — Предполагам, че доста са ви тормозили.

— Наистина. Непрекъснато чукаха на вратата, звъняха, задаваха какви ли не глупави въпроси.

— Много неприятно наистина — съгласи се инспекторът. — Ще ми се да можехме да ви спестим всичко това, госпожо Лоутън. Между другото, аз съм инспектор Хардкасъл и се занимавам със случая, заради който са ви досаждали репортерите. С удоволствие бихме прекратили голяма част от безобразията им, но за жалост сме безсилни. Пресата също има своите права.

— Срамота е да безпокоят хората така — каза тя. — И на всичкото отгоре твърдят, че осведомяват обществеността. Във всички новини съм забелязала едно — че са изтъкани от лъжи отначало докрай. Могат да напишат каквото им хрумне. Е, влезте.

Тя се отдръпна, инспекторът прекрачи прага и затвори вратата. На пода бяха паднали няколко писма.

Госпожа Лоутън понечи да се наведе, за да ги вдигне, но инспекторът учтиво я изпревари. Погледът му се спря за част от секундата върху адресите в горния край.

— Благодаря.

Тя ги пое и ги остави на масичката във вестибюла.

— Заповядайте във всекидневната. Ето онази врата… Стори ми се, че нещо кипи на котлона. Веднага се връщам.

Изтича в кухнята. Инспектор Хардкасъл разгледа по-внимателно писмата върху масичката. Едното беше адресирано до госпожа Лоутън, а две други — до госпожица Р. С. Уеб. Влезе в посочената му стая. Беше малка, доста разхвърлена, обзаведена с овехтели мебели, но тук-там се виждаха ярки цветове или необикновени предмети — едно приятно на вид, може би скъпо парче венецианско стъкло с абстрактна форма и преливащи един в друг цветове, две ярки кадифени възглавници, глинен поднос с нарисувани мидени черупки.

„Или лелята, или племенницата — помисли си Хардкасъл — има слабост към оригиналничене.“

Госпожа Лоутън се върна малко по-задъхана отпреди.

— Мисля, че сега всичко е наред — каза доста неуверено.

Инспекторът се извини отново:

— Съжалявам, че идвам в неудобно време, но бях наблизо и реших да уточня с племенницата ви още някои неща около тази история, към която за жалост има отношение и тя. Надявам се това преживяване да не й се е отразило твърде зле. За нея сътресението трябва да е било голямо.

— Да, наистина — отвърна жената. — Шийла се върна ужасно разстроена, но тази сутрин всичко беше наред и отиде в бюрото както обикновено.

— Да, зная това. Но ми казаха, че е излязла да работи някъде навън и понеже не исках да я безпокоя, реших да дойда да поговорим тук. Изглежда, още не се е върнала, така ли?

— Тази вечер може и да закъснее — обясни госпожа Лоутън. — Работи с някакъв си професор Парди, а според думите й той е човек без никакво чувство за време. Винаги казвал: „Това няма да отнеме повече от десет минути, така че е по-добре да го свършим.“ След това, разбира се, десетте минути стават близо час. Иначе бил мил човек и винаги се извинявал. Няколко пъти й бил предложил да остане да вечеря с него, разтревожен, че я е задържал повече, отколкото трябва. Все пак това понякога е много неприятно. Мога ли аз да ви помогна с нещо, инспекторе? В случай, че Шийла се забави?

— Едва ли — отговори Хардкасъл с усмивка. — Разбира се, онзи ден взехме само най-важните данни, но дори не съм сигурен, че съм ги записал правилно… — Той се престори, че чете записките в бележника си. — Да, видим… Госпожица Шийла Уеб. Това ли е пълното й име, или има още едно? Тези данни трябва да са много точни за протоколите при предварителното следствие.

— То ще е вдругиден, нали? Тя получи призовка да се яви.

— Да, но не бива да се тревожи — успокои я Хардкасъл. — Просто ще трябва да разкаже какво се е случило.

— Още ли не знаете кой е този човек?

— Не. Боя се, че е още рано за това. В джоба му открихме визитна картичка и в началото мислехме, че е някакъв застрахователен агент, но сега изглежда по-вероятно да му е била дадена от някого. Може би е смятал да се застрахова.

— Разбирам. — Госпожа Лоутън доби леко заинтригуван вид.

— А сега трябва да запиша имената както трябва — продължи инспекторът. — Племенницата ви се казва Шийла Р. Уеб. Вече не помня какво беше другото име… Розали?

— Розмари — отговори госпожа Лоутън. — Беше кръстена Розмари Шийла, но винаги е смятала Розмари за много чудато име и никой не я нарича така.

— Разбирам.

Нищо в тона на Хардкасъл не издаваше, че е доволен, задето едно от предположенията му се бе оказало вярно. Той забеляза и още нещо. Това, че стана дума за името Розмари, не предизвика никакво смущение у госпожа Лоутън. За нея това беше чисто и просто името, което племенницата й не желае да използва.

— Сега вече всичко е наред — каза усмихнато инспекторът. — Доколкото разбрах, госпожица Уеб е дошла от Лондон и работи в машинописното бюро „Кавендиш“ от десет месеца. Предполагам, че не можете да си спомните точната дата?

— Наистина ми е трудно да кажа… беше някъде през ноември. Към края на ноември.

— Добре, това не е толкова важно. Преди да започне работа в бюрото, при вас ли живееше?

— Не. Беше в Лондон.

— Помните ли на какъв адрес?

— Имам го записан някъде. — Тя се огледа с разсеяния вид на неподреден човек. — Паметта ми е толкова къса. Беше нещо като Алингтън Гроув… Или Фулъм Уей… Живееше с още две момичета. Квартирите в Лондон са ужасно скъпи.

— Помните ли името на фирмата, в която работеше?

— О, да. „Хопгуд & Трент“. Агенция за недвижими имоти на Фулъм Роуд.

— Благодаря. Дотук всичко е много ясно. Госпожица Уеб е сираче, доколкото разбрах?

— Да — отговори жената и се размърда неспокойно. Очите й се насочиха към вратата. — Ще имате ли нещо против, ако отида до кухнята още веднъж?

— Разбира се, че не.

Хардкасъл стана и й отвори вратата. Тя излезе. Той се зачуди дали последният му въпрос не бе смутил събеседничката му поради някаква причина. Дотогава му бе отговаряла с готовност и веднага. Докато мислеше за това, тя се върна.

— Съжалявам — каза, — но знаете какво нещо е готвенето. Сега вече всичко е наред. Има ли още нещо, което искате да ме питате? Между другото си спомних, че не беше Алингтън Гроув, а Гарингтън Гроув. Номер седемнайсет.

— Благодаря — каза инспекторът. — Попитах ви дали госпожица Уеб има родители.

— Не, сама е. Родителите й са мъртви.

— Отдавна ли?

— Починаха, когато тя беше малка.

В тона й се долавяше някакво смущение.

— Дъщеря на ваш брат или сестра е тя?

— На сестра ми.

— Да. А какъв беше по професия господин Уеб?

Лоутън дълго мълча, преди да отговори. Беше прехапала устни. След това каза:

— Не знам.

— Не знаете?

— Искам да кажа, не си спомням. Толкова време мина!

Хардкасъл изчака, защото беше сигурен, че тя ще продължи. И не се излъга:

— Може ли да знам какво общо има това… Искам да кажа, какво значение има кои са били майка й и баща й, какво е работел той и така нататък?

— Предполагам, че няма нищо общо от ваша гледна точка, госпожо Лоутън, но виждате ли, обстоятелствата са доста необикновени.

— Какво искате да кажете? Какви необикновени обстоятелства?

— Госпожица Уеб е отишла в онази къща вчера, защото някой изрично е настоял по телефона да отиде лично тя. Този някой е искал именно тя да се окаже на местопрестъплението. Може би — инспекторът замълча за миг — този човек й е имал зъб за нещо.

— Не мога да си го представя. Шийла е чудесно и мило момиче.

— Да — съгласи се Хардкасъл. — Аз самият мисля така.

— И не мога да допусна, който и да било да говори противното! — добави войнствено лелята.

— Точно така. — Хардкасъл продължаваше да се усмихва добродушно. — Но не можете да не се съгласите, госпожо Лоутън, че някой е искал да постави племенницата ви в неприятно положение. Искал е тя да се окаже в къщата, в която има току-що убит човек. Това не е обикновена шега.

— Искате да кажете… искате да кажете, че някой е желаел да я обвинят в убийство? О, не, не мога да повярвам такова нещо!

— Наистина е трудно за вярване — съгласи се инспекторът, — но трябва да сме съвсем сигурни и да изясним нещата докрай. Възможно ли е да има някой младеж, който е влюбен в нея, а тя не му обръща внимание?

Понякога младите вършат безразсъдни неща и са много отмъстителни, особено ако са неуравновесени.

— Не мисля, че може да има нещо такова — отговори госпожа Лоутън, намръщено присви очи и се замисли. — Имаше едно-две момчета, с които Шийла дружеше, но нищо сериозно. Не е имала постоянен приятел.

— Може би е имала, докато е била в Лондон? — предположи инспекторът. — Вероятно не знаете много добре с кого е дружала там?

— Може и така да е… Затова ще трябва да попитате нея, инспекторе. Аз лично не съм чувала за каквито и да било неприятности.

— Може да е било и някое друго момиче. Не е изключено някоя от съквартирантките й да е изпитвала ревност към нея.

— Би могло — отговори госпожа Лоутън неуверено — да има някое момиче, което да иска да й отмъсти за нещо. Но чак убийство…

Това беше умна забележка и Хардкасъл си даде сметка, че събеседничката му в никакъв случай не е глупава жена.

— Знам, че звучи невероятно — каза той бързо, — но пък и цялата тази работа е невероятна.

— Сигурно е бил някой луд — предположи тя.

— Дори зад лудостта се крие някаква определена идея. Нещо, което я е предизвикало и я поддържа. Тъкмо затова ви попитах за родителите на Шийла Уеб. Ще се изненадате, като ви кажа колко често мотивите се коренят в миналото. Тъй като родителите на Шийла са починали, когато тя е била съвсем малка, от нея няма да мога да науча кой знае какво за тях. Затова се обръщам към вас.

— Разбирам. Добре, добре…

Хардкасъл долови, че притеснението и неувереността отново се появяват в гласа й.

— Едновременно ли са умрели? При злополука например?

— Не, нямаше злополука.

— Значи от естествена смърт?

— Да… виждате ли, всъщност не знам точно…

— Струва ми се, че би трябвало да знаете малко повече, отколкото ми казвате, госпожо Лоутън. — Той се осмели да изкаже предположение: — Може би са били разведени… или нещо такова?

— Не, не бяха разведени.

— Слушайте, госпожо Лоутън, не може да не знаете от какво е починала сестра ви!

— Не виждам какво… Искам да кажа, много е трудно да… да ровим в миналото. По-добре да не ровим. — В гласа й се появи объркване и отчаяние.

Хардкасъл я изгледа изпитателно и след малко тихо каза:

— Може би Шийла Уеб е била незаконно дете?

Веднага долови облекчението и едновременно с това ужасът, които се изписаха на лицето й.

— Шийла не е мое дете — каза тя.

— Тя е незаконородено дете на сестра ви, нали?

— Да. Но самата Шийла не знае това. Никога не съм й го казвала. Казах й, че родителите й са умрели, когато е била малка… Разбирате ли?…

— Да, да. Разбирам — отвърна инспекторът. — И ви уверявам, че ако престъплението не е свързано по някакъв начин с това, няма да има нужда да задавам подобни въпроси на племенницата ви.

— Искате да кажете, че няма нужда да й го казвате?

— Освен ако няма пряка връзка със случая, което ми се струва малко вероятно. Но трябва да ми съобщите всички факти, които са ви известни, госпожо Лоутън. Аз ви обещавам, че ще направя възможното те да си останат между нас.

— Никак не беше приятно — започна жената.

— В началото се чувствах много объркана. Сестра ми беше много умна… Стана учителка и се справяше много добре. Уважаваха я и я ценяха. Беше последният човек, за когото бихте си помислили, че може да…

— Да — прекъсна я инспекторът тактично, — това се случва често. Запознала се е с въпросния Уеб и…

— Дори не знаех името му — продължи госпожа Лоутън. — Дори не съм го виждала. Сестра ми дойде при мен и ми каза какво е станало. Че очаква дете и че мъжът не може… или не иска, така и не разбрах, да се ожени за нея. Тя беше много амбициозна и раждането на детето би я принудило да изостави кариерата си, защото когато излезе наяве… Така че естествено… обещах да й помогна.

— Къде е сега сестра ви, госпожо Лоутън?

— Нямам представа. Не знам — подчерта тя.

— Но е жива?

— Предполагам.

— И не поддържате връзки с нея?

— Тя настоя за това. Смяташе, че ще е по-добре за детето и за нея самата. Искаше да скъса с миналото напълно. Така и постъпихме. И двете имахме малка издръжка, оставена ни от майка ни и Ан ми прехвърли своя дял, за да се грижа за детето. Каза ми, че ще продължи да се занимава с професията си, но че смята да смени училището. Беше й хрумнало да размени мястото си за една година с някой учител в чужбина. В Австралия или някъде другаде. Това е, което знам, инспекторе. Не мога да ви кажа нищо повече.

Той я погледна замислено. Дали наистина знаеше само това? Не беше лесно да отговори със сигурност на този въпрос. Беше убеден, че не би му казала нищо повече. Можеше и наистина да не знае. Колкото и бегло да бе описанието на сестрата, Хардкасъл остана с впечатлени — ето, че е била силна, волева натура. Жена, която не би позволила една грешка да съсипе целия й живот. Съвсем хладнокръвно е направила това, което е сметнала за необходимо, за да осигури издръжката и щастието на детето си, и е изчезнала, за да започне отначало.

„Отношението й към детето може да се обясни — мислеше Хардкасъл, — но дали може да се обясни отношението към родната й сестра?“

— Изглежда странно — каза той тихо, — че досега не се е опитала да се свърже с вас чрез писмо, че не е искала да научи как е детето.

Госпожа Лоутън поклати глава.

— Нямаше да ви се вижда странно, ако я познавахте. — Решенията й винаги бяха окончателни и категорични. Освен това двете не бяхме много близки. Аз съм значително по-млада от нея… с дванайсет години. Както казах, не бяхме много близки.

— А как реагира мъжът ви на това осиновяване?

— Вече бях вдовица. Омъжих се млада и мъжът ми загина през войната. По онова време имахме малка сладкарничка.

— Къде стана всичко това? Не тук в Кроудийн, предполагам?

— Не. Тогава живеехме в Линкълншир. Веднъж дойдох през отпуската си и толкова ми хареса, че продадох всичко и се установих тук. По-късно, когато Шийла тръгна на училище, започнах работа в „Роско & Уест“, големия магазин за платове, знаете го. Все още работя там. Хората са много мили.

— Е — каза Хардкасъл и стана, — благодаря ви, че ми отделихте от времето си. И за откровеността, госпожо Лоутън.

— Нали няма да кажете нищо на Шийла?

— Не, освен ако е абсолютно необходимо. Ако някое от тези минали събития се окаже свързано с убийството на „Уилбрахъм Кресънт“, номер деветнайсет… Но според мен това е малко вероятно. — Той извади от джоба си снимката, която вече бе показал на толкова много хора, и й я подаде. — Познавате ли този човек?

— Вече видях снимката във вестника — отговори тя и поклати глава. — Не. Напълно сигурна съм, че никога досега не съм го срещала. Не мисля, че е тукашен, иначе сигурно щях да помня физиономията му. — Тя замълча за миг и добави съвсем неочаквано: — Има вид на добър човек. Джентълмен.

За инспектор Хардкасъл това беше старомодна дума, но бе прозвучала много естествено от устата на госпожа Лоутън. „Отраснала е в провинцията — помисли си той. — Тези хора още мислят по този начин.“ Той се вгледа в снимката и с изненада откри, че такова нещо не му беше минавало през ума. Дали наистина беше добър човек? Досега бе приемал обратното — може би несъзнателно, може би се бе повлиял от факта, че в джоба му намериха визитна картичка с фалшиво име и адрес. Предположението, което изказа преди малко пред госпожа Лоутън, би могло да е вярно. Може би някой измамник, представящ се за застрахователен агент, бе напъхал тази картичка в ръцете му. „А това — мислеше той с горчивина — ще усложни нещата още повече.“

Погледна часовника си.

— Не трябва да ви преча да довършите готвенето си. Тъй като племенницата ви още не се е прибрала…

Домакинята също погледна часовника над камината. „Слава Богу, в тази стая има само един часовник“ — каза си инспекторът.

— Да, закъснява. Малко съм изненадана. Добре, че Една не остана да я чака.

Тя видя учуденото изражение на Хардкасъл и обясни:

— Една е колежка на Шийла. Дойде да се види с нея тази вечер и почака малко, но после реши да си тръгне. Имала среща с някого. Щяла да я види утре или някой друг път.

Инспекторът изведнъж се сети. Момичето, което бе минало покрай него на улицата! Сега си спомни какво общо имаха обувките. Разбира се! Това беше секретарката, която ги бе приела в машинописното бюро.

Когато излизаха, тя държеше обувка със счупен ток и съкрушено се питаше как ще се прибере у дома. Доста безлично същество. Докато говореше, в устата имаше бонбон, спомни си той. На улицата тя го бе познала, а той нея — не. И се бе поколебала, сякаш имаше намерение да го заговори. Зачуди се какво ли щеше да му каже. Може би щеше да обясни защо е дошла да се види с Шийла Уеб? Или пък е очаквала той да я заговори?

— Добри приятелки ли са с племенницата ви? — попита Хардкасъл.

— Не особено. Работят на едно и също място и така нататък, но ми се струва, че Една не е много умно момиче. Не са добри приятелки. Дори се учудих, че толкова държи да види Шийла. Спомена, че не можела да разбере нещо, и искала да я попита.

— Не ви ли каза какво е то?

— Не. Можело да почака и не било толкова важно.

— Аха. Е, трябва да тръгвам.

— Странно — каза госпожа Лоутън, — че Шийла не се обади по телефона. Обикновено го прави, ако се налага да закъснее. Професорът понякога я кани да остане за вечеря. Е, предполагам, че ще се върне всеки момент. Доста се чака за автобус, а онзи хотел никак не е близо. Не искате ли да й предам нещо?

— Не, не е необходимо — отговори инспекторът.

Когато излизаше, той попита:

— Между другото, кой избра имената на племенницата ви? Розмари и Шийла. Вие или сестра ви?

— Шийла се казваше майка ни. Розмари е избор на сестра ми. Странно име фантазьорско. А сестра ми не беше нито странна, нито сантиментална.

— Е, лека нощ, госпожо Лоутън.

Когато инспекторът излезе, се замисли: „Розмаринът символизира спомените… Хм. Романтични спомени? Или нещо съвсем различно?“

Тринайсета глава

Колин Лам разказва:

Минах по Черинг Крос Роуд и след малко завих в плетеницата от улички, които криволичат между Ню Оксфорд Стрийт и Ковънт Гардън. Тук имаше най-невероятни магазинчета — антиквариат, работилница за поправяне на кукли, магазин за балетни обувки, за чуждестранни деликатеси.

Устоях на десетките кафяви стъклени очи в работилницата за кукли и най-накрая стигнах до целта си — малка прашна книжарничка, недалеч от Британския музей. Навън бяха разпънати обичайните поставки с книги — старинни романи, древни учебници, всякакви чудати издания на смешно ниски цени и дори аристократични томове, почти всичките страници, на които бяха налице. Някои от тях бяха и с непокътнати корици.

Влязох. Наложи се да се промъкна странично, защото с всеки изминал ден купчините нестабилно подредени книги отнемаха все повече и повече територия от коридорчето към улицата. Вътре ставаше ясно, че книгите владеят магазинчето, а не обратно. Те се бяха разпълзели навсякъде — множаха се и се плодяха и очевидно нямаше достатъчно здрава ръка, която да ги постави на мястото им. Разстоянието между лавиците беше толкова малко, че едва можеше да се мине. На всеки рафт и маса имаше купчини томове. На едно затрупано с книги бюро в ъгъла седеше възрастен човек със смешна шапка и едро, плоско лице, като на препарирана риба. Имаше вид на отказал се от неравната борба. Бе направил опит да наложи волята си над книгите, но очевидно те бяха наложили своята над него.

Беше като древния английски крал Кнут, който, за да покаже на придворните си, че не е всемогъщ, наредил на прилива да се отдръпне. Със същия успех и този старец можеше да спре нашествието на книгите. Това беше господин Соломон, собственикът на магазина. Позна ме, втренчените му рибешки очи омекнаха и ми кимна.

— Има ли нещо за мен? — попитах го аз.

— Ще трябва да се качите горе и да проверите, господин Лам. Все още ли се интересувате от водорасли?

— Да.

— Е, знаете къде са. Морска биология, вкаменелости, Антарктида — на втория етаж. Завчера получих нов пакет. Отворих го, но нямах време да подредя книгите както трябва. Ще ги видите в ъгъла.

Кимнах и се промъкнах до дъното на магазина, където имаше паянтова и много мръсна стълба. Първият етаж бе посветен на ориенталистиката, изкуствата, медицината и френските класици. В това помещение се намираше и едно интересно, закрито със завеса кътче, което не беше известно на много хора. Там се съхраняваха „странни“ и „любопитни“ томове, към които проявяваха интерес само познавачи. Продължих към втория етаж.

В помещението бяха струпани книги по археология, естествена история и други достойни науки. Проправих си път между посетителите — студенти, застаряващи полковници и свещеници, завих зад една лавица, прескачайки няколко купчини книги, оставени на пода, и се оказах изправен пред две същества от различен пол, вероятно студенти, вкопчени в страстна прегръдка и забравили за околния свят.

— Извинете — казах твърдо, отстраних ги от пътя си, дръпнах завесата, която скриваше една врата, отключих и влязох в нещо като вестибюл с току-що боядисани стени, по които висяха картини с шотландски крави. В другия край имаше още една врата с излъскано чукче. Почуках дискретно и ми отвори възрастна жена с прошарена коса, удивително старомодни очила, черна пола и пуловер на зелени райета.

— Ти ли си? — каза тя, без да поздрави. — Вчера питаше за теб. Не е много доволен. — Тя поклати глава като гувернантка пред непослушно дете. — Ще трябва да вземеш мерки.

— Остави това, Бавачке! — отвърнах аз.

— И не ме наричай Бавачке! Колко пъти да ти казвам, че е неприлично!

— Сама си си виновна — казах аз. — Не ми говори сякаш съм бебе.

— Време ти е да пораснеш. Хайде, влизай.

Тя натисна един звънец, вдигна слушалката на телефона на бюрото си и каза:

— Дойде господин Колин. Да, изпращам го при вас.

Тя остави слушалката и ми кимна.

Влязох през вратата в дъното и се оказах в една толкова задимена стая, че едва се виждаше. След като очите ми се пригодиха към обстановката, различих обемистото тяло на шефа, седнал на праисторическо кресло, край което бе поставено малко старомодно писалище.

Полковник Бек свали очилата си, бутна настрани писалището, върху което се мъдреше някакъв дебел том, и ме погледна с неодобрение.

— Ето те и теб най-накрая.

— Да, сър — отговорих аз.

— Откри ли нещо?

— Не, сър.

— Няма да се разберем така, Колин! Искам да сме наясно. Луни и полумесеци! Как ли пък не!

— Все още мисля, че… — започнах.

— Добре, добре. Все още мислиш. Само че ние не можем да чакаме до безкрайност, докато се намислиш.

— Признавам, че беше интуиция.

— В това няма нищо лошо — каза полковник Бек. Той обичаше да противоречи. — Най-добрите резултати съм постигал, когато съм се водел по интуицията си. Само че твоята изглежда не върши никаква работа. Докъде стигна с кръчмите?

— Минах през тях, сър. Сега се занимавам с полумесеците. Тоест с кварталите с форма на полумесец.

— Очевидно. Не съм си мислел, че ще обикаляш пекарните, в които правят френски кифлички, макар че като се замислиш, защо пък не? В някои от тях държат на всяка цена да правят кроасани, които всъщност не са френски. И ги държат дълбоко замразени като всичко останало. Затова не можеш да хапнеш нищо вкусно в наши дни.

Изчаках, за да видя дали ще се задълбочи върху тази тема. Беше една от любимите му. Той обаче видя, че очаквам това, и се въздържа.

— Огледа ли всичко наоколо?

— Почти. Остава още малко.

— Искаш да кажеш, че ти трябва още време, нали?

— Да, трябва ми още време — отговорих аз. — Налага се да остана там, където съм, още малко. Попаднах на съвпадение, което би могло да означава нещо.

— Не го усуквай. Говори с факти.

— Проучвам „Уилбрахъм Кресънт“.

— И удари на камък. Или не?

— Не съм сигурен.

— Обясни мисълта си, момче. Говори ясно!

— Съвпадението е в това, че в „Уилбрахъм Кресънт“ беше убит човек.

— Кой е този човек?

— Все още не се знае. В джоба му имаше визитна картичка с име и адрес, но те се оказаха фалшиви.

— Да. Подозрително. Връзва ли се с нещо друго?

— Не мога да разбера, сър, но въпреки това…

— Знам, знам. Въпреки това… Е, защо дойде? Дойде да поискаш разрешение да продължиш да се ровиш из „Уилбрахъм Кресънт“, където и да се намира това странно място?

— Намира се в Кроудийн. На осемнайсет километра от Портълбъри.

— Да, да. Много хубаво градче. Но ме интересува защо дойде тук. Обикновено не искаш разрешение, а правиш каквото си знаеш, нали?

— Боя се, че сте прав, сър.

— Защо тогава?

— Имам нужда от пълна информация за няколко личности.

Полковник Бек въздъхна и придърпа отново писалището пред себе си. Извади от джоба си химикалка, духна върха й и ме погледна.

— Е?

— Къщата се нарича „Диана Лодж“. Адресът е „Уилбрахъм Кресънт“, номер двайсет. Там живее жена на име госпожа Хеминг с около четиринайсет котки.

— Диана? Хм — каза полковник Бек. — Богинята на лова и Луната. Диана Лодж. Добре. Какво работи тази госпожа Хеминг?

— Нищо — отговорих аз. — Погълната е от грижите по котките си.

— Много добро прикритие, струва ми се. Може и да е тя. Това ли е всичко?

— Не. Има и един човек на име Рамзи. Живее на номер шейсет и две. Твърди се, че е строителен инженер и често пътува в чужбина.

— Това ми харесва повече. Искаш информация за него, така ли? Добре.

— Има съпруга — продължих аз. — Много мила жена и две немирни деца. Момчета.

— Може и да има. Случвало се е и друг път. Помниш ли Пендълтън? Той също имаше жена и деца. Много приятна при това. Но най-глупавата, която съм виждал. И през ум не й беше минало, че мъжът й е нещо друго, а не е олицетворение на почтеността в търговията с книги за Изтока. Освен нея имаше съпруга в Германия с две дъщери и още една в Швейцария. Не знам за какво му бяха — за прикритие или поради ненаситност. Естествено, той никога не би признал второто. Както и да. Искаш информация за господин Рамзи. Нещо друго?

— Не съм много сигурен. На номер шейсет и три живее възрастно семейство. Пенсиониран професор и жена му. Името му е Макнотън. Шотландец. Занимава се с градината си. Нямам причина да смятам, че при тези хора има нещо нередно, но все пак…

— Добре. Ще проверим. За всеки случай.

— А защо се интересуваш точно от тези хора между другото?

— Дворовете им опират в двора на къщата, в която беше извършено убийството.

— Прилича ми на упражнение по френски — отговори полковник Бек. — Къде е трупът на чичо ми? В градината на братовчеда на леля ми. А кой живее на самия номер деветнайсет?

— Сляпа жена. Бивша учителка. Сега преподава в училище за слепи и местната полиция я разследва.

— Сама ли живее?

— Да.

— А каква е връзката с останалите?

— Предполагам, че ако в някоя от техните къщи е бил убит човек, би било много лесно трупът да се прехвърли през оградата на номер деветнайсет. Това е една възможност и нищо повече. Искам и да ви покажа нещо. Ето това.

Бек пое потъмнялата монета от ръката ми.

— Чешки талер? Къде го намери?

— Не аз. Бил е намерен в градината на номер деветнайсет.

— Интересно. Може обзелата те мания за луни и полумесеци все пак да доведе до нещо. — Той се замисли и добави: — На съседната улица оттук има заведение на име „Изгряващата луна“. Защо не пробваш там?

— Вече пробвах.

— Винаги имаш готов отговор, нали? Искаш ли пура?

Поклатих глава.

— Благодаря. Нямам време.

— В Кроудийн ли се връщаш?

— Да. Ще присъствам на предварителното следствие.

— Ще видиш, че ще го отложат. Да не би да си хукнал след някое момиче, а?

— Разбира се, че не — отвърнах рязко.

Неочаквано полковник Бек започна да се смее:

— Внимавай в картинката, момче! Както винаги любовта надига грозната си глава. От колко време я познаваш?

— Няма никаква… искам да кажа… Да, трупа откри едно момиче, но…

— И какво направи, след като го откри?

— Разпищя се.

— Романтично. И се втурна към теб, разплака се на рамото ти и ти разказа за трагедията, нали?

— Не мога да разбера за какво става дума — отговорих хладно. — Погледнете тези.

Подадох му няколко от полицейските снимки.

— Кой е той? — Попита полковникът.

— Мъртвият.

— Обзалагам се, че го е убило момичето, по което толкова си падаш. Има нещо гнило в цялата история.

— Не сте я чули още. Не съм ви я разказал.

— Няма нужда. — Полковник Бек махна с пурата си. — Върви на това предварително следствие и внимавай с момичето. Да не би да се казва Диана или Артемида? Има ли нещо общо с луните и полумесеците?

— Не.

— Сигурно ли е?

Четиринайсета глава

Колин Лам разказва:

От последното ми посещение в „Уайтхейвън Маншънс“ бе минало доста време. Преди няколко години това беше внушителна сграда със съвременни апартаменти, но сега около нея имаше още по-внушителни и модерни постройки. Вътре забелязах, че е боядисана наскоро в светложълто.

Качих се с асансьора и натиснах звънеца на номер 203. Отвори ми безупречният домашен прислужник Джордж, който ми се усмихна радостно.

— Господин Колин! Отдавна не сте идвали!

— Да, така е. Как си, Джордж?

— Със здравето съм добре, слава Богу.

Аз понижих глас:

— А как е той?

Джордж също зашепна, макар че едва ли се налагаше да го прави, тъй като и без това тонът му беше съвсем дискретен.

— Струва ми се, че понякога се чувства потиснат.

Аз кимнах с разбиране.

— Влезте, сър — покани ме той и пое шапката ми.

— Моля те, кажи му, че е дошъл Колин Лам.

— Много добре, сър.

Той отвори вратата и произнесе с ясен глас:

— Господин Колин Лам е дошъл да ви види, сър.

Отдръпна се, за да ми направи път, и влязох в стаята.

Приятелят ми Еркюл Поаро седеше както обикновено на голямото кресло край камината. Забелязах, че единият реотан на правоъгълната електрическа печка работи. Септември едва започваше, времето беше топло, но той беше от хората, които първи усещат хладния полъх на есента и вземат предохранителни мерки. На пода от двете му страни бяха струпани множество книги. На масичката вляво от него имаше още.

В дясната си ръка държеше чаша, от която излизаше пара. Предположих, че е билков чай. Той обичаше билков чай и често настояваше да пия и аз. Вкусът му ме отвращаваше, а ароматът беше остър.

— Не ставайте — казах аз, но Поаро вече беше на крака. Той тръгна към мен с лачените си обувки, протегнал напред ръце.

— Аха! Това си ти, приятелю! Това си ти! Моят млад приятел Колин! А откъде се взе това Лам? Чакай да помисля… Има поговорка… нещо за овнешко, с подправки като за агнешко… Не, това се казва за застаряващите дами, които се мъчат да изглеждат по-млади, отколкото са. Не се отнася за теб. Аха, ето го! Ти си вълк в агнешка кожа? Това е, нали?

— И това не е — отговорих аз. — Реших, че при работата, с която се занимавам, моето собствено име няма, да е много подходящо. Непрекъснато ще ме свързват с баща ми. Така че реших да съм Лам. Кратко, ясно, лесно се помни. Освен това се лаская да мисля, че подхожда на характера ми.

— В това не съм много сигурен — каза Поаро. — А как е баща ти, приятелю?

— Добре е. Много е зает с ружите си… или май бяха хризантеми? Сезоните се сменят толкова бързо, че не мога да запомня кое кога цъфти.

— Значи се занимава с цветя.

— Изглежда, всички стигат до това накрая.

— Не и аз — възрази Еркюл Поаро. — Е, да, веднъж опитах с тиквичките, но никога повече. Ако искаш да имаш хубави цветя, защо не отидеш в цветарския магазин? Бях останал с впечатлението, че добрият полицейски шеф има намерение да пише мемоарите си.

— Започна — отговорих аз, — но разбра, че много неща ще трябва да останат извън тях. Стигна до заключението, че останалото е прекалено незначително, за да се напише.

— Да, за съжаление дискретността трябва да се спазва — съгласи се Поаро. — Иначе баща ти би могъл да сподели някои твърде любопитни неща. Възхищавам се от него. Знаеш ли, неговите методи ми бяха твърде интересни. Беше толкова директен. Използваше очевидното така, както никой друг преди това. Залагаше капани — най-очевидните възможни — на хората, които искаше да — улови с тях, си казваха: „Това е прекалено очевидно, за да е капан.“ И се хващаха!

Аз се засмях.

— Е, в днешно време не е на мода синовете да се възхищават от бащите си. Повечето от тях сядат с отровно перо и описват всички възможни мръсотии с неприкрито удоволствие. Лично аз уважавам дълбоко своя старец. Надявам се един ден да стана толкова добър, колкото беше той. Разбира се, работата ни не е една и съща.

— Но има нещо общо помежду им — отбеляза Поаро. — Много общо. Естествено — той се прокашля деликатно, — ти трябва да работиш зад кулисите, което на него не му се налагаше. Мисля, че трябва да те поздравя за големия успех напоследък, нали? Аферата „Ларкин“.

— Дотук добре — отговорих аз, — но се налага да разбера още доста неща, за да доведа всичко докрай. Както и да е, не дойдох тук, за да говорим за това.

— Разбира се, че не! — Той ми посочи един стол и ми предложи билков чай, който отказах веднага.

В следващия миг влезе Джордж с поднос, на който имаше уиски, чаша и сифон. Остави го на масичката до мен.

— А как са нещата при вас? — Попитах го аз, погледнах купчината книги край него и добавих: — Може би правите някакво проучване?

Поаро въздъхна:

— Може да се нарече и така. Да. Може би донякъде е истина. Напоследък изпитвам остра нужда от някаква загадка. Казах си, че няма значение каква е тя. Може да е като при стария Шерлок Холмс — да е дълбока толкова, колкото магданозът потъва в краве масло. Важното е да има такава. Виждаш ли, нямам нужда да упражнявам мускулите си, а мозъчните си клетки.

— Колкото да се поддържате във форма, така ли?

— Да. — Той въздъхна. — Но никак не е лесно да намериш загадка. Вярно е, че във вторник имаше случай… Необяснимата поява на три сухи портокалови кори в поставката за чадъри. Как са попаднали там? Откъде биха могли да се появят? Аз самият не ям портокали. Джордж никога не би пуснал там такова нещо. Нито пък е възможно някой посетител да е донесъл със себе си парчета портокалова кора. Да, това беше сериозна загадка.

— И вие я разрешихте?

Той отговори с повече тъга, отколкото с гордост:

— Не се оказа много интригуващо. Просто се смени жената, която чисти, и новата довела, въпреки че е забранено, едното от децата си. Не звучи интересно, но докато стигна до този отговор, трябваше да изоблича множество лъжи, заблуди и така нататък. Доволен съм, макар че проблемът беше незначителен.

— Разочароващ — предположих аз.

— Точно така — каза Поаро. — Аз съм скромен. Но все пак няма нужда да се използва сабя, за да се среже канап на опаковка.

Аз поклатих глава сериозно, а той продължи:

— Напоследък започнах да чета за някои истински, все още неразкрити престъпления и се мъча да открия свои решения.

— Имате предвид случаи като Аделаид Бартлет и Браво?

— Точно така. Но никак не беше лесно. Аз лично нямам никакви съмнения по въпроса кой е убил Чарлс Браво. Приятелката му може и да е била замесена, но не тя е вдъхновила нещата. Нещастното подрастващо момиче Констанс Кент… Мотивите, които биха могли да я накарат да удуши малкото си братче, което без съмнение е обичала, винаги са оставали загадка. Но не и за мен. Стана ми ясно веднага щом прочетох за този случай. Що се отнася до Лизи Бордън, много бих искал да можех да задам няколко въпроса на хората около нея. Почти съм сигурен какви биха били отговорите им. Уви, всички те отдавна са мъртви.

Помислих си, както и друг път, че скромността не е сред качествата на Поаро.

— И какво направих след това? — продължаваше той.

Реших, че от доста време не е разговарял с някого и сега просто се радва на гласа си.

— От реалния живот се обърнах към художествената литература. Тук до мен има най-различни криминални романи. Започнах отзад напред. — Той взе книгата, която бе оставил на стола, когато влязох, и ми я подаде. — Ето, скъпи Колин, това е „Случаят «Левънуърт»“.

— Доста стара книга — отбелязах аз. — Струва ми се, баща ми е споменавал, че я е чел като ученик. Сигурно е доста старомодна?

— Възхитителна е — каза Поаро. — Човек се наслаждава на атмосферата от онова време, на добре разработената и целенасочена мелодрама. Тези щедри описания на златната красота на Елеонор, на лунната красота на Мери!

— Трябва да я прочета пак — казах аз. — Забравил съм описанията на красивите жени.

— И прислужничката Хана, която е описана толкова реалистично, самият убиец — отличен психологически портрет.

Дадох си сметка, че ме очаква цяла лекция, и се приготвих да слушам.

— След това да вземем „Приключенията на Арсен Люпен“ — продължи Поаро. — Каква фантастика! Колко нереалистично! И все пак каква жизненост и енергия има в тях! Нелепи са, но пък имат чар. И хумор.

Той остави „Приключенията на Арсен Люпен“ и взе друга книга.

— „Тайната на жълтата стая“. Ето това е истинска класика! Одобрявам я отначало докрай! Такъв логически подход! Разбира се, помня критиците й, които твърдяха, че не била реалистична. Но това не е така, скъпи Колин! Не, не и не. Може би е близо до границата, но е съвсем реалистична. Има малка разлика. Всичко в тази книга е истина, макар и прикрита зад умелата и ловка употреба на думите. Всичко се изяснява във върховния момент, когато мъжете се срещат в пресечната точка на три коридора. — Той я остави внимателно. — Определено е шедьовър, но за жалост почти забравен в наши дни.

Поаро прескочи двайсетина години и заговори за по-късни автори:

— Освен това прочетох някои от ранните творби на госпожа Ариадна Оливър. Тя, може да се каже, е моя приятелка, а струва ми се, че и твоя. Не казвам, че одобрявам напълно романите й. Случките, които описва, са много невероятни. Дългата ръка на съвпадения се използва прекалено свободно. И тъй като по онова време е била млада, тя е проявила глупостта да направи детектива си финландец, а е ясно, че не познава Финландия и финландците, освен може би творбите на Сибелиус. Въпреки всичко има оригинални хрумвания, понякога прави хитри умозаключения, а в последно време е научила и много неща, които по-рано не знаеше. Например полицейските процедури. Също така напоследък е малко по-добре осведомена за огнестрелните оръжия. И най-важното, може би вече се е сдобила с приятел адвокат или прокурор, който я е ограмотил по някои въпроси на съдебната практика и законите.

Той остави книгата на госпожа Ариадна Оливър и взе друга.

— А това е Сирил Куейн. Той е майстор на алибито.

— Ако си спомням правилно — казах аз, — това е един много скучен писател.

— Вярно е — съгласи се Поаро, — че нищо кой знае колко интересно не става в книгите му. Разбира се, има труп. Понякога и повече от един. Но при него най-важното е алибито, разписанието на влаковете, маршрутите на автобусните линии, разположението на провинциалните пътища. Признавам, че тази сложна и объркана употреба на алибито ми доставя удоволствие. Забавлявам се, като се опитвам да хвана грешките му.

— И предполагам, че винаги успявате?

Поаро беше честен.

— Невинаги — призна. — Далеч невинаги. Разбира се, след време човек осъзнава, че книгите му са почти еднакви. Алибитата му всеки път си приличат, макар и не напълно. Знаеш ли, скъпи Колин, представям си Сирил Куейн седнал в стаята си с лула в ръка — както е на снимките — да проучва внимателно железопътните, самолетните и всякакви други разписания. Струва ми се, че дори следи движението на презокеанските кораби. Но каквото и да кажеш, в книгите му има порядък и метод.

Той остави настрана господин Куейн и взе друга книга.

— Това е Гари Грегсън, невероятният автор на трилъри. Написал е поне шейсет и четири. Той е почти пълна противоположност на господин Куейн. Ако в книгите на Куейн не се случва почти нищо, то в книгите на Грегсън се случват прекалено много неща, при това хаотично и неправдоподобно. Всички те са силно оцветени. Това е мелодрама, разбъркана с клечка. Кръв, трупове, улики… всичко е струпано на едно място и започва да прелива. Прекалено крещящо, прекалено нереалистично. Както можеш да се досетиш, това не е лъжица за моята уста. Дори изобщо не е лъжица. Прилича на тайнствените американски коктейли, чиито съставки са много подозрителни.

Поаро замълча, въздъхна и продължи лекцията си:

— Да се заемем с Америка. — Взе една от книгите в лявата купчина. — Флоранс Елк. Тук има порядък и метод, а също така и живи случки, но прекалено многозначителни. Весели и живи. Тази дама има ум, макар че като много други американски писатели прекалява с напитките. Аз, драги мой, както знаеш, съм любител на виното. Ако в един разказ има кларет или бургундско с автентична реколта и дата, това само може да достави удоволствие. Но точното количество ръжено уиски, което детективът консумира почти на всяка страница от американските трилъри, ми се струва нещо напълно безинтересно. Дали героят изпива бутилка или половин бутилка, която изважда от шкафа на бюрото си, според мен няма никакво отношение към действието. Изглежда, мотивът с алкохола изобщо не може да бъде отстранен от американските детективски романи.

— А какво ще кажете за твърдата школа?

Поаро махна с ръка, както би прогонил комар.

— Насилие заради самото насилие? А откога това се смята за интересно? В началото на кариерата си като офицер в полицията видях доста насилие. Все едно да четеш учебник по медицина. Както и да е, за мен американските криминални романи като цяло заслужават много висока оценка. Струва ми се, че те са написани с повече въображение, с повече изобретателност от английските. Атмосферата в тях не е така претоварена, както например в повечето френски романи. Да вземем Луиза О’Мали например.

Той посегна към купчината книги още веднъж.

— Какъв образец за академично писане! И в същото време какво вълнение, какво нарастващо напрежение събужда то у читателя! Тези богати, луксозни нюйоркски апартаменти, тези снобски гнезда, в чиито подмоли се крие и поема по неведомите си пътища престъплението! Такива неща могат да се случат и се случват. Тази Луиза О’Мали е много добра. Наистина е много добра. И, разбира се, не мога да не спомена старите любимци.

Поаро отново се наведе, за да вземе книга.

— Приключенията на Шерлок Холмс — промърмори нежно и добави с възхищение още една дума: — Maitre[3]!

— Шерлок Холмс? — Попитах аз.

— О, не! Не Шерлок Холмс! Авторът, сър Артър Конан Дойл, от него се възхищавам! Разказите му за Шерлок Холмс наистина са преувеличени, пълни с нелогичности и неточности, но изкуството на писателя… О, това е нещо съвсем различно. Удоволствието от езика и най-вече величественият образ на доктор Уотсън… Това наистина е триумф! — Той въздъхна, поклати глава и добави: — Добрият Хейстингс. Моят приятел Хейстингс, за когото си чувал да ти говоря толкова често. Отдавна не съм получавал новини от него. Какъв абсурд! Да се самопогребеш в Южна Америка, където непрекъснато стават революции!

— Не само в Южна Америка е така — отбелязах аз. — Сега навсякъде по света има революции.

— Да не говорим за атомната бомба — каза Поаро. Ако трябва да я има, нека я има, но нека не говорим за нея.

— Всъщност дойдох тук, за да поговорим за нещо съвсем друго.

— А! Смяташ да се ожениш, това ли е? Радвам се, драги мой, много се радвам!

— Откъде ви хрумна това, Поаро? — попитах аз. — Няма нищо такова!

— Това се случва. Случва се всеки ден.

— Може и така да е — възразих, — но не и на мен. Истината, е, че дойдох при вас, защото се сблъсках с едно чудесно загадъчно убийство.

— Така ли? Чудесно загадъчно убийство, казваш? И идваш при мен. Защо?

— Ами… — смутих се. — Реших, че ще ви достави удоволствие.

Поаро ме изгледа замислено, погали нежно мустаците си и каза:

— Господарят често е монарх за своето куче. Той му подхвърля топката. Обаче кучето също може да е добро към господаря си. То улавя заек или плъх и го оставя в краката му. И какво прави след това? Ами маха с опашка.

Неволно се разсмях.

— Нима въртя опашка?

— Мисля, че да, приятелю. Мисля, че да.

— Добре. А какво ще каже господарят? Иска ли да погледне плъха, уловен от кучето? Интересува ли се изобщо от него?

— Разбира се. Естествено. Това е престъпление, което според теб ще ме заинтригува, така ли е?

— Цялата работа е — отговорих аз, — че всичко това ми се струва необяснимо.

— Невъзможно — отсече Поаро. — Няма необясними неща. Няма.

— Можете да се опитате да намерите обяснението. Аз не мога. Не че има нещо общо с мен. Просто случайно бях на мястото. Може би всичко ще се окаже много просто, след като се идентифицира трупът.

— Говориш без метод и без порядък — каза Поаро разпалено. — Много те моля най-напред да ме запознаеш с фактите. Казваш, че е убийство, така ли?

— Без съмнение — уверих го аз. — Е, ето какви са фактите.

Описах му подробно какво се бе случило в къщата на „Уилбрахъм Кресънт“, номер деветнайсет. Еркюл Поаро се облегна удобно, затвори очи и започна да почуква с пръст по стола. Когато най-накрая свърших разказа си, той остана мълчалив още известно време и след това ме попита, без да отваря очи:

— Това истина ли е?

— О, изцяло — отговорих аз.

— Epatant[4]! — каза Поаро и повтори думата сричка по сричка, сякаш се наслаждаваше на вкуса й: — Epatant.

След това продължи да почуква по стола и бавно да клати глава.

— Е — подканих го аз нетърпеливо след известно време, — какво ще кажете?

— Но какво трябва да кажа?

— Искам да ми кажете решението на загадката. Винаги сте твърдели, че е напълно възможно човек да разкрие дадено престъпление само като мисли, без дори да става от стола си, без да разпитва свидетели и да търси улики.

— Така е, винаги съм твърдял това.

— Е, предизвиквам ви да го докажете. Дадох ви фактите, а сега искам отговора.

— Просто така, а? Но трябва да научим още много неща, драги мой. Разполагаме само с нищожна част от фактите. Нима не съм прав?

— Въпреки това би трябвало да имате някакво обяснение.

— Аха. — Той се замисли за миг. — Едно е сигурно — това трябва да е много просто престъпление.

— Просто? — Попитах аз изненадано.

— Естествено.

— А защо да е просто?

— Защото изглежда много сложно. След като е трябвало на пръв поглед да изглежда сложно и объркано, значи е просто. Разбираш ли?

— Не съм сигурен дали разбирам.

— Любопитно — продължи да размишлява Поаро.

— Това, което ми каза, ми напомня нещо… Къде беше… Кога? Имаше нещо такова… — той замълча.

— Паметта ви — казах аз — трябва да е бездънен резервоар, пълен с престъпления. Все пак едва ли е възможно да помните всичките.

— За жалост не, но от време на време тези спомени ми помагат. В Лиеж имаше един производител на сапун. Той отрови жена си, за да се ожени за някаква руса стенографка. В престъплението имаше почерк. По-късно този почерк се повтори и аз го разпознах. Този път ставаше дума за отвлечен пекинез, но почеркът беше същият. Започнах да търся еквивалент на стенографката и производителя на сапун и — хоп! Така стана. Това, което ми разказа ти, също ми се струва познато.

— Часовниците? Фалшивият застрахователен агент?

— Не, не — поклати глава Поаро.

— Сляпата жена?

— Не, не, не! Не ме обърквай!

— Разочарован съм — казах аз. — Мислех, че ще ми дадете отговора веднага.

— Но, приятелю, засега разполагам само с почерка. Трябва да науча още много неща. Вероятно трупът ще бъде идентифициран. Полицията се справя отлично с подобни неща. Разполагат с досиета, могат да публикуват снимката, имат списъците на изчезналите хора, ще изследват дрехите на убития и така нататък. Да, имат на разположение стотици начини. Не се съмнявам, че ще се разбере кой е убитият.

— Значи в момента няма какво да се прави, така ли?

— Винаги има какво да се прави — отговори разпалено Еркюл Поаро.

— Например?

Той размаха многозначително пръст срещу мен:

— Поговори със съседите.

— Вече го направих. Бях с Хардкасъл, когато ги разпитваше. Не знаят нищо определено.

— Ах, ах, ах! Така си мислиш ти, но те уверявам, че това не може да е истина. Отишли сте при тях и сте ги попитали: „Видяхте ли нещо подозрително?“ Естествено, те са ви казали, че не са видели нищо и вие сте решили, че няма какво повече да питате. Но не това имах предвид, когато казах, че трябва да поговориш със съседите. Имах предвид да разговаряш с тях. Да им дадеш възможност да говорят пред теб. И в тези разговори непременно ще откриеш някаква следа. Могат да говорят за градините си, за фризьорката или за шивача си, за приятелите или кучето си, за любимите си ястия. Няма как да не кажат поне една дума, която да хвърли светлина върху това, което те интересува. Каза ми, че от разпитите не е излязло нищо, което да бъде от полза. Аз твърдя, че това няма как да е истина. Ако можеш да ги възпроизведеш дума по дума…

— Е, това мога да направя — отговорих аз. — Стенографирах всички показания в ролята си на помощник на Хардкасъл. Донесох ги. Транскрибирани и преписвани на машина. Ето ги.

— Ти си умно момче. Наистина си умно момче! Постъпил си правилно. Много съм ти благодарен.

Смутих се.

— Имате ли някакви други предположения? — попитах.

— Да, винаги имам предположения. Онова момиче. Можеш да поговориш и с него. Направи го. Вече сте приятели, нали? Нима не я прегърна, когато тя изтича с писъци от къщата?

— Изглежда сте под влиянието на Гари Грегсън казах аз. — Завладял ви е мелодраматичният му стил.

— Може би е така — призна Поаро. — Човек се влияе от книгите, които чете.

— Що се отнася до момичето… — започнах аз и замълчах.

Поаро ме погледна изпитателно.

— Да?

— Не бих искал… Не желая…

— А, значи така? Значи дълбоко в себе си чувстваш, че това момиче има нещо общо с убийството?

— Не, няма такова нещо. Шийла се е оказала на местопрестъплението съвсем случайно.

— Не, драги мой, това не е случайност. Знаеш го много добре. Сам ми го каза. Повикали са я по телефона, нали? Именно нея.

— Но тя не знае защо.

— Не можеш да си сигурен в това. Много вероятно е да знае защо и да крие този факт.

— Не мисля — продължих да упорствам.

— Възможно е да откриеш защо, докато разговаряш с нея, дори самата тя да не си дава сметка за истината.

— Не виждам как… искам да кажа, че не се познаваме много добре.

Еркюл Поаро отново затвори очи.

— Наистина, в процеса на развитие на отношенията между един мъж и една жена има период, когато това твърдение е вярно. Тя е привлекателно момиче, нали?

— Да — отговорих. — Много привлекателно.

— Ще поговориш с нея — нареди той, — защото вече сте приятели. Освен това ще намериш повод да посетиш онази сляпа жена. Ще поговориш и с нея. Ще отидеш и в машинописното бюро, може би под предлог, че искаш да им възложиш някаква работа. Можеш да се сприятелиш с някоя от другите млади дами, които работят там. Ще се срещнеш с всичките тези хора и след това отново ще дойдеш при мен, за да ми кажеш какво си чул от тях.

— Имайте милост! — възкликнах аз.

— Няма нужда — отвърна Поаро. — Дори ще ти достави удоволствие.

— Изглежда не си давате сметка, че трябва да се занимавам и със своята работа.

— Ако си осигуриш известно разнообразие, ще работиш много по-добре — увери ме той.

Аз станах и се засмях.

— Добре. Вие сте лекарят. Ще чуя ли още мъдри съвети? Какво ще кажете за странните часовници?

Поаро се облегна отново и затвори очи. Това, което каза, беше напълно неочаквано:

Тук моржа каза бавно — време дойде

да поговорим за неща като:

обуща, червен восък, параходи

за зеле и царе,

защо морето е горещо-вряло

и имат ли прасетата криле.

Той отвори очи отново и кимна.

— Разбираш ли?

— Цитат от „Моржа и дърводелеца“, „Алиса в огледалния свят“.

— Точно така. Засега това е най-доброто, което мога да направя за теб, драги мой. Помисли.

Петнайсета глава

На предварителното следствие присъстваха доста хора. Развълнувани от убийството, жителите на Кроудийн очакваха с надежда да бъдат направени сензационни разкрития. Но заседанието се оказа сухо и скучно. Не беше нужно Шийла Уеб да се безпокои за явяването си — всичко свърши за по-малко от минута-две. Някой се обадил в машинописното бюро „Кавендиш“ и поискал да я изпратят на „Уилбрахъм Кресънт“ номер деветнайсет.

Тя направила каквото й казали и влязла във всекидневната. Там видяла трупа на убития, разпищяла се и хукнала навън да търси помощ. Нямаше веществени доказателства, допълнителни въпроси и усложнения.

Разпитът на госпожица Мартиндейл, която също беше призована да се яви, отне още по-малко време. По телефона й се обадила жена, която твърдяла, че е госпожица Пебмарш от „Уилбрахъм Кресънт“ номер деветнайсет и поискала да й изпрати стенографка, за предпочитане госпожица Шийла Уеб. Дала и някои указания. Госпожица Мартиндейл записала съвсем точно часа на обаждането — 1.49. След това я освободиха.

Госпожица Пебмарш, призована на свидетелската банка след това, категорично отрече да се е обаждала в машинописно бюро „Кавендиш“, за да й изпратят стенографка.

Инспектор Хардкасъл говори кратко и емоционално. Каза, че веднага след като са го уведомили по телефона, той е отишъл на посочения адрес, където бил трупът на убития. Зададоха му въпрос:

— Успяхте ли да идентифицирате тялото?

— Все още не, сър. Поради това молбата ми е заседанието да бъде отложено.

— Разбира се.

След това бе изслушана медицинската експертиза. Доктор Ригс — съдебният лекар — се представи, разказа как се е озовал на адреса и как е прегледал трупа.

— Можете ли да определите времето на смъртта, докторе?

— Прегледах го в три и половина. Според мен смъртта е настъпила между един и половина и два и половина.

— Възможно ли е да се определи по-точно?

— Бих предпочел да не правя това. Най-вероятното време е някъде около два часа, дори по-рано, но трябва да се вземат предвид много фактори — възраст, общо състояние на организма и така нататък.

— Извършихте ли аутопсия?

— Да.

— Каква е причината за смъртта?

— Убитият е бил прободен с тънък остър нож. Нещо като кухненски нож с много тънко острие. Мястото на проникване на ножа… — и лекарят се впусна в подробности за това къде точно острието е разкъсало сърцето.

— Моментално ли е настъпила смъртта?

— Може би след няколко минути.

— Възможно ли е човекът да е викал или да се е съпротивлявал?

— При обстоятелствата, при които е бил прободен — не.

— Бихте ли обяснили по-подробно, докторе?

— Изследвах някои органи и мога да кажа, че преди да бъде убит, човекът е бил в безсъзнание поради поемане на наркотик.

— Можете ли да кажете какъв е бил този наркотик?

— Да. Хлоралхидрат.

— Можете ли да кажете как е бил поет?

— Вероятно разтворен в някакъв алкохол. Ефектът на хлоралхидрата настъпва много бързо.

— Доста разпространено средство в някои среди — промърмори съдията.

— Точно така — отговори доктор Ригс. — Той е изпил течността, без да подозира нищо, а след няколко минути е започнал да залита и е изгубил съзнание.

— И според вас е бил убит докато е бил в това състояние?

— Струва ми се, че да. Това може да обясни защо няма следи от борба и спокойната поза на тялото.

— Колко време след загубата на съзнание е бил убит?

— Не мога да кажа точно. Това също зависи от организма на жертвата. По-издръжлив човек би дошъл отново в съзнание след половин час, но това би могло да стане и много по-късно.

— Благодаря, доктор Ригс. Можете ли да кажете кога убитият е приемал храна за последен път?

— Не беше обядвал, ако това имате предвид. Не беше приемал твърда храна от няколко часа.

— Благодаря, доктор Ригс. Това е всичко.

След това съдията огледа залата и обяви:

— Заседанието се отлага с две седмици до двайсет и осми септември.

Хората започнаха да се разотиват. Една Брент, която присъстваше, както и повечето момичета от бюрото на госпожица Мартиндейл, излезе на улицата и спря нерешително. Тази сутрин нямаше да работят. Морийн Уест, една от колежките й, се приближи до нея и я заговори:

— Една, какво ще кажеш да отидем да обядваме в „Синята птица“? Имаме много време. Поне ти.

— Нямам повече от теб — отговори Една обидено. — Котката ми каза да се прибера след първата смяна за обяд. Доста злобно от нейна страна. Мислех си, че ще имам на разположение поне още един час, за да си купя някои неща.

— Типично за нея — съгласи се Морийн. — Тя е много злобна, нали? Бюрото ще работи от два и всички трябва да сме там. Чакаш ли някого?

— Шийла. Не я видях да излиза.

— Тя си тръгна по-рано. Веднага след като даде показания. Тръгна с някакъв тип, но не видях кой е той. Идваш ли?

Една се огледа колебливо и отговори:

— Ти тръгвай… Аз трябва да напазарувам.

Морийн се отдалечи с друга колежка. Една продължи да чака. Най-накрая се престраши и се приближи до русокосия млад полицай, застанал на входа.

— Може ли да вляза пак? — Попита тя. — Искам да поговоря с този, който дойде в службата… инспектор някой си…

— Инспектор Хардкасъл?

— Да. Който даде показания тази сутрин.

— Е… — Младият полицай погледна към фоайето на съда и видя инспекторът да разговаря оживено със съдията и областния полицейски началник.

— Струва ми се, че в момента е зает, госпожице. Можете да дойдете в участъка по-късно. Ако желаете да му предам нещо… Важно ли е?

— Не, не чак толкова — отговори Една. — Чудех се… как това, което каза тя, би могло да е вярно, след като… — Обърна се и се отдалечи, сбърчила вежди. Тръгна към пазара и главната улица. Все още намръщена и озадачена, тя се опитваше да мисли. Мисленето не й се удаваше особено добре. Колкото повече се мъчеше да си изясни нещата, толкова повече се объркваше.

В един момент дори изрече на глас:

— Но не е възможно да е било така… не може да е било така…

Изведнъж с вид на човек, който е взел решение, тя зави по Олбани Роуд и тръгна към „Уилбрахъм Кресънт“.

След като пресата съобщи за убийството в къщата на „Уилбрахъм Кресънт“ номер деветнайсет, пред нея най-редовно се стичаха хора, за да я огледат хубаво. Едва ли някой може да обясни тайнственото влияние, което тухлите и мазилката могат да окажат върху хората при определени обстоятелства. През първите двайсет и четири часа дори се бе наложило отпред да се постави полицай, за да отпраща зяпачите с авторитетен глас. Оттогава интересът видимо беше спаднал, но не беше преминал. Автомобилите намаляваха скоростта си, майките с бебешки колички оставаха за по няколко минути на отсрещния тротоар и се взираха напрегнато в жилището на госпожица Пебмарш, жени с пазарски чанти спираха, за да разменят по някоя и друга приятна клюка с познати.

— Това е къщата. Онази там…

— Трупът е бил във всекидневната… Не, струва ми се, че всекидневната е отпред, прозорците вляво…

— Момчето на бакалина ми каза, че били вдясно.

— Може и така да е, но веднъж бях на гости на номер десет и много добре си спомням, че трапезарията беше вдясно, а всекидневната — вляво.

— По нищо не личи, че вътре е извършено убийство нали?

— Момичето, доколкото разбрах, е изтичало навън с писъци…

— Казват, че след този случай не било на себе си. Ужасен шок, наистина…

— Казват, че проникнал през задния прозорец. Тъкмо слагал сребърните прибори в чантата си, когато влязло момичето и го заварило…

— Горката жена, която живее тук! Тя е сляпа! Естествено нямало е как да разбере какво става в къщата й.

— О, но по това време тя не е била вкъщи.

— Струва ми се, че си е била вкъщи. О, трябва да вървя да напазарувам…

През повечето време можеха да се чуят подобни разговори. Притегляни като с магнит, пред къщата на „Уилбрахъм Кресънт“ номер деветнайсет се спираха най-невероятни хора, гледаха втренчено в продължение на известно време и си тръгваха, задоволили някаква своя вътрешна потребност.

Тук се озова и Една — все още объркана, тя се присъедини към групата от пет-шест души, които се бяха отдали на любимото занимание да оглеждат къщата, в която е извършено убийство.

Една, която лесно се поддаваше на чуждо влияние, също се вторачи.

Значи ето къде се бе случило! Дантелени пердета на прозорците. Много приятни. И въпреки това тук е бил убит човек. С кухненски нож. Най-обикновен кухненски нож. Едва ли има дом, в който да няма такъв…

Омагьосана от поведението на хората наоколо, тя продължи да гледа и престана да мисли…

Забрави какво я бе довело до това място…

Когато някой заговори в ухото й, тя се стресна.

Обърна се и се слиса.

Шестнайсета глава

Колин Лам разказва:

Забелязах кога Шийла Уеб се измъкна от съдебната зала. Даде показанията си много добре. Изглеждаше нервна, но не прекалено. Всъщност това беше напълно естествено. (Какво би казал Бек? „Много добро изпълнение“. Сякаш го чувам!)

Изслушах изненадващите показания на доктор Ригс и тръгнах след нея. (Инспектор Хардкасъл не ми беше казал за наркотика, но трябва да е знаел.)

Настигнах я и я заговорих:

— Не беше толкова страшно, нали?

— Не. Нямаше нищо особено. Съдията беше приятен човек. — Тя се поколеба. — Какво ще стане сега?

— Ще отложат заседанието… Докато се съберат още доказателства. Може би две седмици или поне докато успеят да идентифицират трупа.

— Мислите ли, че ще успеят?

— О, да — отговорих аз. — Непременно. Не се съмнявам в това.

— Днес е хладно — отбеляза тя и потрепери.

Не беше хладно. Дори си мислех, че е доста топло.

— Какво ще кажете да обядваме заедно? — попитах аз. — Трябва ли да се връщате на работа веднага?

— Не. Бюрото ще бъде затворено до два.

— Да вървим тогава. Как се отнасяте към китайската кухня? Видях, че малко по-нататък по улицата има малък китайски ресторант.

Шийла се колебаеше.

— Трябва да отида по магазините…

— Можете да отидете после.

— Няма да мога. Повечето затварят между един и два.

— Добре тогава. Можем да се видим там, да кажем след половин час.

Тя обеща да дойде.

Тръгнах към морския бряг и седнах под един сенник. Тъй като вятърът духаше право откъм морето, бях съвсем сам. Вече нямаше как да не призная пред себе си това, което бяха забелязали Бек, Еркюл Поаро и Дик Хардкасъл.

Това момиче ме интересуваше както никое друго досега.

Не беше красотата й — наистина притежаваше малко необикновена красота, нищо повече. Не беше и сексуално привличане — то ми беше напълно познато.

Някак си още от самото начало бях осъзнал, че тя е моето момиче.

Малко след два влязох в полицейския участък и попитах за Дик Хардкасъл. Заварих го зад бюрото да прелиства купчина писма. Той ме погледна и ме попита какво мисля за предварителното следствие.

Отговорих, че е минало много добре.

— У нас правим тези неща както трябва — добавих след това.

— А какво ще кажеш за показанията на лекаря?

— Изненадан съм. Защо не ми каза това по-рано?

— Нямаше те. Говори ли с твоя специалист?

— Да.

— Струва ми се, че го помня бегло. С големи мустаци.

— Огромни — съгласих се аз. — Гордее се с тях.

— Вече трябва да е много стар.

— Стар, но не е изкуфял.

— А защо всъщност отиде да говориш с него? От любезност ли?

— Ти имаш удивително подозрителен полицейски ум, Дик. Предимно това беше причината. Но признавам, че съм и любопитен. Исках да чуя какво ще ми каже за всичко това. Виждаш ли, винаги е твърдял, според мен самонадеяно, че е ужасно лесно да разкриеш престъпление, като си седиш на стола, опреш пръстите на ръцете си един в друг и се замислиш. Исках да ми го докаже.

— И той впусна ли се в процедурата заради теб?

— Да.

— И какво ти каза? — Попита Дик не без известна доза любопитство.

— Каза, че това убийство трябва да е много просто.

— Просто! Дявол да го вземе! — възкликна Хардкасъл. — От къде на къде просто?

— Доколкото успях да разбера, защото всичко изглеждало сложно.

Хардкасъл поклати глава.

— Не разбирам. Прилича ми на някое от умните неща, които си говорят младите хора от Челси, но не разбирам. Нещо друго?

— Каза ми да поговоря със съседите. Уверих го, че вече сме го направили.

— Като вземем предвид медицинската експертиза, съседите придобиват по-голямо значение.

— Ако приемеш, че е бил упоен някъде другаде и пренесен на номер деветнайсет, за да бъде убит?

Стори ми се, че в тези думи има нещо познато.

— Това е, което каза онази жена… госпожа как й беше името… с котките. Тогава това ми се стори интересна забележка.

— Тези котки! — Дик потрепери. — Между другото, открихме ножа. Вчера.

— Така ли? Къде?

— При котките. Вероятно е подхвърлен там след убийството.

— И няма отпечатъци, предполагам?

— Заличени са много внимателно. Този нож би могъл да е на всекиго. Леко захабен, наскоро наточен…

— Значи ето какво се е случило. Бил е упоен, пренесен на номер деветнайсет… Как? С кола? Или по друг начин?

— Може да е бил прехвърлен през оградата на някоя от съседните къщи. — Не смяташ ли, че би било много рисковано?

— Да, това нещо изисква известна дързост и добро познаване на навиците на съседите — съгласи се Дик.

— Струва ми се по-вероятно да е бил пренесен с кола.

— Това също е рисковано. Хората биха забелязали.

— Никой не е забелязал. Но съм съгласен, че убиецът не би могъл да е сигурен в това предварително. Спрялата кола би могъл да забележи всеки случаен минувач.

— Питам се дали е така наистина. Хората толкова са свикнали с колите… Ако не е била някоя скъпа лимузина, нещо необикновено… Но едва ли.

— Освен това е било обедно време. Колин, даваш ли си сметка, че госпожица Пебмарш отново влиза в картинката? Невероятно е една сляпа жена да наръга с нож здрав и силен мъж, но ако е бил упоен…

— С други думи, ако е отишъл там, „за да го убият“, както се изрази госпожа Хеминг, значи е имал уговорена среща, предложена му е била някаква напитка, наркотикът е подействал и госпожица Пебмарш е свършила работата си. След това е измила чашата, поставила е ръцете и краката на тялото в нормално положение, хвърлила е ножа в двора на съседката си и е излязла както обикновено.

— Като се е обадила в бюрото за машинописни услуги.

— А защо й е било да прави това? Да иска да й изпратят непременно Шийла Уеб?

— Ще ми се да знаех. — Хардкасъл ме погледна. — А тя знае ли? Момичето, искам да кажа?

— Твърди, че не.

— Твърди, че не — повтори Дик. — Питам те ти какво мислиш по този въпрос.

Аз замълчах. Какво мисля? Трябваше веднага да реша какво да правя. Все някога истината щеше да излезе наяве. Шийла нямаше да пострада, ако беше такава, каквато си мислех, че е.

Бръкнах в джоба си и извадих пощенска картичка. Подадох му я през бюрото.

— Шийла е получила това по пощата.

Хардкасъл я разгледа. Беше от картичките с известни сгради в Лондон — Централния криминален съд. Дик я обърна от другата страна. Вдясно беше написан адресът — с добре оформени печатни букви — госпожица Р. Ш.

Уеб, Палмърстоун Роуд №14, Кроудийн, Съсекс. Вдясно, също с печатни букви, бе изписано „ПОМНИ!“ и под него — 4.13.

— Четири и тринайсет — каза Хардкасъл. — Толкова показваха часовниците онзи ден. — Той поклати глава. — Сградата на съда, думата „помни“ и час — четири и тринайсет. Това не може да е случайно.

— Тя твърди, че не знае какво означава. Вярвам й — добавих.

Хардкасъл кимна.

— Ще я задържа. Може да се окаже от полза.

— Надявам се.

Настъпи неловко мълчание. За да го прекратя, казах:

— Много писма си насъбрал.

— Както обикновено. И от повечето няма никаква полза. Убитият не е имал полицейско досие, отпечатъците му не са регистрирани. Пишат разни хора, които твърдят, че са разпознали снимката.

Той зачете:

Уважаеми господине, убедена съм, че публикуваната снимка е на един човек, който онзи ден се качи на влака на гара Уилсдън. Мърмореше си под нос, изглеждаше развълнуван и възбуден. Още като го видях, си помислих, че нещо не е наред.

Уважаеми господине, струва ми се, че този човек много прилича на Джон — братовчеда на съпруга ми. Той замина за Южна Африка, но не е изключено и да се е върнал. Когато замина, имаше мустаци, но естествено може да ги е обръснал.

Уважаеми господине, видях мъжа от снимката във влака снощи. Помислих си, че е малко странен…

— Има цяла армия жени, които разпознават мъжете си. Май нямат представа как изглеждат! Има и майки, които си мислят, че това е синът, когото не са виждали от двайсет години!

— Ето и списъка с изчезналите. Нищо не може да ни помогне. „Джордж Барлоу, шейсет и пет годишен, изчезнал от къщи. Жена му смята, че е изгубил паметта си.“ И бележката отдолу: „Дължи много пари. Забелязан е с червенокоса вдовица. Почти сигурно, че е избягал“. Следващата: „Професор Харгрейвз не се явил да прочете уговорената лекция миналия вторник. Не се е явил, не е телеграфирал или телефонирал, за да обясни отсъствието си“.

Хардкасъл изглежда не смяташе случая с професор Харгрейвз за сериозен.

— Сигурно си е мислил, че лекцията е седмица преди или седмица след това — каза той. — Може да е имал намерение да каже на прислужника си къде отива, но да не го е направил. Често се случва.

Телефонът на бюрото му иззвъня. Той вдигна слушалката:

— Да?… Какво?… Кой я е намерил?… Казала ли е името си?… Разбирам… Продължавайте!

Той затвори телефона. Когато се обърна към мен, лицето му беше променено. Изражението му бе станало строго, почти злобно.

— В една телефонна кабина на „Уилбрахъм Кресънт“ са намерили убита млада жена — каза той.

— Убита? — Аз се вторачих в него. — Как така?

— Удушена. Със собствения й шал.

Изведнъж почувствах студ.

— Каква млада жена? Нали не е…

Хардкасъл ми хвърли хладния, преценяващ поглед, който не ми допадаше.

— Не е твоята приятелка, ако това те безпокои. Полицаят изглежда я е познал. Казва, че е колежка на Шийла Уеб от бюрото. Името й е Една Брент.

— Кой я е открил? Полицаят?

— Госпожица Уотърхаус от номер осемнайсет. Отишла до телефонната кабина, за да се обади, защото домашният й телефон не бил в ред, и видяла момичето, свито на кълбо на пода.

Вратата се отвори и влезе един полицай.

— Доктор Ригс каза, че тръгва, сър. Ще ви чака на „Уилбрахъм Кресънт“.

Седемнайсета глава

Час и половина по-късно инспектор Хардкасъл седна зад бюрото си и отпи с облекчение официално полагащата му се чаша чай. Все още беше мрачен и ядосан.

— Извинете, сър. Пиърс иска да разговаря с вас.

Хардкасъл вдигна очи.

— Пиърс? Добре. Да дойде.

Влезе неспокоен на вид млад полицай.

— Извинете, сър. Помислих си, че трябва да ви кажа нещо.

— Какво?

— След предварителното следствие, сър. Бях дежурен на входа… Това момиче… убитото… Дойде при мен и ме заговори…

— Така ли? И какво ти каза?

— Искаше да се срещне с вас, сър.

Хардкасъл внимателно го изгледа:

— Искала е да се срещне с мен? Каза ли ти защо?

— Не точно, сър. Съжалявам… Трябваше да постъпя иначе… Предложих й да ви предам каквото трябваше или ако иска да дойде тук по-късно. Тогава вие разговаряхте с областния и със съдията, помислих си…

— По дяволите! — изръмжа инспекторът. — Не можа ли да й кажеш да изчака, докато свърша?

— Съжалявам, сър. — Младият полицай се изчерви.

— Ако знаех, непременно щях да го направя, но ми се стори, че не е нещо съществено. Самата тя не мислеше, че е съществено. Спомена само, че нещо я смутило.

— Смутило?

Хардкасъл замълча, прехвърляйки през ума си някои събития. Това беше момичето, с което се беше разминал, когато отиваше у госпожа Лоутън, и което бе искало да се види с Шийла Уеб. То го позна и както му се стори, понечи да го заговори, но се отказа. Значи е имало нещо предвид. Да, най-вероятно. Имало е нещо предвид. Той беше допуснал грешка. Не реагира достатъчно бързо. Погълнат от намерението си да научи малко повече за Шийла Уеб и семейството й, бе пропуснал нещо съществено. За какво се е безпокояло това момиче? Защо? Едва ли някога щяха да научат.

— Продължавай, Пиърс. Кажи ми всичко, което си спомняш. — И добави с по-мек тон, защото беше честен човек: — Давам си сметка, че не би могъл да знаеш за какво е ставало дума.

Нямаше смисъл да изкарва яда и отчаянието си върху това младо момче. Откъде наистина би могло да знае?

Важна част от обучението му е била да спазва дисциплината и да не позволява на никого да безпокои началника му в неподходящо време. Ако тази Една Брент му бе казала, че става дума за нещо важно и спешно, той щеше да постъпи съвсем различно. Помисли си, че не беше запомнил лицето й, след като я видя за пръв път в бюрото. Просто не беше от хората, които правят впечатление. Ленив ум. Може би не се бе доверявала на собствените си мисловни процеси.

— Можеш ли да си спомниш точно какво се случи? Точно какво ти каза тя, Пиърс?

Полицаят го гледаше с мълчалива благодарност.

— Тя излезе през вратата заедно с всички и се огледа, като че ли търсеше някого. Не вас, сър, струва ми се. Някой друг. След това дойде при мен и ме попита дали би могла да се срещне с инспектора, който е дал показания. Аз видях, че разговаряте, както казах, и обясних, че в момента сте зает. Попитах я дали иска да ви предам нещо, а ако не, й предложих да се свърже с вас в участъка по-късно. Струва ми се, че се съгласи. Попитах я дали е нещо важно…

— Да? — Хардкасъл се намръщи.

— Тя отговори, че не чак толкова. Промърмори, че не виждала как нещо би могло да е станало така, както някоя си била казала.

— Не виждала как нещо би могло да е станало? — повтори Хардкасъл.

— Точно така, сър. Не помня точните й думи. Може би каза: „Не виждам как това, което каза тя, може да е истина.“ Мръщеше се и изглеждаше объркана, но когато я попитах, отговори, че не било нещо важно.

Казала, че не е важно. Тази, която скоро след това бяха намерили удушена в една телефонна кабина…

— Когато разговаряхте, имаше ли някой край вас?

— Имаше много хора, сър. Излизаха от сградата. Това убийство раздвижи доста духовете, особено след като с него се захвана пресата.

— Не помниш ли някой конкретен човек да е бил наблизо? Например някой от тези, които дадоха показания?

— Не помня, сър.

— Добре — каза Хардкасъл. — Нищо не можем да направим. Ако си спомниш още нещо, искам веднага да дойдеш при мен, ясно ли е?

След като остана сам, той се опита да потисне гнева и да престане да се упреква. Това момиче със заешка физиономия е знаело нещо. Може би „знаело“ е твърде силна дума, но във всеки случай е видяло или е дочуло нещо. Нещо, което го е обезпокоило. След предварителното следствие това безпокойство се е засилило. Какво би могло да е то? Нещо в показанията? Най-вероятно да е било нещо, което е казала Шийла Уеб. Нали преди два дни беше отишла до дома на Шийла, за да поговори с нея. Но защо не бе направила това в бюрото? Защо е трябвало да я търси у дома й? Дали не е научила нещо за Шийла, което я е озадачило и изненадало? Дали е искала да получи от нея обяснение на четири очи, не пред останалите момичета? Това му се струваше най-вероятно. Може би това беше истината. После повика сержант Крей и му даде някои нареждания.

— Защо според вас е отишла на „Уилбрахъм Кресънт“? — Попита Крей.

— Това се чудех и аз — отговори Хардкасъл. — Не е изключено, разбира се, да е проявила любопитство, да е искала да види как изглежда къщата. В това няма нищо необикновено. Половината население на Кроудийн, изглежда, изпитва същото желание.

— Колко добре го знаем — въздъхна сержант Крей.

— От друга страна — продължи Хардкасъл, — може да е отишла там, за да се види с някого, който живее там.

Когато сержантът излезе, инспекторът написа на листа пред себе си три числа.

Написа „20“ и след него постави въпросителна. След това добави „19?“ и „18?“ и съответните имена. Хеминг, Пебмарш, Уотърхаус. Трите къщи от другата страна отпадаха. Ако Една Брент бе искала да отиде в някоя от тях, нямаше да мине по тази улица.

Хардкасъл се замисли за трите възможности.

Най-напред номер 20. Ножът, използван при първото убийство, бе намерен там. Беше най-вероятно да е подхвърлен откъм двора на номер 19, но не го знаеха със сигурност. Не беше изключено и самата собственичка на номер 20 да го е скрила в храстите. Когато я разпитаха, госпожа Хеминг реагира с възмущение: „Какво безобразие! Да хвърлят този отвратителен нож при котките ми!“ Имаше ли връзка между госпожа Хеминг и Една Брент? Хардкасъл реши, че не е имало. Замисли се за госпожица Пебмарш.

Дали пък Една не беше отишла на „Уилбрахъм Кресънт“, за да се види с нея? Госпожица Пебмарш бе дала показания на предварителното следствие. Може би нещо в тези показания бе накарало Една да се усъмни? Но тя е била обезпокоена преди следствието. Може ли да е знаела нещо за госпожица Пебмарш преди това? Дали не е разбрала например, че има някаква връзка между нея и Шийла Уеб? Така би могло да се обясни чутото от Пиърс: „Това, което каза тя, не може да е истина.“

„Предположения! Само предположения!“ — мислеше той ядосано.

Ами номер 18? Трупът беше намерила госпожица Уотърхаус. Инспектор Хардкасъл имаше професионални предубеждения към тези, които откриват трупове. Откриването на трупа би могло да спести толкова много трудности на убиеца — да обясни невнимателно оставените отпечатъци от пръсти, да премахне рисковете на недоизпипаното алиби. В повечето случаи това положение беше непробиваемо. При едно условие обаче — не трябва да има явен мотив. Със сигурност госпожица Уотърхаус нямаше видима причина да убива Една Брент. Не беше дала показания. Но не беше изключено и да е присъствала на следствието. Дали Една не е имала причина да смята, че именно тя се е представила за госпожица Пебмарш по телефона, за да поиска да изпратят стенографка на номер деветнайсет?

Пак предположения.

И, разбира се, оставаше самата Шийла Уеб…

Хардкасъл протегна ръка към телефона и набра номера на хотела, в който беше отседнал Колин Лам. След малко чу гласа му.

— Обажда се Хардкасъл. В колко часа обядва с Шийла Уеб днес?

Последва пауза, след това Колин отговори:

— Откъде знаеш, че сме обядвали заедно?

— Предположих и се оказах прав, нали?

— А защо да не обядвам с нея?

— Няма причина да не го правиш. Просто те питам в колко часа беше. Веднага след заседанието ли отидохте?

— Не. Тя трябваше да напазарува. Срещнахме се в китайския ресторант на Маркет Стрийт в един часа.

— Добре.

Хардкасъл погледна бележника си. Една Брент бе умряла между дванайсет и половина и един.

— А не искаш ли да знаеш какво си поръчахме?

— Не се ядосвай. Просто исках да ми кажеш в колко часа е било, за да оформя протоколите.

— Разбрах. Казах ти.

Последва пауза, след което инспекторът се опита да смекчи напрежението:

— Ако нямаш какво да правиш тази вечер…

Колин го прекъсна:

— Заминавам. Тъкмо си събирах багажа. Току-що получих нареждане веднага да замина за чужбина.

— Кога ще се върнеш?

— Никой не знае. Най-рано след седмица, може и повече… Може и никога.

— Лош късмет, така ли?

— Не съм сигурен — отговори Колин и затвори.

Осемнайсета глава

Хардкасъл пристигна на „Уилбрахъм Кресънт“ номер деветнайсет тъкмо когато госпожица Пебмарш излизаше от къщи.

— Извинете ме за момент, госпожице Пебмарш.

— О… Вие сте инспектор Хардкасъл, нали?

— Да. Може ли да поговоря с вас?

— Не искам да закъснея за института. Много ли ще продължи?

— Не повече от три-четири минути, уверявам ви.

Тя се върна в къщата и той я последва.

— Чухте ли какво се случи днес следобед?

— Случило ли се е нещо?

— Помислих си, че вече знаете. В телефонната кабина на улицата беше намерено мъртво момиче.

— Мъртво? Кога?

— Точно преди три часа и четирийсет и пет минути. — Той погледна стенния часовник.

— Нищо не съм чула за това. Нищо — каза жената. В гласа й сякаш мигновено се появи гняв. Сякаш някой й беше напомнил недъга й по особено оскърбителен начин. — Момиче? Какво момиче?

— Името й е Една Брент и е работела в машинописно бюро „Кавендиш“.

— Още едно момиче оттам? И за нея ли са се обадили както за другата… Шийла… Не помня фамилията й.

— Мисля, че не — отговори инспекторът. — Не е ли идвала да се види с вас у дома ви?

— Тук? Разбира се, че не.

— А вкъщи ли си бяхте по това време?

— Не съм сигурна. Кога казахте, че е било?

— Дванайсет и половина или малко по-късно.

— Да — отговори госпожица Пебмарш. — Бях се прибрала.

— Къде отидохте след предварителното следствие?

— Дойдох направо тук. — Тя направи пауза и попита: — Защо мислите, че това момиче е искало да говори с мен?

— Ами… Вие бяхте на предварителното следствие и тя ви е видяла там. Трябва да има някаква причина да дойде на „Уилбрахъм Кресънт“. Доколкото ми е известно, тя не познава никого тук.

— А защо ще идва при мен само защото ме е видяла на предварителното следствие?

— Е… — Инспекторът се усмихна, след което се опита да предаде усмивката с гласа си, защото си спомни, че жената не би могла да оцени колко обезоръжаваща е тя. — Трудно е да се каже. Може би е искала да й дадете автограф. Кой знае?

— Автограф? — В гласа на госпожица Пебмарш се появи презрение. След това добави: — Да, може и да сте прав. Случват се и такива неща. — Тя поклати енергично глава. — Мога да ви уверя, инспекторе, че не се е случило днес. Откакто се върнах от предварителното следствие, никой не е идвал при мен.

— Е, благодаря, госпожице Пебмарш. Длъжни сме да проверим всички възможности.

— На колко години беше това момиче?

— На деветнайсет, струва ми се.

— Деветнайсет? Колко млада! — Гласът й леко се промени. — Горкото дете. На кого му е притрябвало да убива момиче на деветнайсет години?

— Случва се — каза Хардкасъл.

— Беше ли хубава, привлекателна, секси?

— Не — отговори Хардкасъл. — Искало й се е да бъде, но според мен не беше.

— Значи това не е причината. — Жената поклати глава още веднъж. — Съжалявам, инспекторе. Съжалявам повече, отколкото мога да изразя с думи, че не съм в състояние да ви помогна.

Той си тръгна, както и първия път, впечатлен от личността на госпожица Пебмарш.

Госпожица Уотърхаус също си беше у дома. Тя, както можеше да се очаква от човек като нея, отвори вратата рязко, сякаш искаше да залови някого, който върши нещо нередно.

— О, това сте вие! — възкликна тя. — Вижте какво, казах на вашите хора всичко, което знам.

— Сигурен съм, че сте отговорили на зададените ви досега въпроси, госпожице Уотърхаус — каза Хардкасъл, — но непрекъснато възникват нови. Налага се да изясним още някои подробности.

— Не виждам какви. Това беше такъв ужасен шок! — Тя го погледна укорително, сякаш той беше виновен за всичко. — Влезте, влезте. Не може да стоите на прага цял ден. Влезте, седнете и ме пита те каквото искате, макар че не виждам какво повече можете да измислите. Както вече казах, излязох навън, за да се обадя по телефона. Отворих вратата на кабината и видях момичето. Никога не съм била по-потресена през живота си. Веднага изтичах и намерих полицая. След това, ако искате да знаете, се върнах тук и изпих медицинска доза бренди. Медицинска! — добави натъртено.

— Добре сте постъпили, мадам — каза инспектор Хардкасъл.

— И това е всичко — завърши тя категорично.

— Исках да ви попитам дали сте сигурна, че не сте виждали това момиче преди.

— Може да съм го виждала десетки пъти, но не си спомням. Искам да кажа, че може да ме е обслужвало в някой магазин, да е седяло до мен в автобуса или да ми е продало билет за кино.

— Работела, е като машинописка и стенографка в бюро „Кавендиш“.

— Не мисля, че някога ми се е налагало да ползвам такива услуги. Да не би да я е използвал брат ми в службата си? Това ли искате да кажете?

— О, не — каза инспекторът. — Няма нищо такова. Просто исках да разбера дали не е идвала при вас тази сутрин, преди да я убият.

— Да е идвала при мен? Не, разбира се, че не! Защо да идва при мен?

— Не знаем това — отговори Хардкасъл. — Значи според вас всеки, който я е видял да влиза в двора ви тази сутрин, се е заблудил? — Той я погледна невинно.

— Някой я е видял да влиза в двора ми? Глупости! — Госпожица Уотърхаус се поколеба. — Поне…

— Да?

— Може да е пъхнала листовката в пощенската ми кутия… Когато се върнах, имаше листовка… За някакво събрание в подкрепа на ядреното разоръжаване. Всеки ден има по нещо такова. Може и тя да я е пъхнала в пощенската ми кутия, но не можете да ме обвините за това, нали?

— Разбира се, че не. Казахте, че е трябвало да се обадите по телефона и че вашият не е работел. В централата ми казаха, че това не е било така.

— В централата могат да ви кажат каквото си поискат! Набрах номера и чух някакъв чудноват шум, а не нормалния сигнал, така че излязох навън.

Инспекторът стана.

— Съжалявам, че ви обезпокоих, госпожице Уотърхаус, но предполагаме, че това момиче е дошло дотук, за да се срещне с някого, и че е било в някоя от близките къщи.

— И се налага да обиколите всички — прекъсна го тя. — Струва ми се най-вероятно да е ходила на номер деветнайсет. При госпожица Пебмарш.

— Защо смятате, че е най-вероятно?

— Казахте, че е била стенографка в бюрото „Кавендиш“. Ако си спомням правилно, говореше се, че онзи ден, когато намериха убития, тя се е обадила в бюрото, за да й изпратят такава.

— Да, така се твърдеше, но госпожица Пебмарш отрече да се е обаждала.

— Ако питате мен — продължи жената, — макар че никой не ме слуша, докато не е станало твърде късно, трябва да кажа, че напоследък се е побъркала. Имам предвид госпожица Пебмарш. Струва ми се, че тя наистина се обажда по разни бюра, за да поиска да й изпратят стенограф, и после забравя за това.

— Но не мислите, че може да е извършила убийство?

— Не съм казвала такова нещо. Знам, че в къщата й беше убит човек, но и през ум не ми е минавало да твърдя, че тя има нещо общо с това. Не, просто си мисля, че може да са я прихванали лудите, както често се случва… Познавах една жена, която се обаждаше в разни сладкарници и поръчваше по дузина „целувки“, без да й трябват. Когато й ги носеха, обясняваше, че не ги е поръчвала. Такива работи.

— Разбира се, всичко е възможно — каза инспектор Хардкасъл, сбогува се с госпожица Уотърхаус и излезе.

Помисли си, че е малко вероятно да е била искрена в последното си предположение. От друга страна, ако беше повярвала, че някой е видял Една Брент да влиза в къщата й и ако това наистина е станало, беше съвсем логично да насочи вниманието някъде другаде, към номер деветнайсет например.

Хардкасъл погледна часовника си и реши, че има време, за да се отбие в Бюрото за машинописни услуги „Кавендиш“. Знаеше, че е било отворено в два часа днес следобед. Момичетата биха могли да му помогнат.

Очакваше, че Шийла Уеб също ще е там.

Когато влезе в бюрото, едно от момичетата стана веднага.

— Инспектор Хардкасъл? — каза то. — Госпожица Мартиндейл ви очаква.

Въведе го в кабинета. Госпожица Мартиндейл се нахвърли върху него още от вратата.

— Какъв позор, инспекторе! Истински позор! Трябва да стигнете до дъното на всичко това незабавно! Никакво губене на време повече! Полицията трябва да ни осигурява защита и точно от това имаме нужда в това бюро. От защита. Момичетата ми се нуждаят от нея и аз ще направя необходимото, за да я получат!

— Госпожице Мартиндейл, сигурен съм, че…

— Нима ще отречете, че две от моите момичета пострадаха? Очевидно се е развилнял някакъв безотговорен тип, който има фикс идея или мания, както там се нарича, да напада стенографки и машинописки. Ние сме подложени на целенасочен тормоз! Първо излъга най-безмилостно Шийла Уеб, за да попадне на труп — от такова нещо човек с лабилна психика направо може да полудее, а сега и това! Едно напълно безобидно и добро момиче, удушено в телефонна кабина! Трябва да разберете кой стои зад целия този ужас, инспекторе!

— Едва ли има нещо, което искам повече от това, госпожице Мартиндейл. Дойдох при вас, за да видя дали не можете да ми помогнете.

— Да ви помогна!? Как мога да ви помогна? Мисиите ли, че ако можех, нямаше да дойда при вас още самото начало? Трябва да откриете кой е убил Една и кой изигра този безсърдечен номер на Шийла. Аз съм строга към момичетата си, инспекторе, взискателна съм към работата им и не им позволявам да закъсняват, но няма да позволя да ги тормозят и убиват! Смятам да ги защитя и да взема мерки хората, на които държавата плаща, за да правят това, да си гледат работата както трябва! — Тя го изгледа свирепо.

— Дайте ни време, госпожице Мартиндейл.

— Време? Мислите си, че след като това глупаво дете умря, можете да се бавите колкото си искате? Какво чакате? Да убият още някое от момичетата ми?

— Мисля, че няма нужда да се безпокоите за това.

— Инспекторе, когато се събудихте тази сутрин, и през ум не ви минаваше, че ще убият Една, нали? Ако не беше така, предполагам, че щяхте да вземете все някакви мерки това да не се случи. И какво? Когато я убиха, вие се изненадахте! Всичко това е безумно. Не може да не признаете, че е така! Ако това, което четем във вестниците, е истина… Часовниците например… Никой не спомена за тях сутринта на предварителното следствие.

— Споменаха се колкото се може по-малко неща, госпожице Мартиндейл. Заседанието беше отложено.

— Единственото, което искам, е да направите нещо!

— Значи не можете да ми помогнете? Може би Една е намекнала нещо пред вас или пък ви се е сторила разтревожена, но не е поискала съвета ви?

— И да е била разтревожена, не мисля, че би поискала съвет от мен. А за какво според вас е била разтревожена?

Инспектор Хардкасъл искаше да получи отговор точно на този въпрос, но разбра, че не госпожица Мартиндейл щеше да му го даде.

— Бих желал да поговоря с момичетата ви — каза той. — Разбирам, че Една не би споделила с вас тревогите и страховете си, но може би е казала нещо на тях.

— Това е напълно възможно — съгласи се тя. — През повечето време клюкарстват. Машините започват да тракат едва когато чуят стъпките ми по коридорчето. А какво правят преди това? Бърборят. Бър-бър-бър. — Жената се поуспокои и добави: — В момента тук са само три от тях. Можете да поговорите с тях. Другите са на работа в града. Ще ви дам имената и домашните им адреси, ако желаете.

— Благодаря, госпожице Мартиндейл.

— Предполагам, че искате да говорите с тях насаме. Ако аз присъствам, няма да се чувстват така свободно. Ще трябва да признаят, че наистина са клюкарствали и са си губили времето.

Тя стана от стола и отвори вратата.

— Момичета, инспектор Хардкасъл желае да поговори с вас. Можете да прекратите работа, докато свърши. Кажете му всичко, което може да му помогне да открие кой е убил Една.

Госпожица Мартиндейл се върна в кабинета си и затръшна вратата след себе си. Три уплашени лица се вторачиха в инспектора. Той огледа момичетата, колкото да си създаде представа с кого ще си има работа.

Русо, едро момиче с очила. „Може да се разчита на това същество — помисли си той, — но едва ли е много умно.“ Доста екстравагантна на вид брюнетка с прическа, създаваща впечатлението, че преди малко тук е духал силен вятър. Може би забелязваше какво става в момента, но едва ли можеше да се разчита на спомените й. Би ги украсила както й харесва. Третата беше родена, за да се кикоти, и вероятно се съгласяваше с всичко, което й кажат.

Хардкасъл заговори тихо и непринудено:

— Вече сте чули какво се случи с колежката ви Една Брент.

Трите глави закимаха енергично.

— Между другото, как научихте?

Момичетата се спогледаха, като че ли се мъчеха да решат коя да отговори. Изглежда нямаше възражение това да бъде русото момиче, чието име беше Джанет.

— Една не дойде на работа в два, както трябваше — обясни то.

— И Пясъчната котка се ядоса много… — продължи чернокосата Морийн, но не довърши.

Третото момиче се изкикоти и обясни:

— Така й викаме.

„Подходящ прякор“ — помисли си Хардкасъл.

— Когато поиска, е същински ужас — каза Морийн.

— Направо се нахвърля върху тебе. Попита дали Една е казала на някоя от нас, че няма да дойде на работа и че трябвало поне да се обади.

Русото момиче добави:

— Казах на госпожица Мартиндейл, че е била на предварителното следствие заедно с нас, но после не сме я виждали и не знаем къде е отишла.

— Но не я излъгахте, нали? — Попита Хардкасъл. — Наистина ли не знаехте къде е отишла след това?

— Предложих й да отидем да обядваме заедно — обясни Морийн, — но изглежда си беше наумила нещо друго. Не знаела дали ще обядва, щяла да си вземе нещо и да хапне тук.

— Значи е имала намерение да се върне на работа?

— Да, разбира се. Всички знаехме, че в два трябва да сме тук.

— Забелязали ли сте нещо особено у Една през последните дни? Да ви се е сторила разтревожена или объркана? Споделяла ли е с вас нещо такова? Ако си спомните, моля ви да ми го кажете.

Те се спогледаха отново, но не заговорнически, а сякаш се чудеха.

— Тя винаги намираше за какво да се тревожи — поясни Морийн. — Непрекъснато правеше грешки и забъркваше каши. Доста бавно загряваше.

— На Една непрекъснато й се случваха неприятности — допълни кикотещото се момиче. — Помните ли как й се счупи токчето онзи ден? Вечно ставаше нещо такова.

— Помня — каза Хардкасъл.

Помнеше колко тъжно гледаше момичето обувката в ръката си.

— Знаете ли, когато Една не дойде днес в два, имах чувството, че й се е случило нещо много лошо — обади се Джанет и кимна със сериозно лице.

Хардкасъл я погледна неодобрително. Не обичаше хората, които проявяват мъдрост, след като се случи бедата. Беше напълно сигурен, че това момиче не си е помислило нищо подобно и че най-вероятно си е казало: „Ех, как ще си изпати от Котката, като се върне!“

— Как научихте за случилото се? — Попита той отново.

Те се спогледаха. Тази с кикотенето се изчерви гузно и стрелна с очи затворената врата на госпожица Мартиндейл.

— Ами… ъ-ъ-ъ… Аз се измъкнах за мъничко. Исках да си купя пасти за вкъщи и знаех, че като свършим работа, няма да е останало нищо… Като отидох в магазина, онзи на ъгъла, където ме познават много добре, жената ме попита: „Тя ви беше колежка, нали?“ Попитах я: „Коя?“ А тя отговори: „Онази, която са намерили мъртва в телефонната кабина.“ О, така се уплаших! Изтичах обратно и казах на другите. След това решихме, че трябва да кажем на госпожица Мартиндейл, и точно в този момент тя нахълта тук и се развика, че нито една машина не тракала.

Разказа поде русото момиче:

— Аз казах: „Не сме виновни ние. Току-що чухме ужасна новина за Една, госпожица Мартиндейл.“

— И какво направи тя?

— В началото не й се вярваше — обясни брюнетката. — Каза: „Глупости. Пак са ви пробутали някоя безумна клюка в магазините. От къде на къде Една?“ Но се върна в кабинета си, обади се в полицията и се оказа вярно!

— Не мога да разбера — каза Джанет унесено, — не мога да разбера защо им е било да убиват Една.

— Тя си нямаше приятел или нещо такова — допълни брюнетката.

Трите погледнаха Хардкасъл с надежда, сякаш очакваха да им каже отговора. Той въздъхна. Повече нямаше какво да прави тук. Може би някое от другите момичета щеше да му помогне повече. И, разбира се, оставаше самата Шийла Уеб.

— Шийла Уеб и Една бяха ли добри приятелки? — Попита той.

Момичетата се спогледаха.

— Не много.

— Между другото, къде е госпожица Уеб?

Обясниха му, че е в хотел „Кърлю“ при професор Парди.

Деветнайсета глава

В гласа на професор Парди се долавяше раздразнение, когато прекъсна диктуването си и вдигна телефона.

— Кой? Какво? Искате да кажете, че вече е тук? Моля ви, попитайте го дали не може да дойде утре… Е, добре, добре, нека се качи.

— Вечно възниква нещо! — каза той ядосано. — Как може човек да свърши някаква сериозна работа, след като непрекъснато му пречат? — Професорът погледна намръщено Шийла Уеб и попита: — Докъде бяхме стигнали, мила моя?

Тя тъкмо щеше да отговори, когато на вратата се почука. С известно усилие професор Парди се освободи от хронологическите проблеми отпреди приблизително три хилядолетия и се върна към настоящето.

— Да! — извика той ядосано. — Влезте, какво има? Струва ми се, че специално настоях днес да не ме безпокоят.

— Съжалявам, сър, но трябваше да го направя. Добър вечер, госпожице Уеб.

Шийла Уеб се изправи и остави настрани бележника си. Инспектор Хардкасъл се зачуди дали не си е въобразил смущението, което се появи в погледа й.

— Кажете какво има? — рязко попита професорът.

— Аз съм инспектор Хардкасъл от местната полиция. Госпожица Уеб може да го потвърди.

— Не се и съмнявам — отговори професорът. — Не се и съмнявам.

— Исках да поговоря с госпожица Уеб.

— Не можехте ли да почакате? Наистина, избрахте най-неудобното време. Най-неудобното! Бяхме стигна ли до много важен момент. Госпожица Уеб ще е свободна след четвърт час, може би половин… О, Боже! Нима е станало шест?

— Много съжалявам, професор Парди — твърдо изрече Хардкасъл.

— Добре, добре. За какво става дума? За неправилно паркиране, предполагам. Колко претенциозни са тези пътни контрольори! Онзи ден един от тях твърдеше, че съм оставил колата си за четири часа и половина на забранено място. Сигурен съм, че беше много по-малко!

— Става дума за нещо много по-сериозно, сър.

— О, да, о, да! Ти, мила моя, нямаш кола, нали? — Той разсеяно погледна Шийла Уеб. — Да, спомних си, че идваш тук с автобус. Е, инспекторе, за какво става дума?

— За едно момиче на име Една Брент. — Той се обърна към Шийла Уеб: — Познавате я, нали?

Тя се втренчи в него. Красиви очи. Очи, сини като метличина. Очи, които му напомняха за някого.

— Една Брент ли казахте? — Тя повдигна вежди. — О, да, познавам я, разбира се. Какво е станало с нея?

— Както разбирам, новината все още не е стигнала до вас. Къде обядвахте, госпожице Уеб?

Тя се изчерви.

— Обядвах с един приятел в ресторант „Хо Тунг“… ако… ако това има значение за вас.

— След това не се ли върнахте в службата си?

— В бюрото ли? Обадих се по телефона и ми казаха да дойда направо тук при професора в два и половина.

— Точно така — потвърди професорът, кимайки. — Два и половина. И оттогава не сме спирали да работим… Боже мой! Трябваше да поръчам чай! Много съжалявам, госпожице Уеб, сигурно много ви се е пиело чай! Трябваше да ми напомните.

— Не, професор Парди, няма значение.

— Колко съм разсеян! Но не трябва да преча, щом инспекторът желае да ви пита нещо.

— Значи не знаете какво се е случило с Една Брент?

— Случило? Какво искате да кажете? Да не би да е претърпяла злополука или нещо подобно? Да не би да я е блъснала кола?

— Много е опасно — намеси се професорът. — При скоростите, с които шофират…

— Да — отговори Хардкасъл. — Нещо й се случи. — Той замълча и след това добави с колкото се може повече жестокост в гласа: — Около дванайсет и половина е била удушена в една телефонна кабина.

— В телефонна кабина? — попита професорът, който реши да прояви известен интерес.

Шийла Уеб не каза нищо. Тя само се вторачи в инспектора. Устата й леко се отвори, очите й се разшириха.

„Или наистина чуваш за пръв път за това, или си дяволски добра актриса“ — помисли си Хардкасъл.

— Боже мой, Боже мой! — каза професорът. — Удушена в телефонна кабина! Това ми се струва много странно. Много странно. Аз самият не бих избрал такова място… ако трябваше да направя подобно нещо, искам да кажа. В никакъв случай. Горкото момиче! Какво нещастие!

— Една е била удушена?! Но защо?

— Госпожице Уеб, знаехте ли, че завчера тя много е искала да ви види и че е ходила у вас, където ви е чакала известно време?

— Пак заради мен — гузно се обади професорът. — Онази вечер задържах госпожица Уеб до много късно, спомням си. До много късно. Все още съжалявам за това. Винаги трябва да ми напомняте колко е часът, мила моя, винаги.

— Леля ми каза, че е идвала — отговори Шийла, — но нямах представа, че ме е търсила за нещо важно. Важно ли е било наистина? Да не би да е имала някакви неприятности?

— Не знаем — отговори инспекторът. — И вероятно никога няма да научим. Освен ако вие не можете да ни кажете.

— Аз да ви кажа? Откъде да знам?

— Може би се досещате защо Една е искала да ви види?

Тя поклати глава.

— Не. Нямам никаква представа.

— Не е ли намеквала нещо? Не сте ли разговаряли в бюрото?

— Нищо не ми е казвала… Вчера изобщо не ходих там. Цял ден бях в Ландис Бей при един от писателите.

— Не ви ли се струваше притеснена или разтревожена напоследък?

— Една винаги изглеждаше притеснена и разтревожена. Тя непрекъснато се чувстваше объркана… Искам да кажа, че никога не беше сигурна дали това, което смята да направи, е правилно или не. Веднъж пропусна цели две страници от ръкописа на Арманд Левайн и ужасно се разтревожи, защото не знаеше какво да направи. Беше му изпратила текста, преди да разбере какво е станало.

— Аха. И поиска от вас съвет как да постъпи?

— Да. Казах й да му съобщи за станалото веднага, тъй като той едва ли щеше да започне да чете ръкописа толкова бързо. Посъветвах я да го помоли да не се оплаква на госпожица Мартиндейл, но това не й хареса особено.

— Когато възникваха подобни проблеми, тя обикновено търсеше съвет, така ли?

— О, да. Винаги. Бедата е, че невинаги бяхме съгласни помежду си как е най-правилно да постъпи. Това още повече я объркваше.

— Значи за нея е било съвсем обичайно да дойде при някоя от вас, ако е възникнел проблем?

— Да.

— Мислите ли, че този път може да е ставало дума за нещо по-сериозно?

— Не мисля. Какво би могло да е то?

Дали Шийла Уеб, чудеше се инспекторът, наистина беше толкова спокойна, колкото се мъчеше да изглежда?

— Не знам за какво е искала да говори с мен — продължи тя бързо и задъхано. — Освен това не мога да си представя защо е искала да ме види у дома.

— Може би е било нещо, за което не би искала да говори в бюрото пред останалите момичета. Нещо, което е искала да остане между вас двете. Възможно ли е това?

— Едва ли. Сигурна съм, че не е било така. — Дишаше учестено.

— Значи не можете да ми помогнете, госпожице Уеб?

— Не. Съжалявам. Съжалявам и за Една, но не знам нищо, което да ви е от полза.

— Нищо, което би могло да се свърже със случилото се на девети септември?

— Искате да кажете… с онзи човек… в „Уилбрахъм Кресънт“?

— Да, точно така.

— Как би могло? Откъде можеше да знае Една?

— Може би нещо незначително — каза инспекторът, — но все пак нещо. Всичко би могло да е от полза. — Той замълча за миг. — Телефонната кабина е в „Уилбрахъм Кресънт“. Това говори ли ви нещо, госпожице Уеб?

— Не, нищо.

— Вие ходихте ли в „Уилбрахъм Кресънт“ днес?

— Не, не съм — отговори тя рязко. — Не съм се и приближавала до онова място. За мен то е ужасно! Ще ми се да не бях стъпвала там! Защо онзи ден поискаха да отида точно аз? Защо Една е трябвало да бъде убита там? Трябва да разберете, инспекторе! Трябва!

— Ще разберем, госпожице Уеб — отговори Хардкасъл и добави със заплашителна нотка в гласа: — Мога да ви уверя в това.

— Но вие треперите, мила — каза професор Парди. — Мисля, че на всяка цена трябва да изпиете чаша шери.

Двайсета глава

Колин Лам разказва:

Обадих се на Бек още с пристигането си в Лондон. Той размаха пурата си към мен:

— В края на краищата в идиотската ти идея за полумесеците може и да има нещо.

— Значи най-накрая има резултат, така ли?

— Не мога да кажа чак това, но е възможно. Господин Рамзи, строителният инженер от „Уилбрахъм Кресънт“, номер шейсет и две, изглежда, не е само този, за когото се представя. Напоследък се е заел с някои доста странни задачи, фирмите, за които работи, са истински, но са новосъздадени и, общо взето, имат странна история. Рамзи е заминал внезапно преди пет седмици. За Румъния.

— На жена си е казал друго.

— Възможно е, но е отишъл там. Там е и в момента. Искаме да научим повече за него. Така че ще трябва да се размърдаш. Подготвил съм ти нов паспорт и всички необходими визи. Този път ще си Найджъл Тренч и ще трябва да си припомниш редките растения на Балканите. Ще бъдеш ботаник.

— Някакви специални инструкции?

— Не. Когато получиш документите си, ще ти дадем сведения за контактите. Научи колкото можеш повече факти за господин Рамзи. — Той ме погледна изпитателно: — Не изглеждаш много ентусиазиран.

— Винаги е приятно, когато предчувствието ти се окаже вярно — отговорих уклончиво.

— Изглежда си попаднал на нужния полумесец, но не и на нужния номер. На шейсет и едно живее напълно невинен строител. Невинен от наша гледна точка, разбира се. Горкият Ханбъри изглежда, е записал номера погрешно, но не е бил далеч от истината.

— Проверихте ли останалите? Или само Рамзи?

— Обитателката на „Диана Лодж“ изглежда чиста като богинята Диана. Биография, изпълнена с котки и отдадена на котки. Макнотън е интересен донякъде. Пенсиониран професор, математик, при това много добър. Най-неочаквано изоставя поста си поради влошено здраве. Това може и да е вярно, но ми се струва съвсем здрав. Прекъснал е връзките си с всичките си стари приятели, което ми изглежда доста странно.

— Бедата е — казах, — че започваме да смятаме за подозрително всичко, което правят хората.

— Може би си прав. Понякога подозирам дори теб, Колин, че си започнал да работиш за другата страна.

— Понякога подозирам и себе си, че работя за другата страна. След това, че пак съм се върнал при нашите.

— Страхотна бъркотия!

Самолетът ми излиташе в десет часа вечерта, така че отидох да видя Поаро. Този път пиеше сироп от касис.

Предложи ми. Отказах. Джордж ми донесе уиски. Всичко беше както обикновено.

— Изглеждаш потиснат — отбеляза Поаро.

— Ни най-малко. Заминавам за чужбина.

Той ме погледна, а аз кимнах.

— Значи така?

— Да, така.

— Желая ти успех.

— Благодаря. А вие, Поаро, как се справяте с домашното си?

— Pardon?

— Имам предвид убийството в Кроудийн. Облегнахте ли се на стола си със затворени очи, за да откриете убиеца?

— Прочетох записките с интерес — отговори той.

— Нищо интересно, нали? Както казах, тези съседи не са от голяма полза.

— Напротив. Поне двама от тях правят много показателни забележки.

— Кои? И какви са тези забележки?

Поаро ми обясни, че трябва да чета собствените си записки по-внимателно.

— Тогава ще забележиш и сам. Просто ще ти избоде очите. Сега трябва да се разговаря с още съседи.

— Няма други.

— Трябва да има. Някой винаги забелязва нещо — това е аксиома.

— Може и да е аксиома, но не и в този случай. Има и друго. Беше извършено ново убийство.

— Така ли? Толкова скоро? Интересно. Разкажи ми за него.

Разказах му. След това започна да ми задава въпроси, докато не измъкна от мен и най-малката подробност.

Казах му и за пощенската картичка, която бях дал на Хардкасъл.

— „Помни“… четири, едно, три… или четири и тринайсет — повтори той. — Да, същия почерк.

— Какво искате да кажете?

Поаро затвори очи.

— Само едно нещо липсва на тази пощенска картичка. Кървав отпечатък от пръст.

Изгледах го със съмнение.

— Какво ще кажете за всичко това?

— Става все по-ясно. Както обикновено убиецът няма да се спре, когато трябва.

— Но кой е убиецът?

Поаро ловко избегна отговора.

— Позволяваш ли, докато те няма, да проуча някои неща?

— Какви например?

— Утре ще помоля госпожица Лемън да пише на един стар мой приятел адвокат — господин Ендърби, и да го помоли да прегледа брачните регистри в Съмърсет Хаус. Освен това ще я помоля да изпрати няколко телеграми отвъд океана.

— Мисля, че това не отговаря напълно на условието да седите на стола си и да мислите.

— Но аз правя точно това! Госпожица Лемън просто трябва да потвърди заключенията, до които вече съм стигнал. Не искам информация, а потвърждение.

— Не мисля, че знаете каквото и да било, Поаро! Блъфирате. Та още дори не се знае кой е убитият!

— Аз знам.

— Как се казва?

— Нямам представа. Името му не е важно. Важното е, ако можеш да ме разбереш, не кой, а какъв е той.

— Шантажист?

Поаро затвори очи.

— Частен детектив?

Поаро отвори очи.

— Ще ти кажа един цитат, както направих миналия път. И след това ще замълча.

Той изрецитира с тържествен тон:

— „Дили, дили, дили, ела да те убием!“

Двайсет и първа глава

Инспектор Хардкасъл погледна календара на бюрото си. Двайсети септември. Единайсет дни. Не бяха успели да напреднат колкото му се искаше, защото ги спираше старият проблем — идентифицирането на трупа. Това бе отнело повече време, отколкото си бе представял. Бяха пуснати в действие всички възможни средства, но още нямаше резултати. Лабораторните изследвания на дрехите бяха безплодни. Самите дрехи също не насочваха в определена посока. Бяха от добро качество, не нови, но запазени. Не бяха помогнали и зъболекарите, обществените перални и фирмите за химическо чистене. Мъртвият оставаше загадка. И все пак на Хардкасъл му се струваше, че това не е съвсем така. У този човек нямаше нищо свръхестествено или неземно. Той просто беше мъж, когото засега никой не можеше да разпознае. Според него това беше всичко. Хардкасъл въздъхна и се замисли за множеството писма и телефонни обаждания, които бяха последвали публикуването на снимката в пресата. Броят на хората, които си мислеха, че са го виждали, беше изумителен. Дъщери, които смятаха, че това са отдавна изчезналите им бащи. Една старица беше сигурна, че е синът й, напуснал дома си преди двайсет години. Няколко жени бяха убедени, че е изоставилият ги съпруг. Сестри подозираха, че е брат им.

Разбира се, имаше много хора, които са го виждали в Линкълншир, Нюкасъл, Девън, Лондон, в метрото, в автобуса, да се спотайва на пристанището, да гледа свирепо на някой ъгъл, да излиза от киното. Десетки обаждания, които не водеха до никъде.

Днес обаче инспекторът бе обнадежден. Погледна още веднъж писмото на бюрото си. Мерлина Райвъл.

Това малко име не му харесваше особено. Никой човек, който е с всичкия си, не би кръстил дъщеря си Мерлина. Не се съмняваше, че то е псевдоним, приет от самата дама. Но писмото му харесваше. Съдържанието му не стигаше до крайности и не беше прекалено категорично. Авторката му просто обясняваше, че е възможно човекът от снимката да е мъжът й, с когото се била разделила преди няколко години. Очакваше я тази сутрин. Натисна звънеца и влезе сержант Крей.

— Госпожа Райвъл още ли я няма?

— Току-що дойде, сър. Тъкмо щях да ви съобщя.

— Как изглежда?

— Малко театрално — отговори Крей, след като размисли. — С много грим, при това лош. Все пак мисля, че може да се разчита на нея.

— Разтревожена ли е?

— Не. Няма такова нещо.

— Добре — каза Хардкасъл. — Доведи я.

Крей излезе и след малко се върна с жената.

— Госпожа Райвъл, сър.

Инспекторът стана и се ръкува с нея. Прецени, че е на около петдесет, но от далеч, от доста далеч, би могла да мине за трийсетгодишна. Погледната отблизо, неумело сложеният грим я правеше да изглежда дори по-възрастна от петдесетте, така че той реши да закръгли на петдесет. Беше с боядисана коса, не носеше шапка. Беше средна на ръст, не пълна, с тъмно сако и пола, бяла блуза. Носеше голяма чанта на квадратчета, гривна, няколко пръстена. Като цяло, съдейки от опита си, можеше да заключи, че е свястна.

Вероятно не беше прекалено придирчива и не би било трудно да се живее с нея — щедра природа, може би добра душа. Дали можеше да се разчита на нея? Това беше главният въпрос. Не би се обзаложил, но по принцип и дума не можеше да става да се обзалага за такова нещо.

— Радвам се, че дойдохте, госпожо Райвъл — каза той. — Надявам се да ни помогнете.

— Виждате ли — отговори тя, — не съм напълно сигурна, но ми заприлича на Хари. Много прилича на него. Разбира се, може да се окаже, че греша, но се надявам, че няма да ви изгубя много време.

Сякаш се извиняваше.

— Не бива да съжалявате, че дойдохте, госпожо Райвъл. Имаме голяма нужда от помощта ви.

— Да, разбирам. Дано го разпозная. Отдавна не съм го виждала.

— Може ли да уточним някои факти, които ще ни бъдат от полза? Кога за последен път видяхте съпруга си?

— Във влака се помъчих да си припомня съвсем точно. С времето човешката памет отслабва ужасно. Струва ми се ви писах, че е било преди десет години, но са повече. Мисля, че са близо петнайсет. Как лети времето! Предполагам — добави тя, — че човек несъзнателно намалява годините, защото не му се иска да е остарял толкова. Не мислите ли така?

— Има нещо такова — съгласи се инспекторът. — Както и да е. Значи смятате, че са минали горе-долу петнайсет години откакто го видяхте за последен път? Кога се оженихте?

— Три години преди това.

— И къде живеехте тогава?

— В Съфолк. Шиптън Бойз. Приятно градче. Пазарно. Но много малко.

— С какво се занимаваше мъжът ви?

— Беше застрахователен агент. Поне… — замълча за миг… — поне така казваше.

Инспекторът я изгледа.

— Успяхте ли да се убедите, че не е било така?

— Не, не напълно… Не и по онова време. След това започнах да мисля, че ме е лъгал. Удобна професия за един мъж, нали?

— Може би. При някои обстоятелства…

— Искам да кажа, че това му дава възможност често да не се прибира вкъщи.

— Мъжът ви често ли отсъстваше от къщи, госпожице Райвъл?

— Да. Но тогава не ми правеше особено впечатление.

— А по-късно?

Тя не отговори веднага.

— Не може ли да свършваме с тази работа, инспекторе. В края на краищата, ако не е Хари…

Хардкасъл се зачуди какво ли си мисли тази жена. Гласът й беше напрегнат, може би се вълнуваше? Не беше сигурен.

— Разбирам защо искате да свършим по-бързо — отговори той. — Тръгваме веднага.

Инспекторът стана и я заведе при чакащата кола. Предстоящото посещение в моргата не я притесняваше повече, отколкото други хора на нейно място. Хардкасъл реши да я успокои колкото може:

— Няма нищо страшно. Всичко ще свърши за по-малко от минута.

Извадиха количката и санитарят вдигна чаршафа. Тя се вгледа в убития, леко се задъха, след това изхлипа и извърна лице.

— Хари е. Да. Много по-стар, изглежда различен… Но е той.

Инспекторът кимна на санитаря, улови я за лакътя и я изведе навън при колата, с която се върнаха в участъка. Не й каза нищо. Остави я да се съвземе. Когато се качиха в кабинета му, един полицай почти веднага донесе поднос с чай.

— Заповядайте, госпожо Райвъл. Изпийте чаша чай. Ще ви помогне да се съвземете. След това ще поговорим.

— Благодаря ви.

Тя сложи захар в чая си, доста при това, и го изпи на един дъх.

— Сега е по-добре. Не че ме интересува чак толкова. Все пак човек се разстройва, нали?

— Значи сте сигурна, че мъртвият е съпругът ви?

— Да, сигурна съм. Естествено, сега е по-стар, но не се е променил много. Винаги е изглеждал… чист и спретнат. Приятен… от добра класа.

„Да — помисли си Хардкасъл, — сполучливо описание. От добра класа.“ По всяка вероятност видът на Хари беше много по-добър от него самия. Някои хора бяха такива и това се отразяваше благотворно на делата им.

— Винаги особено е държал на дрехите си. Предполагам, че заради това си падаха по него толкова лесно. Не са могли да заподозрат каквото и да било.

— Кой си падаше, но него, госпожо Райвъл? — попита Хардкасъл внимателно, със съчувствие.

— Жените — отговори тя. — Заради това отсъстваше през повечето време.

— Разбирам. И вие научихте за това?

— Ами… Подозирах. При такива дълги отсъствия… Разбира се, аз знаех какви са мъжете. Мислех си, че ходи при някоя от време на време, но нямаше смисъл да го питам. Естествено, щеше да отрече. Все пак не си давах сметка, че с това си вади прехраната.

— Прехраната?

Тя кимна.

— Предполагам.

— Как разбрахте?

Тя сви рамене.

— Един ден се върна след поредното пътуване. До Нюкасъл, така ми каза. Както и да е, върна се и заяви, че трябва да се махне веднага. Играта била свършила. Докарал неприятности на някаква жена. Била учителка и можело да избухне скандал. Тогава започнах да му задавам въпроси. Нямаше нищо против да ми отговаря. Може би си мислеше, че знам повече, отколкото знаех в действителност. Жените лесно се лепяха за него… Точно като мен. Сгодявал се е за тях и след време им е предлагал да инвестира парите им. Обикновено са ги давали.

— Опита ли да направи това и с вас?

— Да, опита, но не му дадох нищо.

— Защо? Нямахте му доверие още от самото начало ли?

— Ами… Аз не се доверявам на никого. Имах опит с мъжете в това отношение и преди това. Както и да е, не исках той да влага парите ми в каквото и да било. Можех и сама да се грижа за спестяванията си. Ако държиш парите със собствените си ръце, винаги ще знаеш, че са твои! Виждала съм прекалено много измамени глупачки.

— А кога поиска да вложи парите ви? Преди да се ожените или след това?

— Струва ми се, че намекна нещо такова, преди да се оженим, но аз не реагирах и той веднага заговори за друго. След като се оженихме, ми спомена за някаква много добра възможност, която му се била отворила.

Казах му: „Не става“. Не само защото му нямах доверие, но и защото знам, че много често, когато мъжете си мислят, че са намерили някаква „много добра възможност“, се оказват измамени.

— Съпругът ви имал ли е неприятности с полицията?

— Не се безпокоеше за това. Жените обикновено не желаят да се разбере, че са били измамени. Само че последния път, изглежда, нещата не стояха точно така. Онази беше образована и нямаше да може да я преметне толкова лесно.

— И тя забременя, така ли?

— Да.

— Случвало ли се е и друг път?

— Мисля, че да. Честно казано, не знам какво го е накарало да заживее така. Дали само заради парите, или защото е бил от онези, които, освен че не могат без жени, нямат нищо против и някой друг да плаща за удоволствията им.

В гласа й нямаше горчивина.

— Обичахте ли го, госпожо Райвъл? — Попита Хардкасъл.

— Не знам. Наистина не знам. Сигурно… След като съм се омъжила за него…

— Извинете ме… Вие имахте ли истински брак?

— Честно казано, не знам. Да, бяхме сключили брак. И църковен, но не съм сигурна дали не се е женил и друг път, под различно име може би. Когато се омъжих за него, се казваше Хари Касълтън. Мисля, че това не беше истинското му име.

— Хари Касълтън, така ли?

— Да.

— И живяхте в онова градче… Шиптън Бойз… Колко време?

— Около две години. Преди това бяхме в Донкатър. Не мога да кажа, че се изненадах, когато се върна при мен и ми сервира онова. Тогава вече знаех, че не е стока. Просто не можех да повярвам, защото изглеждаше толкова почтен! Истински джентълмен.

— И какво се случи след това?

— Каза ми, че трябва да се махне веднага. Аз му отговорих, че не го спирам, че може да върви, където иска, и че не мога да търпя всичко това. Дадох му десет лири — добави замислено. — Само това имах. Нямал пари… Оттогава не съм го виждала, нито чувала. До днес. Или докато видях снимката във вестника.

— Имаше ли някакви особени белези? От операция или нещо такова?

Тя поклати глава.

— Струва ми се, че не.

— Някога използвал ли е името Къри?

— Къри? Не, не мисля. Поне аз не знам.

Хардкасъл й подаде визитната картичка.

— Намерихме това в джоба му.

— Значи продължава да твърди, че е застрахователен агент — отбеляза тя. — Предполагам, че използва… че е използвал най-различни имена.

— Казахте, че не сте го виждали от петнайсет години?

— И картичка за Коледа не ми е изпращал — каза госпожа Райвъл с насмешка. — Предполагам, че дори не е знаел къде съм. След като се разделихме, се върнах на сцената за известно време. Участвах в турнета предимно. Не живеех кой знае колко добре и махнах името Касълтън. Станах отново Мерлина Райвъл.

— Мерлина… това не е истинското ви име, предполагам?

Тя поклати глава и се усмихна весело.

— Аз го измислих. Необикновено е. Истинското ми име е Флоси Гап. Кръстили са ме Флорънс, но всички ме наричат Флоси или Фло. Флоси Гап — не звучи много романтично, нали?

— С какво се занимавате сега? Все още ли играете, госпожо Райвъл?

— Рядко — отговори тя.

Хардкасъл прояви такт.

— Разбирам.

— Понякога се занимавам с дребни работи на хонорар… Помагам при тържества и други подобни. Не е лошо. Поне се срещам с хора. Понякога ножът опира до кокала.

— Значи не сте чували нищо за Хари Касълтън, след като се разделихте?

— Нито дума. Помислих си, че е заминал в чужбина… Или че е умрял.

— Единственото, което остава да ви попитам, госпожо Райвъл, е дали имате представа защо Хари Касълтън е дошъл в този район?

— Не, разбира се, че нямам представа. Изобщо не знам какво е правил през цялото това време.

— Възможно ли е да е продавал фалшиви застраховки или нещо подобно?

— Не знам. Не ми се струва кой знае колко вероятно. Хари винаги е бил много внимателен и не би се захванал с нещо, за което ще се наложи да отговаря. По-скоро пак е било някаква история с жени.

— А смятате ли, че може да става дума за шантаж?

— Не знам… Но не е изключено. Ако някоя жена не желае да се разчуе за миналото й… Това не би го изложило на риск. Вижте, не твърдя, че го е правил, а само, че е възможно. Освен това не мисля, че би искал големи суми, за да докара някого до отчаяние. Би вземал по малко — кимна тя убедено.

— Жените са го харесвали, така ли?

— Да. Тръгваха след него много лесно. Предполагам, че това се дължеше на почтения му вид и добрия произход. Гордееха се, че са завладели мъж като него, и си представяха едно приятно, безоблачно съвместно бъдеще. Не бих могла да се изразя по друг начин. Аз самата се чувствах така — добави тя искрено.

— И една последна подробност. — Хардкасъл се обърна към подчинения си и му нареди да донесе часовниците.

Той се върна след малко. Носеше ги на поднос, завити с парче плат. Инспекторът го вдигна и ги показа на госпожа Райвъл. Тя ги огледа с неприкрит интерес и одобрение.

— Наистина са хубави. Този ми харесва — каза и докосна часовника от френско злато.

— Не сте ли виждали някой от тях и преди? Не ви ли говорят нещо?

— Не. Трябва ли да ми говорят?

— Можете ли да направите някаква връзка между съпруга си и името Розмари?

— Розмари? Момент, да помисля… Имаше една червенокоса… Но тя се казваше Розали. Не, не мога да си спомня. Няма и как. Хари криеше от мен какво прави.

— Ако видите часовник, който показва четири часа и тринайсет минути… — Хардкасъл замълча.

Тя се засмя:

— Ще си помисля, че е станало време за чай.

Инспекторът въздъхна:

— Е, госпожо Райвъл, много съм ви благодарен. Отложеното предварително следствие ще се състои вдругиден. Ще имате ли нещо против да дойдете и да потвърдите самоличността на убития?

— Не, нямам нищо против. Ще трябва само да кажа кой е бил той, нали? Няма да се налага да навлизам в подробности, надявам се? Няма да искат от мен да разказвам как е живял?

— Засега това не е необходимо. Ще трябва само да потвърдите, че той е мъжът ви Хари Касълтън. Точната дата вероятно е отбелязана в архивите в Съмърсет Хаус. Къде се оженихте?

— В Донбрук… Църквата май се казваше „Сейнт Майкъл“. Надявам се да не е било преди повече от двайсет години. Ще се почувствам с единия крак в гроба.

Госпожа Райвъл стана и протегна ръка. Хардкасъл се сбогува с нея и седна замислен зад бюрото си, почуквайки по плота с молив. След малко влезе сержант Крей.

— Добре ли мина?

— Така изглежда — отговори инспекторът. — Казвал се е Хари Касълтън, но това може да не е истинското му име. Ще трябва да проучим всичко възможно за този човек. Струва ми се, че доста жени биха имали причина да желаят да му отмъстят.

— Такъв почтен вид… — каза Крей.

— Това е бил най-големият му коз в занаята.

Хардкасъл се замисли отново за часовника, на който пишеше „Розмари“. Спомени?

Двайсет и втора глава

Колин Лам разказва:

— Значи се върна — каза Еркюл Поаро и затвори внимателно книгата, която четеше. Сега край лакътя му на масата стоеше чаша топло какао. Наистина имаше ужасен вкус за напитки! Този път обаче не ми предложи.

— Как сте? — попитах го аз.

— Смутен съм. Много съм смутен. Ще ремонтират апартаментите.

— Нима това няма да ги подобри?

— Безспорно ще ги подобри, но аз ще се чувствам зле. Ще ме дезорганизира. Ще мирише на боя! — Той ме погледна, изпълнен с негодувание.

След това махна примирено с ръка и ме попита:

— Постигна ли успех?

— Не знам — отговорих бавно.

— Е, така е…

— Открих това, което трябваше да открия, но не и самия човек. Сам не знам какво трябваше да търся — информация, труп?

— Като стана дума за трупове, прочетох заключението на отложеното предварително следствие. Предумишлено убийство с неизвестен извършител или извършители. И най-накрая трупът си има име.

Кимнах.

— Хари Касълтън, който и да е той.

— Идентифициран от съпругата му. Беше ли в Кроудийн?

— Още не. Мислех да замина утре.

— Значи имаш малко свободно време?

— Още не. Не съм свършил с работата си. Всъщност заминавам по служба. — Замълчах за миг и добавих: — Не зная с подробности какво се е случило тук, докато ме нямаше. Разбрах само, че трупът е идентифициран. Какво ще кажете за това?

Поаро сви рамене.

— Трябваше да се очаква.

— Да, полицията добре се справя с такива неща…

— И съпругите са много услужливи.

— Госпожа Мерлина Райвъл! Какво име само!

— Напомня ми за нещо — каза Поаро. — За какво ли?

Погледна ме замислено, но не можех да му помогна. Доколкото го познавах, това име би могло да му напомня за какво ли не.

— Посещение при един приятел — продължаваше да разсъждава той, клатейки глава. — Не, това беше много отдавна.

— Когато се върна отново в Лондон, ще дойда и ще ви кажа за госпожа Мерлина Райвъл всичко, което науча от Хардкасъл — обещах аз.

Поаро махна с ръка и каза:

— Не е необходимо.

— Искате да кажете, че знаете каквото трябва, без никой да ви го е съобщил?

— Не. Искам да кажа, че тя не ме интересува.

— Не ви интересува? А защо? Не разбирам — поклатих глава.

— Човек трябва да се съсредоточи върху съществените неща. Разкажи ми по-добре за онова момиче… Една… Което умря в телефонната будка на „Уилбрахъм Кресънт“.

— Не знам нищо повече от това, което вече ви казах. Не познавам момичето.

— Значи единственото, което знаеш и което можеш да ми кажеш, е, че е било дребно, нещастно зайче, което си видял в едно машинописно бюро малко след като счупило тока на обувката си на някаква метална решетка…

— Той замълча. — Между другото, къде е тази решетка?

— Но как бих могъл да знам?

— Много просто. Ако беше попитал, щеше да знаеш. Как очакваш да научиш нещо, ако не зададеш нужните въпроси?

— Какво значение може да има къде се е счупил токът й?

— Може и да няма значение. От друга страна, по този начин ще разберем къде е ходило това момиче и евентуално ще го свържем с някой човек, който също е бил там, или с някакво събитие, станало наблизо.

— Това ми се струва малко прекалено. Както и да е. Знам само, че е станало някъде съвсем близо до бюрото, защото Една си е купила закуска и е отишла на работа без обувки. Също така помня, че се питаше как ще се прибере вкъщи.

— И как всъщност се е прибрала? — Попита Поаро заинтригувано.

Аз се вторачих в него.

— Нямам представа.

— Колко ужасно! Никога не питаш това, което трябва да питаш! В резултат на това не знаеш най-съществените неща.

— А защо не дойдете в Кроудийн, за да зададете сам нужните въпроси? — попитах аз с раздразнение.

— В момента е невъзможно. Следващата седмица има интересна разпродажба на авторски ръкописи…

— Не се отказвате от хобито си?

— Не се отказвам. — Очите му просветнаха. — Искам да си купя творбите на Джон Диксън Кар или Картър Диксън, както самият той се нарича понякога.

Тръгнах си под предлог, че имам важна среща, преди да е започнал да ми чете поредната лекция за старите майстори на криминалния роман. Нямах настроение за това.

Седях на стъпалата пред къщата на Хардкасъл, за да го изчакам да се върне от работа. Когато се зададе, излязох от сенките и отидох да го посрещна.

— Здравей, Колин. Значи отново се появяваш като паднал от небето, както обикновено?

— Небето е синьо, а там, където бях, всичко е червено.

— Колко време ме чакаш пред вратата?

— Около половин час.

— Съжалявам, че не си успял да влезеш.

— Можех да вляза без никакво усилие — отговорих. — Поне за това съм обучен достатъчно добре.

— Тогава защо не го направи?

— Не исках да накърнявам авторитета ти. Ако всеки може да влезе в къщата на един полицейски инспектор без никакво усилие…

Хардкасъл извади ключовете си и отвори входната врата.

— Хайде, влизай — каза той. — И престани да говориш глупости.

Въведе ме във всекидневната и потърси нещо за пиене.

— Кажи кога да престана?

Казах му да не бърза много и седнахме с питиетата си.

— Нещата се развиват бързо — започна Хардкасъл. — Идентифицирахме трупа.

— Знам. Прегледах вестниците… Кой е този Хари Касълтън?

— На пръв поглед удивително почтен човек, но се е издържал чрез фиктивни бракове и годежи за заможни и доверчиви жени. Поверявали са му спестяванията си, защото ги е впечатлявал с познанията си във финансовата сфера и скоро след това е изчезвал като дим.

— Нямаше вид на такъв човек — припомних си го аз.

— Това е бил основният му коз.

— Никога ли не е бил съден?

— Не. Направихме нужните справки, но не можахме да стигнем до кой знае какво. Променял е името си доста често. И въпреки че в Скотланд Ярд смятат Хари Касълтън, Реймънд Блеър, Лорънс Далтън и Роджър Байрон за едно и също лице, досега не са успели да го докажат. Жертвите му не желаели да говорят. Предпочитали да загубят парите си. Всъщност той се е появявал с различни имена, но е действал по един и същ начин. Въпреки това е успявал да се измъква удивително ловко. Например Роджър Байрон изчезва от Саут Енд и не след дълго в Нюкасъл се появява Лорънс Далтън, който подновява операциите. Избягвал е да се фотографира. И всичко това продължава от дълго време — петнайсет или двайсет години. След това сякаш изчезнал. Даже плъзнал слух, че е умрял, но някои хора твърдели, че е заминал за чужбина…

— Значи никой не е чувал за него, докато не го намерихме умрял на килима във всекидневната на госпожица Пебмарш?

— Точно така.

— Това означава, че се прибавят нови възможности.

— Разбира се.

— Оскърбената жена, която не може да забрави нанесената обида? — предположих аз.

— Не е изключено. Има жени, които никога не забравят такива неща.

— А ако една от тях ослепее… Още едно нещастие заедно с първото…

— Това е само предположение. С нищо не можем да го докажем все още.

— Що за жена е съпругата му? Мерлина Райвъл… Какво име само! Сигурно е псевдоним?

— Истинското й име е Флоси Гап. Другото го е измислила сама. Било по-подходящо за професията й.

— С какво се занимава? Проститутка ли е?

— Не е професионалистка.

— Това, което се нарича тактично „дама с леко поведение“?

— Мога да кажа, че не е лоша жена и беше готова да ни помогне. Каза, че била бивша актриса, а сега от време на време се залавяла със случайни ангажименти. Приятна е.

— Може ли да се разчита на нея?

— До голяма степен. Разпозна го категорично. Без никакво колебание.

— Това е благословия.

— Да. Бях започнал да се отчайвам. Толкова други съпруги се обадиха! Започнах да си мисля, че повечето жени изобщо не познават мъжете си. Имам чувството обаче, че госпожа Райвъл знае повече за своя, отколкото има желание да ни каже.

— Самата тя била ли е замесена в криминални престъпления?

— Не е регистрирано подобно нещо. Предполагам, че е имала, а може би и още има, някои не особено почтени приятели, но само толкова… Нищо сериозно.

— Ами часовниците?

— Нищо не й говореха. Струва ми се, че каза истината. Разбрахме откъде са се взели. От пазара „Портобело“ са този от дрезденски порцелан и другия от френско злато. Но това не ни помага никак. Знаеш какво става в неделя. Собственикът на сергията мисли, че ги е купила някаква американка, но не е сигурен. Там е пълно с американски туристи. Жена му пък твърди, че ги е взел мъж, но не можела да си спомни как изглежда. Сребърният е купен от един златарски магазин в Борнмут. От висока дама, която търсела подарък за момиченцето си. Продавачката не помни нищо за нея, освен че била с голяма зелена шапка.

— А четвъртият часовник? Този, който изчезна?

— Без коментар — каза Хардкасъл.

Знаех какво иска да каже с това.

Двайсет и трета глава

Хотелът, в който бях отседнал, беше малка, западнала дупка и се намираше близо до гарата. Сервираха прилична скара и това е единственото, което можеше да се каже за него. Освен, разбира се, че беше евтин.

В десет часа се обадих в Бюрото за машинописни услуги „Кавендиш“ и поисках да ми изпратят машинописка, за да подготви няколко писма и да препише един търговски договор. Обясних, че името ми е Дъглас Уедърби и че съм отседнал в хотел „Кларендън“ (най-западналите хотели винаги имат гръмки имена). Попитах дал е свободна госпожица Шийла Уеб, тъй като ми е била препоръчана от приятел.

Имах късмет. Шийла можеше да дойде веднага, но в дванайсет имала друга уговорка и дотогава трябвало да я освободя. Казах, че ще свършим много преди това, тъй като и аз самият имам среща.

Когато Шийла се появи, я чаках пред въртящата се врата на входа.

— Дъглас Уедърби на вашите услуги — посрещнах я аз.

— Ти ли се обади?

— Разбира се.

— Как можа да направиш такова нещо! — Изглеждаше възмутена.

— А защо не? Готов съм да платя за услугите ти на бюро „Кавендиш“, така че какво значение има, че ще прекараме скъпоценното ти време в кафене „Минзухар“ от другата страна на улицата, вместо да си диктуваме скучни писма с „уважаеми господа“, „искрено ваш“ и така нататък? Хайде, ела да изпием по едно приятно кафе в спокойна обстановка.

Кафенето „Минзухар“ отговаряше на името с това, че всичко в него беше отровножълто. Пластмасовите плотове на масите, чашите и чинийките, всичко това беше с цвят на канарче.

Поръчах кафе и сладки за двама. Беше много рано и освен нас нямаше почти никого.

Когато келнерката взе поръчката и се отдалечи, погледнах Шийла в очите.

— Добре ли си? — попитах.

— Какво искаш да кажеш с това „Добре ли си“?

Под очите й имаше големи тъмни кръгове, които ги правеха да изглеждат виолетови вместо сини.

— Притеснена ли си от нещо?

— Да, не… не знам. Мислех, че си заминал?

— Заминах и се върнах.

— Защо?

— Знаеш защо.

Очите й помръкнаха.

— Страхувам се от него — каза тя след кратко мълчание.

— От кого се страхуваш?

— От този твой приятел… Инспектора. Той мисли… мисли, че аз съм убила този човек и Една също…

— Не се притеснявай — успокоих я аз. — Просто така се държи. Като че ли подозира всички. Това е стил.

— Не, Колин, не е просто така. Няма смисъл да ме успокояваш. Още от самото начало си мисли, че имам нещо общо с цялата тази работа.

— Слушай, Шийла, срещу теб няма никакви улики. Това, че си била там в онзи ден, че някой те е изпратил…

Тя ме прекъсна:

— Той смята, че сама съм уредила да ме изпратят там. Че всичко това е нагласено и че Една по някакъв начин е научила. Мисли, че тя е разпознала гласа ми по телефона и че аз съм се обадила от името на госпожица Пебмарш.

— А твоят глас ли беше?

— Разбира се, че не! Не съм се обаждала аз. Колко пъти да ти го казвам?

— Слушай, Шийла. Няма значение какво казваш на другите, на мен трябва да кажеш истината.

— Значи не ми вярваш?

— Вярвам ти. Възможно е да си се обадила по телефона поради някаква напълно невинна причина. Може някой да те е помолил да го направиш, да ти е казал, че иска да се пошегува, а след това си се уплашила и след като си излъгала веднъж, се е наложило да продължаваш да лъжеш. Така ли беше?

— Не, не и не! Колко пъти да ти казвам?

— Добре, Шийла. Но има нещо, което криеш от мен. Искам да ми се довериш. Ако Хардкасъл има нещо срещу теб, нещо, за което не ми е казал…

Тя отново ме прекъсна:

— Мислиш ли, че той ще ти каже всичко?

— Няма причина да не ми каже. Професиите ни горе-долу са еднакви.

В този момент келнерката донесе поръчката ни. Кафето беше светло, с цвета на модерната кожа от норки.

— Не знаех, че имаш нещо общо с полицията — каза Шийла и разбърка кафето си замислено.

— Не точно с полицията. Нашата служба е съвсем друга. Все едно, исках да кажа, че ако Дик скрие от мен нещо, свързано с теб, ще го направи по съвсем друга причина — защото мисли, че не си ми безразлична. Това е истина. Има и нещо друго — каквото и да си направила, аз ще съм до теб. Онзи ден ти изтича от онази къща наистина уплашена до смърт. Не би могла да изиграеш тази роля толкова съвършено. Не се преструваше.

— Разбира се, че бях уплашена! Бях ужасена!

— Само трупът ли те уплаши така? Или имаше и нещо друго?

— Какво друго може да има?

Събрах кураж:

— Защо взе онзи часовник, на който пишеше „Розмари“?

— Какво искаш да кажеш? Защо да го прибирам?

— Питам те защо го направи.

— Не съм го докоснала!

— Тогава ми каза, че си забравила ръкавиците си, и се върна в къщата. Но не беше с ръкавици. Времето беше хубаво. Никога не съм те виждал да носиш ръкавици. Така е, върна се в къщата и взе часовника. Не ме лъжи. Направи го, нали?

Тя замълча и започна да чупи сладката в чинията си.

— Добре — каза тя след известно време почти шепнешком. — Добре. Направих го. Взех часовника и го пъхнах в чантата си, след това излязох навън.

— Защо го направи?

— Защото на него пишеше „Розмари“. Това е името ми.

— Казваш се Розмари, а не Шийла?

— И двете. Розмари Шийла.

— И това беше достатъчно, за да го направиш? Това, че на този часовник беше написано името ти?

Разбра, че не мога да й повярвам, но продължаваше да настоява:

— Казвам ти, че ме беше страх.

Погледнах я. Тя беше моето момиче, момичето, което желаех завинаги. Но нямаше смисъл да храня илюзии за нея — беше лъжкиня и вероятно винаги щеше да си остане такава. Може би това беше нейният начин да се бори за оцеляване — бързото, умело отричане. Детинско оръжие, но може би никога нямаше да успее да се освободи от него. Реших, че ако я искам, трябва да се науча да я приемам с всичките й слабости и да съм готов да й помогна в трудните моменти. Всички имаме слабости. Моите са различни от нейните, но ги имам.

Взех решение и атакувах — това беше единственият начин.

— Този часовник е твой, нали? — изрекох.

Тя изохка.

— Откъде знаеш?

— Разкажи ми за него.

Започна да разказва объркано. Този часовник бил неин от много отдавна. Докато била шестгодишна, винаги я наричали Розмари, но това име не й харесва и по предпочитала да я наричат Шийла. Преди известно време часовникът се повредил и тя го взела със себе си, за да го остави за ремонт при часовникаря, недалеч от бюрото. Само че го забравила някъде… Или в автобуса, или в млечния бар, където отишла, за да си вземе сандвич през обедната почивка.

— Колко време преди първото убийство стана това?

— Около седмица, струва ми се. Не се притесних особено, защото часовникът беше стар, повреден и щеше да е по-добре да си купя нов.

И след това:

— В началото, когато влязох в стаята, не го забелязах. След това видях трупа. Бях като парализирана. Докоснах го, за да видя дали е жив, и тъкмо се изправих, видях моя часовник на масата край камината. Моят часовник! На ръката ми имаше кръв… И тогава се върна тя, и аз забравих всичко, защото щеше да го настъпи. И побягнах… Исках само да се измъкна навън.

Кимнах.

— И после?

— Започнах да мисля. Тя отрече да се е обаждала, че иска да отида при нея… Кой тогава? Кой ме бе повикал и кой беше сложил часовника ми там? После измислих това с ръкавиците и го пъхнах в чантата си. Предполагам, че съм постъпила глупаво.

— Наистина, едва ли би могла да измислиш нещо по-глупаво — казах й аз. — В някои отношения, Шийла, не проявяваш никакъв разум.

— Но някой се опитва да ме замеси! Тази пощенска картичка… Изпратил я е някой, който знае, че съм взела часовника. И снимката на нея… Сградата на съда… Ако баща ми е бил престъпник…

— Какво знаеш за баща си и майка си?

— Умрели са при катастрофа, когато съм била съвсем малка. Това ми е казала леля ми. Нищо повече. Тя никога не говори за тях, не ми разказва каквото и да било. Понякога, когато я питам, говори неща, които не са същите като тези, които ми е казвала преди това. Винаги съм усещала, че има нещо нередно.

— Продължавай.

— Имам чувството, че баща ми е бил някакъв престъпник… Може би дори убиец. Или пък майка ми. Леля ми не би мълчала така, ако нямаше причина… Нещо, което си мисли, че не бива да научавам, защото е твърде ужасно.

— И ти се притесни. Обяснението може да е съвсем просто. Може например да си незаконно дете.

— И това съм си мислила. Понякога тези неща се крият от децата. Много е глупаво. Далеч по-добре е да се казва цялата истина. Сега вече няма чак толкова голямо значение. Лошото е, че аз не знам! Не знам какво се крие зад всичко това. Защо са ме кръстили Розмари? Това не е фамилно име… Означава спомен, нали?

— В това няма нищо лошо — отбелязах аз.

— Да, няма. Но чувствам нещо друго. Както и да е. След като инспекторът ме разпита онзи ден, започнах да си мисля. На кого му беше притрябвало да отида там? Да попадна при този непознат мъртвец! Или може би самият той е искал да се види с мен? Може би това е бил баща ми и е искал да направя нещо за него? А след това е дошъл някой и го е убил. Или пък още от самото начало целта е била да излезе, че аз съм го убила? Бях много объркана и уплашена. Сякаш всичко беше нагласено така, че да насочва към мен. Да се окажа при мъртвеца… Името ми, изписано върху часовника… Моят часовник, който също не знам как се е оказал там. Изпаднах в паника и направих нещо глупаво.

Поклатих глава.

— Чела си или си преписвала прекалено много криминални романи и трилъри — казах с укор. — Ами Една? Имаш ли представа какво се е въртяло в главата й по отношение на теб? Защо е ходила до вас, за да разговаряте, след като се виждате всеки ден в бюрото?

— Не знам. Не виждам как би могло да й дойде наум, че имам нещо общо с това убийство. Нямало как.

— Може би е дочула нещо и се е заблудила?

— Нямаше нищо такова! Нищо!

Чудех се. Невъзможно беше да не се съмнявам, защото дори и сега не можех да съм сигурен, че ми казва цялата истина.

— Имаш ли някакви лични врагове? Разочаровани приятели или ревниви момичета, които биха искали да ти отмъстят за нещо?

Прозвуча много неубедително.

— Разбира се, че няма такова нещо.

Това беше то. Не бях сигурен за този часовник, историята ми звучеше фантастично. 413. Какво означаваха тези цифри? Защо е трябвало да бъдат написани на пощенска картичка заедно с думата „ПОМНИ“, освен ако не означават нещо за човека, на когото тя е изпратена?

Въздъхнах, платих сметката и станах.

— Не се тревожи — казах й (това са може би най-безсмислените думи на всички езици). — Колин Лам поема работата. Всичко ще се оправи, ще се оженим и ще заживеем щастливо с почти никакви доходи. Между другото — казах, без да съм в състояние да се спра, макар и да знаех, че би трябвало да престана с романтичната нотка — любопитството на Колин Лам ме тласкаше, — между другото, какво направи с този часовник?

Отговорът й се забави само миг:

— Хвърлих го в боклукчийската кофа на съседната къща.

Бях впечатлен. Действието беше просто и по всяка вероятност ефективно. Това беше умна проява от нейна страна. Може би пък подценявах Шийла?

Двайсет и четвърта глава

Колин Лам разказва:

Когато Шийла си отиде, аз се върнах в хотела, събрах багажа си и го оставих долу при портиера. В този хотел много държаха да напуснеш стаята си преди обяд.

След това тръгнах. Минах покрай полицейския участък и след известни колебания влязох. Попитах за Хардкасъл и той се оказа там. Заварих го да чете някакво писмо и да се мръщи.

— Тази вечер се връщам в Лондон, Дик — казах.

Той ме изгледа замислено.

— Би ли приел един съвет от мен?

— Не — отговорих веднага.

Той не обърна внимание. Когато някой иска да ти даде съвет, никога не би се съобразил с нежеланието ти да го чуеш.

— На твое място бих се махнал и бих стоял настрана… Ако искаш да знаеш кое е по-добро за теб…

— Никой не може да съди кое е добро или лошо за някой друг.

— Не съм много сигурен.

— Ще ти кажа нещо, Дик. Когато приключа с настоящата задача, ще напусна работата си. Поне засега мисля така.

— Защо?

— Аз съм като старомоден викториански свещеник. Имам съмнения.

— Дай си време.

Не бях много сигурен какво иска да каже с това. Попитах го защо самият той изглежда толкова разтревожен.

— Прочети.

Подаде ми писмото, което четеше, когато влязох.

Уважаеми инспектор Хардкасъл.

Току-що си спомних нещо. Онзи ден ме попитахте дали мъжът ми е имал някакви характерни белези и аз ви казах, че не е имал, но съм сгрешила. Всъщност зад лявото ухо трябва да има белег. Поряза се с бръснача, когато кучето ни скочи към него една сутрин и се наложи да го зашия. Не беше нищо сериозно и забравих тази случка още на следващия ден.

Ваша Мерлина Райвъл.

— Има хубав почерк — отбелязах аз, — макар че не си падам особено по червеното мастило. Трупът имаше ли такъв белег?

— Имаше. Точно където каза тя.

— Видя ли го, когато разпознаваше тялото?

Хардкасъл поклати глава.

— Скрит е зад ухото. За да се види, то трябва да се огъне напред.

— Значи всичко е наред. Още едно потвърждение, че не лъже. Какво те тормози тогава?

Хардкасъл каза мрачно, че в целия този случай има пръст самият дявол. Попита ме дали ще се видя с приятеля си французин или белгиец в Лондон.

— Вероятно. Защо?

— Споменах за него пред шефа, който каза, че го помни много добре. Трябва да му осигуря много сърдечно посрещане, ако реши да дойде тук.

— Едва ли ще дойде лично — казах аз. — Не ми се вярва да го накараме да излезе от бърлогата си.

Позвъних на вратата на „Уилбрахъм Кресънт“ 62 в дванайсет и петнайсет. Отвори госпожа Рамзи, която дори не вдигна очи, за да ме погледне.

— Какво има? — попита тя.

— Може ли да поговорим малко? Бях тук преди десетина дни, може би вече не ме помните?

Тогава тя вдигна поглед, за да ме проучи по-внимателно.

— Дойдохте с полицейския инспектор, нали?

— Да, госпожо Рамзи. Може ли да вляза?

— Щом желаете? Човек не може да откаже на полицията. Такова нещо никак няма да й се хареса.

Въведе ме във всекидневната, посочи ми стол и седна срещу мен. В гласа й долових горчивина, а в държанието й — някакво безпокойство, което не бях доловил предния път.

— Днес тук е спокойно — отбелязах. — Сигурно децата ви са тръгнали на училище?

— Да. Има известна разлика. Предполагам, че искате да ме питате още нещо във връзка с другото убийство. За момичето в телефонната будка.

— Не точно това. Всъщност аз нямам връзка с полицията.

Тя ме изгледа с изненада.

— Мисля, че се представихте като сержант… Лам, нали?

— Името ми наистина е Лам, но работя за съвсем друга служба.

Безпокойството й изчезна. Тя ме погледна бързо и хладно.

— Така ли? И каква е тя?

— Мъжът ви още ли е в чужбина?

— Да.

— Няма го от доста време, нали госпожо Рамзи? А е заминал надалеч.

— Какво знаете за това?

— Зад Желязната завеса е, нали?

— Да, така е.

— Знаехте ли, че ще ходи там?

— Повече или по-малко. — Тя замълча и добави: — Искаше да тръгна с него.

— Обмислял ли го е?

— Предполагам. На мен ми каза в последния момент.

— Симпатизирате ли на възгледите му?

— Някога. Предполагам, че вече знаете. Проверявате тези неща прецизно, нали? Ровите се в миналото, научавате кой е бил член на партията, кой с кого е дружал…

— Може би ще сте в състояние да ни дадете много ценна информация.

Тя поклати глава.

— Не, не мога да направя това. Не че не искам. Виждате ли, той никога не е споделял с мен подробности. Аз също нямах желание да ги знам. Всичко това ми беше дошло до гуша. Когато Майкъл каза, че ще се махне от страната и ще отиде в Москва, никак не се учудих. Трябваше да реша какво ще правя аз.

— И решихте, че целите на мъжа ви не ви привличат достатъчно?

— Не, не бих казала това. Моите възгледи са си лично мои. Струва ми се, че с повечето жени става така накрая, освен ако не са фанатички, разбира се. Жените понякога са много големи фанатички, но аз не съм такава. Наистина имам леви възгледи, но нищо повече от това.

— Мъжът ви имаше ли нещо общо с аферата „Ларкин“?

— Не знам. Може и да е имал, но никога не е говорил с мен за това. — Тя изведнъж се оживи. — Нека си изясним нещата, господин Лам, или както там ви беше името. Обичах съпруга си и това щеше да е достатъчно, за да замина с него, независимо дали споделям политическите му възгледи или не. Той искаше да вземем и децата. Аз не исках. Просто не исках. Реших, че трябва да остана тук с тях. Не знам дали някога ще видя Майкъл отново. Той трябва да реши как да живее, същото трябва да направя и аз. Все пак разбрах едно — след като сподели плановете си с мен, исках момчетата да останат тук, в собствената си страна. Те са англичани. Искам да израснат като обикновени английски деца.

— Разбирам.

— Мисля, че това е всичко — каза тя и стана. Движенията й бяха решителни.

— Сигурно не ви е било лесно да се решите — казах аз тихо. — Съчувствам ви дълбоко.

Това беше истина. Може би и тя го долови в гласа ми, защото се усмихна.

— Може би наистина сте… Предполагам, че работата ви е повече или по-малко да влизате под кожата на хората, да се досещате какво мислят и чувстват. Ударът беше много тежък, но най-лошото вече премина… Сега трябва да обмисля плановете си, да реша къде ще отида, какво ще правя… Дали да остана тук, или да отида другаде. Трябва да си намеря и работа. Някога бях секретарка. Може би ще отида на опреснителни курсове по стенография и машинопис.

— Само не отивайте да работите в бюрото „Кавендиш“.

— Защо?

— На момичетата, които работят там, изглежда, непрекъснато им се случват нещастия.

— Ако мислите, че знам нещо за тези убийства, много се лъжете. Не знам.

Пожелах й успех и си тръгнах. Нищо не научих от нея, но и не мислех, че ще науча. Все пак трябваше да съм сигурен.

Когато излязох през портата, едва не се блъснах в госпожа Макнотън. Носеше пазарска чанта и ходеше доста неустойчиво.

— Позволете — казах аз и я взех от ръцете й. В първия момент тя понечи да я грабне обратно, после се вгледа в мен и ръката й се отпусна.

— Вие сте младият човек от полицията, нали? Не ви познах.

Занесох пазарската чанта до входната й врата и жената се доклатушка след мен. Чантата беше удивително тежка и се зачудих какво ли има вътре? Няколко килограма картофи?

— Не звънете — каза тя. — Не е заключено.

Изглежда, никой в „Уилбрахъм Кресънт“ нямаше навика да заключва вратата си.

— А докъде докарахте нещата? — попита тя, готова да си побъбри. — Жена му трябва да е била доста по-ниско от него.

Не знаех за кого говори.

— Чия жена? — Попитах. — Нямаше ме известно време.

— Аха. Разбирам. Следили сте някого. Имам предвид тази госпожа Райвъл. Бях на предварителното следствие. Толкова обикновена жена! И трябва да кажа, че не беше кой знае колко притеснена от смъртта на мъжа си.

— Не го е виждала от петнайсет години — обясних аз.

— С Ангъс сме женени от двайсет. — Тя въздъхна: — Това е много време. И сега, след като вече не е в университета, толкова се занимава с градината… Човек не знае какво да прави със себе си.

В този момент иззад ъгъла се показа господин Макнотън с лопата в ръка.

— А, върнала си се, мила — каза той. — Дай да взема нещата.

— Оставете я в кухнята — каза ми тя бързо и ме побутна заговорнически с лакът. — Взех яйца, овесени ядки и пъпеш — каза на съпруга си и му се усмихна лъчезарно.

Аз оставих чантата на масата в кухнята. Вътре нещо издрънча.

Овесени ядки! Как ли пък не! Подчиних се на шпионския си инстинкт и надникнах. Под желатина бяха скрити три бутилки уиски.

Разбрах защо понякога госпожа Макнотън е толкова словоохотлива и весела и защо походката й невинаги е стабилна. Това беше и възможна причина съпругът й да изостави професорското си място.

Тази сутрин, изглежда, щеше да е посветена на съседите. Срещнах господин Бланд, когато вървях към Олбани Роуд. Като че ли беше в добро настроение. Позна ме веднага.

— Как сте? Как е престъпността? Разбрах, че сте идентифицирали онзи труп. Отнесъл се е с жена си зле, значи. Между другото, извинете за любопитството, но не сте тукашен, нали?

Отвърнах уклончиво, че съм дошъл от Лондон.

— Значи и Скотланд Ярд проявява интерес?

— Е… — Постарах се да произнеса звука колкото се може по-неангажиращо.

— Разбирам, разбирам. За тези неща не се приказва. Забелязах, че ви нямаше на предварителното следствие?

Отговорих, че съм бил в чужбина.

— Аз също, млади момко! Аз също! — Намигна ми.

— В безгрижния Париж? — Попитах и също му намигнах.

— Де да беше така. Не, ходих до Булон. Само за един ден. — Сбута ме с лакът, също като госпожа Макнотън. — Но не взех жената. Бях с една малка сладка блондинка. Чудо и половина.

— По работа? — Попитах и двамата се разсмяхме като граждани на света.

Той продължи към номер 61, а аз към Олбани Роуд. Не бях доволен от себе си. Както каза Поаро, от съседите би трябвало да науча повече. Просто ми се струваше невероятно никой да не е забелязал нищо. Може би Хардкасъл не бе задал нужните въпроси? А аз можех ли да измисля по-добри? Завих по Олбани Роуд и започнах да формулирам мислено въпроси. Нещо такова:

Господин Къри (Касълтън) е бил упоен. — Кога?

Същият е бил убит. — Къде?

Господин Къри (Касълтън) е бил пренесен в къщата на номер деветнайсет. — Как?

Все някой трябва да е забелязал нещо. — Кой? Какво?

Отново завих наляво. Вървях по „Уилбрахъм Кресънт“ точно както и тогава, на девети септември. Трябваше ли да се обадя на госпожица Пебмарш? Да позвъня на вратата й и да кажа… А какво да й кажа? Или пък госпожица Уотърхаус. А какво пък бих могъл да кажа на нея!

Може би госпожа Хеминг? Едва ли беше от значение какво казваш на госпожа Хеминг — тя просто не слушаше, а неуместните и объркани неща, които самата тя би могла да избърбори, можеше и да доведат до нещо.

Продължих нататък, като мислено отбелязвах номерата, както и тогава. Дали и покойният господин Къри не беше правил същото, докато открие къщата, която е искал да посети?

„Уилбрахъм Кресънт“ изглеждаше по-почтен от всякога. Идеше ми да възкликна във викториански стил: „Ех, ако можеха тези камъни да говорят!“ В онези дни това е бил доста популярен израз. Но нито камъните, нито тухлите, нито керемидите и мазилката могат да говорят. „Уилбрахъм Кресънт“ продължаваше да мълчи.

Старомоден, високомерен, вече доста позападнал, но безмълвен. И бях сигурен, че не одобрява случайните скитници, които дори не знаят какво точно търсят в него.

Наоколо нямаше много хора — покрай мен минаха две момчета с велосипеди и две жени с пазарски чанти.

Самите къщи имаха вид на балсамирани мумии — толкова живот имаше в тях. И знаех защо е така. Вече наближаваше светият първи час след пладне, часът, определен от английските традиции за поглъщане на обедната порция храна. В някои от къщите се виждаха по един-двама души, седнали край масата, но дори и това беше рядко — повечето прозорци бяха закрити с пердета, а там, където не бяха, хората вероятно се хранеха в кухнята, според „модерните“ обичаи на шейсетте години.

„Този час — разсъждавах аз — е най-подходящият, за да извършиш убийство.“ Може би и убиецът си бе мислил същото. Може би това е било част от плана му. Стигнах до номер деветнайсет.

Подобно на много други членове на обществото с болна фантазия, аз се спрях и започнах да оглеждам къщата.

Наоколо не се виждаше жива душа. „Никакви съседи — казах си тъжно, — никакви надарени с разум наблюдатели.“

Изведнъж почувствах остра болка в рамото си. Бях сгрешил. Тук имаше съсед, който при това би бил много полезен, стига да можеше да говори. Бях се облегнал на колонката на портата на номер двайсет, на която стоеше същият голям оранжев котарак. Освободих рамото си от игривата му лапа и му заговорих:

— Ако котките можеха да говорят…

Котаракът отвори уста и изпусна едно звучно, мелодично „мяу“.

— Знам, че можеш — продължих аз. — Знам, че можеш да говориш не по-зле от мен, но не разбирам езика ти. Къде беше онзи ден? Видя ли кой влиза в къщата и кой излиза? Знаеш ли какво се случи тук? Не може да не знаеш, котарако!

Възприе думите ми с неподходяща част от тялото си. Обърна ми гръб и вирна опашка.

— Извинете, ваше величество — казах аз.

Той ми хвърли студен поглед и започна усърдно да се мие. „Съседи“ — помислих си с горчивина. В „Уилбрахъм Кресънт“ нямаше съседи, вече не се съмнявах в това. Трябваше ми, на Дик Хардкасъл също, някоя бъбрива, любопитна, наблюдателна възрастна дама, която се чуди какво да прави по цял ден. Вечно изпълнена с надежда да види нещо скандално. Бедата е, че този вид стари дами вече са на изчезване. Повечето от тях или са събрани на едно място в домовете за стари хора, където се радват на всички удобства, или пък заемат болничните легла, от които спешно се нуждаят истински болните. Куците, сакатите и старите вече не живееха в собствените си домове, обградени с грижите на верен прислужник или на някой малоумен беден роднина, доволен, че има къде да се подслони. Това беше сериозна пречка в борбата срещу престъпността.

Погледът ми се спря на отсрещната страна на улицата. Защо там нямаше истински съседи? Защо на това място вместо редица спретнати къщички се издигаше този голям, грозен и нечовешки жилищен блок? Нещо като кошер, без съмнение населен с пчелички-работички, които са навън по цял ден и се прибират чак привечер, за да измият малките си или за да се гримират и да излязат на среща с младите си избраници. При нечовешкия вид на този блок започнах да изпитвам топло чувство към западналото викторианско благородство на „Уилбрахъм Кресънт“.

Погледа ми привлече някакъв проблясък по средата на сградата. Това ме озадачи. Вгледах се. Да, пак го видях. Отворен прозорец, на който имаше някой. Човек, който държи нещо пред лицето си. Отново проблясък.

Бръкнах в джоба си. Обикновено със себе си нося много неща, които могат да се окажат полезни. Човек никога не знае какво може да му свърши работа. Малко лейкопласт, няколко невинни на вид инструмента, с които без усилие могат да се отключат повечето врати, кутийка със сив прах, на чийто етикет пише, че не е това, което е, няколко други дреболии, за чието предназначение повечето хора не могат да се досетят. Сред тези неща имаше и малък природолюбителски далекоглед. Не беше силен, но вършеше работа при нужда.

Извадих го и го долепих до окото си.

На прозореца стоеше дете. На едното му рамо видях дълга плитка. Момиченцето държеше пред очите си театрален бинокъл и ме разглеждаше с внимание, от което можех да се почувствам поласкан. Все пак наоколо нямаше нищо друго за гледане, така че това внимание не беше чак такъв комплимент. В това време по улицата премина още една обедна атракция.

Един много стар ролс-ройс, със застаряващ шофьор. Изглеждаше достолепен, но отвратен от живота. Премина покрай мен с тържествеността на цяла автомобилна процесия. Видях, че момиченцето беше насочило бинокъла към него. Замислих се.

Винаги съм вярвал, че ако чакаш достатъчно дълго, все ще изскочи нещо. Нещо, на което не можеш да разчиташ и за което дори не би си помислил, все пак се случва. Дали това не беше моят късмет? Огледах внимателно голямата сграда още веднъж и определих мястото на прозореца, който ме интересуваше, като преброих етажите от партера и другите прозорци от двете му страни. На третия етаж. След това тръгнах по улицата, докато се изравних с входа. До него се стигаше по широка алея, край която имаше симетрични цветни лехи.

Винаги съм смятал, че е полезно ролята да се изпълнява докрай, така че прекрачих от алеята в тревата, вдигнах нагоре глава с изненада, след това се наведох и след кратко търсене се изправих, като пъхнах нещо в джоба си. После продължих.

Струва ми се, че през по-голямата част от деня във входа би трябвало да има портиер, но не и в този свещен час. Нямаше никого. Видях звънец, на който с големи букви бе написано „ПОРТИЕР“, но не позвъних.

Качих се в асансьора и натиснах бутона за третия етаж. След това трябваше да се ориентирам много внимателно.

Отвън е лесно да определиш мястото на някоя стая, но когато влезеш в сградата, можеш и да се объркаш. Все пак аз имах известен опит в тези неща и бях почти напълно сигурен, че съм застанал пред нужната врата.

Номерът над нея — за добро или за лошо — беше 77. „Е — помислих си, — седмицата носи щастие. Хайде!“

Натиснах звънеца и се приготвих да видя какво ще се случи.

Двайсет и пета глава

Колин Лам разказва:

Наложи се да изчакам минута-две, след което вратата се отвори. Пред мен застана едра руса скандинавка със зачервено лице и шарени дрехи и ме погледна въпросително. Очевидно бе избърсала ръцете си набързо, защото по тях, както и на носа й имаше следи от брашно, поради което никак не беше трудно да се досетя какво правеше.

— Извинете ме — казах, — но ми се струва, че тук живее едно момиченце, което изпусна нещо през прозореца.

Скандинавката ми се усмихна окуражаващо. Явно беше, че поне засега силата й не е в английския език.

— Извинява се. Какво казва?

— Едно дете, момиченце…

— Да, да. — Тя кимна.

— Изпусна нещо от прозореца. — Тук си помогнах с жестове. — Взех го и го донесох.

Протегнах ръка. В нея имаше малък сребърен нож за плодове. Тя го погледна, но не го позна.

— Не мисли… Не виждала…

— Готвите, както виждам — казах със съчувствие.

— Да, да — закима тя енергично. — Готви.

— Не искам да ви преча. Заведете ме при детето и ще му го дам, без да ви безпокоя повече.

— Извинете?

Но изглежда осъзна какво искам да й кажа, защото ме преведе през вестибюла и отвори някаква врата.

Оказах се в приятно обзаведена всекидневна. Една кушетка беше придърпана под прозореца и на нея стоеше момиченцето. Беше девет-десетгодишно и единият му крак беше гипсиран.

— Господин този казва, изпуснала…

За щастие в този момент откъм кухнята лъхна силна миризма на изгоряло. Скандинавката възкликна отчаяно:

— Моля извини, моля…

— Вървете — казах доволно. — Ще се справя с положението.

Тя хукна към кухнята. Затворих вратата на стаята и отидох до прозореца.

— Здравей — поздравих детето.

— Здравей — отговори то и ми хвърли продължителен преценяващ поглед, който за малко да ме извади от равновесие. Беше съвсем обикновено момиченце с права русолява коса, сплетена на две плитки. Имаше високо чело и интелигентни сиви очи.

— Аз съм Колин Лам. А ти как се казваш?

Отговори ми веднага:

— Джералдин — Мари — Александра Браун.

— Боже мой! — възкликнах аз. — Какво дълго име. А как ти викат?

— Джералдин. Понякога Джери, но на мен не ми харесва. Татко също не одобрява съкращенията.

Едно от големите преимущества на това да си имаш работа с деца е, че те притежават своя собствена логика.

Всеки възрастен човек на нейно място досега щеше да ме е попитал какво искам и за какво съм дошъл, но Джералдин беше напълно готова да поведе разговор, без да навлиза в глупави подробности. Тя беше сама и очевидно скучаеше, така че всеки посетител беше добре дошъл. Беше готова да разговаря с мен дотогава, докато не се покажех скучен и досаден събеседник.

— Татко ти го няма, предполагам?

Тя отговори също толкова бързо и подробно, колкото и първия път:

— Машиностроителен завод „Картинг хейвън“.

— Ами майка ти?

— Мама е умряла — отговори Джералдин, без това да се отрази на доброто й настроение. — Умряла е, когато съм била бебе на два месеца. Идвала е от Франция със самолет, който се е разбил. Всички други също са умрели.

Каза ми това с известно задоволство и си помислих, че за децата смъртта на родителите може да придобие особено значение, ако е настъпила вследствие на някаква катастрофа.

— Разбирам — отговорих аз и погледнах към вратата. — И значи затова имаш…

— Това е Ингрид. Тя е от Норвегия и е тук само от две седмици. Още не знае английски и аз я уча.

— А тя те учи на норвежки, така ли?

— Не много — отговори Джералдин.

— Харесваш ли я?

— Да. Тя е добра. Понякога готви много странни неща. Знаеш ли, че обича да яде сурова риба?

— И аз съм ял сурова риба в Норвегия. Не е лошо.

Момиченцето ме изгледа с недоверие.

— Днес се опитва да направи торта.

— Това е добре.

— Да. Обичам торти — каза тя и добави учтиво: — За обяд ли дойдохте?

— Не съвсем. Всъщност минавах отдолу и ми се, стори, че ти изпусна нещо през прозореца.

— Аз?

— Да. — Подадох й сребърния нож за плодове.

Джералдин го погледна най-напред подозрително, после с одобрение.

— Много е хубав. За какво служи?

— За рязане на плодове.

Отворих го.

— А, сега разбрах. С него можеш да белиш ябълки.

— Да.

Джералдин въздъхна:

— Но не е мой. Не съм го изпуснала аз. Защо си помисли, че съм аз?

— Ами ти беше на прозореца и…

— Аз гледам през прозореца почти непрекъснато. Защото паднах и си счупих крака, виждаш ли?

— Лош късмет.

— Да, лош. Слизах от автобуса и се спънах неочаквано. Първо много болеше, после по-малко, а сега никак.

— Сигурно ти е много скучно.

— Да, скучно ми е. Татко ми носи разни неща… пластилин, книжки, пастели и други такива работи, но на човек му омръзва все да прави нещо, така че през повечето време седя на прозореца и гледам с бинокъла.

Тя ми показа с гордост театралния си бинокъл.

— Може ли да погледна? — Попитах аз.

Взех го, сложих го пред очите си и погледнах през прозореца.

— Страшно е хубав! — казах с възхищение.

Бинокълът наистина беше чудесен. Изглежда, бащата на Джералдин, ако той го беше купил, бе дал доста пари за него. Къщата на „Уилбрахъм Кресънт“ 19 се виждаше удивително ясно. Върнах й бинокъла.

— Много е добър. Първокласен.

— Истински е — каза тя. — Не е детска играчка за бебета.

— Не е. Личи му — съгласих се аз.

— Имам една тетрадка — добави Джералдин. Показа ми я. — Ако стане нещо интересно, си го записвам. Също и кога е станало. То е като да следиш в колко часа минават влаковете — добави. — Имам един братовчед Дик, който ме научи. И на още една игра… С номерата на колите. Започваш от едно и гледаш докъде ще стигнеш…

— Интересно занимание — отбелязах аз.

— Само че по тази улица няма много коли, така че трябваше да се откажа.

— Предполагам, че вече знаеш кой живее в онези къщи ей там?

Казах го колкото се може по-непринудено, но Джералдин щеше да ми отговори и без това:

— О, да, разбира се. Е, не им знам истинските имена, но съм им измислила други.

— Трябва да е много интересно.

— Ей там живее маркиза Карабас… В къщата с храсталаците. Тя е господарка на много, много котки.

— Току-що си поговорих с една от тях. Оранжева.

— Видях ви — заяви детето.

— Сигурно си много наблюдателна и виждаш всичко, нали?

Тя се усмихна доволно. Точно в този момент Ингрид отвори вратата и влезе задъхано.

— Вие добре? — попита.

— Ние сме съвсем добре, Ингрид — отговори Джералдин твърдо. — Няма защо да се безпокоиш.

Норвежката закима енергично и започна да жестикулира.

— Върви да готвиш.

— Добре. Отива. Хубаво нещо, имаш гост.

— Когато готви, става нервна — обясни момиченцето. — Искам да кажа, когато се опитва да направи нещо ново. Понякога се храним много късно заради това. Радвам се, че дойдохте. Хубаво е да има с кого да си поговориш и да не мислиш, че си гладен.

— Разкажи ми за онези хора там. Какво виждаш оттук? Кой живее в съседната къща? Спретнатата?

— О, там има една сляпа жена. Съвсем сляпа е, а ходи като че ли вижда. Портиерът Хари ми каза. Той е добър. Разказва ми много неща. И за убийството ми каза той.

— Убийство?! — постарах се да го изрека с нужната изненада в гласа.

Джералдин кимна и си придаде важен вид заради това, което щеше да ми каже.

— В онази къща стана убийство. Може да се каже, че го видях!

— Колко интересно!

— Ами да, нали? Никога досега не бях виждала убийство. Е, не самото убийство, а мястото, където е станало.

— И какво видя?

— Ами точно тогава нямаше нищо интересно. По това време няма никого по улиците. Точно тогава от къщата изскочи една жена и се разпищя. Веднага разбрах, че нещо се е случило.

— Каква беше тази жена?

— Ами най-обикновена жена. Беше млада и доста хубава. Изскочи през вратата и не спря да пищи. По улицата минаваше някакъв мъж. Тя изскочи през портата и се вкопчи в него — ей така. — Джералдин показа с ръце и внезапно ме погледна. — Приличаше на вас.

— Сигурно имам двойник — подхвърлих небрежно. — И какво стана след това? Много е интересно.

— Ами той я сложи на земята, направо на тротоара и се върна в къщата, а в това време Императорът — това е оранжевият котарак, така го наричам, защото винаги е толкова горд — престана да се мие и много се изненада, а в това време госпожица Точилка излезе навън… Тя живее на номер осемнайсет… Излезе на стъпалата и започна да гледа…

— Госпожица Точилка?

— Така я наричам, защото е много груба. Има брат и непрекъснато го тормози.

— Продължавай — подканих я аз заинтригуван.

— И тогава се случиха много неща. Мъжът отново излезе от къщата… Сигурен ли сте, че не бяхте вие?

— Видът ми е много обикновен — отвърнах скромно. Има много също като мен.

— Така е — съгласи се Джералдин някак си неучтиво. — Както и да е. Та, този човек тръгна по улицата и се обади от телефонната кабина ей там. След това започна да идва полицията. — Очите й заблестяха. — Много полицаи. И откараха умрелия с нещо като линейка. По това време се бяха насъбрали много хора да гледат. И Хари беше там, нашият портиер. После разказа всичко.

— Каза ли ти, кой е убитият?

— Само, че бил някакъв мъж и никой не знаел как се казва.

— Много интересно.

Започнах да се моля Ингрид да не избере точно този момент, за да донесе ужасната си торта или каквото там правеше.

— Ами спомняш ли си преди това… Видя ли кога убитият е дошъл в къщата?

— Не, не видях. Предполагам, че е бил там през цялото време.

— Искаш да кажеш, че е живеел там, така ли?

— О, не. Там живее само госпожица Пебмарш.

— Значи знаеш истинското й име?

— Ами да. Писаха го във вестниците. Писаха всичко за това убийство. А жената, която пищеше, се казва Шийла Уеб. Хари ми каза, че името на убития било господин Къри. Нали е смешно? Като подправката. И след това имаше още едно убийство. Не на същия ден, ами по-късно. В телефонната будка в края на улицата. От тук се вижда, но трябва да се покажа от прозореца и да погледна настрани. Не, не го видях, защото не знаех, че ще се случи. Ако знаех, щях да се покажа и да гледам. Онази сутрин на улицата имаше много хора и зяпаха къщата отсреща. Струва ми се, че това е много глупаво, нали?

— Много — съгласих се аз.

В този момент се появи Ингрид.

— Идва скоро — обяви тя. — Много скоро идва.

Излезе отново. Джералдин каза:

— Не я искаме много. Притеснява се за готвенето. Освен закуската трябва да прави само обяд. Вечер татко поръчва храна от ресторанта. Риба или нещо такова. Не истинска вечеря. — Гласът й прозвуча тъжно.

— А в колко часа обядваш обикновено, Джералдин?

— Искате да кажете в колко часа вечерям. За мен това е вечерята. Вечер само закусвам. Ами… когато Ингрид успее да сготви. Тя има доста странни представи за времето. Закуската трябва да е готова навреме, защото иначе татко се сърди. Понякога ям обедната вечеря в дванайсет, а понякога и в два, когато се случи. Ингрид казва, че дали ще ядеш, не зависело от това колко е часът, а от това дали храната е сготвена.

— Така е по-лесно, предполагам — казах аз. — А кога обядва… вечеря в деня на убийството?

— Тогава беше в дванайсет. В този ден от седмицата Ингрид излиза. Ходи на кино или на фризьор, а при мен идва госпожа Пери. Тя е ужасна. Потупва.

— Потупва? — Попитах аз леко озадачен.

— Ами да. По главата например и казва: „Ах, какво хубаво момиченце.“ С нея изобщо не можеш да си поговориш както трябва — добави Джералдин.

— На колко си години?

— На десет. И три месеца.

— Според мен много те бива да водиш интелигентен разговор.

— Това е защото трябва да говоря много с татко — обясни тя сериозно.

— Значи в деня на убийството си „вечеряла“ рано.

— Да. За да може Ингрид да измие и да излезе малко след един.

— И онази сутрин пак си седяла край прозореца и си гледала хората по улицата?

— Да. През част от времето. По-рано, към десет, решавах кръстословица.

— Чудех се дали е възможно да не си видяла как господин Къри пристига в къщата.

Джералдин поклати глава.

— Не, не съм. Наистина е странно.

— Може би е дошъл много рано?

— Не е звънял на входната врата. Щях да го видя.

— Може да е минал през градината. От другата страна на къщата.

— О, не. Там има други къщи и хората не обичат някой да се разхожда из дворовете им.

— Предполагам, че си права.

— Поне да знаех как изглежда — каза тя.

— Беше доста възрастен. На около шейсет години. Гладко избръснат и с тъмносив костюм.

Джералдин поклати глава.

— Изглежда, е бил ужасно обикновен — отбеляза неодобрително.

— Както и да е. А ще ти е трудно ли да си спомняш кое в кой ден се е случило?

— Никак — прие тя предизвикателството. — Помня всичко, което стана онази сутрин. Знам кога дойде госпожа Рак и кога си отиде.

— Това е прислужничката, нали?

— Да, тя си влачи краката като рак. Има малко момче. Понякога го води със себе си, но онзи ден беше сама. Госпожица Пебмарш излиза към десет. Ходи да учи децата в училището за слепи. Госпожа Рак си отива към дванайсет. Понякога изнася пакет, който не е внесла. Предполагам, че си взема сирене, масло и такива неща, защото госпожица Пебмарш не вижда. Знам много добре какво се случи онзи ден, защото с Ингрид се бяхме скарали и тя не ми говореше. Уча я английски думички и тя искаше да знае какво се казва на сбогуване. Каза ми го на немски. Auf Wiedersehen.

Знам го, защото веднъж ходих в Швейцария и хората там го казваха. Казваха и Gruss Got. Ако това се каже на английски, ще звучи грубо.

— А ти какво каза на Ингрид?

Джералдин започна да се смее. Опита се да отговори, но смехът й пречеше. Най-накрая се успокои достатъчно.

— Казах й: „Я се пръждосвай оттук!“ Тя го казала на госпожица Булстроуд от съседния апартамент и съседката беше побесняла! Ингрид разбра какво съм направила и ми се разсърди. Одобрихме се чак следобед на следващия ден.

Аз обмислих тази информация.

— Значи през повечето време стоя тук с бинокъла?

Тя кимна.

— Така че съм сигурна, че господин Къри не е влязъл през предната врата. Може да е влязъл през нощта и да се е скрил на тавана. Може ли да е направил така?

— Всичко е възможно — отговорих аз, — но точно това не ми се струва вероятно.

— И аз мисля така — съгласи се Джералдин. — Нали е щял да огладнее? Как би могъл да помоли госпожица Пебмарш да му даде закуска, ако се е криел от нея?

— Значи никой не е идвал до къщата? Някой с кола — търговец, който и да било?

— Бакалинът идва в понеделник и четвъртък — каза Джералдин, — а млякото носят в осем и половина сутринта.

Това дете беше цяла енциклопедия.

— Другите неща госпожица Пебмарш си купува сама. Никой не е ходил при нея, освен пикапа на пералнята. Беше някаква друга пералня.

— Друга?

— Да. Обикновено идва „Садърн Даунс“. Повечето хора си перат при тях. Тази беше „Сноуфлейк“. Не я бях виждала преди. Сигурно е съвсем нова.

Положих големи усилия, за да не издам интереса си. Не исках да я накарам да започне да съчинява.

— Ами донесоха ли пране или взеха ново? — Попитах.

— Донесоха. При това в много голям пакет, а не както обикновено.

— Госпожица Пебмарш ли го получи?

— Не, разбира се. Тя беше излязла.

— В колко часа стана това, Джералдин?

— Точно в един и трийсет и пет — отговори тя и добави с гордост: — Записала съм си. Отвори малката тетрадка и посочи с не особено чистия си нокът. „1.35 ч. пристига пикапът на пералнята.“

— Трябва да отидеш да работиш в Скотланд Ярд — казах аз.

— Има ли жени детективи? Искам да стана детектив. Не жена полицай, те са глупави.

— Не ми разказа точно какво се случи, когато докараха прането.

— Нищо. Шофьорът слезе, отвори задната врата на пикапа, извади пакета и се заклатушка към задния двор. Предполагам, че там е било заключено и не е успял да влезе. Сигурно е оставил пакета отвън. След това се върна.

— Как изглеждаше?

— Най-обикновен човек.

— Като мен?

— О, не. Доста по-възрастен, макар че не можах да го видя както трябва, защото дойде до къщата от тази страна. — Тя посочи вдясно. — Спря пред къщата, нищо, че беше в насрещното платно. На малка уличка като тази това няма значение. След това влезе в двора, приведен под тежестта на пакета. Виждах само гърба му.

Когато излезе, бършеше лицето си. Май му беше станало горещо.

— И след това си отиде?

— Да, разбира се. Какво толкова интересно има в това?

— Не знам — отговорих аз. — Може би той е видял нещо интересно.

Вратата се отвори и влезе Ингрид, бутайки количка за сервиране.

— Сега вечеряме — каза тя весело и кимна.

— Браво! — възкликна Джералдин. — Умрях от глад.

Станах.

— Е, време е да тръгвам. Довиждане, Джералдин.

— Довиждане. Ами това? — посочи ножа за плодове. — Не е мой. — И добави тъжно: — Ще ми се да беше.

— Струва ми се, че не е на никого.

— Значи е нещо като късмет, така ли?

— Нещо такова — отговорих аз. — Мисля, че е по-добре да го задържиш. Поне докато някой не си го потърси. Но не мисля — казах убедено, — че някой ще го направи.

— Дай ми една ябълка, Ингрид.

— Ябълка?

— Pomme! Apfel!

Оставих я да проявява езиковите си способности.

Двайсет и шеста глава

Госпожа Райвъл бутна вратата на „Пийкок Армс“ и с леко нестабилна походка се отправи към бара. Мърмореше нещо под носа си. Тя не беше непозната в това заведение и барманът я посрещна топло.

— Как си, Фло? — Попита той. — Как вървят номерата?

— Не е честно! — отвърна тя. — Не е почтено! Не, никак не е честно! Фред, знам какво говоря и твърдя, че не е честно.

— Разбира се, че не е — отвърна Фред с успокояващ тон — Какво да бъде? Както обикновено ли?

Жената кимна. Плати и отпи от чашата си. Фред се отдалечи, за да обслужи друг клиент. Питието я освежи до известна степен. Продължаваше да мърмори под нос, но с малко по-ведро изражение на лицето. Когато барманът отново се приближи до бара, тя пак го заговори, този път малко по-спокойно:

— Както и да е, няма да търпя това. В никакъв случай. Ако има нещо, което не понасям, това е измамата… Никога не съм понасяла такива работи!

— Така е — съгласи се Фред и я огледа. „Доста си е пийнала — каза си, — но ще издържи още едно-две. Нещо я е разтревожило.“

— Измама! — продължи жената. — Шарла… шарлата… Сещаш се какво искам да кажа.

— Разбира се — отговори Фред.

Той отиде при друг познат и се заприказва за недостатъците на някои породи кучета. Госпожа Райвъл продължи да мърмори:

— Не ми харесва и няма да търпя това. И ще му кажа. Да не си мисли, че може да се държи така с мен. Не, няма да позволя. Не е правилно и ако сам човек не се защити, кой тогава ще го защити? Дай ми още едно, миличък! — каза тя по-силно. Фред й наля.

— На твое място бих се прибрал след това — посъветва я той.

Зачуди се какво ли беше разстроило старото момиче толкова много. Обикновено беше много спокойна и уравновесена, добродушна, винаги готова да се разсмее.

— Това ще ме вкара в беля, Фред — продължи жената. — Когато някой поиска от теб да направиш нещо, трябва да ти каже защо го иска. Трябва да ти каже какво означава то и защо му е. Лъжци! Мръсни лъжци, ето това са те! И няма да позволя!

— На твое място щях да се прибера вкъщи — каза Фред, защото видя как една сълза се отрони от окото й и потече по обилно напудрената буза. — Скоро ще вали, при това силно. Ще ти се развали хубавата шапка.

Госпожа Райвъл го погледна признателно и му се усмихна:

— Винаги съм обичала метличината. О, Боже! Знам само, че не знам какво да правя!

— Бих си отишъл вкъщи и бих се наспал хубаво — каза барманът деликатно.

— Да, може би, но…

— Нали не искаш да си развалиш шапката?

— Така е. Не искам — отговори тя. — Много инти… интелект… Не, не исках да кажа това… Какво исках да кажа?

— Много интелигентна забележка, Фред.

— Благодаря ти.

— Няма защо — каза той.

Госпожа Райвъл слезе от високия стол и се запъти към изхода с още по-нестабилна походка.

— Старата Фло изглежда, е разстроена тази вечер — обади се един от клиентите.

— Обикновено е весела птичка — допълни мрачен на вид индивид. — Е, всички изпадаме в лошо настроение понякога.

— Ако някой ми беше казал, че Джери Грейнджър ще излезе пети след Кралица Карълайн, нямаше да го вярвам. Ако питате мен, имало е някаква шмекерия. И конните състезания вече не са честни. Всичките до едно.

Госпожа Райвъл излезе от заведението и погледна неуверено към небето. Да, може би наистина щеше да вали.

Тръгна по улицата леко забързана, сви вляво, после вдясно и спря пред една порутена къща. Когато извади ключа си и се изкачи по стъпалата пред входа, някъде отдолу чу глас и една глава се показа от вратата под стълбището:

— Някакъв джентълмен те чака горе.

— Мен? — попита тя изненадано.

— Може да мине и за джентълмен. Е, не е като истински лорд, но поне е добре облечен.

Госпожа Райвъл успя да напипа ключалката, превъртя ключа и влезе. Къщата миришеше на зеле, риба и безир.

Последната миризма почти не изчезваше от входа. Хазяйката смяташе, че ламперията трябва да се поддържа добре през зимния сезон и се заемаше с това още в средата на септември. Госпожа Райвъл тръгна нагоре по стълбите, като си помагаше с парапета. Бутна вратата на първия етаж и застина на място.

— Вие ли сте? — промърмори.

Инспектор Хардкасъл стана от стола си.

— Добър вечер, госпожо Райвъл.

— Какво искате? — попита тя доста по-грубо отколкото би го направила друг път.

— Трябваше да дойда до Лондон по работа — обясни той. — Налага се да уточня още една-две малки подробности с вас, така че дойдох с надеждата да ви открия. Жената долу смяташе, че ще се върнете скоро.

— Аха — отвърна тя. — Добре, но не виждам какво…

Инспектор Хардкасъл бутна напред един стол.

— Моля седнете — каза тихо. Като че ли си бяха разменили ролите — той бе домакинът, а тя — гостенката.

Жената седна и се вторачи в него.

— Какви са тези една-две малки подробности? — попита.

— Възникнаха някои дребни неясноти — каза Хардкасъл.

— За Хари ли?

— Точно така.

— Слушайте — заговори госпожа Райвъл враждебно и миризмата на алкохол достигна до инспектора. — Разпознах Хари. Повече не искам да мисля за него. Сама дойдох, когато видях снимката във вестника, нали? Дойдох и ви казах каквото знам за него. Всичко това беше много отдавна и не желая да си го припомням. Повече нищо не мога да ви кажа. Не си спомням и не искам да си спомням.

— Става дума за нещо съвсем дребно — каза Хардкасъл тихо, сякаш се оправдаваше.

— Е, добре — съгласи се тя доста рязко.

— За какво става дума. Да го чуя.

— Вие разпознахте мъжа, когото ви показах, като вашия съпруг или човека, с когото сте сключили брак преди петнайсет години. Така ли е?

— Трябваше да предположа, че досега ще проверите съвсем точно преди колко време е било.

„По-умна е, отколкото си мислех“ — каза си Хардкасъл и продължи:

— Да, права сте. Проверихме. Оженили сте се на петнайсети май 1948 година.

— Казват, че да си майска булка не носи щастие — отбеляза госпожа Райвъл мрачно. — На мен поне не ми донесе.

— Въпреки че е минало толкова много време, вие успяхте да разпознаете мъжа си без никакви съмнения.

Жената се раздвижи неспокойно.

— Не беше остарял много — обясни. — Винаги се е грижел за себе си както трябва.

— Освен това бяхте в състояние да ни дадете и някои допълнителни данни. Писахте ми за един белег.

— Точно така. Беше зад лявото му ухо. Ето тук. — Вдигна ръка и посочи мястото.

— Зад лявото му ухо? — подчерта Хардкасъл.

— Ами… — тя сякаш се поколеба за миг. — Да. Така ми се струва. Сигурна съм. Е, когато човек се разбърза, не мисли много-много за ляво и дясно, нали? Но белегът беше, където ви казах. — Тя отново докосна мястото.

— Писахте ми, че е станало докато се е бръснел, нали?

— Точно така. Кучето скочи към него. Беше много буйно. Непрекъснато скачаше. Дружелюбно куче. Хари се бръснеше, то скочи и го блъсна, а бръсначът се заби дълбоко. Доста кръв изтече. После заздравя, но белегът остана. — Сега говореше по-уверено.

— Това е много важно, госпожо Райвъл. Някои хора си приличат и човек може да се заблуди след толкова години. Все пак този белег е още едно допълнително доказателство, че това е мъжът ви, нали? Изглежда, имаме на какво да се опрем.

— Радвам се, че сте доволни.

— А кога се случи това с бръснача?

Госпожа Райвъл се замисли за момент:

— Трябва да е било… О, около шест месеца, след като се оженихме. Да, точно така. Помня, че взехме кучето през лятото.

— Значи е било октомври или ноември 1948, така ли?

— Да.

— И след като мъжът ви си отиде през 1951…

— По-скоро аз го изгоних — поправи го тя с достойнство.

— Да, разбира се. Както предпочитате. Значи изгонихте мъжа си през петдесет и първа и след това никога повече не сте го виждали, така ли?

— Да. Казах ви вече.

— Напълно сигурна ли сте в това, госпожо Райвъл?

— Разбира се, че съм. Никога след това не видях Хари Касълтън до деня, когато ми го показахте мъртъв.

— Това е странно, знаете ли? — отбеляза инспектор Хардкасъл. — Много, много странно.

— Какво искате да кажете?

— Белезите са много особено нещо. Естествено вие или аз не можем да разберем. Белегът си е белег. Но лекарите могат да преценят горе-долу кога е получен.

— Не разбирам накъде биете.

— Ето какво, госпожо Райвъл. Според нашия лекар и според още един специалист, когото повикахме за консултация, белегът зад лявото ухо на мъжа ви ясно показва, че раната е нанесена преди около пет-шест години.

— Глупости! — възкликна тя. — Не вярвам… Аз… Никой не може да каже със сигурност. И освен това помня…

— Така че — продължи Хардкасъл с равен глас, — ако този белег е получен преди пет или шест години, това означава — ако този човек е бил ваш съпруг, — че през петдесет и първа година, когато ви е напуснал, той не го е имал.

— Дори и да го е нямал, онзи беше Хари.

— Но нали не сте се виждали оттогава, госпожо Райвъл? Откъде тогава знаете, че преди пет или шест години се е наранил?

— Объркахте ме! — възкликна тя. — Съвсем ме объркахте! Може и да не е било през четирийсет и осма. Човек не може да запомни всичките тези неща точно. Няма значение, Хари имаше този белег и аз знам това.

— Разбирам — каза инспекторът и стана. — Мисля, че трябва много внимателно да обмислите показанията си, госпожо Райвъл. Нали не искате да си имате неприятности?

— Какви неприятности?

— Ами — отговори той съвсем тихо, — обвинение в лъжесвидетелство например.

— Лъжесвидетелство? Аз?

— Да. Това е много сериозно нарушаване на закона. Можете да си имате неприятности, дори да влезете в затвора. Разбира се, на предварителното следствие вие не дадохте показанията си под клетва, но един ден в съда това ще се наложи. Тогава… препоръчвам ви да размислите много добре, госпожо Райвъл. Може би някой ви е предложил да ни кажете за белега?

Тя се изправи и очите й заблестяха. В този момент изглеждаше почти величествено.

— Никога през живота си не съм чувала по-големи глупости! Пълни глупости! Опитах се да изпълня дълга си.

Дойдох и ви казах каквото знам. Ако съм сгрешила, това е съвсем естествено. В края на краищата познавам много господа… приятели и съвсем лесно може да се объркам. Само че в този случай не мисля, че съм сгрешила. Онзи човек беше Хари и Хари имаше белег зад лявото си ухо, сигурна съм в това. А сега, инспектор Хардкасъл, може би ще предпочетете да си отидете, вместо да седите тук и да твърдите, че лъжа.

Инспекторът стана веднага.

— Лека нощ, госпожо Райвъл. Просто трябва да размислите. Това е всичко.

Тя тръсна ядосано глава. Хардкасъл излезе. Веднага след като вратата се затвори след него, жената се промени до неузнаваемост. Възмущението й изчезна и видът й стана уплашен и объркан.

„Да ме забърка в това — промърмори. — Да ме забърка в тази каша… Не, няма да продължавам… Нямам намерение да си навличам неприятности заради когото и да било. Да ми приказва врели-некипели, да ме лъже, да ме мами! Чудовищно е! Отвратително! Няма да си мълча!“

Слезе долу с нестабилна походка, след това се реши, взе един чадър от ъгъла и излезе. Стигна до края на улицата, поколеба се за миг пред телефонната будка, после тръгна към пощата. Влезе вътре, поиска монета и отвори една от кабините. Набра централата, помоли да я свържат с някакъв номер и зачака.

— Говорете, моля.

И тя заговори:

— Ало? А, ти ли си… Обажда се Фло… Да, знам, че ми каза да не се обаждам, но се налага. Не беше почтено. Изобщо не ми обясни в какво се забърквам. Просто ми каза, че ще изпаднеш в трудно положение, ако идентифицират онзи човек. И през ум не ми е минавало, че ще се набъркам в убийство… Да, естествено очаквах да чуя това, но не ми каза и дума… Да, така е. Мисля, че и ти имаш нещо общо с тази работа. Виж какво, не смятам да търпя това, казвам ти… Имаше нещо, че ако помагаш на… Ако скриваш или прикриваш впоследствие, не знам как го казваха… Страх ме е, това е всичко. Казвам ти… Защо ме накара да им пиша за този белег? Сега се е оказало, че са му го направили преди година-две, а пък аз се кълна, че го е имал, когато ме е напуснал преди толкова време… Това е лъжесвидетелство и се наказва със затвор… не, няма смисъл да се мъчиш да ме разубеждаваш… Не… Да направиш услуга е едно… Да, знам. Знам, че ми плати, при това не кой знае колко… Добре, добре, ще те изслушам, но нямам намерение да… Добре, добре, ще си мълча… Какво каза?… Колко? Това са много пари. Откъде да съм сигурна, че ги имаш? Разбира се, че това променя нещата… Кълнеш ли се, че нямаш нищо общо?… Имам предвид убийството… Да, сигурна съм, че не би… Разбирам това, естествено… Понякога се забъркваш с разни типове и те стигат до по-далеч, отколкото ти се иска… знам, че не е твоя вината… Винаги говориш толкова убедително… Винаги си… Добре, ще помисля, но трябва да стане скоро. Какво ще кажеш за утре? Кога утре? Добре, добре… ще дойда, но никакви чекове. Може да ме излъжеш… Не знам защо трябва да продължавам да се забърквам още по-надълбоко с… Добре. Щом казваш… Не, не искам да се държа отвратително, но… Добре тогава.

Тя излезе от пощата усмихната и със залитане тръгна към къщи.

За тези пари си струваше да рискува още малко с полицията. Щяха да й дойдат добре, а и рискът не беше кой знае колко голям. Само трябваше да повтаря, че е забравила или че не помни. Толкова много жени не могат да си спомнят неща дори и отпреди една година. Може да каже, че не си е спомнила за Хари, а за някой друг. Можеше да измисли много неща.

Госпожа Райвъл беше жизнен човек. Колкото беше потисната преди малко, толкова сега духът й бе на висота.

Започна да мисли съсредоточено и спокойно какво да си купи най-напред с парите…

Двайсет и седма глава

Колин Лам разказва:

— Не си измъкнал кой знае какво от жената на Рамзи — оплака се полковник Бек.

— Нямаше какво.

— Сигурен ли си?

— Да.

— Тя не е активна, така ли?

— Не е.

Бек ме погледна изпитателно и попита:

— Доволен ли си?

— Не особено.

— Надяваше се на повече ли?

— Това не запълва празнотата.

— Е, ще трябва да потърсим другаде. Да изоставим полумесеците, какво ще кажеш?

— Аха.

— Днес отговаряш само с едносрични думи. Да нямаш махмурлук?

— Не ме бива за тази работа — отговорих бавно.

— Искаш да те погаля по главицата и да те утеша?

Въпреки всичко се засмях.

— Така е по-добре — каза полковникът. — А сега ми кажи за какво става дума. Проблем с жена ли?

Поклатих глава.

— Отдавна си го мисля.

— Забелязах — каза Бек неочаквано. — Светът е в хаотично състояние. Нищо не е така ясно, както по-рано. Когато човек изгуби кураж, все едно че започва да гние. Ако това е положението с теб, мисля, че повече няма да можеш да ни бъдеш полезен. Свърши много добри неща, момче. Трябва да си доволен от себе си. Както и да е, щом искаш, върни се при проклетите си водорасли.

Той замълча и след малко попита:

— Наистина ли ти харесват тези гадости?

— Намирам цялата наука за много интересна.

— За мен тя е нещо отвратително. Какво разнообразие има в природата, нали? Колко различни вкусове, искам да кажа. Какво стана с онова убийство? Обзалагам се, че е дело на момичето.

— Грешиш — отговорих.

Бек размаха заплашително пръст пред лицето ми.

— Казвам ти само това: „Бъди готов“. И това не е шега.

Тръгнах по Черинг Крос, потънал в мисли. В метрото си купих вестник.

В него прочетох, че жената, която взели за припаднала на гара Виктория предишния ден, при пристигането си в болницата се оказала наръгана с нож. Умряла, без да дойде в съзнание.

Името й било Мерлина Райвъл.

Обадих се на Хардкасъл.

— Да — отговори той на въпроса ми. — Точно така е, както пише. В гласа му се долавяше горчивина и гняв. — Бях при нея по-миналата вечер. Казах й, че това, което наприказва за белега, няма да мине. Че белегът е получен сравнително скоро. Колко лесно се подхлъзват хората… Като не знаят кога да спрат и преиграят. Някой й е платил, за да каже, че това е трупът на мъжа й, който я е напуснал преди години. И го изигра добре! Повярвах й напълно. След това са решили да се направят на много умни. Ако беше споменала за белега в самото начало, можеше да ни се стори подозрително. Затова е трябвало да ни го каже след това уж че си го е спомнила по-късно. Убедително доказателство.

— Значи и Мерлина Райвъл е била съучастничка?

— Не, не мисля. Предполагам, че някой стар приятел й се е обадил и й е казал: „Слушай, загазих. Един тип, с когото имах вземане-даване, беше убит. Ако разберат кой е, всичките ни сделки ще излязат наяве и това ще е катастрофа. Ако отидеш и кажеш, че това е мъжът ти, който офейка преди толкова години, всичко ще се забрави и толкова.“

— Не може да не е преценила, че това е твърде рисковано.

— И така да е. Нейният човек й е казал: „Какъв е рискът? В най-лошия случай ще кажеш, че си сбъркала. Всеки може да сгреши след петнайсет години.“ Може би в този момент е споменал и известна сума. Тя се е съгласила да му помогне и това е.

— Така, без никакви подозрения?

— Тя не беше подозрителна натура. Боже, всеки път, когато заловим убиец, се намират хора, които просто не могат да повярват, че той е бил способен на такова нещо.

— Какво стана, когато отиде да я видиш?

— Изплаших я. След това направи това, което очаквах — опита се да се свърже с човека, който я е забъркал в тази каша. Естествено бях изпратил хора да я проследят. Отиде в една поща и се обади оттам. За съжаление не се обади от автомата в края на улицата, откъдето очаквах. Изглежда, не е имала монета. Излезе от пощата с доволна физиономия. Беше под наблюдение, но до вчера вечерта не се случи нищо интересно. Отиде на гара Виктория и си купи билет за Кроудийн. Беше шест и половина — часът пик. Не е била нащрек. Мислела си е, че ще се срещне с този, с когото трябва в Кроудийн, но лукавият дявол е бил един ход преди нея. Най-лесното нещо е да се прилепиш до някого от тълпата и да натиснеш с ножа… Предполагам, че дори не е разбрала какво се е случило. Понякога става и това… Помниш ли Бартън от обира на бандата на Левити? Премина почти цялата дължина на улицата, преди да умре. Остра болка и след това си мислиш, че всичко е наред, само че не е. Вече си мъртъв, без да го знаеш. По дяволите, по дяволите, по дяволите! — Завърши той.

— Проверихте ли някого?

Трябваше да попитам, не можех да се сдържа. Отговори ми веднага.

— Вчера госпожица Пебмарш е била в Лондон. Свършила някаква работа за института и се върнала с влака в седем и четирийсет. — Хардкасъл направи пауза. — Шийла Уеб взела да проверява някакъв ръкопис с писател чужденец, който бил в Лондон на път за Ню Йорк. Напуснала хотел „Риц“ около пет и половина. След това отишла на кино — сама — и се върнала тук.

— Слушай, Дик — казах аз. — Имам нещо за теб. Показания на очевидец. В един и трийсет и пет на девети септември пред „Уилбрахъм Кресънт“ деветнайсет е спрял пикап на някаква обществена пералня. Шофьорът оставил голям пакет — прекалено голям, за да е бил пълен с пране — при задната врата на къщата.

— Пералня? Каква пералня?

— „Сноуфлейк“. Чувал ли си за такава фирма?

— Не мога да си спомня веднага. Може да е някоя нова.

— Добре. Провери. Колата карал мъж. Той занесъл пакета отзад.

Изведнъж в гласа на Хардкасъл се промъкна подозрение:

— Да не би да го измисли, Колин?

— Не. Казах ти, че имам очевидец. Провери, Дик. Заеми се с това.

Затворих, преди да успее да попита каквото и да било.

Излязох от телефонната кабина и погледнах часовника си. Имах да правя много неща и докато се занимавах с тях, исках да съм настрана от Хардкасъл.

Трябваше да се погрижа за бъдещето си.

Двайсет и осма глава

Колин Лам разказва:

Пристигнах в Кроудийн в единайсет вечерта, пет дни по-късно. Отидох в хотел „Кларендън“, взех си стая и легнах да спя. Бях уморен и на сутринта се успах. Събудих се в десет без петнайсет.

Поръчах кафе, препечени филийки и вестник. Донесоха ми ги заедно с един квадратен плик, в чийто горен край беше написано „ДА СЕ ПРЕДАДЕ НА РЪКА“. Това ме изненада. Не го очаквах. Хартията беше дебела и скъпа, а — буквите равни. След като го разгледах от всички страни, най-накрая го отворих. Вътре имаше лист хартия, на който с едър почерк беше написано:

ХОТЕЛ „КЪРЛЮ“, 11.30 СТАЯ 413 (чукай три пъти)

Вторачих се в него, започнах да го въртя в ръцете си — какво беше това?

Обърнах внимание на номера на стаята — 413 — както часовниците. Съвпадение? Или не?

Мина ми през ума да позвъня в хотел „Кърлю“, после на Дик Хардкасъл. Не направих нито едното, нито другото.

Летаргията ми изчезна напълно. Измих се, избръснах се, облякох се и отидох до хотел „Кърлю“ пеш. Стигнах навреме.

Лятото вече бе свършило и в хотела нямаше много хора.

Не попитах нищо на рецепцията, а направо се качих с асансьора на четвъртия етаж. Тръгнах по коридора и застанах пред стая 413. Известно време не знаех какво да правя. Чувствах се като пълен глупак. След това почуках три пъти…

— Влез — извика някой отвътре.

Натиснах дръжката, вратата се отвори. Влязох в стаята и се заковах на място. Пред мен беше последният човек, когото очаквах да видя.

Еркюл Поаро седеше с лице към мен и ме гледаше усмихнато:

— Една малка изненада, нали? Надявам се да е приятна.

— Поаро! Стара лисицо! — извиках. — Как се оказахте тук?

— Пътувах с един даймлер. Много удобна лимузина.

— Но какво правите тук?

— Там стана ужасно. Настояваха на всяка цена да боядисат апартамента ми. Представи си проблемите ми. Какво можех да направя? Къде да се дяна?

— На много места — отвърнах хладно.

— Може би, но един лекар ми каза, че въздухът край морето ще ми се отрази добре.

— Той е бил от тези, които научават къде иска да отиде пациентът им и го убеждават, че от въпросното място няма по-добър за здравето им! Вие ли изпратихте това? — Размахах пред него писмото.

— Разбира се. Кой друг?

— А номерът на стаята съвпадение ли е?

— Не е съвпадение. Специално поисках да ми дадат нея.

— Защо?

Той наклони глава на една страна и ми намигна:

— Стори ми се подходяща.

— А чукането три пъти?

— Не можах да се сдържа. Ако имаше как да пъхна вътре и клонка розмарин, щеше да е още по-добре. Помислих си дори да си порежа пръста и да сложа кървав отпечатък на вратата, но това щеше да е прекалено. Можеше да получа инфекция.

— Предполагам, че това е някакво второ детство — отбелязах хладно. — Ще ви купя балон и пухкаво зайче още днес следобед.

— Струва ми се, че не харесваш малката ми изненада. Не се радваш, не си във възторг, че ме виждаш.

— И нима очаквахте това от мен?

— Защо не? Хайде, да бъдем сериозни, след като свърших с малката си клоунада. Надявам се да ви бъда от помощ. Поговорих с областния началник, който беше самата любезност, и в момента очаквам приятеля ти, инспектор Хардкасъл.

— И какво ще му кажете?

— Мислех да си поприказваме.

Погледнах го и се разсмях — казваше „поприказваме“, но много добре знаех кой ще говори. Еркюл Поаро, естествено!

Хардкасъл дойде. Представих го, ръкуваха се и седнахме. От време на време Дик се взираше в Поаро като човек в зоологическата градина, който разглежда някаква нова и изненадваща придобивка. Едва ли беше срещал човек като него преди това.

Най-накрая, след като любезностите и общите разговори приключиха, Хардкасъл се прокашля и каза:

— Мосю Поаро, предполагам, че ще искате да се запознаете с местопрестъплението лично. Няма да е много лесно… — Той се поколеба: — Областният началник ми каза да направя за вас всичко, което поискате, но трябва да си даваме сметка, че ще има проблеми, възражения, може да ни задават въпроси… Все пак, тъй като сте дошли тук специално, за да…

Поаро го прекъсна с известна хладина:

— Дойдох тук, защото започнаха да ремонтират и да боядисват апартамента ми в Лондон.

Аз се разсмях гръмко и Поаро ме погледна с упрек.

— Мосю Поаро няма нужда да гледа каквото и да било — обясних на Дик. — Винаги е твърдял, че човек може да свърши всичко, без да става от стола си. Но може би това не е съвсем вярно, нали, мосю Поаро? Иначе защо щяхте да дойдете точно тук?

Поаро отговори с достойнство:

— Казах, че не е необходимо да бъдеш хрътката, фокстериерът или гончето и да тичаш насам-натам след миризмата. Но трябва да призная, че в този случай е необходимо да имаш куче. Куче ловец, приятелю. Добър ловец.

Той се обърна към инспектора и с удоволствие засука мустак с едната си ръка:

— Трябва да ви кажа, че аз не съм луд на тема кучета като англичаните. Аз лично мога и без куче, но приемам идеала ви за куче. Човек обича и уважава кучето си. Той му угажда, хвали интелигентността и мъдростта му пред приятелите си. Представете си обаче, че и обратното може да е вярно. Кучето обича господаря си. То му угажда. То се хвали с мъдростта и интелигентността му! Както човек е готов да стане и да излезе навън, когато най-малко му се излиза, за да разходи кучето си, защото знае, че то много обича, така и кучето се стреми да даде на господаря си това, което той иска да има. Нещо такова се получи и с моя млад приятел Колин. Той дойде да ме види, не за да поиска помощ за собствения си проблем — той беше сигурен, че с него може да се справи съвсем сам и доколкото разбрах, се е справил, не, той дойде при мен, защото беше загрижен, че се чувствам самотен и нямам какво да правя. Искаше да ме заинтригува и да ми осигури някакво занимание. Той ме предизвика. Предизвика ме да направя това, което толкова често твърдя, че е напълно възможно да се направи — да седна на стола си и след нужното време да намеря решението на дадения проблем. Може би зад това предизвикателство имаше и малко злоба — не много и напълно безвредна. Искаше, нека се изразя така, да ми докаже, че не е чак толкова лесно. Ами да, драги мой, нали е така? Ти искаше да ми се подиграеш — съвсем мъничко! Не те упреквам. Само ще ти кажа, че не познаваш Еркюл Поаро!

Той изпъчи гърди и отново засука мустак. Погледнах го и му се усмихнах сърдечно:

— Добре тогава. Кажете ни отговора на загадката. Ако го знаете, естествено.

— Но, разбира се, че го знам.

Хардкасъл се вторачи в него с невярващи очи:

— Искате да кажете, че знаете кой е убил мъжа в къщата на „Уилбрахъм Кресънт“, номер деветнайсет?

— Разбира се.

— И кой е убил Една Брент?

— Без съмнение.

— И знаете кой е убитият?

— Знам кой би трябвало да е.

По лицето на Хардкасъл се изписа съмнение. Той помнеше думите на началника си и не прояви неучтивост, но в гласа му прозвуча недоверие.

— Извинете, мосю Поаро, значи твърдите, че знаете кой и защо е убил тези трима души? — Можете да защитите твърденията си в съда?

— Това не.

— Значи искате да кажете, че само предполагате — обадих се аз.

— Няма да споря за думите, драги Колин. Казвам само, че знам.

Хардкасъл въздъхна:

— Виждате ли, мосю Поаро, на мен ми трябват доказателства.

— Естествено. При средствата, които имате на свое разположение, няма да е никак трудно да ги съберете.

— Не съм много сигурен за това.

— Инспекторе, да знаете, наистина да знаете, нима това не е първата стъпка?

— Невинаги — въздъхна Хардкасъл. — На свобода се разхождат хора, които би трябвало да са в затвора. Те го знаят, ние също го знаем, и какво от това?

— Но те са малък процент, нали…

Прекъснах ги:

— Добре, добре. Вие знаете. Сега кажете и на нас!

— Подозирам, че още се съмняваш. Нека най-напред кажа следното. Да си сигурен, че си стигнал до правилното решение, означава всичко да застане на мястото си. Да се убедиш, че няма друг начин, по който да са се развили събитията.

— За Бога! — възкликнах аз. — Хайде да продължаваме. Съгласен съм с всичко, което казвате.

Поаро се намести удобно в стола си и даде знак на инспектора да напълни чашата му отново.

— Едно нещо, драги мои, трябва да се разбира много ясно. За да разкрие едно престъпление, човек трябва да разполага с фактите. Именно за това е нужно кучето… То ги лови един по един и ги слага в…

— В краката на господаря си — казах аз. — Съгласихме се вече.

— Човек не може да разкрие престъпление само като си седи на стола и чете за него във вестниците. Защото фактите трябва да са точни, а вестниците рядко са такива. Те пишат, че нещо се е случило в четири, а всъщност е било в четири и петнайсет, казват, че някой си имал сестра Елизабет, а всъщност той има снаха, при това Александра. И така нататък. Колин се оказа ловджийско куче с удивителни способности — заради тях, струва ми се, той е стигнал толкова далеч в своята професия. Винаги е имал забележителна памет. Може да повтори съвсем точно всеки разговор, който е водил преди няколко дни. Казвам точно, тоест предава самия разговор, а не както почти всички други, своите впечатления от него. Ще поясня с пример. Той не би казал: „В единайсет и двайсет дойде пощата“, а ще опише точно какво се е случило — как на вратата се е почукало, как някой е донесъл писмата и така нататък. Това е много важно. Все едно, че е чул и видял нещата, които и аз бих чул и видял, ако съм бил на негово място.

— Само че горкото куче не е направило нужните заключения?

— Така. Значи се запознах с фактите. Първото нещо, което ми направи впечатление, когато Колин ми разказа за какво става дума, беше колко фантастично е всичко. Четири часовника, показващи горе-долу един час напред, внесени в къщата, без собственичката да знае или поне така твърди. Защото никога не бива да вярваме на това, което ни се казва, преди да го проверим, нали?

— И аз мисля така — обади се Хардкасъл одобрително.

— На пода лежи мъртвец — възрастен човек с почтен вид. Никой не знае кой е той, или поне така твърдят. В джоба му е намерена визитна картичка с името Р. Х. Къри от застрахователна компания „Метрополис & Провиншъл“ на Денвърс Стрийт, номер седем. Но такава компания няма. Няма такава улица и няма такъв човек. Това са факти със знак минус, но все пак са факти. А сега да продължим. Твърди се, че в два без десет в едно бюро за машинописни услуги се е обадила госпожица Милисънт Пебмарш и е пожелала в три часа на домашния й адрес — „Уилбрахъм Кресънт“, номер деветнайсет — да бъде изпратена стенографка. Настояла това да бъде госпожица Шийла Уеб. Тя отива. Пристига на мястото в три без десет, влиза във всекидневната, както й е казано, намира на пода мъртвец и излиза от къщата с писъци. Попада в прегръдките на един млад човек.

Поаро замълча и ме погледна. Аз се поклоних.

— Появява се младият герой.

— Виждаш ли — отбеляза Поаро, — дори ти не можеш да се въздържиш от фарсовия мелодраматичен тон, когато говориш за това. Цялата работа е фантастична, мелодраматична и напълно нереална. Подобно нещо може да се случи само на страниците, написани от Гари Грегсън например. Трябва да спомена, че когато моят млад приятел дойде да ме види във връзка с тази история, аз бях погълнат от творбите на някои писатели на трилъри, създадени през последните десет години. Много интересно. Човек започва да гледа на истинските престъпления в светлината на художествената литература. С други думи, че когато кучето не лае, когато би трябвало да лае, аз си казвам: „Аха, престъпление като за Шерлок Холмс“. По същия начин, ако трупът се окаже в стая, в която няма как да бъде, аз си мисля: „Аха! Това е като у Диксън Кар!“ И моята приятелка госпожа Оливър. Ако намеря… Но стига толкова. Нали разбирате какво искам да кажа? В нашия случай обстоятелствата са толкова невероятни, че на човек му идва да каже: „Тази книга няма нищо общо с живота. Това е нереално.“ Само че уви — тук става дума за нещо съвсем реално. Това се е случило. И човек започва да мисли трескаво, нали?

Хардкасъл не би използвал тази дума, но беше съгласен с твърдението, защото кимна. Поаро продължи:

— Това е някаква противоположност на Честъртъновото „Къде най-добре ще скриеш лист от дърво? В гората. Къде най-добре ще скриеш камъче? На брега на реката.“ В нашия случай имаме фантазия, мелодрама, крайност. Когато се запитам, перифразирайки Честъртън: „Къде една жена на средна възраст може да скрие факта, че красотата й си отива“, аз не отговарям: „Сред други лица на средна възраст“. Нищо по-добро. Този факт се прикрива с грим, пудра, руж, с красиви кожи, бижута на шията и ушите. Разбирате ли ме?

— Ами… — смънка инспекторът, прикривайки факта, че не разбира.

— Защото тогава хората ще гледат кожите и бижутата, фризурата и роклята и няма да се питат какво представлява самата жена. Така че си казах, казах го и на моя приятел Колин… Тъй като около това убийство има прекалено много фантастични неща, които разсейват вниманието, всъщност то трябва да е много просто. Нали?

— Да, казахте ми го — потвърдих аз, — но все още не виждам как това може да е вярно.

— Ще трябва да почакаш. Значи налагаше се да се абстрахирам от второстепенните неща и да се заема със същността. Убит е един човек. Защо е бил убит? Кой е той? Очевидно отговорът на първия въпрос зависи от отговора на втория. А докато не се отговори на тези два въпроса, не е възможно да се продължи нататък. Мъртвият би могъл да е измамник, шантажист или нечий съпруг, чието съществуване се е оказало опасно за жена му. Може да е бил десетки неща. Но всички твърдяха, че той е изглеждал напълно обикновен, почтен, заможен човек на средна възраст. И тогава си казах: „Ти си сигурен, че това престъпление е много просто. Така да бъде. Тогава приеми, че този човек е точно това, което изглежда — заможен, почтен, обикновен.“ — Поаро погледна инспектора. — Виждате ли?

— Ами… — смънка Хардкасъл отново и учтиво замълча.

— Значи има един обикновен, почтен и приятен човек на средна възраст, когото някой е имал нужда да отстрани. Кой е този някой? Тук вече можем да стесним малко кръга. Знаем някои неща. За госпожица Пебмарш, за бюрото „Кавендиш“, за Шийла Уеб, която работи там. И аз казах на моя приятел Колин: „Съседите. Поговори с тях. Научи повече за тях. Разбери какво е миналото им. Но преди всичко разговаряй.“ Защото в разговорите човек получава не само отговори на конкретните си въпроси… При обикновеното бъбрене хората често се изпускат. Когато темата е опасна, човек е нащрек, но когато води неангажиращ разговор, престава да внимава и инстинктивно казва истината, което често е по-лесно, отколкото да лъжеш. Така че, без да знаят, могат да ти кажат много съществени факти.

— Възхитителна теория — казах аз. — За жалост обаче в нашия случай нямаше нищо такова.

— Драги мой, как да нямаше? Имам предвид едно малко, маловажно на пръв поглед изречение.

— Кое? — настоях аз. — Кой го каза? Кога?

— Всяко нещо с времето си, драги мой.

— Та какво говорехте, мосю Поаро? — Хардкасъл любезно го върна към темата.

— Ако очертаем един кръг около „Уилбрахъм Кресънт“, номер деветнайсет, всички влизащи в него биха могли да убият господин Къри. Госпожа Хеминг, семейство Бланд, семейство Макнотън, госпожица Уотърхаус и брат й. Но повече внимание от тях заслужават хората, които са били на местопрестъплението. Госпожица Пебмарш, която би могла да извърши убийството, преди да излезе в един и трийсет и пет, госпожица Уеб, която би могла да си уговори с него среща там и да го убие, преди да изтича с писъци навън.

— А! — обади се Хардкасъл. — Стигнахте до конкретните неща най-после.

— И, разбира се — Поаро се обърна към мен, — ти, драги Колин. Ти също си бил на местопрестъплението. Търсил си голям номер там, където са малките.

— Много интересно — казах аз възмутено. — Чакам да чуя какво още ще кажете!

— Аз мога да кажа каквото си поискам — отговори той величествено.

— Но все пак аз дойдох и ви разказах всичко!

— Убийците често правят такива неща. Освен това може да ти е било забавно… да си искал да се пошегуваш за моя сметка.

— Ако продължавате в този дух, ще взема да повярвам!

Поаро се обърна към Хардкасъл:

— „Това — казах си аз — трябва да е много просто убийство.“ Наличието на тези абсурдни часовници, времето, което показват, толкова очебийното насочване на определен човек, който трябва да открие трупа, всичко това за момент ще оставим настрана. Тези неща, както се казва в безсмъртната „Алиса“ са: „обуща, червен восък, параходи, зеле и царе“. Същественото е, че възрастният мъж е бил убит и някой е имал нужда от това. Ако знаехме коя е жертвата, бихме могли да се насочим към убиеца. Ако е бил например известен изнудвач, щяхме да търсим човек, който има за какво да бъде изнудван. Ако е бил детектив, щяхме да търсим човек с криминални прояви, ако е бил богат, щяхме да се вгледаме в наследниците му. Само че ние не знаем кой е той. Тогава остава по-трудната задача да търсим сред околните този, който е имал причина да го убие.

Ако оставим настрана госпожица Пебмарш и Шийла Уеб, кой друг би могъл да се представя не за това, което е в действителност? Отговорът е разочароващ. Кой друг? С изключение на господин Рамзи, който наистина не е бил това, за което се представя. — Поаро ме погледна въпросително и продължи: — Всички изглеждат напълно почтени. Бланд е известен местен строител, Макнотън наистина е бил професор в Кеймбридж, госпожа Хеминг е вдовица на местен търговец, господин и госпожица Уотърхаус са уважавани, отдавна живеещи на това място хора. Тогава се връщаме към господин Къри. Откъде е дошъл той? Какво го е довело в къщата на „Уилбрахъм Кресънт“, номер деветнайсет? И тук се появява много ценната забележка, направена от госпожа Хеминг. Когато сте й казали, че убитият е непознат, който няма нищо общо с дома на госпожица Пебмарш, тя е казала: „Аха. Дошъл е тук, за да го убият. Колко странно.“ Тя притежава дарбата да слуша какво говорят хората и тъй като не е заета със свои собствени мисли, да стига до същността на проблема. Тя предава в едно изречение цялото престъпление: Господин Къри е дошъл в къщата на „Уилбрахъм Кресънт“, номер деветнайсет, за да бъде убит. Толкова е просто!

— Тази забележка ми направи впечатление тогава — обадих се аз.

Поаро не ми обърна внимание:

— Дили, дили, дили, ела да те убием. Господин Къри е отишъл и е бил убит. Но това не е всичко. Било е много важно да не се разбере кой е той. В джобовете му е нямало портфейл, нямало е документи, етикетите на шивача са махнати от дрехите. Но и това не е било достатъчно. Визитната картичка с името Къри е била само временно средство. Ако е трябвало самоличността на този човек да бъде прикрита за вечни времена, се е налагало да му се даде фалшива самоличност. Бях сигурен, че рано или късно ще се появи някой, който ще го разпознае и толкова. Брат, сестра, съпруга… Оказа се съпруга. Госпожа Мерлина Райвъл… дори само името й би трябвало да предизвика съмнения. В Съмърсет има едно село, наречено Къри Райвъл… Може би подсъзнателно са избрани тези две имена… Господин Къри, госпожа Райвъл…

Дотук планът беше съвсем ясен, но се учудвах защо убиецът е смятал, че трупът няма да бъде идентифициран наистина. Ако този човек не е имал семейство, все пак не може да е нямал и съседи, хазайки, прислуга и така нататък. Това ме доведе до следващото заключение — че убитият не е сред безследно изчезналите.

По-нататък стигнах до извода, че е бил чужденец. Това обяснява факта, че никой зъболекар няма в архива си пациент с пломби като неговите.

И започнах да добивам бегла представа както за убиеца, така и за жертвата. Само бегла. Престъплението е било добре планирано и интелигентно извършено, но тук отново се намесва малкото лош късмет, който никой убиец не е в състояние да предвиди.

— Какво искате да кажете? — Попита Хардкасъл.

Най-неочаквано Поаро отметна глава назад и изрецитира:

Заради пирона загуби се подковата,

заради нея загубен бе конят,

заради коня загубена бе битката,

заради битката загубено бе кралството

и всичко това заради един пирон.

Той се наведе напред.

— Много хора биха могли да убият господин Къри, но само един човек е имал причина да убие Една Брент.

И двамата го погледнахме втренчено.

— Да помислим за машинописно бюро „Кавендиш“. Там работят осем момичета. На девети септември четири от тях са били на работа извън бюрото, тоест обядвали са другаде. Те са били четирите, които нормално са се хранели първа смяна — от дванайсет и половина до един и половина. Останалите четири — Шийла Уеб, Една Брент и две други, са се хранели след това — между един и половина и два и половина. Но в този ден на Една й се е случила неприятност малко след като е изляза от бюрото. Счупила е тока си на някаква решетка. Не е можела да ходи така. Купила си е нещо за ядене и се е върнала.

Поаро вдигна поучително пръст.

— Научихме, че Една Брент е била обезпокоена за нещо. Опитала се е да говори с Шийла Уеб у дома й, но не е успяла. Било е прието, че това има нещо общо с Шийла Уеб, но няма никакви доказателства. Може просто да е искала да се посъветва с нея за нещо, което я е озадачило. Ако е така, трябва да се обясни защо е искала да разговарят извън службата. За това, какво я е обезпокоило, може да съдим единствено по думите, казани на полицая след предварителното следствие. Казала е нещо такова: „Не виждам как онова, което каза тя, може да е вярно.“ На заседанието са били изслушани три жени. Една може да е имала предвид госпожица Пебмарш или, както се смяташе, Шийла Уеб. Но има и трета възможност. Може да е имала предвид госпожица Мартиндейл.

— Госпожица Мартиндейл? Но тя каза само няколко думи!

— Точно така. И те се отнасяха до мнимото телефонно обаждане на госпожица Пебмарш.

— Да не би да искате да кажете, че Една е знаела, че не се е обадила госпожица Пебмарш?

— Мисля, че е било по-просто от това. Според мен никой не се е обадил.

Той продължи:

— Токът на Една Брент се е счупил. Онази решетка е била съвсем близо до бюрото. Тя се е върнала, но госпожица Мартиндейл, която е била в кабинета си, не е разбрала това. Според нея в бюрото не е имало никого. При това положение е било необходимо само да каже, че някой се е обадил в един и четирийсет и девет. В началото Една няма представа какво е станало. Шийла Уеб се прибира от обяд и госпожица Мартиндейл й казва да отиде на адреса, но Една не е чула кога и как е уговорено това.

После новината за убийството се разпространява и постепенно нещата се изясняват. Госпожица Пебмарш се била обадила, за да повика Шийла Уеб, но отрича да е правила това. Говори се, че телефонното обаждане е било в два без десет. Но Една знае, че това не може да е вярно, защото е била в бюрото. Телефонът не е звънял. Може би госпожица Мартиндейл е сбъркала? Само че госпожица Мартиндейл никога не греши. Една започва да мисли за това и все повече се обърква. И решава да поговори с Шийла. Тя може би ще й обясни.

След това идва предварителното следствие. Всички момичета присъстват. Госпожица Мартиндейл повтаря твърдението си категорично и уверено. Една е сигурна, че то не е вярно. Тогава е поискала да говори с инспектора и е попитала полицая къде може да го намери. Може би госпожица Мартиндейл е дочула този разговор, излизайки от залата заедно с тълпата. Може би вече е била разбрала от момичетата, че в онзи ден Една се е върнала в бюрото със счупен ток на обувката. Както и да е, проследила я е до „Уилбрахъм Кресънт“. Чудя се защо ли това момиче е решило да отиде там?

— За да позяпа къщата както всички останали, предполагам — каза Хардкасъл с въздишка.

— Да, възможно е. Може би госпожица Мартиндейл я е заговорила, тръгнали са заедно по улицата и Една я е попитала направо. Госпожица Мартиндейл решава да действа бързо. Намират се точно до телефонната будка. Госпожица Мартиндейл може би й е предложила да се обади в полицията, за да каже, че двете ще отидат след малко там, за да изяснят грешката и така нататък. В природата на Една е да прави каквото й кажат. Тя влиза в будката, взема слушалката, а другата жена идва зад нея, дръпва двата края на шала й и я удушава.

— Без никой да види?

Поаро сви рамене.

— Можеше някой да забележи, но фактът е, че това не е станало! Било е един часът. Време за обяд. Хората, които са били на улицата, са гледали към къщата на госпожица Пебмарш и са коментирали убийството. Тази безскрупулна жена е решила да рискува.

Хардкасъл поклати глава със съмнение:

— Госпожица Мартиндейл? Не виждам какъв е мотивът й да се забърка във всичко това.

— Да, наистина. Той не личи от пръв поглед. Но тъй като тя без съмнение е убила Една… Да, само тя би могла да го направи, значи някак си е била замесена. Госпожица Мартиндейл в този случай се явява като някаква лейди Макбет — безмилостна жена без въображение.

— Без въображение?

— Да, без никакво въображение. Практична и действена — да. Добре е планирала всичко.

— Но защо? Какъв е бил мотивът й?

Еркюл Поаро ме изгледа и размаха заканително пръст:

— Значи разговорите със съседите не са били полезни за теб, така ли? Аз открих нещо много показателно. Помните ли, че след приказките за живеенето в чужбина госпожа Бланд казва, че Кроудийн й допада, защото и сестра й е тук. Само че госпожа Бланд не би трябвало да има сестра. Преди година тя е наследила цяло състояние от свой роднина в Канада, защото е била единствената наследничка на цялото семейство.

Хардкасъл наостри уши.

— Значи мислите…

Поаро се облегна назад и опря пръстите на ръцете си. Продължи с полузатворени очи:

— Представете си, че сте обикновен човек, не особено почтен, който е изпаднал във финансови затруднения. Един ден получавате писмо от адвокатска фирма, с което ви уведомяват, че жена ви е наследила много пари от чичо си в Канада. Писмото е адресирано до госпожа Бланд, само че го получава не тази госпожа Бланд, за която е предназначено — тази е втората съпруга на господин Бланд, не първата. Представете си изкушението! Разочарованието! И след това идва идеята. Кой би разбрал, че истинската госпожа Бланд е друга? Никой в Кроудийн не знае, че строителят се е женил два пъти. Първият му брак е сключен по време на войната в чужбина. Вероятно първата му жена е умряла скоро след това и той се е оженил повторно. Той пази първото брачно свидетелство, различни семейни документи, снимки на починали роднини в Канада. Едва ли е представлявало голям проблем да заблуди съда. А и си е струвало да рискува. Те рискуват и печелят, формалностите се уреждат. И семейство Бланд вече е богато, всички финансови проблеми са решени и така нататък. Само че след една година се случва нещо неприятно. Какво? Предполагам, че някой е решил да дойде от Канада и този някой е познавал първата госпожа Бланд твърде добре, за да бъде измамен. Може да е бил някой възрастен семеен адвокат или приятел от едно време. Който и да е бил той, щял е да разбере измамата. Може би са мислили как да избегнат срещата между него и госпожа Бланд, вероятно са се чудили дали тя да не замине за чужбина или нещо такова… Но подобно нещо би събудило подозрения. Посетителят би настоявал на всяка цена да види тази, заради която всъщност е дошъл от толкова далеч…

— И решават да прибегнат до убийство?

— Да. Предполагам, че сестрата на госпожа Бланд е дала идеята и е съставила плана.

— Мислите, че госпожица Мартиндейл и госпожа Бланд са сестри?

— Само така могат да се обяснят нещата.

— Когато я видях, госпожа Бланд ми заприлича на някого — каза Хардкасъл. — Наистина, те са много различни като характер, но все пак има някаква външна прилика. А защо са се надявали, че ще се измъкнат безнаказано? Все някой е щял да потърси този човек. Щяло е да започне издирване.

— Ако той е пътувал не по работа, а като турист. Маршрутът му едва ли е щял да бъде точно определен. Писмо от тук, картичка от там… Преди близките му да започнат да се питат къде е, е щяло да мине известно време. След това на кого би му минало през ума да свърже изчезналия богат канадец, когото никой не е виждал, с човека, погребан като Хари Касълтън? Ако аз бях убиецът, бих заминал за един ден до Франция или Белгия и щях да подхвърля паспорта и документите му в някой влак или трамвай, така че следствието да започне оттам.

Помръднах неволно и Поаро ме погледна.

— Да?

— Бланд спомена, че е пътувал за един ден до Франция с някаква руса хубавица.

— Което, струва ми се, е съвсем естествено за него. Просто въпрос на навик.

— Все още това са предположения — възрази Хардкасъл.

— Но те могат да бъдат проверени — каза Поаро.

Той взе една бланка за писма от хотелските и я подаде на Хардкасъл.

— Напишете на господин Ендърби, „Енисмър Гардънс“, номер десет, Лондон. Обеща да проучи някои факти в Канада. Той е известен адвокат с опит в международното право.

— Ами часовниците?

— А, да. Часовниците. Прословутите часовници! — Поаро се усмихна. — Ако се замислите, ще видите, че са хрумване на госпожица Мартиндейл. Тъй като престъплението, както казах, е било съвсем просто, се е налагало да бъде замаскирано с помощта на някаква фантасмагория. Часовникът, който Шийла Уеб е носила на поправка… Дали го е забравила в бюрото? Госпожица Мартиндейл го е намерила и върху него е изградила всичко. Може би именно заради този часовник е избрала тъкмо Шийла да открие трупа…

Хардкасъл се намеси:

— И твърдите, че тази жена няма въображение? След като е измислила всичко това?

— Но тя не го е измислила — възрази Поаро. — То вече е било измислено. Още в самото начало долових нещо познато. Познато, защото бях чел подобни неща. И освен това имах голям късмет. Както Колин ще потвърди, аз отидох на една разпродажба на авторски ръкописи. Сред тях имаше някои и на Гари Грегсън. Не смеех и да се надявам, че ще успея, но имах късмет. Ето. — Поаро бръкна в чекмеджето и извади две стари тетрадки. — Всичко е тук. Сред многото сюжети за книги, които е смятал да напише. Не е живял достатъчно дълго, за да завърши точно тази, но госпожица Мартиндейл, която е била негова секретарка, е знаела за нея. Просто е използвала идеята и я е пригодила за целите си.

— А какво са означавали часовниците? В сюжета на Грегсън, имам предвид.

— Да. Неговите часовници са показвали пет и една минута, пет и четири минути и пет и седем минути. Това е комбинация на един сейф — 515457. Бил е скрит зад репродукция на Мона Лиза. В сейфа — продължи Поаро с неодобрение — са били скрити най-скъпите бижута на руската царска фамилия. И, разбира се, има и някакво изправено пред съда момиче. Всичко това е дошло наготово за госпожица Мартиндейл. Тя просто е подбрала подходящи хора за ролите и е адаптирала сюжета, за да няма несъответствия. И къде ни водят всичките тези чудати неща? Никъде. Абсолютно никъде. Да, тя е оправна жена. Чудя се… Той нали й е оставил наследство… От какво ли е умрял?

Хардкасъл отказа да прояви интерес към миналото. Той взе тетрадките и листа за писма от ръката ми. През последните няколко минути гледах този лист като хипнотизиран. Хардкасъл беше написал на него адреса на Ендърби, без да си направи труда да обърне бланката така, че името на хотела да е в горния й край.

Адресът му беше наопаки в долния ляв ъгъл.

Когато го видях, разбрах какъв глупак съм бил.

— Е, благодаря, мосю Поаро — каза Хардкасъл. — Наистина ни дадохте повод за размисъл. Дали ще излезе нещо от всичко това…

— Радвам се, че успях да ви помогна — отговори Поаро. Държеше се скромно.

— Ще трябва да проверя доста неща…

— Естествено… Естествено.

Хардкасъл стана и се сбогува. Поаро насочи вниманието си към мен. Вдигна вежди.

— Е, добре — каза той. — Може ли да знам какво те тормози… Имаш вид на човек, който е видял призрак.

— Разбрах какъв глупак съм бил.

— Това може да се случи на всеки.

Но не и на Еркюл Поаро! Трябваше да го нападна.

— Кажете ми едно нещо, Поаро. След като, както твърдяхте, можехте да седите на стола си в Лондон и да повикате мен и Дик Хардкасъл при вас, защо изобщо дойдохте тук?

— Казах вече. Ремонтират апартамента ми.

— Не е било проблем да ви дадат друг. Можехте да отседнете в „Риц“ и там щяхте да се чувствате много по-добре, отколкото в хотел „Кърлю“.

— Без съмнение — отговори той. — Какво ужасно кафе правят тук! Боже мой, какво кафе!

— Добре тогава. Защо?

Поаро изведнъж се ядоса:

— Дявол да го вземе! След като си толкова глупав и не можеш да се досетиш, ще ти кажа. Аз съм човек, нали? Ако се наложи, мога да бъда и машина. Мога да лежа и да мисля, но казвам ти, аз съм човек! А проблемите не са безразлични за човешките същества.

— Е, и?

— Обяснението е толкова просто, колкото е просто и убийството. Дойдох тук от чисто човешко любопитство.

Последните думи Поаро се опита да произнесе с достойнство.

Двайсет и девета глава

Отново бях в „Уилбрахъм Кресънт“ и се движех в западна посока.

Спрях пред портата на номер деветнайсет. Този път никой не изскочи с писъци отвътре. Всичко беше тихо и спокойно.

Отидох до пътната врата и позвъних.

Отвори самата Милисънт Пебмарш.

— Аз съм Колин Лам. Бих искал да поговорим.

— Разбира се.

Тя ме въведе във всекидневната.

— Изглежда, прекарвате доста време в нашия град, господин Лам. Разбрах, че нямате нищо общо с местната полиция.

— Сведенията ви са точни. Предполагам, че сте знаели кой съм аз още от самото начало.

— Не зная какво точно имате предвид.

— Проявих голяма глупост, госпожице Пебмарш. Дойдох тук, за да открия вас. Видях ви още през първия ден след пристигането си, но не знаех, че съм ви открил.

— Може би убийството е отвлякло вниманието ви.

— Вероятно. Освен това не се сетих да погледна един лист хартия наопаки.

— И какво означава всичко това?

— Че играта свърши, госпожице Пебмарш. Вече съм наясно къде се планират всички операции. Нужните инструкции съхранявате вие, записани с Брайлово писмо. Информацията, с която Ларкин се е сдобивал в Портълбъри, е била предавана на вас. От вас е тръгвала по предназначението си чрез господин Рамзи. Когато се е налагало, нощем той се е промъквал в къщата ви през градината. Беше изпуснал една чешка монета…

— Колко невнимателен е бил.

— Всички проявяваме невнимание понякога. Прикритието ви е много добро. Сляпа сте, работите в институт за увредени деца, у дома си държите много материали, написани на Брайлово писмо, което е съвсем естествено… Вие сте удивително интелигентна и силна жена. Не зная какво ви е накарало да се заемете с тази дейност.

— Приемете, ако желаете, че съм се посветила на делото искрено, по убеждения.

— Помислих си и това.

— И защо ми говорите тези неща? Струва ми се странно.

Погледнах часовника си.

— Имате два часа, госпожица Пебмарш. След два часа хората от Специалния отдел ще бъдат тук и ще поемат всичко в свои ръце…

— Не ви разбирам. Защо идвате да ме предупредите?

— Наистина ви предупреждавам. Дойдох, за да съм сигурен, че през тези два часа нищо няма да излезе от тази къща. С едно изключение — вие самата. Ако решите да заминете, имате два часа преднина.

— Но защо?

— Защото — отговорих бавно — има голяма вероятност да станете моя тъща. Може и да греша.

Последва мълчание. Милисънт Пебмарш стана и отиде до прозореца. Не можех да я оставя без наблюдение. Нямах никакви илюзии спрямо нея. Нямах й никакво доверие. Беше сляпа, но и слепият може да се справи с теб, ако не се пазиш. Слепотата нямаше да й попречи, ако я оставех да опре пистолет в гърба ми.

— Кое ви кара да мислите, че може да сте прав? — попита тя тихо.

— Очите.

— Та ние сме много различни.

— Не е така.

Говореше почти сърдито:

— Направих всичко, което можех, за нея.

— Въпрос на възгледи. За вас това, с което сте се занимавали, винаги е било на първо място.

— Както и трябва да бъде.

— Не съм съгласен.

Отново замълчахме. След малко попитах:

— Знаехте ли, че е тя онзи ден?

— Не, преди да чуя името й. Винаги съм се интересувала какво става с нея. Винаги.

— Значи човешката природа не ви е чак толкова чужда, колкото би ви се искало?

— Не говорете глупости.

Отново погледнах часовника си.

— Времето лети.

Тя се върна от прозореца и застана до бюрото.

— Тук имам нейна снимка като малка.

Когато отвори чекмеджето, бях зад нея. Не беше пистолет, а малък остър нож. Сграбчих ръцете й и го взех.

— Може да съм мекушав — казах й, — но не съм глупак.

Тя напипа стола и седна, без да прояви никакви чувства.

— Няма да се възползвам от предложението ви. Какъв е смисълът? Ще стоя тук, докато дойдат. Винаги съществуват възможности… дори и в затвора.

— Да печелите привърженици, така ли?

— Кажете го както искате.

Стояхме, изпълнени с враждебност един към друг, но и с разбиране.

— Напуснах службите — казах аз след малко. — Ще се върна към професията си — морската биология. В Австралия се освобождава едно място…

— Мисля, че постъпвате разумно. Не притежавате нужните качества за сегашната си професия. Вие сте като бащата на Розмари. Той не разбираше думите на Ленин, че мекушавостта трябва да се изкорени.

Замислих се за думите на Еркюл Поаро.

— Доволен съм — казах й, — че съм човек. Продължихме да чакаме, убедени, че възгледите на другия са погрешни.

Писмо от инспектор Хардкасъл до Еркюл Поаро:

Уважаеми мосю Поаро.

Вече разполагаме с някои факти и реших, че ще Ви бъде интересно да ги научите.

Преди приблизително четири седмици някой си господин Куентин Дюгеслин от Квебек, Канада, е заминал за Европа. Не е имал близки роднини и не е съвсем ясно кога е смятал да се върне. Паспортът му е намерен в малък ресторант в Булон и е предаден на полицията. Досега никой не го е потърсил. Този господин е бил близък приятел на семейство Монтресор от Квебек. Главата на това семейство, господин Хенри Монтресор, е починал преди единайсет месеца, оставяйки цялото си състояние на единствената си жива близка — племенничката си Валери, съпруга на Джошуа Бланд от Портълбъри, Англия. Канадските изпълнители на завещанието са действали чрез посредничеството на много влиятелна лондонска адвокатска кантора. След брака на госпожа Бланд всички връзки сродниците и в Канада са били прекратени, тъй като те не са одобрявали постъпката й. Господин Дюгеслин споменал, че докато е в Англия, смята да потърси Валери, тъй като някога били много добри приятели. Трупът, в началото смятан за Хенри Касълтън, сега вече категорично е идентифициран като Куентин Дюгеслин.

На един от строежите на Бланд бяха намерени дъски, на които след специална обработка бяха разчетени думите Пералня „Сноуфлейк“. Няма да Ви занимавам с всички подробности, но прокурорът смята, че може да се издаде заповед за арестуването на Джошуа Бланд. Госпожица Мартиндейл и госпожа Бланд наистина се оказаха сестри, както предположихте. Въпреки че съм съгласен с мнението Ви за участието на Мартиндейл в тази афера, оказва се, че е много трудно да се намерят нужните доказателства. Все пак имам някакви надежди за госпожа Бланд. Нея ще уличим по-лесно. Смъртта на първата госпожа Бланд във Франция по време на войната и последвалата женитба на Джошуа Бланд и Хилда Мартиндейл също във Франция са факти, които няма да е трудно да се установят по безспорен начин, макар и много от документите да са унищожени.

За мен беше удоволствие да се запозная с вас и искам да Ви благодаря за добрите съвети, които ми дадохте.

Надявам се ремонтът на лондонския Ви апартамент да е минал добре.

Искрено Ваш, Ричард Хардкасъл.

Писмо от Ричард Хардкасъл до Еркюл Поаро:

Добри новини! Госпожа Бланд е уличена. Призна всичко! Обвинява изцяло сестра си и мъжа си. Не знаела какво искат да направят, докато не станало късно. Мислела, че само ще го упоят, за да не може да разбере измамата. Страхотно обяснение! Все пак смятам, че не тя е била двигателят на събитията.

Хората от пазара „Портобело“ разпознаха госпожица Мартиндейл като „американската туристка“, купила двата часовника.

Госпожа Макнотън сега твърди, че е видяла как Бланд вкарва Дюгеслин с фургона си в своя двор. Дали е видяла такова нещо наистина?

Нашият приятел Колин се ожени за онова момиче. Ако питате мен, той е луд. Желая Ви всичко най-добро.

Ваш, Ричард Хардкасъл.

1

Crescent — полумесец — Б.пр.

2

Недостъпна жена (фр.) — Б.пр.

3

Майстор (фр.) — Б.пр.

4

Чудесно (фр.) — Б.пр.

Content

Агата Кристи
Часовниците
Еркюл Поаро #34

Пролог

Първа глава

Втора глава

Трета глава

Четвърта глава

Пета глава

Шеста глава

Седма глава

Осма глава

Девета глава

Десета глава

Единайсета глава

Дванайсета глава

Тринайсета глава

Четиринайсета глава

Петнайсета глава

Шестнайсета глава

Седемнайсета глава

Осемнайсета глава

Деветнайсета глава

Двайсета глава

Двайсет и първа глава

Двайсет и втора глава

Двайсет и трета глава

Двайсет и четвърта глава

Двайсет и пета глава

Двайсет и шеста глава

Двайсет и седма глава

Двайсет и осма глава

Двайсет и девета глава

1