Робертс Нора

Devino Makeido meilė

Visa intelektinė nuosavybė į šios el. knygos turinį yra saugoma. Pirkėjui leidžiama naudotis el. knyga tokia apimtimi, kiek tokių teisių suteikė autorių teisių turėtojas.

Ši el. knyga skirta tik asmeniniam naudojimui Pirkėjo turimuose el. knygos skaitymo įrenginiuose.

Pirkėjui nesuteikiamos teisės daryti el. knygos ar jos dalių kopijas, platinti, atgaminti el. knygą bet kokiu būdu ir forma ir naudoti ją bet kokiais kitais būdais nei nurodyta šiose taisyklėse (toliau – Taisyklės), išskyrus teisę atgaminti nedidelę dalį el. knygos išimtinai asmeniniais nekomerciniais naudojimosi tikslais, nepažeidžiant galiojančių LR teisės aktų reikalavimų.

Suprasdamas, kad nuosavybės teisė į el. knygos turinį nesuteikiama bei jokios autoriaus turtinės teisės bei kita intelektinė nuosavybė į suteikiamą naudotis el. knygą Pirkėjui neperduodama ir nesuteikiama, Pirkėjas įsipareigoja nenaudoti el. knygos tokiu būdu, kad būtų pažeidžiamos autoriaus turtinės ar kitos intelektinės nuosavybės teisės į el. knygą bei pasižada neperduoti jų jokiems tretiesiems asmenims, nesudaryti sąlygų tretiesiems asmenims jokiu būdu pasinaudoti el. knyga. Jeigu Pirkėjas netinkamai naudojasi (nesilaikydamas šių Taisyklių) el. knyga, el. knygos leidėjas ir (arba) platintojas turi teisę uždrausti toliau naudotis netinkamai naudojama el. knyga, o Pirkėjas įsipareigoja nedelsiant nuo reikalavimo gavimo momento nutraukti naudojimąsi ir įsipareigoja atlyginti dėl to leidėjo, platintojo ir (arba) trečiųjų asmenų patirtus visus tiesioginius ir netiesioginius nuostolius. Tokį reikalavimą visi nurodyti asmenys turi teisę pareikšti bet kuriuo metu, nes šios Taisyklių sąlygos lieka galioti visą el. knygos naudojimosi laikotarpį bei visą laikotarpį, kol bus tinkamai atlyginti leidėjo, platintojo ir (arba) trečiųjų asmenų patirti nuostoliai.

Draudžiama panaikinti el. knygos apsaugą, pašalinti el. knygos pavadinimą, viršelį, šriftų rinkinį ir (arba) ir kitus su el. knygos turiniu susijusius elementus.

El. knygos leidėjas ir (arba) platintojas nėra atsakingi už žalą, atsiradusią dėl netinkamo naudojimosi el. knyga.

Naudodamasis šia el. knyga, Pirkėjas sutinka su visomis aukščiau nurodytomis taisyklėmis ir sąlygomis.

Tavo širdies terapija

Jausmų pasaulis, kuriame skleidžiasi draugystės žiedai,

karaliauja meilė, verda aistros, dūžta širdys,

pildosi slapčiausi troškimai ir lūkesčiai.

Ir visa tai – garsiausių pasaulio rašytojų

laiko patikrintuose kūriniuose:

intriguojančiuose, užburiančiuose

jausmų romanuose

ir šeimų sagose.

Nora Roberts

Devino Makeido meilė

Romanas

Vilnius, 2013

Versta iš: Nora Roberts,

The Heart of Devin MacKade,

Silhouette Books, an imprint

of Harlequin Books, 1996|

© Nora Roberts, 1996

Šis leidinys publikuojamas pagal sutartį su

„Harlequin Enterprises II B. V. / s. à. r. l.“

Iš anglų kalbos vertė

Živilė Aleksienė

Redagavo

Emilija Grigulaitė

Visos teisės į šį kūrinį saugomos, įskaitant teisę

atkurti visą arba iš dalies bet kokia forma

Visi šios knygos personažai yra išgalvoti.

Bet koks panašumas į tikrus asmenis, gyvus ar

mirusius, yra visiškai atsitiktinis.

© Živilė Aleksienė,

vertimas iš anglų kalbos, 2011

© Živilė Adomaitytė,

knygos dizainas, 2012

© Shutterstock.com,

viršelio nuotrauka

© Dreamstime.com,

viršelio nuotrauka

© „Svajonių knygos“, 2012

ISBN 978-609-406-499-9

Bestselerių autorė Nora Roberts

pristato keturlogiją

Aukšti, tamsūs ir beprotiškai vyriški. Jaudinantys kiekvienos sutiktos moters širdį. Broliai, kuriems neįmanoma atsispirti.

Broliai Makeidai nevengia iššūkių... ir visada jų randa. O jei vienas iš jų– meilė?

REIFO MAKEIDO sugrįžimas

Išdidusis DŽERADAS MAKEIDAS

DEVINO MAKEIDO meilė

ŠEINO MAKEIDO sutramdymas

Gero laiko su šauniaisiais broliais Makeidais!

PROLOGAS

Devinas Makeidas buvo įsitikinęs: sulaukus dvidešimties vyrui ateina sunkus metas. Jis jau ganėtinai suaugęs atsakyti už savo veiksmus, užsidirbti pragyvenimui ar įsimylėti moterį. Bet pagal galiojančius įstatymus to nepakanka, kad būtum laikomas visiškai suaugusiu.

Todėl džiaugėsi, jog iki pilnametystės liko tik dvylika mėnesių.

Jis buvo trečias iš keturių brolių ir matė, kaip vyresnieji, Džeradas ir Reifas, tapo pilnamečiai, o Šeinas nedaug už jį jaunesnis. Iš tikrųjų tai Devinas niekur neskubėjo. Džiaugėsi gyvenimu, maloniai leido laisvalaikį ir metodiškai kūrė ateities planus.

Nedidelis Antietamo miestelis Merilando valstijoje nustebtų sužinojęs, kad Devinas labiau linkęs paklusti įstatymams nei juos pažeidinėti. Arba juos apeiti.

Tiesa, mokytis koledže jį privertė motina, bet jeigu jau kartą ten papuolė, nusprendė pamėgti mokslus. Teisės administravimo, kriminologijos ir sociologijos disciplinos jį sužavėjo. Buvo įdomu, kaip rengiami įstatymai, kaip jie taikomi. Beveik iš pat pradžių atrodė, kad tos knygos, tie žodžiai ir idealai tik ir laukė, kada Devinas juos atras.

Taigi viską gerai apmąstęs jis nusprendė tapti policininku.

Aišku, artimiesiems kol kas to neverta sakyti. Galima neabejoti, kad broliai jį išjuoks. Netgi Džeradas, kuris studijavo teisę ir dirba advokatu, neparodys gailestingumo. Brolis iš jo ne to tikėjosi. Devinas neabejojo, kad galėtų atsilaikyti prieš visus tris, nesvarbu, liežuviu ar kumščiais susigrumtų. Bet kol kas tai tik jo reikalas, todėl laikys liežuvį už dantų.

Devinas buvo įsitikinęs: ne visada gyvenime gauni tai, ko trokšti. Įrodymo toli ieškoti nereikėjo, jis buvo čia pat, Edės užkandinėje, kur visi keturi broliai užsuko prisikirsti greitmaisčio, prieš važiuodami į Dafo užeigą žaisti pulo. Taip, įrodymas stovėjo šalia, dėjo priešais jį lėkštę su nukainotu dienos patiekalu ir droviai raudonavo nuo draugiško Reifo erzinimo.

Mergina buvo penkių pėdų ir dviejų colių ūgio, svėrė apie šimtą svarų^1, švelni ir gležna it rožės pumpuras. Veidą, kuriame švietė didžiulės, ramios pilkos akys, gaubė angeliškų garbanų aureolė. Nosies tik pats galiukas buvo truputį riestas. Burna – gražiausia visoje apygardoje, viršutinė lūpa išraiškingai išlenkta. Tarsi lėlės. Rankos smulkios, bet Devinas žinojo, kaip meistriškai jos sugeba žongliruoti lėkštėmis, puodeliais ir stiklinėmis.

Ant vienos rankos bevardžio piršto mergina mūvėjo žiedelį su mažulyčiu deimantu, kurį vargiai galėjai įžiūrėti žybčiojant prieš šviesą.

Jos vardas Kasandra Konor – Devinui atrodė, kad jis visada ją mylėjo. Žinoma, ją pažinojo visą gyvenimą, susidomėjęs stebėjo, kaip ji auga, kol tas susidomėjimas virto aistringu susižavėjimu, pernelyg trikdančiu, kad ko nors imtųsi.

Čia ir visa bėda. Kai Devinas pasiryžo veikti, buvo jau per vėlu. Į ją pretenzijas pareiškė Džo Dolinas. Jie turėjo tuoktis birželį, praėjus dviem savaitėms po mokyklos baigimo.

Ir nieko čia nepakeisi.

Devinas stengėsi nežiūrėti į nueinančią Kesę. Jo broliai pastabūs, o jis nė už ką nepakęstų, jeigu jie pradėtų jį erzinti dėl tokio asmeniško ir žeminančio dalyko kaip meilė be atsako.

Todėl Devinas spoksojo pro langą į Pagrindinę gatvę. Ir mąstė apie tai, kad vieną dalyką jis vis dėlto gali padaryti. Kurią nors dieną atiduos duoklę miesteliui, kuriame prabėgo toks painus ir svarbus jo gyvenimo etapas. Kurią nors dieną jis tarnaus šiam miesteliui ir jį gins. Tokia jo lemtis. Devinas tai jautė.

Kartais susapnuodavo, kad kadaise jau yra jį gynęs... ar bandęs ginti, tada miestelis buvo nusiaubtas karo, padalytas ir pakrikęs, susiskaldęs pagal lojalumą. Sapnuose regėjo vaizdus, matytus senose JAV pilietinio karo nuotraukose. Regėjo akmeninius namus ir bažnyčias, arklius ir karietas. Kartais net girdėdavo, kaip ant gatvės kampo arba kirpykloje vyrai kalbasi apie karą, įsiplieskusį tarp valstijų.

„Žinoma, – ramiai mąstė Devinas, – miestelyje, bent jau kai kuriose jo vietose, pilna vaiduoklių.“ Senajame Barlou name ant kalvos prie pat miesto, miškuose, jo paties gimtajame name ir laukuose, kuriuos kiekvieną pavasarį jis padeda suarti. Visose tose vietose gali išgirsti gyvenimo ir mirties, vilties ir baimės aidą.

Norint išgirsti reikėjo tik klausytis.

– Beveik tokia pat gardi kaip mamos. – Šeinas godžiai kimšo bulvių košę, jam išsiviepus skruostuose ryškėjo Makeidams būdingos duobutės. – Beveik. Kaip manote, ką moterys veikia laisvais vakarais?

– Liežuvauja. – Ištuštinęs lėkštę Reifas atsilošė ir prisidegė cigaretę. – Ką daugiau?

– Mama turi teisę, – įsikišo Džeradas.

– Aš juk nesakau, kad neturi. Senoji ponia Mec turbūt dabar duoda mamai pylos dėl mūsų. – Reifas išsiviepė nuo tokios minties, jis žinojo, kad jų motinai vieni niekai suvaldyti netgi grėsmingąją ponią Mec.

Devinas atitraukė žvilgsnį nuo Pagrindinės gatvės ir pažvelgė į brolius.

– Ar dar ką nors žadame veikti?

Broliai apie tai susimąstė. Ne todėl, kad jiems šlubuotų atmintis, tiesiog nemalonumai prie jų lipte lipo, o į pasekmes jie dažniausiai žiūrėdavo pro pirštus.

Kiekvienas, einantis pro Edės užkandinę, per jos didžiulį langą būtų pamatęs keturis Makeidus – tamsiaplaukius žalių akių velniūkščius, kurie buvo tokie išvaizdūs, kad bet kuriai moteriškos lyties atstovei nuo dešimties iki aštuoniasdešimties metų pakildavo kraujospūdis. Ir tokie nutrūktgalviai, jog dauguma vyrų sugniauždavo kumščius arba traukdavosi atatupsti.

Broliai kurį laiką kalbėjosi, ką pastaruoju metu nuveikė: sukėlė peštynes, pažeidė įstatymus ar bent aplamdė automobilį. Po karštų ginčų buvo prieita prie išvados, kad už lenktynes 34 kelyje su Džo Dolinu, kuris vairavo ševroletą, apdovanojimo nusipelnė Reifas.

Policija jų nesugavo, bet gandas pasklido. Ypač dėl to, kad Reifas laimėjo, o Džo pasitraukė bambėdamas apie kerštą.

– Tas vaikinas bukagalvis, – tarė Reifas išpūtęs dūmus. Nė vienas neprieštaravo, bet Reifas nukreipė žvilgsnį į Kesę, kuri netoliese dengė staliuką. – Ir ką tokia miela mergina kaip Kesė jame rado?

– Jeigu manęs klausi, tai man atrodo, kad ji paprasčiausiai nori dingti iš namų. – Džeradas pastūmė lėkštę į šalį. – Kas pažįsta jos motiną, puikiai supranta, jog ja dėtas kiekvienas ieškotų progos pasprukti. Ta moteris fanatikė.

– O gal Kesė jį myli, – tyliai tarė Devinas.

Reifas savo nuomonę išsakė šiurkščiu keiksmažodžiu.

– Merginai vos septyniolika, – pridūrė jis. – Ji dar ne kartą įsimylės.

– Ne kiekvienas turi prisitaikančią širdį.

– Prisitaikančią širdį. – Tai išgirdęs Šeinas vos nepaspringo juoku. – Tik jau ne Reifo širdis prisitaikanti, Devai, o jo...

– Užsičiaupk, bjaurybe, – ramiu balsu paprašė Reifas, alkūne kaip reikiant trenkęs broliui į šonkaulius. – Eini alaus, Džeri?

– Žinoma.

Reifas bjauriai išsiviepė.

– Gaila, kad jums teks kiurksoti prie limonado. Galiu lažintis, Dafas jums, vaikučiai, laiko paruošęs visą dėžę to gėrimėlio.

Tai, žinoma, užgavo Šeiną. To ir buvo siekta. Pirmiausia pasipylė pikti žodžiai, paskui vaikinai susistumdė. Prie prekystalio stovinti Edvina Kramp šūktelėjo jiems nešdintis lauk.

Broliai taip ir padarė, tik Devinas liko apmokėti sąskaitos.

Už lango broliai kumščiavosi, bet greičiau iš įpročio nei iš tikro pykčio. Nekreipdamas į juos dėmesio Devinas nusišypsojo Kesei.

– Jie tik nuleidžia garą, – paaiškino jis atskaičiavęs arbatpinigių, kurie neturėtų jos trikdyti.

– Tokiu vakaro metu čia kartais sukiojasi šerifas, – beveik pašnibždomis perspėjo ji. Devino ausims jos balsas buvo pati gražiausia muzika ir jis atsiduso.

– Einu, išskirsiu juos.

Jis lėtai atsikėlė nuo suolo. Pagalvojo, kad motina turbūt nutuokė apie jo jausmus. Nuo jos nieko negalėjai nuslėpti. Dievas mato, jie visi mėgino, bet nė karto neišdegė. Nujautė, ką ji jam pasakytų.

Kad jis jaunas ir bus dar kitų merginų, kitų moterų ir kitų meilių. Tai sakydama ji linkėtų jam geriausios sėkmės.

Devinas žinojo: nors jis dar nėra visiškai suaugęs, turi vyro širdį. Ir ji nebepriklauso jam.

Tačiau jausmus laikė kietai užgniaužęs, nes neištvertų, jei Kesė imtų jo gailėti. Jis atsainiai padavė pinigus ir išėjo iš užkandinės skirti brolių. Čiupęs Šeiną už sprando alkūne smogė Reifui į pilvą, pažiūrėjęs į Džeradą kilstelėjo antakį ir draugiškai pasiūlė eiti žaisti pulo.

1 Maždaug 157 cm ir 45 kg. (čia ir toliau – vert. pastabos).

1

Antietamo miestelis vėlyvą pavasarį atrodė gražiai. Šerifas Devinas Makeidas mėgdavo pasivaikščioti nelygiais šaligatviais, uosti ką tik nupjautos žolės, gėlių kvapus, klausytis šunų amsėjimo ir vaikų šūkalojimo.

Jam patiko gilintis į miestelio tvarką, jo kasdienybę ir nedidelius pokyčius. Darželyje palei banką žiedus skleidė rožinės begonijos. Prie langelio, pro kurį buvo aptarnaujami važiuotieji klientai, stovėjo trys automobiliai, sudarydami spūstį.

Kiek tolėliau priešais paštą vyrai stūmė laiką ir kvėpavo grynu oru. Pro kirpyklos langą Devinas pamatė mažylį, kuriam pirmą kartą buvo kerpami plaukai, o jo mama kramtė nagus ir mirkčiojo ašarų pilnomis akimis.

Vėjyje plaikstėsi plakatai, kviečiantys į paradą ir iškylą, skirtą JAV žuvusiųjų karuose atminimo dienai. Ruošdamiesi šiam renginiui kai kurie gyventojai rūpestingai šveitė arba iš naujo dažė savo namų priebučius.

Devinas šį renginį mėgo, nors jam vykstant visada pakakdavo automobilių spūsčių ir kitokių nepatogumų. Jam patiko tradicijų tęstinumas ir nuspėjama įvykių tėkmė. Tai, kaip miestelio gyventojai dar gerokai prieš prasidedant paradui susistatys ant šaligatvio sulankstomas kėdutes, pasidės šaltkrepšius, norėdami užsitikrinti, kad gerai matys gatve žygiuojančius orkestrus ir dirigentus, mojuojančius lazdele.

O labiausiai jam patiko, kaip energingai miestiečiai įsitraukdavo į visą savaitgalį vykstančią šventę, kaip ji jiems rūpėjo, kokie jautėsi išdidūs.

Tėvas pasakojo, kad jo vaikystėje per vieną iš pirmųjų Atminimo dienos paradų labai senas žmogus, vilkintis pilka Konfederatų armijos uniforma, klibikščiavo drauge su kitais Pagrindine gatve. Jis buvo gyvas pilietinio karo liudininkas.

„Dabar ir jis miręs, mirę jie visi“, – mąstė Devinas žvelgdamas į paminklą miestelio aikštėje. Mirę, bet nepamiršti. Bent jau tokiuose mažuose miesteliuose kaip šis, kuriuose kadaise grumėjo patrankos, plieskė šautuvų ugnis, aidėjo klaikios sužeistųjų dejonės.

Apsisukęs Devinas nužvelgė gatvę ir atsiduso. Pastebėjo ponios Mec biuiką, pastatytą – kaip visada – draudžiamoje vietoje. Galėtų išrašyti jai baudą, Devinas žinojo, ji susimokėtų. O tada įkrypuotų į šerifo būstinę nešina baudos kvitu ir atskaitytų jam pamokslą. Dar kartą sunkiai atsidusęs Devinas įsispoksojo į bibliotekos duris. Be abejo, ji viduje liežuvauja su Sara Džeine Pofenberger.

Sukaupęs visą drąsą ir jėgas jis užkopė akmeniniais laiptais.

Ponia Mec buvo kaip tik ten, kur jis ir tikėjosi rasti – palinkusi į priekį, putlia alkūne įsirėmusi į nemažą šūsnį romanų minkštais viršeliais ji su bibliotekininke aptarinėjo naujausias miestelio blogybes. Devinas niekaip nesuprato, kodėl itin apkūnios moterys taip mėgsta nežmoniškais raštais išmargintas sukneles.

– Laba diena, ponia Mec, – ramiu balsu kreipėsi šerifas. Ankstyvos jaunystės laikais panelė Sara Džeinė ne kartą jį buvo išgrūdusi iš bibliotekos.

– O, sveikas, Devinai. – Ponia Mec pasisuko į jį plačiai šypsodamasi. Ji alkūne vos nenugriovė šūsnies knygų, bet panelė Sara Džeinė, nors atrodė panaši į gausiai skudurais apkarstytą kaliausę, buvo vikresnė. – Kaip jautiesi tokią puikią popietę?

– Puikiai. Laba diena, panele Sara Džeine.

– Labas, Devinai. – Sara Džeinė karališkai linktelėjo, pilki jos plaukai buvo glotniai nušukuoti nuo blyškaus it popierius veido, iškrakmolyta apykaklė užsegta pasmakrėje. – Gal atnešei grąžinti „Raudoną narsumo ženklą“2?

– Ne, panele. – Jis vos neišraudo. Prieš dvidešimt metų Devinas pametė tą prakeiktą knygą, jau seniai už ją sumokėjo, o kad būtų rūpestingesnis už bausmę visą mėnesį šlavė biblioteką. O dabar, nors buvo jau vyras – negana to, nešiojo šerifo žvaigždę ir buvo laikomas patikimu žmogumi, Saros Džeinės Pofenberger plieninio žvilgsnio galia vėl virto berniuku.

– Knyga yra lobis, – kaip paprastai paaiškino ji.

– Taip, panele. Beje, ponia Mec... – kreipėsi į ją Devinas, ne tiek rūpindamasis eismo taisyklių pažeidimu, kiek norėdamas nukreipti nuo savęs dėmesį. – Jūs pastatėte automobilį neleistinoje vietoje. Ir vėl.

– Aš? – susijaudino ponia Mec, žvelgdama nekaltomis akimis. – Vaje, net neįsivaizduoju, kaip tai nutiko, Devinai. Galėčiau prisiekti, kad pastačiau leistinoje vietoje. Užbėgau tik minutėlei pasiimti kelių knygų. Ruošiausi eiti pėsčia, bet prireikė į miestelį, grįždama sumaniau stabtelėti. Skaitymas yra tikra Dievo dovana, ar ne, Sara Džeine?

– Teisybė. – Nors lūpos nesišypsojo, tamsiose Saros Džeinės akyse raukšlėtame veide žybčiojo linksmos kibirkštėlės. Devinui teko susiimti, kad nepradėtų nekantriai trypčioti.

– Jūsų automobilis draudžiamoje vietoje, ponia Mec.

– Ak, brangusis. Juk neišrašysi man baudos, ar ne?

– Dar ne dabar, – sumurmėjo Devinas.

– Ponas Mecas labai susijaudina, kai aš gaunu baudą. Be to, esu čia tik minutę ar dvi, tiesa, Sara Džeine?

– Tik minutę ar dvi, – patvirtino Sara Džeinė ir pamerkė Devinui.

– Jeigu pavažiuotumėte savo automobiliu...

– Būtinai. Tikrai pavažiuosiu. Tuojau pat, tik pasiimsiu knygas. Neįsivaizduoju, ką veikčiau, jeigu neturėčiau knygų, nes ponas Mecas visą laiką žiūri televizorių. Išrašyk jas man, Sara Džeine, kol Devinas papasakos, kaip sekasi jo šeimai.

Devinas iškart pajusdavo, kad jį siekiama nuginkluoti. Šiaip ar taip, jis buvo policininkas.

– Ačiū, mums viskas gerai.

– Ak, kokie puikūs kūdikėliai. Tik pagalvok, du tavo broliai susilaukė vaikučių vos per kelis mėnesius vienas nuo kito. Turėčiau juos aplankyti.

– Kūdikiams irgi viskas gerai. – Pagalvojęs apie tuos mažučius padarėlius Devinas kiek sušvelnėjo. – Auga.

– Žinoma, ir turi augti, tiesa, Sara Džeine? Auga kaip piktžolės, kurių neįmanoma sustabdyti. Tai dabar jau turi sūnėną ir dukterėčią.

– Du sūnėnus ir dukterėčią, – pataisė jis, turėdamas galvoje Džerado žmonos Savanos sūnų Brajaną.

– Taip, žinoma. Gal ir tu jau galvoji apie savo šeimą?

Ponios Mec akys žibėjo nuo minties, kad tuoj išgirs apie Devino ateities planus. Bet jis buvo nepalenkiamas.

– Man pakanka būti dėde. – Be jokio sąžinės graužimo Devinas nusprendė atiduoti suėsti šiai vilkei brolienę. – Regana šiandien pasiėmė Natą į parduotuvę. Buvau užsukęs ten prieš porą valandų.

– Nejaugi?

– Minėjo, kad Savana su Leila žada užsukti.

– Vaje! Ką gi... – Užklupti abi brolių Makeidų žmonas su kūdikiais būtų didelė sėkmė, pagalvojusi apie tai ponia Mec net sudrebėjo. – Tu geriau paskubėk, Sara Džeine. Turiu atlikti dar keletą pavedimų.

– Palauk truputį, tuoj galėsi jas neštis.

Pagaliau Sara Džeinė sukrovė knygas į ponios Mec drobinį krepšį ir šis išsipūtė nuo krovinio. Kai ponia Mec išpūškavo pro duris, Sara Džeinė nusišypsojo.

– Tu sumanus vaikinas, Devinai. Visada toks buvai.

– Jeigu Regana sužinos, kad aš užsiundžiau ponią Mec, nudirs man kailį. – Jis nusišypsojo. – Bet darbas yra darbas. Buvo malonu pasimatyti, panele Sara Džeine.

– Paieškok to „Raudono narsumo ženklo“, Devinai Makeidai? Knygos juk ne tam, kad jas mėtytume.

Jau atidaręs duris Devinas suraukė antakius.

– Taip, panele.

Nors ir stambaus sudėjimo, ponia Mec judėjo sparčiai. Ji jau sėdėjo automobilyje ir suko iš stovėti draudžiamos vietos į gatve judantį skystą automobilių srautą. Pasveikinęs save, kad gerai atliko darbą, Devinas nusprendė galintis trumpam užsukti į Makeidų viešbutuką.

Eidamas link šerifo automobilio jis mintyse pasiteisino norįs tik žvilgtelėti, ar ten ramu. Galų gale, tas viešbutis – Reifo. Argi ne brolio pareiga kartkartėmis ten pasisukioti?

Viešbutuką, kuriame galėjai gauti nakvynę ir pusryčius, tvarkė Kesė Dolin, ji su dviem vaikais gyveno to pastato trečiame aukšte, bet tai su jo lankymusi ten neturėjo nieko bendra.

Jis tik dirbo savo darbą.

Įsitaisęs prie šerifo automobilio vairo Devinas pagalvojo, kad tai grynas melas.

Vis dėlto jis darė tai, ką ir turėjo daryti. O turėjo pamatyti Kesę. Bent kartą per dieną paprasčiausiai su ja susitikti. Privalėjo, ir visai nesvarbu, kad tai būdavo nežmoniškai skaudu ar kad turėdavo elgtis itin atsargiai. Daug atsargiau dabar, kai ji išsiskyrė su tuo gyvuliu, kuris daugybę metų mušė ją ir koneveikė.

„Džo Dolinas sėdi kalėjime, – su niūriu pasitenkinimu galvojo Devinas išvažiuodamas iš miestelio. – Ir dar kurį laiką sėdės.“

Kaip šerifas, kaip draugas ir kaip vyras, kuris didesnę savo gyvenimo dalį ją mylėjo, Devinas jautė pareigą pasirūpinti, kad Kesė ir jos vaikai gyventų saugiai ir jaustųsi laimingi.

Gal šiandien jis privers ją nusišypsoti ne tik lūpomis, bet ir didžiulėmis pilkomis akimis.

Senasis Barlou namas – toks jis visada išliks istorinėje miestelio atmintyje – stovėjo ant kalvos pačiame Antietamo pakraštyje. Kadaise jis priklausė turtingam žmogui, kuriam patiko jo didumas, brangūs baldai ir pavydėtinos apylinkės. Šis namas stovėjo čia ir tomis kruvinomis dienomis, kai aplinkui siautėjo pilietinio karo mūšiai. Jis čia stovėjo ir tada, kai ant jo žvilgančių didingų laiptų buvo nužudytas sužeistas jaunas kareivis. Ir buvo liudininkas, kaip jo šeimininkė mirė apimta nepaguodžiamo sielvarto. Bent jau taip byloja legenda.

Namas stovėjo čia virsdamas griuvėsiais, negyvenamas, nebereikalingas. Verandos supuvo, langus išdaužė padykę vaikigaliai, bet sienų akmenys nė nekrustelėjo. Jis ištisus dešimtmečius stovėjo tuščias, gyvenamas tik vaiduoklių.

Kol grįžo Reifas Makeidas ir jį įsigijo.

Važiuodamas įkalnėn Devinas pagalvojo, kad šis namas suvedė Reifą su Regana. Bendromis pastangomis slegiantį seną namą juodu pavertė dailiu mielu viešbutuku.

Ten, kur vešėjo piktžolės ir dygliuoti gervuogynai, dabar terasomis driekėsi sodri veja, kurią pagyvino gėlės ir dekoratyviniai krūmai. Jis pats padėjo juos sodinti. Makeidai visada susivienija, kai reikia įgyvendinti svajones... arba sunaikinti priešus.

Langai ryškiai mėlynais rėmais dabar žvilgėjo, prie jų pritaisytuose loveliuose gausiai žydėjo linksmos našlaitės. Tvirti dvigubi balkonai buvo išdažyti ta pačia mėlyna spalva, jie viliojo svečius pasėdėti ir pasigrožėti miestelio panorama.

O, Devinas žinojo, įsitaisę kitoje namo pusėje svečiai galėtų gėrėtis vaiduoklių lankomu mišku, kuris ribojosi su viešbučio teritorija, Makeidų ūkiu ir sodyba, kurioje gyveno brolis Džeradas su žmona Savana ir vaikais.

Devinas nepasibeldęs įėjo į vidų. Prie namo automobilių daugiau nebuvo, tik Kesės, todėl jis suprato, kad pernakvoję svečiai išsiskirstė, o naujų dar neatvyko.

Kurį laiką Devinas stovėjo didžiajame vestibiulyje poliruotomis grindimis, gražiais kilimais ir laiptais, kuriuos mėgo vaiduokliai. Čia niekada netrūkdavo gėlių. Kesė tuo pasirūpindavo. Puikios vazos būdavo pilnos kvepiančių žiedų, puodeliai ir dubenėliai – aromatinių sausų lapelių ir žiedlapių mišinių, juos ji pati darydavo.

Todėl Devinui šie namai kvepėjo Kese.

Nenumanė, kur ją suras – virtuvėje, kieme ar jos bute trečiame aukšte. Jis ėjo per namą žinodamas, kad jei neras virtuvėje ir kieme, užlips laiptais ir pasibels į buto duris.

Sunku patikėti, kad prieš dvejus metus šis namas buvo pilnas dulkių ir voratinklių, sienų tinkas sutrūkinėjęs, sienų lipdiniai nudaužyti. Dabar grindys ir sienos blizgėjo, langai švietė, visur žvilgėjo lakuotas medis. Senoviški stalai buvo apkrauti daiktais, kurie, Devino nuomone, tik dulkes rinko, bet bendras vaizdas buvo žavus.

Reifas su Regana kai ką čia atnaujino, kai ką perstatė. Tą patį padarė ir dabartiniame savo name, kurį nusipirko už miesto.

Jis pavydėjo broliui ne tik meilės, bet ir tarpusavio supratimo, namų ir šeimos, kurią jis su savo moterimi sukūrė.

Šeinui atiteko ūkis. Iš tikrųjų tai jis priklausė visiems broliams, bet Šeinas į jį įdėjo visą širdį. Reifas turėjo Reganą, jie abu – kūdikį, puikų viešbutuką ir nuostabų seną namą iš akmenų ir kedro medienos, kurį pavertė savo namais. Džeradas turėjo Savaną, porą vaikų ir namelį.

O jis? Devinas susimąstė. Gerai, galima sakyti, kad jam priklauso visas miestelis. Ir lova šerifo būstinės kambarėlyje iš kiemo pusės.

Virtuvė buvo tuščia. Nors atrodė kaip paro dos ekspozicija, joje netrūko jaukumo ir šilumos, be kurių virtuvė nebūtų virtuvė. Pilkai melsvos plytelės ir kreminiai buitiniai prietaisai buvo puikus fonas kitiems daiktams – keraminiam dubeniui, pilnam šviežių vaisių, besišypsančios katės formos indui, kuriame puikavosi švieži namie kepti sausainiai, aukštiems kūgio formos indeliams su aromatizuotu actu, kurio taip pat pasidarydavo pati Kesė, ant palangės virš kriauklės puikavosi visa eilė vazonėlių su sanpaulijomis.

Ir tada pro langą Devinas pamatė ją, Kesė rinko nuo virvės lengvo vėjelio plaikstomas išdžiūvusias paklodes.

Širdis apsivertė krūtinėje. Bet jis mokėjo susivaldyti, buvo išmokęs per daugybę metų, kuriuos jau liovėsi skaičiavęs. Kesė atrodė laiminga, o Devinui tai buvo svarbiausia. Jos lūpose žaidė lengva šypsenėlė, pilkos akys žvelgė svajingai. Vėjas, kuris plaikstė paklodes, kedeno ir jos plaukus, versdamas medaus spalvos garbanas šokčioti aplink veidą ir kaklą.

Kaip ir virtuvė – ji buvo daili, tvarkinga, atrodė dalykiška, bet jokiu būdu ne šalta. Balta medvilninė palaidinė sukišta į laisvas tamsiai mėlynas kelnes. Visai neseniai Kesė pradėjo nešioti kuklius papuošalus. Bet žiedo nebemūvėjo. Praėjo jau metai, kai įsiteisėjo skyrybos; Devinas įsiminė, kurią dieną ji nusimovė vestuvinį žiedą.

Užtai ausyse dabar segėjo nedidelius aukso žiedus, lūpos buvo truputį paryškintos. Tuoj po vedybų Kesė nustojo dažytis ir nešioti papuošalus. Devinas ir tai įsidėmėjo.

Puikiai prisiminė, kaip kaimynams pasiskundus jis pirmą kartą nuvyko į Kesės ir Džo nuomojamą namą. Prisiminė baimę, kuri švietė jos akyse, kai atidarė duris, mėlynes veide, trūkčiojantį ir virpantį balsą – aiškino, kad nieko nenutiko, tikrai nesą kuo rūpintis. Ji paprasčiausiai paslydusi ir pargriuvusi.

Taip, jis tai prisiminė. Ir dar savo nusivylimą, šlykštų bejėgiškumą, kuris apėmė tą pirmą kartą – ir apimdavo visus kitus kartus, kai turėdavo stoti priešais ją, klausinėti ir ramiai siūlyti išeitis iš tokios padėties, o ji visada jas taip pat ramiai atmesdavo.

Kaip šerifas jis nieko negalėjo padaryti, kad sustabdytų smurtą už tų namų durų, kol vieną dieną ji atėjo pas jį į būstinę – nusėta mėlynėmis, primušta, įbauginta – ir parašė pareiškimą.

Dabar Devinas nedaug ką galėjo jai pasiūlyti kaip šerifas, tik draugystę.

Nutaisęs nerūpestingą šypseną jis išėjo pro užpakalines namo duris.

– Sveika, Kese.

Jos mielos, pilkos akys patamsėjo iš išgąsčio. Devinui tai buvo nenauja, nors be galo skaudino, kad pirmiausia ji žiūri į jį kaip į šerifą – valdžios atstovą, žadantį vien rūpesčius, o tik paskui – kaip į seną draugą. Bet šypsena į Kesės veidą sugrįžo daug greičiau nei anksčiau, nuvydama nuo jos švelnių bruožų įtampą.

– Sveikas, Devinai. – Ramiai, nes stengėsi išmokti būti rami, ji užsegė skalbinių spaustuką ant virvės ir ėmė lankstyti paklodę.

– Gal padėti?

Nelaukdamas, kol ji atsisakys, jis pradėjo rinkti spaustukus. Kesė nebuvo pratusi, kad vyrai dirbtų tokį darbą. Ypač toks vyras. Jis buvo... didžiulis. Platūs pečiai, stambios rankos, ilgos kojos. Aišku, ir žavus. Kaip visi Makeidai.

Devinas turėjo kažką tokio, kas darė jį itin vyrišką, nors Kesė nebūtų galėjusi paaiškinti ką. Net tada, kai įgudusiais judesiais traukė skalbinius nuo virvės ir sulankstęs dėjo į krepšį, jis atrodė labai vyriškas. Skirtingai nei jo pavaduotojai, Devinas vilkėjo ne rusvai žalsvą uniformą, o nešiojo džinsus ir išblukusius mėlynus marškinius, kurių rankoves buvo užsiraitojęs iki alkūnių. Raumeningas, to nepaslėpsi. Kesė turėjo priežasčių nepatikliai žiūrėti į vyrišką jėgą. Tačiau netgi tokiomis didelėmis rankomis, tokiais plačiais pečiais Devinas buvo švelnumo įsikūnijimas. Kesė stengėsi apie tai galvoti, kai siekdamas kito spaustuko jis prisilietė prie jos.

Vis dėlto ji žengtelėjo atgal norėdama išlaikyti atstumą. Devinas nusišypsojo, o ji galvojo, ką pasakyti. Būtų lengviau, jeigu jis neatrodytų toks... patikimas. Toks ryškus. Tamsūs it vidurnaktis plaukai garbanojosi ir krito ant išblukusių marškinių apykaklės. Akys žalios tarsi samanos. Veido bruožai lyg išskaptuoti, negalėjai neatkreipti dėmesio į tobulai suformuotas kalveles ir lomas. Lūpos ryžtingos, o duobutė viename skruoste nuolat traukė žvilgsnį.

Net ir kvepėjo jis vyriškai. Paprastu muilu ir prakaitu. Devinas visada buvo jai malonus, atrodė, jis jau seniai jos gyvenimo dalis. Bet vos tik likdavo dviese, Kesė įsitempdavo tarsi katė susidūrusi su buldogu.

– Tokią gražią dieną neverta kišti jų į džiovintuvą.

– Ką? – Kesė sumirksėjo, paskui mintyse susikeikė. – A, taip. Aš mėgstu patalynę džiovinti lauke, kai turiu laiko. Šiąnakt nakvojo du svečiai, kiek vėliau turėtų atvažiuoti dar keli. Atminimo dienos savaitgaliui visi kambariai užsakyti.

– Būsi labai užsiėmusi.

– Taip. Nepavadinčiau to darbu, bet būsiu užsiėmusi.

Devinas pažvelgė į minkštus skalbinius krepšyje.

– Ne tas pats kas aptarnauti Edės užkandinės lankytojus?

– Ne tas pats. – Kesė šyptelėjo stengdamasi nuslopinti kaltės jausmą. – Edė man buvo gera. Su ja malonu dirbti.

– Ji vis dar priekaištauja Reifui, kad tave pasigrobė. – Kesė, regis, susikrimto ir Devinas papurtė galvą. – Aš tik juokauju, Kese. Juk žinai, kad ji džiaugėsi, kai gavai šį darbą. Kaip vaikai?

– Jiems viskas gerai. Puikiai. – Jai nespėjus paimti krepšio su skalbiniais Devinas čiupo jį, atrėmė į klubą ir Kesė nežinojo, kur dėti rankas. – Netrukus grįš iš mokyklos.

– Ar šiandien nėra beisbolo treniruotės?

– Ne. – Ji patraukė į virtuvę, bet Devinas užbėgo už akių ir atidaręs duris laukė, kad ji įeitų pirma jo. – Konoras labai džiaugiasi, kad jį priėmė į komandą.

– Jis geriausias metikas, kokį jie kada nors turėjo.

– Visi taip sako. – Kesė nuėjo tiesiai prie viryklės užkaisti kavos. – Kaip keista. Jis niekada nesidomėjo sportu, kol... na, anksčiau, – netvirtai užbaigė ji sakinį. – Brajanas labai gražiai su juo sutaria.

– Mano sūnėnas velniškai geras vaikas.

Devino balse nuskambėjo toks paprastas ir nuoširdus pasididžiavimas, kad Kesė atsisuko pasižiūrėti.

– Tu tikrai taip manai, ar ne? Noriu pasakyti – nors tarp jūsų ir nėra kraujo ryšio...

– Kai Džeradas vedė Savaną, Brajanas tapo jo sūnumi, o mano sūnėnu. Šeima – ne vien kraujo ryšiai.

– Žinoma, kad ne, kartais kraujo giminės – gyva bėda.

– Tavo motina ir vėl ginčytųsi.

Kesė tik kilstelėjo petį ir nusigręžė virti kavos.

– Ji viską aiškina savaip. – Pasisukusi ji iš spintelės su stiklinėmis durelėmis išėmė puodelį ir mažą lėkštelę. Kai Devinas apkabino per pečius, ji krūptelėjo ir vos neišmetė keraminių indų ant grindų.

Jis norėjo atsitraukti, bet persigalvojo. Negana to, atsuko ją veidu į save ir abiem rankomis suėmė už pečių.

– Ji vis dar prikaišioja tau dėl Džo?

Kesė norėjo nuryti seiles, bet gerklės raumenys neklausė. Jo rankos buvo tvirtos, tačiau neskaudino. Devino akys buvo kupinos apmaudo, bet ne paniekos. Ji liepė sau nusiraminti ir nenusukti žvilgsnio.

– Ji nepripažįsta skyrybų.

– Tai pripažįsta, kad galima mušti žmoną?

Dabar jau Kesė susigūžė ir nuleido akis. Devinas mintyse nusikeikė ir atitraukė rankas.

– Atsiprašau.

– Nieko, viskas gerai. Nesitikėjau, kad mane suprasi. Dabar jau ir aš to nebesuprantu. – Lengviau atsidususi, kai jis atsitraukė, Kesė iš dubens pridėjo į lėkštelę avižinių sausainių su šokolado gabalėliais, kurių buvo prikepusi iš ryto. – Neatrodo svarbu, kad aš laiminga ir kad laimingi mano vaikai. Nesvarbu, kad teismas pripažino, jog Džo su manimi elgėsi blogai. Nesvarbu, kad jis užpuolė Reganą. Svarbu viena – aš sulaužiau įžadus ir su juo išsiskyriau.

– O ar tu laiminga, Kese?

– Aš jau nebetikėjau, jog galėčiau ar turėčiau būti laiminga. – Ji padėjo lėkštelę ant stalo ir nuėjo pripilti Devinui kavos. – Taip, esu laiminga.

– Nejaugi žadi versti mane vieną gerti kavą?

Minutę Kesė spoksojo į Deviną. Tai vis dar buvo neįprastas dalykas – vidury dienos susėsti su draugu išgerti kavos. Perėmęs iš jos iniciatyvą jis pats išėmė dar vieną puodelį.

– Na, papasakok man... – Įpylęs kavos Devinas atitraukė jai kėdę. – Ar turistams patinka nakvoti name, kuriame vaidenasi?

– Kai kurie, nieko ypatingo nepamatę ir neišgirdę, nusivilia. – Kesė pakėlė puodelį, stengdamasi nesigraužti, kad nieko nedirba, o tik plepa. – Bet Reifas protingai pasielgė paskelbdamas, kad viešbutis įkurtas vaiduoklių name.

– Jis visada buvo protingas.

– Teisybė. Kai kurie žmonės nusileidžia pusryčiauti suirzę, bet dauguma... galima sakyti, susijaudinę. Būna girdėję, kaip kažkas tranko duris, šūkauja ar netgi rauda.

– Abigalė Barlou? Tragiško likimo namų šeimininkė, gailiaširdė Pietų gražuolė, ištekėjusi už žmogžudžio jankio?

– Taip. Jie tariasi girdintys jos balsą, užuodžiantys rožių kvapą arba kažkaip pajuntantys. Tik kartą viena pora išvažiavo vidury nakties. – Šį kartą Kesė šyptelėjo ir netgi šiek tiek šelmiškai. – Abu buvo kaip reikiant įsibaiminę.

– Bet tu nebijai. Tau nė kiek nerūpi tie klaidžiojantys vaiduokliai?

– Ne.

Devinas pakėlė galvą.

– O tu ar girdėjai ją? Abigalę?

– O taip, dažnai girdžiu. Ne tik naktimis. Kartais, kai būnu viena, kloju lovas ar šiaip tvarkausi, aš ją girdžiu. Arba jaučiu.

– Tai tavęs negąsdina?

– Ne, aš jaučiu... – Kesė norėjo pasakyti „ryšį“, bet susigriebė, kad tai gali kvailai skambėti. – Man jos gaila. Ta moteris buvo įvaryta į kampą, jautėsi labai nelaiminga, nes ištekėjo už vyro, kuris ją niekino, nors mylėjo kitą...

– Mylėjo kitą? – pertraukė ją Devinas. – Niekada apie tai negirdėjau.

Suglumusi Kesė padėjo puodelį ant lėkštutės tyliai skimbtelėdama.

– Ir aš negirdėjau. Tiesiog... – Kesė tai žinojo. – Tiesiog pridėjau nuo savęs. Taip romantiškiau. Ema ją vadina „ledi“. Mergaitė mėgsta užsukti į jaunavedžių apartamentus.

– O Konoras?

– Jam tai tikra avantiūra. Viskas, kas čia dedasi. Vaikams čia patinka. Kartą, kai pas mus nakvojo Brajanas, užklupau juos visus tris sliūkinant laiptais į svečių aukštą. Buvo išsirengę ieškoti vaiduoklių.

– Vaikystėje ir aš su broliais kartą čia nakvojau.

– Tikrai? Žinoma, kam dar klausti, – jam dar nespėjus atsakyti patvirtino Kesė. – Tuščias, apleistas vaiduoklių namas. Makeidams kaip tik to ir reikia. Ar ėjote ieškoti vaiduoklių?

– Man nereikėjo ieškoti. Aš ją mačiau. Regėjau Abigalę.

Kesės šypsena išnyko.

– Matei?

– Broliams nieko nesakiau. Jie būtų niršę ant manęs visą likusį gyvenimą. Bet aš ją mačiau, sėdėjo svetainėje prie židinio. Tas židinys tikrai degė, užuodžiau dūmus, jaučiau ugnies skleidžiamą šilumą, aplinkui tvyrojo ant stalo vazoje pamerktų rožių aromatas. Ji buvo labai graži, – tyliai pasakojo Devinas. – Šviesūs plaukai ir porcelianinė oda, akys padūmavusios. Vilkėjo žydrą suknelę. Girdėjau šilko šnarėjimą jai sujudėjus. Ji kažką siuvinėjo mažomis dailiomis rankomis. Pažvelgė tiesiai į mane ir nusišypsojo. Nusišypsojo, o akys pilnos ašarų. Tada prabilo.

– Prabilo, – pakartojo Kesė, jos nugara aukštyn ir žemyn perbėgo šiurpas, lyg kas nors būtų perbraukęs lediniais pirštais. – Ką pasakė?

– „Jeigu tik.“ – Devinas mintimis sugrįžo į praeitį ir nusipurtė. – Taip ir pasakė. „Jeigu tik.“ O tada dingo ir aš pamaniau, kad susap navau. Bet žinojau, kad ne. Paskui visą laiką tikėjausi dar kada nors ją pamatyti.

– Nepamatei?

– Ne, tačiau girdėjau ją raudant. Ta rauda draskė man širdį.

– Įsivaizduoju.

– Aš, hm, būčiau dėkingas, jeigu apie tai neprasitartum Reifui. Jis mane užjuoktų.

– Neprasitarsiu. – Ji šypsodamasi žiūrėjo, kaip jis atsikanda sausainio. – Tai tu dėl to atvažiavai, tikėjaisi vėl ją pamatyti?

– Norėjau pamatyti tave. – Vos ištaręs tuos žodžius Devinas suprato padaręs klaidą. Kesės veido išraiška tapo nepatikli, apsipalaidavimo kaip nebūta. – Ir tavo vaikus, – paskubomis pridūrė. – Ir dėl tavo sausainių.

Ji lengviau atsikvėpė.

– Įdėsiu šiek tiek į maišelį, galėsi neštis.

Bet vos tik ji pakilo vykdyti pažado, Devinas paėmė ją už rankos. Kesė sustingo, ir ne tiek iš baimės, kiek dėl netikėto sąlyčio. Be žado žiūrėjo žemyn į jo saują, kurioje buvo paskendęs jos delnas.

– Kese... – Devinas iš visų jėgų stengėsi įveikti troškimą apkabinti ją ir priglausti prie krūtinės, glostyti palaidas garbanas ir paragauti – galų gale paragauti jos mažos rimtos burnos skonio.

Ūmai Kesei užgniaužė kvapą, bet kažkodėl bijojo galvoti apie priežastį. Vis dėlto prisivertė pakelti akis tarusi sau, jog nėra tokia didelė bailė, kad nedrįstų pažvelgti jam į veidą. O kad ji žinotų, ką nori pamatyti ir ko gali tikėtis. Viena buvo aišku – jo akyse ji ieškojo ne kantrybės ar užuojautos, o visai ko kito.

– Devinai... – balsas nutrūko, Kesė staigiai atsitraukė išgirdusi linksmą krizenimą ir kojų trepsėjimą. – Vaikai grįžo, – sulaikiusi kvapą sušnibždėjo ji ir nuskubėjo prie durų. – Aš čia, apačioje! – pašaukė žinodama, kad jeigu nepasakys, vaikai elgsis taip, kaip jiems liepta – eis tiesiai į savo kambarius.

– Mamyte, aš gavau auksinę žvaigždutę už namų darbą. – Pro duris įplaukė Ema, geltonplaukė fėja, vilkinti raudoną kostiumėlį. Padėjusi priešpiečių dėžutę ant spintelės ji droviai nusišypsojo Devinui. – Labas.

– Gera mergaitė. Parodyk tą savo žvaigždutę.

Suspaudusi rankutėje liniuoto popieriaus lapą ji priėjo prie Devino.

– Jūs irgi turite žvaigždę.

– Mano ne tokia graži. – Devinas pirštu perbraukė žvaigždutę, iškirptą iš auksinės folijos ir priklijuotą lapo viršuje. – Ar tu pati atlikai namų darbus?

– Beveik viską. Ar galiu atsisėsti jums ant kelių?

– Žinoma. – Jis užsikėlė mergaitę ant kelių. Devinas Emą tiesiog dievino. Brūkštelėjęs skruostu jai per plaukus nusišypsojo Konorui. – Kaip sekasi, čempione?

– Gerai. – Berniukas virptelėjo išgirdęs tokį kreipinį. Pagal amžių Konoras buvo smulkus kaip ir Ema, tik dešimtmečio plaukai buvo kiek tamsesni nei garbanės sesutės.

– Praėjusį šeštadienį puikiai žaidei.

Vaikas paraudo.

– Ačiū. Bet Brajanas pataikė keturis iš penkių. – Jo ištikimybė ir meilė geriausiam draugui buvo beribė. – Ar jūs matėte?

– Mačiau kelis padavimus. O tau puikiai pavyko nugesinti kelis priešininkus.

– Konoras gavo „A“ iš istorijos kontrolinio, – įsiterpė Ema. – Dėl to vienas berniukas, toks Bobis Luisas, jį pastūmė ir išvadino negražiais žodžiais, kai laukėme autobuso.

– Ema, – įsižeidęs Konoras piktai dėbtelėjo į seserį.

– Tikriausiai Bobis Luisas negavo „A“, – susivokė Devinas.

– Brajanas jam gerai įkrėtė, – toliau čiauškėjo Ema.

„Aišku, kad įkrėtė“, – pagalvojo Devinas ir padavė mergaitei sausainį, kad ji turėtų ką veikti ir liautųsi erzinusi brolį.

– Aš tavimi didžiuojuosi, – tarė Kesė ir stengdamasi nerodyti susirūpinimo spustelėjo sūnui ranką. – Jumis abiem. Auksinė žvaigždutė ir „A“ per vieną dieną. Vėliau turėsime atšvęsti, pasivaišinsime pas Edę grietininiais ledais su sirupu, vaisiais ir riešutais.

– Didelis čia daiktas, – pradėjo Konoras.

– O man labai daug reiškia. – Kesė pasilenkė ir ryžtingai pabučiavo sūnų. – Net labai.

– Aš mokykloje vargau su matematika, – lyg tarp kitko įsiterpė Devinas. – Kad ir kaip stengiausi, niekada negaudavau daugiau kaip „C“.

Apimtas gėdos Konoras spoksojo į grindis. Ausyse skambėjo tėvo plūdimas. Pusgalvis! Ištižėlis! Netikša!

Kesė norėjo kažką pasakyti, apginti sūnų, bet Devinas žvilgsniu ją sulaikė.

– Bet atsigriebiau iš istorijos ir anglų kalbos.

Suglumęs Konoras staiga kilstelėjo galvą ir įdėmiai pažvelgė į jį.

– Tikrai?

Devinui reikėjo nemažai pastangų, kad išliktų rimtas. Tačiau suprato: iš berniuko negalima šaipytis nei jo užgauti.

– Tikrai. Man regis, todėl kad mėgau skaityti. Iki šiol mėgstu.

– Jūs skaitote knygas? – Konorui tai buvo džiugi naujiena. Suaugęs vyras, dirbantis tokį vyrišką darbą, mėgsta skaityti.

– Žinoma. – Devinas pasupo Emą ant kojos ir nusišypsojo. – Mano broliui Reifui visai nesisekė anglų kalba, o matematika buvo jo aistra. Tai mes apsikeisdavome. Aš darydavau... – Žvilgtelėjęs į Kesę jis suprato padaręs klaidą. – Tiksliau, aš jam padėdavau ruošti anglų kalbos namų darbus, o jis man – matematikos. Taip abu turėjome naudos.

– Ar jums patinka skaityti visokias istorijas? – susidomėjo Konoras. – Žmonių sugalvotas?

– Labiau už viską.

– Konoras rašo apsakymus, – įsiterpė Kesė ir berniukas nesmagiai pasimuistė.

– Taip, girdėjau apie tai. Gal duotum kokį vieną paskaityti? – Vaikui nespėjus atsakyti pyptelėjo Devino pranešimų gaviklis. – Po velniais, – sumurmėjo jis.

– Po velniais, – susižavėjusi pakartojo Ema.

– Nori, kad tavo mama man duotų pylos? – paklausė Devinas ir atsistojęs paskambinti pasisodino mergaitę ant klubo. Po poros minučių jis buvo priverstas atsisakyti Kesės kvietimo pietauti. – Turiu eiti. Kažkas įsilaužė į Dafo užeigos sandėliuką ir nugvelbė kelias dėžes alaus.

– Tu juos nušausi? – pasiteiravo Ema.

– Nemanau. Ar duosi bučkį?

Mergaitė paslaugiai atkišo lūpas, paskui Devinas nuleido ją ant grindų.

– Ačiū už kavą, Kese.

– Aš tave išlydėsiu. O judu lipkite į viršų ir sėskite valgyti, – kreipėsi ji į vaikus. – Aš tuojau ateisiu. – Palaukusi, kol vaikai nuėjo iki durų, Kesė vėl prabilo: – Ačiū už tokius žodžius Konorui. Jis vis dar jautriai reaguoja į tai, kas vyksta mokykloje.

– Jis gabus berniukas. Netrukus ir pats tai supras.

– Tu jam padėjai. Konoras tavimi žavisi.

– Man nebuvo sunku prisipažinti, kad mėgstu skaityti. – Devinas stabtelėjo prie durų. – Man jis irgi labai svarbus. Jūs visi svarbūs.

Kesė jau žiojosi kažką sakyti, bet jis nieko nelaukdamas perbraukė pirštu jai per skruostą.

– Jūs visi svarbūs, – pakartojo ir išėjo, o ji stovėjo ir spoksojo jam pavymui.

2 „The Red Badge of Courage“ (1895) – ameri kiečių rašytojo Stefano Krano (Stephen Crane) romanas apie JAV pilietinį karą.

2

Kartais vėlai vakare, kai vaikai jau miegodavo, o svečiai irgi nurimdavo, Kesė klaidžiodavo po namą. Ji aplenkdavo antrą aukštą, kuriame viešbučio gyventojai ilsėdavosi Reifo ir Reganos įrengtuose puikiuose kambariuose ir apartamentuose.

Jie mokėjo už privatumą, Kesė negalėjo to nepaisyti.

Bet galėjo laisvai vaikščioti po trečią aukštą, kur buvo jos butas – grožėtis kambariais, vaizdu pro langus, mėgautis pojūčiu, kai basos kojos liečia glotnias kietmedžio grindis.

Jautėsi laisva ir saugi, o to ji niekada negalės laikyti savaime suprantamu dalyku. Kaip negalės laikyti savaime suprantamu dalyku ir to, kad ant langų kabo užuolaidos, pasiūtos iš audinio, kurį ji pati išsirinko ir už kurį sumokėjo. Taip pat nusipirko virtuvinį stalą, sofą, visus šviestuvus.

Ne visi daiktai buvo nauji, bet jai – nauji. Tai, kas užgyventa su Džo, jau parduota. Taip ji atsisakė praeities. Į šį butą nepateko nieko iš anksčiau. Kesei buvo gyvybiškai svarbu gyvenimą čia pradėti su daiktais, kurie yra jos.

Jei užplūsdavo nerimas, galėdavo nulipti į pirmą aukštą ir vaikščioti iš svečių priėmimo kambario į svetainę, iš jos – į žvilgančio stiklo oranžeriją su nuostabiais augalais. Galėdavo pastovėti kokiame koridoriuje ar pasėdėti ant laiptų. Paprasčiausiai mėgautis ramybe ir vienuma.

Vienintelio kambario vengė – bibliotekos. Ta vieta jos visiškai netraukė, nors buvo apstatyta patogiais odiniais krėslais, o lentynose palei sienas – daugybė knygų.

Kesė instinktyviai jautė – tai karalija Čarlzo Barlou. Abigalės vyro. Senojo namo šeimininko. Žmogaus, šaltakraujiškai nušovusio sužeistą konfederatų armijos kareivį, kuris buvo toks jaunas, kad kažin ar jau skutosi barzdą.

Kartais lipant laiptais, priėjus tą vietą, kur, pasak pasakojimų, tai nutiko, Kesę apimdavo baimė ir liūdesys. Netgi girdėdavo šūvį, garsų trenksmą, o paskui šūksnius tarnų, kurie buvo šios beprasmės, žvėriškos žmogžudystės liudininkai.

Kesė buvo patyrusi beprasmį žvėriškumą, žinojo, kad jis egzistuoja.

Ir tai, jog Abigalė tebėra šiame name. Apie tai bylojo ne vien rauda ir rožių aromatas, netikėtai atsklindantys nežinia iš kur. Kesė jautė ją esant netoliese, jiedvi siejo kažkoks keistas ryšys, bet nedrįso apie tai pasakoti Devinui.

Taip sužinojo, kad Abigalė mylėjo kitą vyrą, ne savo sutuoktinį. Kad ilgėjosi jo ir liejo ašaras, kaip ir dėl to nušauto kareivėlio. Ji svajojo apie mylimąjį ir sielvartavo, jog nepažins tikrosios meilės džiaugsmų.

Kesė ją suprato ir užjautė. Gal todėl taip gerai jautėsi šiuose namuose, išlaikiusiuose tiek daug praeities. Ir niekada nebijojo.

Atvirkščiai, džiaugėsi kiekviena akimirka, kurią čia praleido rūpindamasi ją supančiais gražiais daiktais. Jau beveik metai, kai priėmusi Reifo ir Reganos pasiūlymą ji su vaikais atsikraustė į šį namą. Tik negalėjo atsistebėti, kaip jie patikėjo jai tokį darbą, todėl nuoširdžiai triūsė stengdamasi pateisinti pasitikėjimą.

Darbas buvo vienas malonumas, bent jau taip manė Kesė iš lėto įeidama į svečių priėmimo kambarį. Jos pareiga – prižiūrėti ir blizginti dailius senovinius daiktus, nuostabioje virtuvėje paruošti pusryčius ir gražiuose induose patiekti svečiams. Ir turėti daug gėlių aplink save, namo viduje ir lauke.

Tai buvo it sapnas, kaip pasaka, viena iš tų, kurioms Savana Makeid piešė iliustracijas.

Dabar Kesės taip dažnai nebekamavo baimė, nevargino naktiniai košmarai, kurie buvo tapę kasdienybe ir ilgai nedavė ramybės. Nebepabusdavo vidury nakties drebanti iš baimės, išplėšta iš miego Džo žingsnių arba balso.

Čia ji jautėsi saugi ir pirmą kartą gyvenime laisva.

Apsisiautusi chalatu Kesė susirangė ant palangės svečių priėmimo kambaryje. Negalėjo ilgai sėdėti. Vaikai miegodavo kietai, čia jie jautėsi puikiai, bet galėjo netikėtai pabusti ir pasigesti mamos. Vis dėlto kartais norėdavo pasidžiaugti vienatve ir tokia įstabia likimo dovana.

Ji turėjo namus, kuriuose jos vaikai galėjo juoktis, žaisti ir saugiai jaustis. Buvo malonu stebėti, kaip greitai Ema atsikratė drovumo ir tapo linksma, plepia mergaičiuke. Konorui teko sunkesnė vaikystė, Kesė tai suprato. Gėda prisipažinti, bet berniukas matė ir girdėjo per daug bjaurasties. Šiaip ar taip, ir jis palengva lindo iš savo kiauto.

Kesė jautė palengvėjimą matydama, kaip nevaržomai vaikai bendrauja su Devinu – ir su kitais Makeidais. Anksčiau Ema nedrįsdavo jokiam vyrui nė žodžio ištarti, o Konoras, mielasis, jautrusis Konoras, visada būdavo įsitempęs, pasirengęs atremti žodinius smūgius.

Dabar to nebebuvo.

Šiandien jie abu taip nuoširdžiai pabendravo su Devinu, tarsi tai būtų tas pats kas kvėpuoti. O kad ir ji taip galėtų. Tačiau Devinas šerifas, viskas dėl to, pagalvojo Kesė. Jai vis lengviau darėsi bendrauti su Džeradu, Reifu ir Šeinu. Neįsitempdavo, jei kuris nors iš jų ją apkabindavo arba nušvisdavo makeidiška šypsena.

O su Devinu viskas kitaip. Nieko keista, nes jai teko eiti pas jį ir prisipažinti, kad daugybę metų ji leidosi mušama ir užgauliojama, buvo priversta parodyti mušimo žymes ant savo kūno. Niekas, net žiaurūs Džo kumščiai, negalėjo labiau pažeminti.

Suprato, kad Devinas jos gailisi, jaučia pareiga rūpintis ja ir vaikais. Savo kaip šerifo įsipareigojimus jis vertino labai rimtai. Prieš dvylika ar penkiolika metų niekas – net ir ji – nebūtų patikėjęs, kad iš tų pasiutusių Makeidų vaikigalių išaugs puikūs vyrai.

Devinas tapo gerbiamu žmogumi. Gal kiek šiurkštoku. Kesė žinojo – jam pakanka pakelti balsą ir muštynės baigiasi, o jeigu tai nepadeda – paleidžia į darbą kumščius.

Kita vertus, Kesė nepažinojo švelnesnio žmogaus... ir tokio gailiaširdžio. Jis buvo be galo geras jai ir vaikams, ji buvo jam dėkinga.

Kesė priglaudė skruostą prie lango stiklo ir užsimerkė. Reikėtų kažkaip įprasti taip nesinervinti Devino akivaizdoje. Ji tai gali. Jau beveik metai, kai atkakliai mokosi susitvardyti ir ramiai priimti svečius, įveikti drovumą. Jai taip gerai sekasi, kad dažniausiai užsimiršta, nebesivaržo svetimų žmonių.

Kartais Kesė iš tikrųjų jausdavosi esanti sumani darbuotoja ir tokių akimirkų pasitaikydavo vis dažniau.

Todėl dabar reikia pasistengti ir nebūti tokiai įsitempusiai, kai šalia Devinas. Ji turi liautis galvojusi apie jį kaip apie valdžios atstovą, o prisiminti, kad jis senas jos draugas... kadaise ji Deviną netgi buvo šiek tiek įsimylėjusi. Reikėtų negalvoti apie dideles jo rankas ir apie tai, kas būtų, jeigu jis supykęs paleistų jas į darbą.

Verčiau prisiminti, kaip švelniai jis taršė jos dukrytės garbanas arba kaip paėmė sūnui už rankos norėdamas padėti jam įveikti drovumą.

Arba kaip malonu, kaip neįtikėtinai malonu pajusti jį pirštu braukiant jai per skruostą.

Kesė dar patogiau įsitaisė ant minkšto pasėdo.

Ūmai Devinas iškilo jai prieš akis, jis šypsojosi, nuo tos šypsenos skruoste išryškėjo duobutė, o jos viduje viskas keistai susijaukė. Jis palietė ją – šįkart Kesė nekrūptelėjo. „Štai, – pagalvojo, – jau pavyko.“

Devinas ją paglostė ir priglaudė prie savęs. Ak, koks jis kietas. Tačiau Kesė neišsigando. Bet vis tiek pradėjo drebėti. Ir niekaip negalėjo liautis. Jis toks didelis, toks stiprus, galėtų perplėšti ją perpus. Vis dėlto... vis dėlto jo rankos glamonėjo taip švelniai. Glostė jos kūną. Nors neturėtų jos šitaip liesti...

Pajuto šiltų ir švelnių jo lūpų prisilietimą. Nieko negalėjo pakeisti. Net pamiršo, kad turėtų to neleisti – jo liežuvis įsiskverbė jai į burną, o delnas apglėbė krūtį, lyg tai būtų įprastas dalykas.

Nuo Devino glamonių pasidarė sunku kvėpuoti, jo didelės rankos klaidžiojo po visą kūną. O lūpos... Ak, taip negalima – Kesė jautė, kad negalima, tačiau kokia palaima jausti jo šiltą drėgną burną.

Ji suinkštė, sudejavo ir jam atsidavė. Jautė, kaip jis įsiskverbia vidun – penis buvo kietas, glotnus ir darė kaip tik tai, ką reikėjo daryti.

Viduje viskas sprogo ir privertė ją sutrūkčioti. Kesė godžiai įkvėpė oro, ji buvo išpilta prakaito, galvoje minčių sumaištis.

Atsipeikėjo svečių priėmimo kambaryje. Žinoma, ji buvo viena. Odą dilgčiojo – ir ne tik odą, kažkas įsižiebė viduje ir degino, to ji nejautė jau daugybę metų, net buvo pamiršusi, kad tai įmanoma.

Kesę nutvilkė gėda, ji sugniaužė chalato atlapus pasmakrėje. Kaip baisu, pagalvojo, tiesiog baisu įsivaizduoti taip save su Devinu. Jis buvo jai toks malonus.

Pati nesusigaudė, kas jai užėjo. Juk seksas Kesei netgi nepatiko. Iš pradžių jis kėlė baimę, tačiau po apgailėtinos pirmosios nakties netrukus buvo priversta jį pakęsti. Malonumo niekada nejautė. Nusprendė, kad jai neskirta mėgautis tokio pobūdžio džiaugsmais, ir labai anksti su tuo susitaikė.

Atsistojusi pajuto, kaip dreba kojos ir maudžia pilvo apačią. Giliai atsikvėpė, užuodė švelnų rožių aromatą.

Pagalvojo, kad ji ne viena. Su ja Abigalė. Nusiraminusi Kesė vėl ėmė lipti laiptais aukštyn – dar kartą žvilgtelės į vaikus ir pati eis miegoti.

Iki vidurdienio Devinas jau buvo įveikęs didžiąją dalį tos dienos darbo, kurį pats vadino „popieriukų dėliojimu“. Turėjo parengti raportą ir sutvarkyti bylą dėl įsilaužimo į Dafo užeigą. Sučiupti tris paauglius, kurie nugvelbė kai ką, kas priklausė Dafui, buvo apgailėtinai lengva.

Dar buvo eismo įvykis Bruko kelyje. „Visai nedidelė avarija, – mąstė Devinas stuksendamas raktais į stalą. – Bet Lesteris Svupas, kurio naujas sedanas truputį įlenktas, sukėlė erzelį.“

Be to, privalėjo paruošti pranešimą merui ir miesto tarybai, kaip ruošiamasi reguliuoti eismo srautus šventinio parado dieną.

Paskui galbūt galės ir užkąsti.

Kitame kabineto gale jo jaunasis pavaduotojas Donis Benksas tvarkė baudų už automobilių statymą neleistinoje vietoje kvitus. Kaip paprastai, Donis barbeno pirštais į metalinį stalviršį jam vienam suprantamu ritmu, Devinas iš visų jėgų stengėsi į tai nekreipti dėmesio.

Diena buvo ganėtinai šilta, langai atlapoti. Šerifo tarnybos biudžeto nepakako įsirengti kondicionierių. Jis girdėjo automobilių eismo garsus – tolygų dūzgimą, kartais sucypdavo stabdžiai, kai kas nors, važiavęs per greitai, stabdydavo prie šviesoforo kelyje į Mainą.

Nuo tada, kai Kristalė Ebot išėjo motinystės atostogų ir jam nepavyko rasti žmogaus, trokštančio dirbti pastumdėlio darbą, Devinui pačiam teko tvarkyti paštą.

Jis dėl to nesuko sau galvos. Monotoniški raštinės darbai veikė raminamai. Kaip ir reikėjo tikėtis, miestelyje, kuriame mažiau nei du su puse tūkstančio gyventojų, įvykiai klostėsi gana ramiai. Jo užduotis – ir toliau palaikyti tvarką, tramdyti girtus viešosios tvarkos pažeidėjus, fiksuoti eismo taisyklių pažeidimus, gaudyti atsitiktinius smulkius vagišius ir slopinti šeiminius konfliktus.

Tai vienur, tai kitur kas nors nutikdavo, bet per septynerius metus, būdamas Antietamo šerifo pavaduotoju, o paskui ir šerifu, tik du kartus turėjo išsitraukti ginklą. Iššauti neteko nė karto.

Paprastai paveikdavo žodžiais ir gudrumu, o jei to būdavo negana, kumščiu pakreipdavo įvykių eigą.

Suskambėjus telefonui Devinas viltingai pažvelgė į pavaduotoją. Donio pirštai nesiliovė barbenę į stalą, todėl Devinas atsiduso ir atsiliepė pats. Jau buvo beveik nuraminęs moterį, kuri isteriškai skundėsi, kad kaimynė tyčia įleidžia šunį į jos kiemą apdergti petunijų, kai į kabinetą įėjo Džeradas.

– Taip, ponia. Ne, ponia. – Devinas užvertė akis į lubas ir mostu parodė broliui sėstis. – Ar kalbėjotės su ja, paprašėte, kad neišleistų šuns iš savo kiemo?

Atsakymas atskriejo taip greitai ir buvo toks garsus, kad Devinas susiraukęs atitraukė ragelį toliau nuo ausies. Džeradas, įsitaisęs ant nedidelės medinės kėdės kitapus stalo, nusišypsojo ir ištiesė į priekį kojas.

– Taip, ponia, esu įsitikinęs, kad labai sunkiai dirbote puoselėdama savo petunijas. Ne, ne, prašau to nedaryti. Įstatymas draudžia mieste šaudyti. Juk nenorite eiti prie šuns mojuodama ginklu. Aš ką nors pas jus atsiųsiu. Taip, ponia, tikrai esu. A... gerai, pažiūrėsime, ką galima padaryti. O dabar padėkite ginklą į šalį, ar girdite? Taip, ponia. Mes tuoj pat sutvarkysime šį reikalą. Jūs tiesiog ramiai pasėdėkite.

Baigęs kalbėti Devinas išplėšė lapelį iš bloknoto.

– Doni...

– Ką?

– Lėk į Ąžuolų lapų gatvę ir sutvarkyk šį reikalą.

– Ar mums reikia ten kištis? – Donis nustojo barbenti pirštais, atrodė kupinas vilčių.

Devinui jis atrodė labai jaunas, su rūpestingai išlyginta uniforma, pasišiaušusiais plaukais ir nekantriomis žydromis akimis.

– Prancūziškasis pudelis pavertė petunijų lysvę išviete. Paaiškink šuns šeimininkei taisykles, primink apie pavadėlį ir pažiūrėk, gal pavyks tas moteris sutaikyti, kad nekibtų viena kitai į plaukus.

– Puiku! – Patenkintas, kad gavo užduotį, Donis paėmė lapelį su adresu, pasitaisė kepurę ir išžirgliojo iš šerifo būstinės, pasirengęs tinkamai saugoti įstatymus.

– Spėju, kad jis tik praėjusią savaitę pradėjo skustis, – tarė Devinas.

– Petunijos ir pudeliai, – tarė Džeradas ir pasirąžė. – Kaip matau, esi labai užsiėmęs.

– Antietame viskas kaip ant delno. – Devinas pakilo įpilti jiems abiem kavos. – Padėtį pablogino tas įvykis pas Dafą, – pridūrė nutaisęs į Donio panašų balsą ir kalbėjimo būdą. – Trys dėžės alaus ėmė ir išgaravo.

– Na, na...

– Dvi iš jų sugrąžinome. – Padavęs Džeradui puodelį Devinas pusiausėda įsirėmė į stalą. – Tai, kas buvo trečioje, suvartojo trys šešiolikmečiai.

– Tu juos susekei?

– Tam nereikėjo būti Semu Speidu^3. – Gurkštelėjęs kavos Devinas papurtė galvą. – Jie gyrėsi savo žygdarbiu į kairę ir į dešinę, nusigabeno alų į pievutę netoli mokyklos ir surengė iškylą. Kai aš juos užklupau, vėmė it musmirių priėdę. Pusgalviai. Dabar jiems pateikti kaltinimai svetimo turto pasisavinimu, laukia nemokama kelionė į nepilnamečių nusikaltėlių koloniją.

– Man regis, ir aš pamenu panašią iškylą su alumi. Miškelyje.

– Bet alaus mes nevogėme, – priminė Devinas. – Sandėlyje palikome Dafui pinigų.

– Geras požiūris, bet esminio skirtumo nėra. Vargeli, kaip mes prisilupome.

– Ir blogavome, – pridūrė Devinas. – Kai paršliaužėme namo, mama įdavė šakes ir visą popietę privertė mėžti mėšlą. Maniau, kad mirsiu.

– Tai bent gyvenimas buvo, – tarė Džeradas ir atsiduso. Nors vilkėjo nepriekaištingą kostiumą, ryšėjo kaklaryšį ir avėjo brangius batus, jokiu būdu neapsiriksi, kad jis – Makeidas. Kaip ir brolis, Džeradas buvo tamsaus gymio gražuolis, atrodė nerūpestingas. Gal kiek labiau išsipustęs, elegantiškesnis, bet vis tiek nerūpestingas.

– Ką veiki mieste?

– Šį bei tą. – Džeradas norėjo parengti brolį tam, ką ketino pasakyti. – Leilai dygsta dantis.

– Tikrai? Tai kaip reikiant jus pašokdina?

– Jau pamiršau, ką reiškia išsimiegoti. – Jo veide nušvito šypsena. – Šiaip viskas puiku. Žinai, Brajanas keičia vystyklus. Berniukas labai myli seserį, Savana sakė, kad grįžęs iš mokyklos pirmiausia bėga pas Leilą.

– Tau pasisekė, – sumurmėjo Devinas.

– Lyg nežinočiau. Turėtum ir tu pabandyti, Devai. Vedybos – visai geras dalykas.

– Judviem su Reifu pasisekė. Mačiau jį šįryt įeinantį į ūkinių prekių parduotuvę prisirišusį prie nugaros Natą. Atrodė toks šeimyniškas.

– Ar pasakei jam tai?

– Nenorėjau prie vaiko susipešti.

– Gerai padarei. Žinai, ko tau čia reikia, Devai? – Siurbtelėjęs kavos Džeradas apsidairė po kabinetą. Patalpa buvo įrengta praktiškai, kukliai. Stalai, grindys medinės, kavinukas, palubėje ventiliatorius, kuris vasarą įjun gus cypia ir girgžda, kietos kėdės, metalinės spintelės su stalčiais dokumentams. – Tau reikia šuns. Estela netrukus atsives jauniklių.

Devinas kilstelėjo antakius. Fredas ir Estela, Šeino auksiniai retriveriai pagaliau parodė, ką dar gali nuveikti šuo su kale, kai nesivaiko triušių.

– Taip, man tik to ir trūksta – šunyčio, kuris šlapintųsi ant grindų ir graužtų popierius.

– Turėtum draugą, – neatlyžo Džeradas. – Pagalvok, kaip atrodytum važinėdamas po miestelį su šunimi ir šautuvu. Galėtum skirti jį savo pavaduotoju.

Tai įsivaizdavęs Devinas nusišypsojo ir nuleido puodelį.

– Turėsiu omenyje. O dabar gal jau pasakysi, ko atvažiavai?

Džeradas sunkiai atsiduso. Jis žinojo, kaip budriai veikia Devino protas. Brolis leido jam kalbėti niekus, tačiau jo neapkvailinsi.

– Šįryt turėjau reikalų kalėjime.

– Kažkuriam iš tavo klientų nesuteikta teisė neribotai žiūrėti televizorių?

Džeradas padėjo puodelį ant stalo ir ėmė lenkti pirštus.

– Tu juos areštuoji – aš jiems atstovauju. Štai ką reiškia posakis: „Tvarka ir teisingumas.“

– Tikrai. Kaip aš galėjau tai pamiršti? Kas toliau?

– Buvau susitikęs su kalėjimo viršininku, kadangi jis žino, kad esu Kesės advokatas, pajuto pareigą man kai ką pasakyti.

Devinas suspaudė lūpas.

– Apie Doliną?

– Taip, apie Džo Doliną.

– Jo negali paleisti lygtinai dar mažiausiai aštuoniolika mėnesių. – Devinas tiksliai žinojo tą dieną ir valandą.

– Tai tiesa. Bet atrodo, kad po sunkaus prisitaikymo laikotarpio, kai turėjo bėdų dėl elgesio, dabar jis tapo pavyzdingu kaliniu.

– Taip ir patikėsiu.

Džeradas pajuto kartėlį brolio balse ir puikiai suprato priežastį.

– Mes žinome, kad jis tikras šunsnukis, Devinai, ir suprantame, jog apsimeta. Bet daro tai nepriekaištingai.

– Jo negali paleisti lygtinai, juo labiau pirmą kartą paprašius. Aš tuo pasirūpinsiu.

– Kalbama ne apie lygtinį paleidimą. Jam bus suteikta teisė dirbti laisvuosius darbus.

– Nė velnio!

– Jau šią savaitę. Aš pareiškiau protestą. Priminiau daugybę jo smurto atvejų, glaudžius ryšius su miesteliu – juk Džo atsidurtų vos už kelių mylių nuo Kesės. – Užplūdo bejėgiškumas ir Džeradas iškėlė rankas delnais į viršų. – Gavau atkirtį. Jį kartu su visa šutve stebės prižiūrėtojai. Mums belieka sužinoti, kur ši kalinių programa bus vykdoma – juk reikia valyti parkus, tvarkyti kelius, o taip galima sutaupyti. Be to, leisti kaliniams tarnauti visuomenei – puikus būdas padėti jiems persiauklėti.

– Ir būti pasiruošusiems, kai Džo spruks iš aplinkos tvarkymo brigados? – Devinas ėmė žingsniuoti po kambarį, jo akys liepsnojo. – Taip nutinka. Mažiausiai du ar tris kartus per metus. Aš pats praėjusį rudenį vieną tokį sučiupau ir grąžinau į kalėjimą.

– Visko pasitaiko, – sutiko Džeradas. – Tačiau retai toli nubėga. Kalinius visai lengva pastebėti su kalėjimo uniforma, be to, dauguma nepažįsta apylinkių.

– Dolinas velniškai gerai pažįsta.

– Aš neketinu su tavimi ginčytis. Esu nusiteikęs taip lengvai nenusileisti kalėjimo valdžiai, Devinai. Bet nebus lengva. Juo labiau kad Kesės motina parašė laišką kalėjimo viršininkui, ji gina Džo.

– Kalė. – Devinas sugniaužė kumščius. – Ji žino, kaip Džo elgėsi su Kese. Kesė... – Jis pasitrynė delnais skruostus. – Ji dar tik pradeda atsigauti. Kaip, po galais, tai paveiks ją?

– Iš tavęs važiuosiu tiesiai pas ją ir viską papasakosiu.

– Ne. – Devinas nuleido rankas. – Aš pats jai pasakysiu. Tu tvarkyk popierius ar užsiimk kitais su tuo susijusiais reikalais. Noriu, kad tas kalės vaikas būtų laikomas uždarytas dvidešimt keturias valandas per parą.

– Jie jau suformavo 34 kalinių brigadą. Aplinkai tvarkyti. Tarp jų yra ir Džo.

– Puikumėlis. – Devinas patraukė link durų. – Tiesiog puikumėlis.

Devinas iš karto pastebėjo prie kelio vyrus ryškiomis oranžinėmis liemenėmis. Pasuko automobilį į kelkraštį už sunkvežimio, kuris jau buvo su kaupu prikrautas maišų su šiukšlėmis.

Išlipęs iš mašinos jis atsirėmė į variklio gaubtą ir ėmė žvalgytis Džo Dolino.

Šešiolika mėnesių kalėjime nė kiek nesumažino jo masės, Devinas tai pastebėjo. Džo buvo didelis vyras – apkūnus, tvirtas. Prieš papuldamas į kalėjimą jau buvo pradėjęs tukti. Iš to, kaip dabar atrodė, buvo galima spręsti, kad gerokai padirbėjo, kol riebalus pavertė raumenimis.

Kalėjimų sistema skatina kalinius užsiimti fiziniu lavinimusi.

Kitoje kelio pusėje Džo su kitu vyru tylėdami metodiškai grėbė lapus ir šiukšles.

Devinas laukė, kada Džo užsimes ant pečių plastikinį maišą ir atsisuks.

Jų žvilgsniai susitiko ir sukibo. Devinui toptelėjo, ką kalėjimo viršininkas pasakytų apie perauklėjimą, jei pamatytų tokį Džo žvilgsnį. Kunkuliuojantį pykčiu ir neapykanta. Ir lėtą piktdžiugišką šypseną, atsiradusią Džo lūpose prieš jam įmetant maišą į sunkvežimį, stovintį jo kelio pusėje.

Puikiai pažindamas save Devinas liko kur stovėjęs. Suprato, kad jei prieis arčiau, per arti, jau nebeįstengs susivaldyti. Bet ženklas, kurį nešiojo prisisegęs, įpareigojo jausti atsakomybę ir ribas.

Jeigu jis būtų paprastas pilietis, galėtų pereiti kelią, trenkti kumščiu Džo į klastingą veidą ir atsakyti už pasekmes. Jeigu būtų paprastas žmogus, galėtų tą žmoną mušantį galviją prismaugti.

Bet buvo pareigūnas.

– Gal reikia pagalbos, šerife? – paklausė priėjęs prižiūrėtojas, pasirengęs šnektelėti kaip pareigūnas su pareigūnu. Jo nerūpestinga šypsena dingo pamačius Devino žvilgsnį. – Ar kas nors atsitiko?

– Kaip pažiūrėsi. – Devinas išsitraukė cigaretę, nors du pastaruosius mėnesius stengėsi atsikratyti šio žalingo įpročio. Brūkštelėjęs degtuką prisidegė ir išpūtė dūmus. – Matote tą stambų vyriškį ana ten?

– Doliną? Žinoma.

– Įsidėmėkite jo pavardę. – Devinas žvilgtelėjo į asmens kortelę prie pareigūno uniformos. – O aš įsidėmėsiu jūsų, Ričardsonai. Jeigu Džo Dolinui pavyks nors akimirkai nuo jūsų pasprukti, bus jums riesta.

– Bet, šerife...

Devinas tik žvilgtelėjo Ričardsonui į veidą norėdamas įsidėmėti, kai šis nusiėmė kepurę.

– Pasistenkite, kad tas kalės vaikas nė kojos neįkeltų į mano miestelį, Ričardsonai. Jūs už tai atsakote, po perkūnais.

Džo stebėjo, kaip šerifo automobilis apsisuko ir nuriedėjo atgal. Tada pasilenkęs vėl ėmėsi darbo lyg geras komandos žaidėjas. Ir paplekšnojo per kišenę, į kurią buvo įsikišęs paskutinį uošvės laišką.

Jis beveik žodis žodin žinojo, kas jame parašyta. Moteriškė pranešdavo jam apie kiekvieną Kesės žingsnį. Ta kalė dabar turėjo fantastišką darbą Makeidų viešbutyje. Tų bjaurybių Makeidų. Kai ištrūks iš kalėjimo, jis pasirūpins jais visais, sudoros po vieną.

Bet pradės nuo Kesės.

Tai kekšei atrodo, kad gali įkišti savo vyrą į kalėjimo kamerą. Mano galinti su juo išsiskirti ir pasipūtusi vaikščioti po miestelį. Na, jai teks apsigalvoti, ir visai netrukus.

Jos motina norėjo jam padėti, rašė laiškus. Jie buvo pilni pamokymų, jis apskritai negalėjo pakęsti tos senos žiežulos, tačiau dabar ji jam padėjo. Džo irgi rašė jai kiekvieną savaitę, pasakojo, kaip kenčia, tapo religingas ir trokšta vėl būti su šeima. Stengėsi įtikinti, kad jam labai rūpi vaikai.

Aišku, vaikai jam visiškai nerūpėjo. Amžinai inkščiantys rupūžgalviai.

Jam reikėjo Kesės. Ji buvo jo žmona – „kol mirtis išskirs“. Ir Džo ketino netrukus apie tai jai priminti.

Jis nutempė prie sunkvežimio dar vieną maišą šiukšlių, įmetė į priekabą.

O taip, primins jai viską kaip senais gerais laikais. Ji su kaupu sumokės už kiekvieną jo kalėjime praleistą valandą.

Sugniaužęs kumščius Džo jau įsivaizdavo, kaip grįžta namo.

3 Džono Hustono (John Huston) kino filmo „Maltos sakalas“ („The Maltese Falcon“) herojus, privatus detektyvas.

3

Užuot važiavęs tiesiai pas Kesę, Devinas patraukė į kalėjimą. Jis neabejojo Džerado kaip advokato gebėjimais, bet norėjo – jam būtinai reikėjo – panaudoti ir savo įtaką. Dėstydamas kalėjimo viršininkui faktus ir reikšdamas savo nuomonę jis stengėsi atrodyti ramus.

Tačiau kiekvienas jo argumentas tuoj pat buvo sutriuškinamas pakišant po nosimi rašytinį dokumentą, tvirtinantį visai ką kita. Džo Dolinas tikrai buvo virtęs pavyzdingu kaliniu, jo elgesys rodė ryškius persiauklėjimo ženklus. Jis sunkiai dirbo, laikėsi visų taisyklių, reguliariai lankė koplyčią. Viešai atgailavo dėl savo nusikaltimų ir uoliai lankė psichologo konsultacijas dėl piktnaudžiavimo alkoholiu.

Išėjęs iš kalėjimo viršininko kabineto Devinas pagalvojo, kad sistema, kurią jis taip stengėsi puoselėti, davė jam į dantis. Dabar jis nieko daugiau negalėjo padaryti, tik perspėti Kesę ir pamėginti ją nuraminti.

Rado ją svečių priėmimo kambaryje atsiklaupusią ir blizginančią sudedamąjį stalą iš raižytinio medžio. Taip įsijautusi triūsė, kad net neišgirdo, kaip jis įėjo. Ant kelnių ir palaidinės buvo užsijuosusi prijuostę, šalia pasistačiusi plastikinį krepšį su skudurais ir valymo įrankiais.

Banguotus plaukus buvo užsikišusi už ausų, kad nekristų ant veido. Ji leido jiems ataugti, pagalvojo Devinas. Garbanos dabar jau dengė smakrą.

„Atrodo velniškai laiminga“, – toptelėjo Devinui ir jis susikišo rankas į kišenes.

– Kese?

Ji krūptelėjo ir vos neatsitrenkė į stalą. Tada išraudo iki pat plaukų šaknų.

– Devinai. – Sutrikusi ir įsiaudrinusi ji sukiojo rankose skudurą. Mintyse ką tik šmėkščiojo vaizdai, kuriuos regėjo sėdėdama šiame kambaryje ant palangės. Tose jos svajonėse Devinas... O Dieve...

Jis kurį laiką žvelgė į ją, paskui žengė artyn. Kesė atrodė taip, lyg būtų sučiupta vagianti iš banko.

– Kas tau? Kas atsitiko?

– Nieko. Nieko. – Atrodė, jos pilve staiga ėmė skraidyti šikšnosparniai, turėjo įtempti visas jėgas, kad nepradėtų krizenti. – Užsisvajojau, ir tiek. – Kurgi ne. – Tu mane išgąsdinai. Tik tiek.

Kesė niekada taip nekalbėdavo, nekartodavo vis to paties ir Devinas prisimerkė.

– Ar tikrai viskas gerai?

– Taip, taip. Puiku. Tiesiog puiku. – Ji greitai pakilo ant kojų, vis nesiliovė glamžiusi skudurą. – Viena pas mus apsistojusi pora išėjo pasivaikščioti po mūšio lauką. Ketina pasilikti dar vieną naktį. Jie iš Šiaurės Karolinos. Vyras labai domisi tomis vietomis, kur kadaise vyko mūšiai. Pats taip sakė. Aš jiems viską papasakojau ir... ir aprodžiau namą. Jie nekantravo apžiūrėti. Be galo susižavėjo pasakojimu apie vaiduoklius...

Devinas suglumęs linktelėjo. Ji čiurleno tarsi upelis, o jam iš jos tereikėjo išgauti tik tris sakinius.

– Gerai, pakaks.

– Gal nori kavos? Aš atnešiu tau kavos, – tarė Kesė ir nelaukdama atsakymo pasisuko eiti. – Ir šokoladinių pyragaičių. Aš iškepiau šįryt šokoladinių pyragaičių ir...

Kai jis uždėjo delną jai ant rankos norėdamas nutildyti, ji sustingo tarsi elnė, apšviesta automobilio priekinių žibintų.

– Kasandra, nusiramink.

– Aš rami. Visiškai rami.

Jo ranka buvo tvirta, šilta. Kesė pamanė tuoj oda pajusianti jo delno linijas.

– Tu kažkodėl nerimsti savame kailyje. Giliai atsikvėpk. Ir dar kelis kartus.

Kesė padarė kaip liepta ir pajuto, kaip palengva rimsta.

– Man viskas gerai, Devinai.

– Puiku, tada išgerkime kavos. – Jis jau ketino eiti paskui ją, bet supypsėjo pranešimų gaviklis. – Prakeikimas, – nusikeikė ir dideliais žingsniais priėjęs prie senoviško telefono, stovinčio ant sudedamojo stalelio, surinko numerį. – Makeidas. Kas nutiko, Doni?

Devinas prispaudė pirštus prie akių. Iš kur tas galvos skausmas ir ko, po galais, Kesė spokso taip, tarsi jis būtų užsiauginęs dvi sopančias galvas.

– Aš dabar išvykęs, Doni. Sutvarkyk tą reikalą pats. Taip, sakiau. Klausyk, jei kitaip neišeina, uždaryk prakeiktą pudelį į areštinę, tas abi kvaišas taip pat, bet... – Jis nutilo ir mintyse nusikeikė supratęs, kad Donis gali taip ir padaryti. – Pamiršk, ką sakiau. Elkis diplomatiškai, Doni, ir dirbk savo darbą. Tu turi nubausti pudelio šeimininkę, bet padaryk tai konfidencialiai ir kaip tikras profesionalas. Pasiūlyk jai kiemą apsitverti tvora. Primink, kad taisyklių punktas, kuriuo reikalaujama šunis vedžioti su pavadėliu, sugalvotas dėl jos pudelio ir žmonių saugumo. Toje gatvėje gana intensyvus eismas ir mažas šunelis gali papulti po ratais. Kai su ja susitarsi, eik pas tą, kuri skundėsi, pasakyk, kad reikalas sutvarkytas, ir pagirk gėles. Pasiūlyk kiemą apsitverti tvora. Juk žinai, gera tvora padeda palaikyti gerą kaimynystę. Ne, aš jų netaikysiu. Atstok, Doni. – Padėjęs ragelį Devinas atsisuko ir pamatė besišypsančią Kesę. – Mažas šunelis pridarė rūpesčių, – paaiškino.

– Tau taip gerai sekasi, moki elgtis su žmonėmis, sutvarkyti reikalus.

– Esu paprastas šerifas. – Devinas sunkiai atsiduso. – Sėsk, Kese. Mums reikia pasikalbėti.

– A. – Jos šypsena dingo. – Kas nors negerai?

– Nebūtinai. Eime, atsisėskime. – Jis norėjo laikyti Kesę už rankos pranešdamas nemalonią žinią, todėl išsirinko nedidelį lenktos formos minkštasuolį, kurį pamatęs visada jausdavosi esąs griozdas. – Pirmiausia turiu pasakyti: tau nėra dėl ko nerimauti. Aš nenoriu, kad nerimautum.

– Tai dėl Džo. – Jos ranka Devino delne suvirpėjo, bet tuoj nurimo. – Jį paleidžia?

– Ne. – Jis švelniai, raminamai spustelėjo ranką, nenuleisdamas nuo jos žvilgsnio. – Džo dar ilgai neišeis iš kalėjimo.

– Jis nori pamatyti vaikus. – Kesė mirtinai išbalo, žvelgė į jį didelėmis tamsiomis akimis, atrodė labai išsigandusi. – O Viešpatie, Devinai, jam reikia vaikų.

– Ne. – Jis mintyse nusikeikė, nes suvokė, kad stengdamasis sušvelninti smūgį tik pablogino padėtį. – Nieko panašaus nenutiko. Tik jam leista dalyvauti viešųjų darbų programoje. Juk žinai, kas tai yra.

– Taip, kaliniai kelioms valandoms išleidžiami iš kalėjimo dirbti visuomenei naudingus darbus. A... – Kūnu perbėgo drebulys ir Kesė užsimerkė. – Štai kas.

– Jis dirba pakelių valymo brigadoje. Renka šiukšles. Ir panašiai. Norėjau, kad žinotum, bet nesijaudintum. Pasirūpinau, kad man praneštų jo darbų grafiką. Tiksliai žinosiu, kur jis yra, ir tau pasakysiu. Nenorėčiau, kad kurią nors dieną važiuodama automobiliu pamatytum jį kur nors šalikelėje ir išsigąstum.

– Suprantu. – Baimė prisėlino visai arti, bet Kesė nesileido jos užvaldoma. Yra buvę ir blogiau. – Jis saugomas.

– Visiškai teisingai. – Devinas visai nenorėjo aiškinti, kaip dažnai kaliniai pasprunka. Ji tai jau žinojo. – Kad ir kur jis dirbtų, aš pats kelis kartus per dieną pravažiuosiu pro šalį arba pasiųsiu kurį nors iš savo vyrų. O kad jaustumeisi saugi, užsuksime ir čia.

„Ir prie mokyklos“, – pagalvojo, bet daugiau nenorėjo painioti vaikų.

– Jis vis dar kalėjime, – dar kartą padrąsino save Kesė. – O ten yra sargyba.

– Be abejonės. Džeradas pateikė protestą, bet turiu pasakyti... viskas nuėjo velniop. – Devinas vėl sunkiai atsiduso. – Tavo motina jį palaiko, rašo laiškus kalėjimo viršininkui.

– Aš žinau. – Kesė atsitiesė. – Juodu su Džo susirašinėja. Mama man rodė jo laiškus. Bet tai nieko nekeičia, Devinai. Aš niekada negrįšiu pas jį. Daugiau niekada neleisiu vaikams taip gyventi. Viskas bus gerai.

– Tikrai bus gerai. – Jis tuo būtinai pasirūpins. Devinas užkišo Kesei už ausies neklusnią garbaną ir lengviau atsikvėpė, kai ji nekrūptelėjo. – Atsiprašau, jeigu tave išgąsdinau.

– Neišgąsdinai. Tikrai ne.

– Kese, aš noriu tavęs paprašyti: jei pasijustum blogai ar užplūstų nerimas, paskambink man, nesvarbu, bus diena ar naktis. Žinai, kad naktis dažniausiai leidžiu šerifo būstinėje. Jei tau manęs prireiktų, prisistatyčiau per penkias minutes.

– Čia aš niekada nesijaučiu blogai ir man nėra ko nerimauti. Retai kada lieku viena. – Pastebėjusi, kad Devinas kilstelėjo antakį, Kesė nusišypsojo. – Ar užuodi?

– Rožes? Taip. – Dabar jau jis nusišypsojo. – Vis dėlto tikiuosi, kad mano draugija tau mielesnė nei vaiduoklių. Tik paskambink.

– Gerai. – Jai teko sukaupti visą drąsą. Kai ką dar reikėjo įrodyti. Devinas jos draugas – senas draugas. Reikia liautis buvus maža drebančia pelyte. – Ačiū tau. – Kesė prisivertė nusišypsoti, tada palietė delnu jo skruostą ir lūpomis prigludo prie lūpų.

Vos Devinas pajuto jos skonį, karštis ūžtelėjo venomis tarsi liepsnojantis napalmas. Tai buvo taip netikėta ir taip ilgai geista. Jis nesąmoningai suspaudė jos pirštus ir Kesės akys išsiplėtė iš nuostabos. Svarbiausia Devinui buvo jausti jos lūpas prie savųjų, kad ir akimirksnį.

Ilgiau tvardytis jis nebeįstengė.

Prisitraukęs artyn jis įsisiurbė jai į lūpas, ryte rijo jas, visas paniro į bučinį. Kesės lūpos buvo šiltos, saldžios. Jų forma, tas viršutinės lūpos linkis, varė iš proto. Devinas godžiai užgrobė jas, apvedė nerimstančiu liežuviu ir nėrė gilyn ieškodamas grobio.

Jo širdis daužėsi tarsi įniršusi bangų mūša į uolas. Kraujas šniokštė gyslomis, galvoje ūžė. Ji buvo įsikūnijęs švelnumas, trapumas ir saldumas, turėjo viską, ko jis geidė, ką brangino.

Po kelių desperatiškų minučių Devinas suvokė, kad Kesės rankos įstrigusios tarp jųdviejų kūnų. Ji stovėjo nustėrusi jo glėbyje. Suglumęs jis paleido Kesę ir staigiai atsitraukė.

Ji spoksojo į jį apniukusiomis it lietaus debesis akimis, pakėlusi ranką palietė lūpas, kurias jis ką tik taip barbariškai buvo užsipuolęs.

Tai tinkamiausias žodis, bjaurėdamasis savimi nusprendė jis. Barbariškas antpuolis.

– Atsiprašau. – Devinas buvo ne mažiau išblyškęs nei Kesė įraudusi, jis dabar piktai keikė save. – Atsiprašau, – pakartojo. – Aš... atsiprašau. Neketinau to daryti... Tu užklupai mane nepasiruošusį.

Tai nedovanotina, priminė jis sau, o bausmė už tai, kad nepateisino pasitikėjimo – visiškas jos praradimas.

– Mano elgesys visiškai netinkamas, daugiau to nebus. Nesuprantu, ką aš sau galvojau. Turiu eiti.

– Devinai...

– Turiu eiti, – pakartojo Devinas traukdamasis atgal ir jo žodžiai nuskambėjo kone desperatiškai. Nusprendęs pasitraukti kuo ramiau jis vos neapvertė stalo. Kadangi Kesė nepajudėjo iš vietos, jam pavyko pasprukti dar labiau nenusižeminus.

Kesė išgirdo trinktelint duris. Ne, ji nesujudėjo ne todėl, jog nepajėgė to padaryti. Tiesiog nemanė, kad būtų išmintinga net stengtis tai daryti.

„Kas čia ką tik įvyko?“ – klausė ji pati savęs. Ji pabučiavo Deviną, nes nusprendė, kad jau laikas šiam draugiškam gestui.

Reifas dažnai ją bučiuodavo. Kai ko nors užsukdavo į viešbutuką, dažnai pabučiuodavo, taip ir ji norėjo pabučiuoti Deviną. Švelniai, paprastai. Po kiek laiko ji prie to priprastų ir daugiau neįsitemptų jam prisilietus.

O dabar Devinas ją pabučiavo. Bet tai buvo visai kitoks bučinys negu Reifo. Tikrai visiškai kitoks. Pirštais lytėdama lūpas Kesė juto, kaip jos dega. Ne, taip jos dar niekas niekada gyvenime nebučiavo. Tarsi nuo to bučinio priklausytų visas vyro gyvenimas. Ji net neįsivaizdavo, kad Devinas...

Ak, o juk įsivaizdavo, priminė ji sau nuleidusi drebančią ranką. Ir visai neseniai, praėjusią naktį. Bet ar taip įsivaizdavo?

Tai, kas čia dabar nutiko, buvo visiškai tikra. Širdis vis dar blaškėsi, oda buvo įkaitusi. Kesė taip apstulbo nuo to, ką jis padarė, kaip sugriebė ją ir prigludo prie lūpų, kad neįstengė net krustelėti.

Kiek tai truko? Pusę minutės, minutę? Nebūtų galėjusi pasakyti, bet jos viduje kažkas nutiko. Ir dabar dar krėtė drebulys.

Jis gailisi to, ką padarė. Žinoma, kad gailisi, mąstė Kesė, ji atsilošė, užsimerkė ir stengėsi atgauti kvapą. Devinas neketino jos bučiuoti. Tai buvo spontaniška reakcija. Vyriškas atsakas. Paskui suprato, ko jai trūksta, ir paleido. Atsiprašė. Jis geras ir garbingas žmogus, todėl už nevalingą elgesį atsiprašė.

Tai buvo tik bučinys, priminė sau Kesė ir prispaudė ranką prie maudžiančio pilvo. Ji viską sugadino, nes nesugebėjo numoti ranka ar nuleisti juokais kaip bet kuri normali moteris. Negana to, atsakė į bučinį ir sužadino jam dar didesnį norą.

Kesė nusprendė toliau elgtis lyg nieko nebūtų nutikę. Kai jie kitą kartą susitiks, ji lyg niekur nieko nusišypsos ir užves įprastą pokalbį. Juk to jau neblogai išmoko. Tik būtų sunku ištverti, jeigu nebegalėtų likti draugais.

Drebančiomis kojomis ji pakilo ir nusvirduliavo baigti šveisti stalo. Stengėsi negalvoti apie Džo Doliną.

Tą popietę ir kitą dieną Devinas triūsė it apsėstas. Kone išvarė iš proto savo pavaduotojus, kol galiausiai išrūko į ūkį nusiteikęs taip pat maloniai pabendrauti ir su jaunėliu broliu.

Žinoma, pats sau sakė, kad važiuoja ten dirbti. Reikėjo apžiūrėti pasėlius, kelios karvės turėjo veršiuotis. Jo pagalba labai pravertė, nes viena karvė kaip tik veršiavosi, o veršiuko padėtis gimdoje buvo netaisyklinga.

Kai viskas baigėsi ir ką tik pasaulį išvydęs veršelis jau svirduliavo ant netvirtų kojų, Devinas atrodė bjauriai. Marškiniai išterlioti, viena ranka pamėlusi, nes buvo įstrigusi karvės viduje, kai stengėsi veršelį ištraukti. Jis visas dvokė.

Šeinas irgi stovėjo garde, jis buvo ne mažiau purvinas, tačiau linksmai švilpavo ruošdamasis skiepyti neramų jauniklį.

– Eikš pas mane, drauguži. Tau beveik neskaudės.

Devinas bjaurėdamasis spoksojo į brolį. Tai buvo sunkus, purvinas darbas, jis dar nebaigtas. Reikėjo išvalyti gardą, pakreikti šviežių pakratų, o ir veršelį dar kelias valandas reikės stebėti.

O Šeinas klūpo mėšle ir džiaugiasi kaip kvailys.

Pastaruoju metu jis užsiaugino plaukus, atkreipė dėmesį Devinas, pastebėjęs broliui ant sprando pro purvinos kepuraitės skylę ištrauktas sruogas. Jo žalios akys, kiek blyškesnės nei Devino, atrodė svajingos, lūpos dailių apybraižų, šypsantis skruostuose išryškėdavo duobutės. Jis buvo nuodėmingai gražus net kaip Makeidas. Ir jauniausias sūnus šeimoje, jaunesnis net už Deviną, todėl vyresnieji broliai jautė pareigą dažnai ir skaudžiai išspardyti jam užpakalį.

Kadangi Šeinas nesiliovė švilpauti, Devinui kilo noras ir dabar taip padaryti.

– Ko, po galais, dabar taip džiaugiesi?

– Iš pirmo žvilgsnio veršelis atrodo sveikas. – Tvirtai laikydamas besimuistantį gyvulėlį Šeinas apžiūrėjo akis ir ausis. – Karvė irgi gerai jaučiasi. Kodėl nesidžiaugti?

– Po perkūnais, ji vos nesulaužė man rankos.

– Karvė dėl to nekalta, – įsitikinęs tarė Šeinas. – Beje, juk sakiau, kad leistum man. Bet tu veržte veržeisi.

– Taip, teisybė. Mėšlinas darbas.

– Nenorėk, kad būtų švaru, kai karvė veršiuojasi. – Šeinas atsistojo ir nusišluostė purvinas rankas į tokius pat purvinus džinsus. Išėjęs iš gardo jis atsirėmė į vartelius. – Pamaniau, gal toks darbas pataisys tau nuotaiką. – Jis nusišypsojo įžūlia savimi pasitikinčio žmogaus šypsena ir Devinui tai buvo dar viena priežastis apkumščiuoti brolį. – Turi rūpesčių dėl moterų, ar ne?

– Moterys man nekelia rūpesčių.

– Todėl, kad jų neturi... o tai, turiu pasakyti, glumina mus visus. Kodėl tau neperėmus kurios nors maniškės? Aš jų turiu daug.

Devinas jam atsakė, kaip ir reikėjo tikėtis, riebiu keiksmažodžiu ir nuėjo prie dubens su vandeniu nusiplauti rankų.

– Kalbu rimtai, – tęsė Šeinas. – Žinai, kuri, man regis, tau labiausiai tiktų? Franė Spader. Tokių gražių rudų plaukų šiose apylinkėse daugiau niekas neturi, o šypsena be galo miela. Atsigrožėjęs plaukais ir šypsena pamatysi, kad jos kūnas lengvai gali priversti vyrą inkšti. Neatrodo, kad pastaruoju metu būtum turėjęs progų kaip reikiant painkšti.

– Aš pats išsirinksiu moterį. Man nereikia tavo prakeiktų išėdų.

– Aš tik broliškai pasiūliau. – Šeinas pliaukštelėjo Devinui per petį ir pasisiekė muilo. – Žinai, jeigu nesielgtum taip broliškai, tikriausiai jau maloniai leistum laiką su mažule Kese...

Tik dėl to, kad Devinas reagavo žaibiškai, o Šeinui pritrūko gudrumo, smūgis į žandikaulį jį gerokai paskraidino. Žnektelėjęs ant žemės jis papurtė galvą. Net nespėjo pasitei rauti brolio, koks kipšas jį apsėdo, kai pasijuto užgultas šimto septyniasdešimt penkių svarų gryniausio pykčio ir nevilties.

Jie buvo lygiaverčiai varžovai, pažinojo vienas kitą kaip nuluptą. Daržinė aidėjo nuo kriokimo, smūgių ir keiksmų, vyrai raičiojosi ant purvinų betoninių grindų.

– Dėl Dievo meilės!

Moteriškas balsas ir panieka jame nepaveikė mušeikų. Šeinas tik akimirkai prarado budrumą ir buvo apdovanotas prakirsta lūpa, tačiau neliko skolingas, tuoj pat paleido Devinui kraują iš nosies.

– Bet, brangioji, panašu, kad jie ką tik pradėjo.

– Ir man taip atrodo, Reifai. – Sunkiai atsidususi Regana Makeid pajudino ant klubo vograujantį vaiką. – Išskirk juos.

– Ak tos moterys, – sumurmėjo Reifas. Bet mintyse jis jau kurpė planą, kaip išskirti brolius ir pačiam kiek pasimankštinti. Suprasdamas, kad ilgai mėgautis negalės, jis šiaip ne taip nubloškė Šeiną į šalį ir atsisėdo ant Devino.

– Pasitrauk! – Smagiai nusikeikęs Šeinas pakilo ir atsiklaupė. – Tai tik mūsų reikalas.

– Gal ir pasitrauksiu. – Reifui nebuvo lengva nulaikyti Deviną. Norėdamas įrodyti, kad ir jis šį tą sugeba, suėmė delnais purviną Devino veidą ir stuktelėjo galvą į betoną. – O gal ir aš truputį pažaisiu, – pridūrė jis. – Kas atsitiko?

– Paklausk jo. – Jau kiek aprimęs Šeinas palankstė skaudamą ranką. – Aš tik kalbėjausi su juo, o jis man trenkė.

– Na, kai tu su manimi kalbiesi, aš beveik kaskart noriu tau užtvoti, – ramiai paaiškino Reifas ir pažvelgęs žemyn pamatė, kad Devino žvilgsnis praskaidrėjo. Jis visai nenorėjo brolio sužaloti. – O apie ką tu jam kalbėjai?

– Niekai. Apie moteris.

Devinas atsipeikėjo ir vėl įtūžo. Jis jau norėjo nutrenkti Reifą nuo savęs, bet ryžtingas, dalykiškas Reganos balsas sustabdė.

– Liaukis taip kvailai elgtis, Devinai. Turėtum gėdytis.

Vis dar tvirtai spausdamas jį prie betoninių grindų Reifas pažvelgė žemyn ir išsiviepė.

– Taip, Devai, turėtum gėdytis.

– Pasitrauk nuo manęs, velniai tave rautų.

– Ar būsi geras berniukas? – Juokdamasis Reifas pasilenkė ir pabučiavo brolį. Tada mikliai nušoko išvengdamas Devino keršto.

– Puikus vaizdelis, – iš tvarto tarpdurio tarė Regana, priversdama Deviną gerai pagalvoti, ar verta vėl užsipulti Šeiną. Ji vilkėjo pagal užsakymą siūtas kelnes, ryškų pavasarinį švarkelį, avėjo išblizgintus odinius batus, ant klubo laikė pasisodinusi didžiaakį vaiką. – Raičiojatės tvarte kaip kokie peštukai. Pažiūrėkite į save... purvini, išsikruvinę, suplėšytais drabužiais.

– Jis pradėjo. – Šeinas sumaniai užgniaužė juoką ir stengėsi atrodyti nuolankus. – Tikrai, Regana, aš tik gyniausi.

– Man nesvarbu, kuris pradėjo, – karališkai pareiškė Regana ir griežtu žvilgsniu prismeigė vyro brolį prie grindų. – Kiek pamenu, buvome kviesti vakarienės.

– A, taip. – Šeinas buvo apie tai pamiršęs. – Turėjome šiokių tokių rūpesčių, karvė veršiavosi. Veršiuko padėtis buvo netaisyklinga. Tik neseniai baigėme.

– O! – Regana staiga susirūpino. Atmetusi atgal vešlius medaus spalvos plaukus ji skubiai įžengė vidun. – Ar viskas gerai?

– Tiesiog puikiai. Labas, Natai.

– Na jau ne. – Nors vograujantis kūdikis ištiesė rankutes į dėdę, Regana nusisuko į šalį. – Judu purvini. Tuojau pat eikite nusiprausti.

Devinas prisimerkęs nužvelgė Šeiną ir skausmingai atsiduso.

– Man reikėjo ką nors primušti. Tu pasitaikei po ranka. Be to, turi per ilgą liežuvį.

Šeinas atsargiai palietė kruviną lūpą.

– Tu netikėtai mane užsipuolei.

– Tai kas?

– Lieku skolingas.

– Gana, vyručiai, pasibučiuokite ir susitaikykite.

Šeinas ir Devinas pažvelgė į Reifą, o Regana sugriežė dantimis.

– Tučtuojau liaukitės. Jeigu daugiau nesipešite, aš išvirsiu vakarienę.

– Geras pasiūlymas, – apsidžiaugė Šeinas.

– Bet kad man nesirodytumėte virtuvėje, kol... Kas čia per triukšmas?

– Koks triukšmas? – Devinas atgniaužė kovai parengtus kumščius ir įsiklausė. Ausis pasiekė švelnus unkštimas, vos girdimas per Nato veblenimą. Nė nesudvejojęs jis dideliais žingsniais nuėjo per tvartą ir pažiūrėjo į kitą gardą. – Atrodo, šiandien vaikavimosi diena. Estela jau veda jauniklius.

– Estela! – It paklaikęs tėvas Šeinas skriste perskrido per tvartą ir įpuolė į gardą prie besikamuojančios kalės. – Ak, brangute, kodėl nepašaukei manęs? Jėzau, ji du jau turi.

– Fredas tikriausiai lauke dalija cigarus^4. – Prie gardo stovintis Reifas pasilenkė ir pabučiavo žmoną, paskui sūnų. – Žinau, kaip jis jaučiasi.

Pamatęs baimę Šeino akyse Devinas papurtė galvą. Jie daugybę kartų matė, kaip gyvuliai ūkyje atsiveda jauniklius, bet dabar tai neturėjo reikšmės. Čia buvo Estela, o tai, ką Šeinas jai jautė, buvo labai panašu į tikrą meilę. Jis įėjo į gardą ir pritūpė šalia brolio.

– Jai puikiai sekasi. – Devinas apkabino Šeiną per pečius.

– Taip manai?

– Žinoma. Juk ji Makeidų šeimos narė, ar ne? – Jis pažvelgė į Reganą ir pamerkė akį. – Makeidų moterys geriausios iš visų.

Pagaliau kalė apsivaikavo, vyrai nusiprausė ir persirengė, vakarienė buvo išvirta, šešių sveikų Fredo ir Estelos šunyčių atėjimas į šį pasaulį atšvęstas ir Devinas vėl grįžo į šerifo būstinę. Per daug nerimavo, kad galėtų pasilikti ūkyje. Nors ilgai mirko vonioje norėdamas sušvelninti muštynių su Šeinu padarinius, atsipalaiduoti nepavyko.

Važiuodamas pro viešbutuką sulėtino greitį – matė šviesas antrame ir trečiame aukštuose. Paniuręs nuspaudė greičio pedalą ir nurūko į miestelį.

Devinas buvo įsitikinęs, kad Kesė taip lengvai jam neatleis. Ir pats sau neketino atleisti. Juk elgėsi kaip koks maniakas. Buvo šiurkštus ir nekantrus, o ji verta – ir turbūt tikėjosi – švelnaus prisilytėjimo.

Nėra ko stebėtis, kad ji žiūrėjo į Deviną, lyg šis būtų pametęs protą: iš netikėtumo išplėtusi akis, minkštos, gražios jos lūpos drebėjo.

Ilgainiui jis viską užglaistys. Moka laukti tinkamos progos, argi ne? Juk jau laukia Kesės beveik pusę savo gyvenimo.

Džo Dolinas taip pat laukė tinkamos progos. Kameroje buvo tamsu, bet jis nemiegojo. Planavo. Žinojo, dauguma žmonių nelaiko jo itin sumaniu, bet jis jiems parodys – visiems, jau greitai. Džo greitai perprato žaidimo taisykles, žinojo, ką sakyti, kad įtiktų sargybiniams, psichiatrams ir riebiasnukiui kalėjimo viršininkui. Išmoko elgtis taip, kaip jie norėjo.

Jis galėjo būti paklusnus. Galėjo atrodyti atgailaujantis. Galėjo būti toks, kokio reikia. Tol, kol ištrūks iš čia.

Devinas Makeidas mano, kad užsukęs į šiukšlių rinkimo vietą ir jam prieš nosį pažibinęs ženkleliu ką nors pagąsdins. Taip, jis skolingas Devinui Makeidui. Labai skolingas. Džo niekada nepamirš, kaip Devinas atėjo jo suimti, uždėjo antrankius ir įkišo į cypę. Tikrai niekada nepamirš, už ką yra jam skolingas. Grąžins skolą.

Bet pirmiausia atsiskaitys su Kese, nes jai skolingas labiausiai. Viskas būtų buvę gerai, jeigu ji būtų likusi gyventi senoje vietoje. Bet ne, Kesė nuėjo paverkšlenti pas Makeidą, atskleidė jam tai, kas yra jųdviejų reikalas.

Vyras turi teisę mušti savo žmoną, suduoti jai atgalia ranka, o prireikus paleisti ir kumščius. Kesę labai dažnai reikėdavo pamokyti. Ir dabar reikia.

Jokie įmantrūs skyrybų dokumentai to negali pakeisti. Ji yra žmona, jo nuosavybė, Džo ruošėsi netrukus jai tai priminti.

„Kol mirtis išskirs“, – pagalvojo ir išsišiepė tamsoje.

4 Kadaise buvo paprotys, kad moteriai gimdant jos vyras dalija giminėms ir draugams cigarus.

4

Parado diena buvo tikras košmaras. To ir reikėjo tikėtis. Tačiau Devinas jos laukė dėl visai suprantamų priežasčių – bus toks užsiėmęs, kad neturės laiko galvoti apie asmeninius reikalus.

Paradas turėjo prasidėti lygiai dvyliktą, vadinasi, kažkuriuo metu nuo dvyliktos iki pusės pirmos, įprastinėmis kalbomis aikštėje ir vainikų padėjimu prie memorialo.

Kaip šerifas, jis irgi privalėjo ten būti vilkėdamas išeiginę uniformą. Tai nebuvo labai sunku. Vienos rankos pirštų užtektų suskaičiuoti, kiek kartų per metus jam tenka išsitraukti rusvai žalsvos spalvos kostiumą, kaklaryšį ir juodus žvilgančius batus.

Be abejo, tekdavo išsitraukti ir lyginimo lentą, o to jis nemėgo. Šio vienintelio namų ruošos darbo Devinas nekentė visa širdimi, jis smarkiai veikė jam nervus.

Tačiau aštuntą valandą ryto Devinas jau buvo gatvėje pasipuošęs išlyginta uniforma. Ten nekantraujantys entuziastai jau statėsi kėdes kelkraščiuose ir ant šaligatvių, skubėjo užimti vietų kitiems, padėdami sulankstomus krėslus ir šaltkrepšius.

Dauguma pagrindinės gatvės parduotuvių ir įstaigų šventinę dieną nedirbo, bet Devinas vylėsi, kad Edės užkandinėje galės papusryčiauti.

Jis iš lėto nužingsniavo šaligatviu – tai buvo pati geriausia valanda, nes tuoj prasidės šventiniai rūpesčiai, reikės palaikyti tvarką minioje, stebėti, ar balionų, dešrainių ir ledų pardavėjai įsikūrė jiems skirtose vietose.

Šią iškilmingą dieną ir vasara nusprendė debiutuoti. Buvo jau kaip reikiant karšta ir Devinas suirzęs pamėgino atlaisvinti marškinių apykaklę.

Įsivaizdavo, kaip gatvės asfaltas iki popietės suminkštės. Vylėsi, jog mažosios gimnastės žvilgančiais kostiumėliais, ketinančios verstis kūliais, bus tam pasiruošusios.

Devinas pasižymėjo: reikia patikrinti, ar palei visą trasą parado dalyviams paruošta pakankamai vandens. Nenorėjo, kad kas nors nualptų.

Nors buvo šventinė diena, Edės užkandinėje virė gyvenimas. Devinas užuodė kepamo kumpio ir kavos kvapus. Tai priminė, kad pastarosiomis dienomis jis beveik nieko nevalgė.

Pasisveikinęs su keliais nuolatiniais kavinės klientais jis atsisėdo prie baro.

– O, šerifas! – Edė mirktelėjo jam. Kaip paprastai, netikrais briliantais papuošti akiniai, parišti netikrų perlų grandinėle, tabalavo ant prakaulios jos krūtinės. Ryšėjo ne itin švarią prijuostę, bet po ja vilkėjo šventiškai: itin trumpa palaidinuke, tokio pat raudonumo kaip jos plaukai, ir šortais, kurie jau balansavo ant padorumo ribos.

Akių vokai iki pat ryškiai išpieštų antakių buvo padengti žydrais šešėliais, o lūpos – „Stop“ ženklo raudonumo. Ausyse tabalavo aguonų pavidalo auskarai, tokia pat sege buvo prisegta prijuostė.

Devinas nusišypsojo. Tik Edvina Kramp taip apsirengusi gali išeiti į žmones.

– Kiaušinienės su kumpiu, Ede, ir negaišuodama nešk kavos.

– Tuoj pat, brangusis. – Nors pagal amžių ji tiko jam į motinas, vis tiek pasitaisė plaukus ir koketiškai pagyrė. – Kaip puikiai atrodai su ta uniforma!

– Jaučiuosi kaip senstelėjęs skautas, – suurzgė Devinas.

– Vienas iš mano pirmųjų gerbėjų buvo skautas. – Suraukusi antakius Edė nukėlė plastikinį dangtį nuo lėkštės su spurgomis ir išrinko vieną jam. – Turiu tau pasakyti, kad jis jau buvo tam gerai pasirengęs. Aš vaišinu, – pridūrė metusi įdėmų žvilgsnį į dvi zujančias padavėjas.

Palikusi Deviną gerti kavą su spurga ji nuskubėjo į virtuvę.

Devinas labai stengėsi nepasinerti į svajones. Norėdamas išlaikyti blaivų protą jis pasidėjo ant baro bloknotą ir ėmė skaityti, ką buvo pasižymėjęs. Po pusės valandos kažką tikslino savo užrašuose ir mėgavosi puikia Edės kiaušiniene su kumpiu.

– Sveikas, šerife. Gal neseniai ką nors uždarei į areštinę?

Atsisukęs Devinas pamatė stulbinamai gražų, bet nelabai draugišką brolienės veidą. „Savana Makeid mėgsta skambius pareiškimus“, – pagalvojo Devinas. Kai ši sirena įeina į kambarį, vyrų širdys sustoja. Jos juodi tankūs plaukai, krintantys ant pečių, migdolo formos šokolado spalvos akys, tobuli skruostikauliai ir tarsi aukso dulkėmis pabarstyta oda užimdavo žadą.

O dar ta įžūli laikysena, pagalvojo Devinas.

– Tiesą sakant, ne, pastaruoju metu neteko. – Jis nusišypsojo šalia jos stovinčiam berniukui – savo sūnėnui, ir visai nesvarbu, patinka tai Savanai ar ne. Aukštas pagal amžių, tamsaus gymio ir gražus kaip motina, Brajanas vilkėjo beisbolininko uniformą, buvo užsidėjęs žaidėjo kepurėlę. – Dalyvausi šiandien parade?

– Taip. Mudu su Konu ir kitais vaikinais važiuosime trenerio pikapu. Bus smagu.

– Bet dar labai anksti, ar ne?

– Turime keletą reikalų sutvarkyti, – įsiterpė Savana. – Ir pasirūpinti Konoru. Turime jį paimti, kai tik Brajanas čia prisikimš pilvą.

– Mirštu iš bado, – pareiškė berniukas ir klestelėjęs šalia Devino alkanu žvilgsniu įsispoksojo į spurgas.

– Ei, Ede, pas tave atvyko išbadėjęs berniukas!

– Jau einu. – Stumtelėjusi švaistines duris ji išlindo iš virtuvės. Ir plačiai nusišypsojo Brajanui. – O, čia mano čempionas. – Edė net švietė iš pasididžiavimo, nes buvo Antietamo beisbolo komandos rėmėja. – Tai bent rungtynės buvo šeštadienį.

Pasisveikinusi su Savana ji pasilenkė ir paburkavo su kūdikiu, sėdinčiu kėdutėje, o tada įsitraukė į rimtą ir išsamų pokalbį su Brajanu apie maistą ir beisbolą.

Devinas nesikišo į pokalbį. Jau greičiau būtų liežuvį nusikandęs. Nuslydęs nuo baro kėdės jis paėmė ant rankų dukterėčią, atsisėdo atgal ir ilgai laikė ant kelių didžiaakę Leilą. Iš po įmantrios kepuraitės nuo saulės kyšojo tamsios tankios garbanos. Lūpos – jos motinos lūpos, pagalvojo Devinas, – rimtai sudėtos, ji žiūri į jį didelėmis akimis, kurios jau kiek pasikeitė, iš žydrų, kokios buvo jai gimus, darėsi žalios kaip Makeidų.

– Labas, gražuole. – Jis pasilenkė jos pabučiuoti ir apsidžiaugė pamatęs, kaip tose puikiose lūpytėse nušvito šypsena. – Ji man nusišypsojo.

– Norėtum.

Devinas pažvelgė į ramias Savanos akis.

– Po galais. Ji man tikrai nusišypsojo. Ji mane myli. Tiesa, Leila? Juk nusišypsojai, brangute? – Jis braukė pirštu jai per rankelę, kol mažylė jį nutvėrė. – Jos akys – kaip Makeidų.

– Spalva vis dar keičiasi, – atšovė Savana. Bet balsas jau buvo kiek švelnesnis. Nors Devinas buvo šerifas ir ji stengėsi laikytis nuo jo atstu, sulig kiekviena diena jis vis labiau jai patiko. – Jos gali pasidaryti ir rudos.

– Nepasidarys. Akys Makeidų. – Jis pažvelgė į ją šypsodamasis. – To tu nepakeisi. Mes susiję vieni su kitais.

– Matyt.

Devinas nesiliovė šypsotis. Jautė, kad Savana jį mėgsta, kad ir kaip stengėsi elgtis šaltai.

– Nori spurgos?

– Gal ir norėčiau. – Savana pasidavė ir užsliuogė ant baro kėdės. – Tau nebūtina jos laikyti.

– Bet aš to noriu. O kur Džeradas?

– Tvarko teisinius reikalus. Susitiksime su juo viešbutyje apie pusę dešimtos.

– Vadinasi, dar nebuvai ten užsukusi, – atsainiai – labai atsainiai – tarė Devinas ir priglaudęs Leilą prie peties paglostė nugarytę.

– Nebuvau. – Savana pasilenkė ir iš vaikiškos kėdutės paėmusi servetėlę užtiesė Devinui ant peties. – Prieš mums išeinant ją pamaitinau. Gali atpilti ant tokios puikios policininko uniformos.

– Tada turėčiau priežastį persivilkti. Sakei, važiuosite paimti Konoro?

– Aha... – Savana susikaupusi rinkosi spurgą. – Reifas su Regana užsuks vėliau paimti Emos ir Kesės. Šeinas žadėjo paimti Džeradą, taip bus mažiau vargo dėl automobilių, kai patrauksime į parką iškylauti. – Ji žvilgtelėjo į sūnų, kuris sėkmingai kimšo jau antrą iš Edės gautą spurgą. – Ar tau pavyks prie mūsų prisidėti?

– Ne, šiandien teks sėsti į šerifo automobilį, todėl turėsiu apsimesti, kad dirbu.

– Nemačiau tavęs rungtynėse šeštadienį.

– Buvau užsukęs, dar spėjau pamatyti kelis paskutinius metimus. – Iš tikrųjų tai pastebėjo tribūnoje Kesę ir pasišalino, nes nenorėjo, kad ji nesmagiai pasijustų.

– Ir vakar nepasilikai ūkyje sekmadieninių pietų.

– Ar jums manęs trūko?

– Nelabai. – Tačiau jo akyse kažkas buvo ir pašaipi šypsena iškart dingo Savanai nuo veido. – Ar kas nors atsitiko, Devinai?

– Ne.

– Džeradas man pasakojo apie Džo Doliną ir tuos laisvuosius darbus. Tau tai kelia nerimą.

– Jam sušvelnintas kalėjimo režimas. Bet aš nenuleidžiu nuo jo akių, – sumurmėjo Devinas ir pasukęs galvą pasitrynė nosimi į maloniai kvepiantį Leilos kakliuką.

– Tikiu, – sumurmėjo Savana. Ji paglostė dukrai galvelę, tada uždėjo delną Devinui ant peties, taip rodydama jam palankumą ir paramą – tuo gerokai nustebindama ir jį, ir save.

– Ar aš pradedu tau patikti, Savana?

Ji atitraukė ranką, bet lūpų kampučiai krustelėjo.

– Kaip sakei, mes susiję vieni su kitais. O dabar duokš vaiką.

Devinas atidavė Leilą motinai į rankas, tada švelniai ir greitai pakštelėjo Savanai į lūpas.

– Iki pasimatymo. Iki, Brajanai, – pridūrė atsistojęs.

Brajanas kažką neaiškiai sumurmėjo, jo burna buvo pilna spurgos su obuolių įdaru.

– Prakeikti Makeidai, – tarė Savana ir atsiduso. Bet žvelgdama į nueinantį Deviną ji šypsojosi.

Apie vidurdienį miestas buvo pilnutėlis. Žmonės būriavosi ant šaligatvių, stovėjo priebučiuose ir priekiniuose kiemeliuose. Aplinkui lakstė vaikai, ausį rėžė suirzusių kūdikių riksmas.

Dėl parado kai kurios gatvės buvo užtvertos. Devinas įsitaisė prie pagrindinių gatvių sankryžos, kad galėtų perspėti netyčia užklydusius keliautojus, kurie pamiršo apie paradą arba atvyko iš taip toli, kad apie jį net negirdėjo.

Jis siūlė jiems važiuoti aplinkinėmis gatvėmis arba traukti į parką ir švęsti drauge su miestelėnais.

Ant Devino diržo kabanti radijo stotelė spygavo ir kleketavo nuo trukdžių ar pranešimų, kuriuos perdavė jo pavaduotojai, išstatyti postuose išilgai pagrindinės gatvės.

Kitapus gatvės, ant kampo prie degalinės, klounas prekiavo įvairiaspalviais balionais. Už pusės kvartalo žemyn gatve virė prekyba ledais, paprastais ir dedamais į kūginius indelius. Ledai tirpo karštyje vos spėjus paimti į rankas.

Devinas nužvelgė išmėtytus popierėlius, sulaužytų žaislų dalis, balionų liekanas. Miestelio švarintojams bus velniškai daug darbo.

Tada tolumoje pasigirdo pirmieji atžygiuojančių orkestrų garsai. Metalinių instrumentų melodija, į taktą mušančių kojų aidas nejučia nukėlė Deviną į malonius jaunystės laikus.

Po galais... nebuvo nieko gražesnio už paradą.

– Pareigūne! Pareigūne!

Susitaikęs su likimu Devinas atsisuko į užtvarą, prie kurios buvo sustojęs automobilis. Iškart pamatė, kad vidutinio amžiaus vyras ir moteris naujausio modelio sedane sukaitę, suirzę ir pavargę.

– Klausau, pone. – Jis pasilenkė prie atviro automobilio lango ir nusišypsojo pačia žaviausia visuomenės tarno šypsena. – Kuo galiu padėti?

– Mums reikia kaip nors iš čia ištrūkti. – Suirzusio vairuotojo balse galėjai justi šiaurietišką akcentą, tai patvirtino ir Pensilvanijos valstijos automobilio numeris.

– Sakiau tau nesukti iš greitkelio, Džordžai. Būtinai tau reikėjo to vaizdingo maršruto.

– Nusiramink, Marša. Viskas bus gerai, – ramino ją vyras.

– Na, – Devinas delnu persibraukė smakrą, – yra šiokių tokių kliūčių. Šiuo metu čia jau prasidėjo paradas. – Lyg patvirtindami jo žodžius pasigirdo trimitų ir būgnų garsai. Devinas stengėsi perrėkti triukšmą. – Neatidarysime šios gatvės dar mažiausiai valandą.

Ši žinia įskėlė karštą šeimos ginčą, pasipylė reikalavimai ir kaltinimai. Devinas ramiai šypsojosi.

– O kur jūs traukiate?

– Į Kolumbijos apygardą.

– Gerai, jeigu skubate, paaiškinsiu, kaip išvažiuoti. Apsisukite ir važiuokite tiesiai kokias penkias mylias. Pamatysite nuorodą į 70 kelią. Laikykitės rytų krypties. Maždaug po valandos pasieksite Vašingtono žiedą – 495 kelią.

– Juk sakiau, kad nesuktum iš greitkelio, – vėl priminė vyrui Marša.

– Iš kur galėjau žinoti, kad toks nežymus miesteliūkštis sugalvos užsitverti gatves? – piktinosi Džordžas.

– O jeigu neskubate, – tęsė Devinas, ramus kaip ežeras, – galite apsisukti ir pasistatyti automobilį aikštėje – pamatysite ženklą. Mokėti nereikės. Mūsų paradas vertas dėmesio. – Žvilgtelėjęs jis pamatė, kaip jaunoji šokėja išmetė aukštyn lazdelę ir mikliai pagavo, sukeldama audringas žiūrovų ovacijas. – Galėčiau nurodyti jums itin vaizdingą maršrutą į Kolumbijos apygardą.

– Aš neturiu laiko jokiems sumautiems paradams. – Papūtęs žandus Džordžas pavažiavo atbulas.

Devinas dar kurį laiką girdėjo, kaip pora barasi, galiausiai automobilis apsisuko ir nurūko atgal.

– Kokia gėda... – sumurmėjo Devinas ir apsisukęs vos nepargriovė Kesės. Instinktyviai sugriebė ją, bet tučtuojau paleido, lyg būtų nudegęs rankas. – Atsiprašau, nepastebėjau tavęs.

– Pamaniau, palauksiu, kol baigsi mandagumo seansą.

– Baigiau. Džordžas su Marša net neįsivaizduoja, ką prarado.

Kesė su šypsena stebėjo, kaip vyresnio amžiaus šokėjos mosikuoja lazdelėmis, vartosi kūliais. Tačiau vaizduotėje matė Deviną, vilkintį šerifo uniformą. Tokį rimtą ir vyrišką.

– Teisybė. Tau turbūt labai karšta. Gal nori, kad atneščiau ko nors atsigerti?

– Ne, man viskas gerai. Hmm... – Devino liežuvis pynėsi. Jis neprisiminė, kada paskutinį kartą regėjo Kesę su šortais. Jau daug metų stengėsi negalvoti apie jos kojas. Ir štai dabar jos buvo prieš akis, ilgos ir laibos, visu gražumu kyšančios iš tvarkingų tamsiai violetinės spalvos šortų su atvartais. – O kur Ema?

– Ji labai susidraugavo su mažąja Makačinų dukrele Liuse. Jos žaidžia kieme. – Kesei buvo lengviau kalbėti nežiūrint į Deviną, todėl ji sutelkė dėmesį į automobilį nuleistu stogu ir jo keleivę, naujai išrinktą gražiąją ūkininkaitę, kuri vilkėjo pūstą suknelę ir mojavo ranka. – Ar tu ant manęs pyksti, Devinai?

– Ne, žinoma, kad nepykstu. – Jis taip atkakliai spoksojo į gražuolę, kad ši apdovanojo jį spindinčia viltinga šypsena ir itin meiliai jam pamojavo. Bet Devinas matė tik Kesę, kuri atrodė tokia sutrikusi ir miela. Ir nuostabiai graži.

– Tu sudominai Džuliją, – sumurmėjo Kesė pastebėjusi, kas vyksta.

– Džuliją? O kas ta Džulija?

Jos staiga išsprūdęs juokas nustebino abu. Juodu pažvelgė vienas į kitą.

– Ar tikrai nepyksti ant manęs?

– Ne. Taip. Taip, esu tikras. – Devinas susigrūdo rankas į kišenes – dėl viso pikto. – Ne ant tavęs pykstu. Ant savęs. Kaip jau sakiau, tada pasielgiau nederamai.

– Aš taip nemanau.

Kito orkestro trimitai užgrojo taip garsiai, kad Devinas pamanė blogai nugirdęs.

– Atsiprašau?

– Sakiau, kad... – Kesė nutilo, nes tuo metu įsijungė racija.

– Šerife, šerife, čia Donis. C kvartalo gale kai kas nutiko. Ar jūs netoliese?

– C kvartalas – mano teritorija, – sumurmėjo Devinas. – Ten pradinė mokykla. Donis prisižiūri filmų apie narkotikų platintojus ir kažin ko prisigalvoja.

– Aš tau netrukdysiu, – paskubomis išbėrė Kesė, kai jis išjungė raciją. – Tu labai užsiėmęs.

– Jeigu tu... – Devinas susikeikė, nes ji jau yrėsi per džiūgaujančią minią. – Makeidas, – piktai atsiliepė vėl suskambėjus radijo stotelei.

Pasirodė, kad įvykis – tai paprasčiausios peštynės tarp konkuruojančių mokyklų moksleivių. Devinas greitai išvaikė karingai nusiteikusius vaikus, piktai aprėkė Donį, tada padėjo jaunai mamytei nuraminti užsispyrusią dukrą, kuri nenorėjo valgyti, nes užsigeidė viešai pasukioti lazdelę.

Kai pagaliau mojuodami vėliavėlėmis pražygiavo visi parado dalyviai ir paskutinis balionas pakilo į dangų, Devinui teko eiti reguliuoti automobilių srauto, judančio į iškylai skirtą vietą parke, pasirūpinti, kad iš miestelio kuo greičiau dingtų šiukšlės, ir padėti keliems raudantiems vaikams susirasti mamas.

Jis neskubėdamas atsivėsino po stingdančia dušo srove šerifo būstinėje, tada su palengvėjimu atsikratė uniformos iki kito oficialaus renginio. Kai persirengęs nuvažiavo prie parkoirnepastebimai pastatė džipąautomobilių eilės gale, šventė jau buvo gerokai įsisiūbavusi: aplinkui sklandė kepamos mėsos kvapai, buvo žaidžiami triukšmingižaidimai.

Vyko mažojo beisbolo rungtynės, arklių kaustymo varžytuvės, mėtymo konkursai, porinės lenktynės, kai bėgikai surišami kojomis. Šeinas glaustėsi su Frane Spader, išraiškingų formų raudonplauke, kurią prieš kelias dienas brolis jam taip kilniaširdiškai siūlė. Reifas ruošėsi smūgiuoti lazda, o Džeradas susikaupęs mėtė kamuolį. Regana ir Savana su vaikais buvo sulindusios į pavėsį.

Aplink siautė šunys ir vaikai, pilvoti vyrai, išsidrėbę ant sudedamųjų kėdžių, kalbėjosi apie sportą ir politiką, pagyvenusios moterys vėdavosi ir juokėsi. Tarp šventės dalyvių buvo ir miestelio meras, kaip paprastai, jis atrodė juokingai, nes užsitempęs beprotiškai margus bermudus demonstravo itin plaukuotas kojas.

Ponia Mec graužė vištos kulšį, liežuvavo su panele Sara Džeine ir kartkartėmis šūktelėdavo drąsindama savo anūkus.

Gerasis Dieve, kaip jis juos myli, pagalvojo Devinas. Visus iki vieno.

Jis nužingsniavo per pievą stabtelėdamas tai vienur, tai kitur šnektelėti, pasiklausyti skundų arba naujienų nuotrupų. Susikišęs rankas į užpakalines kelnių kišenes Devinas kartu su senuoju ponu Vineburgeriu iškilmingai stebėjo, kaip žaibiškai lekia pasagos nuo arklių kanopų, o jų vietoje prikalamos naujos.

Juodu kalbėjosi apie arklių kaustymo subtilybes, kai tyliai prislinko Ema ir ištiesė rankas į viršų. Devinas ją pakėlė, pasisodino ant klubo ir toliau klausė Vineburgerio, kuris švokšdamas dėstė savo nuomonę. Bet Devino mintys jau klaidžiojo kitur.

Mažoji Ema kvepėjo vasara ir buvo smulkutė kaip fėja. „Jai jau beveik septyneri“, – apstulbęs pagalvojo jis. Netrukus jau nebenorės būti ant rankų. Kaip tos mergaitės, susibūrusios gale lauko, ji koketuos su berniukais, norės be suaugusiųjų priežiūros išmėginti moteriškumo galias.

Devinas atsiduso ir spustelėjo mergaitę.

– Kodėl tu liūdi? – panoro sužinoti mažoji.

– Neliūdžiu. Tiesiog galvojau, kad greitai tu praaugsi mane. Gal nori ledų?

– Noriu. Raudonų.

– Gerai, nupirksiu raudonų, – sutiko jis ir pastatė mergaitę ant žemės. Susikabinę rankomis jie patraukė prie ledų kiosko su Amerikos legiono vėliava. Devinas nupirko dvi porcijas, jie abu susėdo ant žolės ir ėmė stebėti mažojo beisbolo rungtynes.

– Ei, Devai! – iš aikštelės pašaukė jį Reifas. – Eikš pajudėti!

– Negaliu. Esu su savo gražuole mergaite! – atsišaukė Devinas.

– Ir mama sako, kad aš graži.

Devinas nusišypsojo Emai ir pakedeno plaukus.

– Todėl, kad tikrai esi graži.

– Mama irgi.

– Žinoma.

Ema prisiglaudė arčiau norėdama, kad jis apkabintų taip, kaip ji mėgo.

– Dabar mama jau niekada neverkia. – Ji lyžtelėjo ledų, per savo naivumą nepastebėdama, kaip įsitempė Devino ranka. – Anksčiau naktimis visą laiką verkdavo. O dabar ne.

– Tai gerai, – Devinas tik tiek galėjo pasakyti.

– Mes turime kačiuką Edą, naujus namus, dabar niekas nerėkauja, nesitranko ir nemuša mamos. Konoras lanko beisbolo treniruotes ir rašo apsakymus, o aš bet kada galiu pasikviesti Liusę į savo kambarį pažaisti. Be to, turiu labai gražias užuolaidas su šuniukais. Ir naujus batus.

Ema pajudino kojas, apautas rausvais sportbačiais, laukdama Devino įvertinimo.

– Jie labai gražūs.

– Tai todėl, kad tu privertei jį išeiti, tą blogą žmogų. Konoras sakė, tu jį suėmei ir pasodinai į kalėjimą, todėl dabar jis negali mušti mamos ir ji nebeverkia. – Ji pažvelgė į Deviną didelėmis tyromis akimis, aplinkui burną buvo išsiterliojusi raudonais lipniais ledais. – Aš tave myliu.

– Ak, Ema... – Nugalėtas Devinas pasilenkė prie jos švelnių auksinių garbanų. – Aš tave irgi myliu. Tu mano gerutė mergytė.

– Žinau. – Atkišusi rausvas lūpas ji įsegė lipnų bučinį jam į skruostą. – Dabar bėgsiu pas Liusę. Ji mano geriausia draugė. – Pašokusi ant kojų mergaitė nusišypsojo švelnia kaip jos motinos šypsena. – Ačiū už ledus.

– Prašom.

Jis žvelgė, kaip mergytė, daili lyg fėja, nustriksi tolyn, ir rankomis pasitrynė skruostus. Tikrai nelengva mylėti moterį motiną. Kaip, po galais, jam įveikti troškimą būti su jos vaikais?

Ar jis įstengs susitaikyti, kad jam lemta juos tik saugoti, stebėti, būti patikimu draugu, paslaugiu dėde?

Darėsi velniškai sunku laikyti jausmus giliai užgniaužtus, nuolat valdytis.

Kai Reifas paragino antrą kartą, Devinas pašoko ant kojų. Nusprendė, kad bus į naudą išsikrauti aikštėje. Jam verkiant reikėjo kam nors trinktelėti.

Keista, bet plona medine lazda pataikęs į baltą nedidelį kamuoliuką pajunti tikrą pasitenkinimą. Jauti, kaip smūgio jėga perduodama per tavo ranką. Ausį glosto garsai: kietas pokšėjimas, lazda raižomo oro švilpimas, žiūrovų šūksniai išmetus kamuoliuką.

Apibėgęs tris kitas bazes ir pasiekęs namų bazę Devinas vėl pasijuto žmogumi. Daugiau nei žmogumi, nes taip jau nutiko, kad Šeinas žaidė gaudytojo pozicijoje. Suspaudęs lūpas kaip ir brolis jis nutrūktgalviškai puolė ir atsitrenkė į jį.

Du kūnai negailestingai trenkėsi vienas į kitą, pakilo dusinančių dulkių debesis, sirgaliai ir komandos draugai ėmė isteriškai šūkauti. Devinas išgirdo Šeino kauksmą, kai alkūne pataikė broliui į šonkaulius, nors šis ir vilkėjo pūstą gaudytojo liemenę. Ir pačiam Devinui iš akių pasipylė žiežirbos, kai kažkoks kietas daiktas, turbūt Šeino kelis, trinktelėjo į galvą už ausies.

Bet, nepaisant fizinio skausmo, viską nustelbė pergalingas minios skandavimas: „Saugus!“

– Po perkūnais! – Šeinas net ir po žiauraus susidūrimo sugebėjo išlaikyti kamuoliuką, kurį jam sviedė Džeradas. – Pagavau tą bjaurybę! – džiūgavo mojuodamas ranka su kamuoliuku.

Miestelio meras, kuris buvo ir rungtynių teisėjas, nenusileido.

– Šeinai, tu buvai ne namų bazėje. O Devinas buvo. Tu ne laiku įbėgai.

Tai, be abejo, prilygo karo paskelbimui.

Nuošalyje stovinti Savana stebėjo, kaip rafinuotas advokatas Džeradas Makeidas arti prisikišęs kažką įrodinėja miestelio merui, o jos vyro broliai šaukia vienas ant kito ir tų, kurie bando juos nuraminti.

– Man patinka tokios šventės, – prisipažino Savana.

– Hm... Man irgi. – Regana pasirąžė. – Jos padeda atsipalaiduoti. – Ji nusišypsojo Kesei, kuri priėjo prie jų, stovinčių pavėsyje. – Nesijaudink, – tarė pamačiusi, kaip Kesė apsikabino save rankomis. – Jie nesužalos vienas kito. Bent jau nelabai.

– Žinau. – Kesė stengėsi nerodyti narsumo stokos. Prisiminė, kad Makeidai iš tų, kurie mėgsta parėkauti. Vis dėlto tvirčiau apglėbė save pamačiusi, kaip į aikštę išbėga Konoras su Brajanu.

– Nesijaudink, – pakartojo Regana.

– Pasistengsiu.

Juk smagu, argi ne, matyti, kad Konoras taip drąsiai bėgioja ir rėkauja. Ilgai jos sūnus buvo per daug tylus. Per daug prislėgtas, kaltai mąstė Kesė. Dabar sulig kiekviena diena vaikas vis labiau pasitiki savimi. Ir jeigu šūksniai iš visų pusių berniuką džiugina, ji neleis sau nerimauti.

Netrukus viskas baigėsi, skambėjo pažadai atsirevanšuoti. Kesė matė, kaip Brajanas sušoko laukinį pergalės šokį, paskui nenustygo vietoje, kol gavo prisiliesti prie prizinės taurės. Devinas pakėlė pirštinę, tada pasilenkęs kažką pasakė Konorui ir berniukas patenkintas sukrizeno. Jos sūnus nulėkė į tolimąją aikštelės dalį pasirengęs vėl įsitraukti į žaidimą.

– Jis moka elgtis su vaikais, – sumurmėjo Kesė. – Devinas, – pridūrė.

– Kiekvieną kartą, kai jis pas mus ateina, vos peržengęs slenkstį čiumpa Natą ant rankų. – Regana nusišypsojo žiūrėdama žemyn į sūnų, kuris įnirtingai galando besikalančius dantukus ryškiai raudonu kramtomuoju žiedu. – Jis kraujuoja.

Išsigandusi Kesė taip pat nukreipė žvilgsnį į Natą.

– Kur?

– Ne, aš turiu omenyje Deviną. Jo veidas kruvinas. Gal kas turite nosinę?

– Aš turiu, – Kesė ištraukė popierinę nosinaitę iš kišenės.

Kai ji puolė bėgti link aikštės, Regana nusišypsojo.

– Kesė to dar nesuprato, ar ne?

– Tikrai ne. – Savana atsirėmė į medį. Leila snaudė ir tai buvo puiku. – Devinui reikėtų kaip nors aiškiau parodyti, kad eina dėl jos iš proto, gal tada Kesė pagaliau suprastų.

– Jis vienintelis iš Makeidų veikia atsargiai.

Savana kilstelėjo antakį ir užsimerkė.

– Lažinuosi, kad sulaukęs tinkamo meto veiks greitai. Kesė nespės išsisukti.

– Gal net nenorės, – svajingai tarė Regana. – Gyvenimas jai siūlo tai, kas geriausia.

Uždususi nuo pastangų pavyti Deviną, kuris ėjo dideliais žingsniais, Kesė šūktelėjo:

– Devinai! Palauk minutėlę!

Apsidairęs jis pamatė iš paskos bėgančią Kesę ir pasielgė taip, kaip buvo įpratęs elgtis. Susikišo rankas į kišenes ir paklausė:

– Kas atsitiko?

– Tavo burna. Viešpatie, tu taip greitai eini, – gaudydama orą išspaudė ji sustojusi priešais.

– Burna?

– Kraujuoja. – Įgudusiais motiniškais judesiais ji švelniai palytėjo lūpų kamputį. – Mačiau, kaip kaktomuša susidūrei su Šeinu. Net užsimerkiau. Tau pasisekė, kad taip beprotiškai elgdamasis tik lūpą prasiskėlei. Juk tai tik žaidimas.

– Tai beisbolas, – priminė Devinas, iš visų jėgų stengdamasis neaimanuoti, kol jos pirštai švelniai glostė žaizdelę, apie kurią jis nė neįtarė. – Turėjau bėgti.

– Taip, žinau. Aš aiškinuosi šio žaidimo taisykles ir terminus. Išsiaiškinau, kas yra RBI^5 ir ERA^6. Konoras taip jaudinosi dėl žaidimo. Kaip puiku, kad leidai jam žaisti kairiuoju kraštu.

– Dešiniuoju. Dešiniuoju kraštu, – šiaip ne taip išstenėjo Devinas, o širdis jo krūtinėje daužėsi it pakvaišusi. Rankas laikė kišenėse sugniaužtas į kumščius. – Kese, man viskas gerai.

Balsas, kažkokia nekantrumo gaidelė, privertė ją suklusti.

– Tu ant manęs pyksti.

– Nepykstu. Po galais, aš visiškai nepykstu ant tavęs. Paklausyk... – Nepaprastai nusiminęs jis ištraukė Kesei iš rankų kraujuotą nosinę. – Kas čia?

– Kraujas. Juk sakiau, kad tavo lūpa...

– Kraujas, – pertraukė ją Devinas. – Štai kas teka mano gyslomis. Kraujas, o ne šaltas vanduo. Todėl jeigu ir toliau stovėsi taip arti manęs ir liesi mano veidą, aš... – Devinas nutilo ir sugriežė dantimis. – Aš nepykstu, – jau ramiau tarė jis. – Man tiesiog reikia eiti.

Kesė kandžiojo lūpas, o jis dideliais žingsniais nužingsniavo į miškelį rytinėje parko pusėje. Mintis, kad praranda draugą, suteikė Kesei drąsos ir ji puolė vytis.

Devinas stabtelėjo, atsisuko ir karštas jo žvilgsnis it strėlė pervėrė jai širdį.

– Atsiprašau, – tyliai ištarė ji. – Devinai, atsiprašau.

– Tau nereikia manęs atsiprašyti, Kese, nes neturi dėl ko. – Devinas susirūpino. Kur velnias nunešė visus žmones? Kodėl miškelyje nieko nėra? Dabar, kai buvo taip sunku išlaikyti savitvardą, jis negalėjo rizikuoti pasilikti su ja dviese. – Grįžk atgal, Kese. Tučtuojau grįžk.

Kesė pasisuko eiti. Buvo įpratusi daryti kaip liepiama. Bet šįkart negalėjo. Tik ne dabar, kai tai taip svarbu.

– Jeigu nepyksti, tai esi prislėgtas. Nenoriu, kad taip jaustumeisi dėl manęs.

Buvo rizikinga, kone baisu žengti į priekį, kai Devino akyse kunkuliavo susierzinimas. Kesė žinojo: šis vyras jos neįskaudins – aišku, kad žinojo, nors giliai širdyje krebždėjo silpnas abejonės daigelis. Tačiau dėl Devino vertėjo rizikuoti.

– Viskas dėl to, kad tave pabučiavau, – išpyškino ji. – Tačiau tai nieko nereiškia.

Susierzinimas nyko jam iš akių. Žvilgsnis tapo tuščias, visiškai tuščias.

– Žinau, kad nereiškia.

– Tu atsakei į mano bučinį. – Jos širdis smarkiai daužėsi, ji vos girdėjo savo žodžius. – Sakei, pyksti ant savęs už tai, bet aš nenoriu, kad pyktum. Tai nieko tokio.

– Nieko tokio, – lyg apdujęs pakartojo Devinas. – Gerai, pamirškime tai. O dabar grįžk atgal.

– Kodėl tu mane taip pabučiavai? – Kesės žodžiai virto šnabždesiu, nes drąsa ėmė blėsti.

– Kaip jau sakiau, tu užklupai mane nepasirengusį. – Bet ji ir toliau žiūrėjo į jį didelėmis romiomis akimis, kol Devinas neišlaikė. – Po galais, ko tu iš manęs nori? Juk atsiprašiau, ar ne? Prižadėjau, kad daugiau tai nepasikartos. Stengiuosi nesiartinti prie tavęs, nors tai mane žudo. Aš dvylika metų laukiau progos tave pabučiuoti, o kai pripuoliau, vos nesurijau gyvos. Nenorėjau tavęs įskaudinti.

Kesei pradėjo drebėti kojos, bet ne iš baimės. Baimę ji puikiai mokėjo atpažinti. Kad ir kas tai buvo, tas nepažįstamas jausmas ją smarkiai paveikė.

– Tu manęs neįskaudinai. – Ji nurijo seiles. – Aš neprieštaravau. Ir dabar neprieštarauju.

Devinas jau taikėsi ją bučiuoti, bet suabejojo.

– Aš ir vėl noriu tave pabučiuoti.

– Aš neprieštarauju, – pakartojo ji ir tai buvo geriausia, ką galėjo padaryti.

Kesė nepajudėjo iš vietos, kai jis žengė artyn, nesumojo, ar gali jį paliesti. Būtų norėjusi perbraukti delnais per rankas, jos buvo tokios stiprios. Bet nesiryžo.

Netrukus jai nebereikėjo dėl to jaudintis nei galvoti ar spėlioti. Devinas suėmė delnais jos skruostus įrėmindamas veidą ir prigludo prie lūpų – taip švelniai, taip atsargiai.

Kesės širdis suplazdėjo, kūnu perbėgo malonus virpulys, lyg netikėtai prasivėrus durims kažkas tyliai būtų išskridęs iš narvelio. Kai Devinas prisitraukė ją arčiau – tik trupučiuką, jai pasirodė, kad plaukia pas jį. Lūpos prasivėrė ir ištrūko tylus nuostabos atodūsis.

Štai ko jis visada troško. Parodyti jai visą savo švelnumą ir rūpestį. Leisti sau susilieti su ja, lėtai, atsargiai. Šešėliuota miško paunksmė, pripildyta paukščių balsų ir lauko gėlių aromato, tam tobulai tiko.

Štai ko jis visada troško, lyg per miglas suvokė Devinas ir meistriškai sustiprino bučinį, kol ji vėl palaimingai atsiduso.

Visi tie metai, kai jis laukė ir troško jos, virto minutėmis dabar, kad ji buvo čia, su juo.

Iš tolo atsklindantys šūksniai ir juokas Kesės ausyse skambėjo lyg malonus bičių dūzgimas. Ji net nepajuto, kaip pakėlė rankas, apglėbė jo riešus ir pirštais apčiuopė padažnėjusį pulsą. Ji laikėsi, kol akyse ėmė mirgėti gražios spalvos, laikas tarsi sustojo, o bučinys vis stiprėjo.

Devinas jos nepaleido, kol Kesės rankos iš lėto nuslydo nuo jo riešų ir nusviro žemyn.

Ji vis dar buvo užsimerkusi, kai Devinas pakėlė galvą ir atitraukęs rankas jai nuo skruostų apkabino per pečius. Matė, kaip ji suspaudė lūpas, tarsi norėdama sulaikyti bučinio skonį ir dar kurį laiką juo pasimėgauti.

– Kese.

Ji atsimerkė, žvilgsnis buvo liūdnas, apniukęs ir sutrikęs.

– Aš nežinau, ką tau pasakyti. – Suprato, kad tikrai nežino. – Ar dar kartą mane pabučiuosi?

Dvylika kančios metų padėjo Devinui nuryti garsią dejonę.

– Tik ne dabar, – atsakė jis atstūmęs ją kiek toliau nuo savęs. Jei tik ji bent kiek priartėtų, jis negalėtų atsakyti už save – užsimestų ant peties ir nusineštų už artimiausios uolos. Žinoma, jis nebuvo įsitikinęs, ar abu jau tam pasirengę.

– Manau, kad turėtume truputį susilaikyti.

– Manęs dar niekas taip nebučiavo. Niekada taip nesijaučiau.

– Kese. – Nuo jos žodžių jo vyriškas įnagis ėmė pūstis. Žvilgtelėjęs žemyn jis paėmė Kesę už rankos. – Geriau grįžkime. Aš... dar nepietavau.

– O, turbūt miršti iš alkio.

– Žinoma. – Tempdamas Kesę atgal į laukus Devinas galėjo iš savęs tik pasijuokti.

5 Runs batted in (angl.) – statistinis beisbolo terminas, nurodantis žaidėjo atmušimais pelnytų taškų skaičių.

6 Earned run average (angl.) – statistinis beisbolo terminas, nurodantis priešininkams per 9 kėlinius leistų pelnyti taškų vidurkį.

5

– Aš tikrai labai tau dėkinga, Kese. – Regana apkamšė gagenantį Natą supamojoje kėdutėje, tada pasilenkusi pabučiavo ir vaikas džiaugsmingai pasimuistė. – Šįryt į parduotuvę atvažiuos pirkėjai iš užmiesčio, negaliu vaiko pasiimti kartu. O Reifas turi prižiūrėti dvi darbininkų brigadas.

– Tikras vargas, – pasišaipė Kesė stovėdama prie kriauklės. – Neįsivaizduoju nuobodesnio užsiėmimo kaip žaisti su kūdikiu.

– Jis nuostabus, ar ne? Negaliu patikėti, kad jam jau penki mėnesiai. – Regana įjungė kėdutėje įtaisytą grotuvą, užgrojo muzikėlė ir Natas patenkintas ėmė mosikuoti kojytėmis. – Pamaitinau jį prieš valandą, palieku tau daugybę buteliukų, vystyklų, dvi pamainas drabužėlių ir...

– Regana, aš moku elgtis su kūdikiais.

– Žinoma, kad moki. – Kvailai šypsodamasi Natui Regana atmetė atgal plaukus. – Taip elgiuosi todėl, kad tau ir taip pakanka darbo viešbutyje.

– Judu su Reifu kaip vergvaldžiai, kas tiesa, tai tiesa, bet aš atsilaikysiu.

Pralinksmėjusi Regana atlošė galvą.

– Tu juokauji ir šypsaisi, esu įsitikinusi, kad įeidama girdėjau tave dainuojant.

– Aš laiminga. – Kesė dėjo lėkštes į indaplovę. Pusryčių laikas buvo pasibaigęs, svečiai išėjo pasivaikščioti arba ilsėjosi savo kambariuose. – Net nemaniau, kad galiu būti tokia laiminga. Šie namai patys nuostabiausi pasaulyje.

Regana padavė Natui spalvingą kramtomąjį žiedą.

– Vadinasi, dirbdama čia jautiesi laiminga?

– Taip, tikrai. Negaliu pasakyti, kad pas Edę buvo blogai, bet... man labai patinka čia gyventi, Regana. – Ji džiugiai dirstelėjo į vaizdą pro langą. – Vaikams čia labai gera.

Regana liežuviu persibraukė per dantis.

– Tai todėl šiandien dainavai?

Kesė kiek labiau pasilenkė ir susikaupusi krovė indus.

– Tiesą sakant, ne visai. Bet tau turbūt reikia skubėti atidaryti parduotuvę.

– Dar turiu kelias minutes. Kai suki savo verslą, nesi taip suvaržytas.

Jei su kuo nors ir buvo galima pasikalbėti, tai tik su Regana. Kesė atsitiesė ir giliai įkvėpė.

– Devinas... tai dėl Devino. Bet aš tikriausiai viską išpučiu. O gal kaip tik nepakankamai vertinu. Tiesiog, na... Gal nori kavos?

– Kese.

– Jis mane pabučiavo, – išpyškino ji, bet išgirdusi Reganos juoką užsidengė ranka burną. – Tikrai, jis mane pabučiavo. Ne taip kaip bučiuoja Reifas, Šeinas ar Džeradas. Noriu pasakyti, pabučiavo kaip... Man net dabar delnai prakaituoja.

– Jau seniai laikas, – jausmingai pasakė Regana. – Maniau, jis niekada neprisiruoš.

– Tu visai nenustebai?

– Kese, tas vyras dėl tavęs šliaužtų nuogas per žarijas. – Nusprendusi, kad nori kavos, Regana nuėjo prie viryklės ir įsipylė. – Na, kaip tai nutiko?

Reganos klausimas privertė Kesę nervingai persibraukti plaukus.

– Kas kaip nutiko?

Tyliai kikendama Regana sriūbtelėjo gurkšnelį ir atsirėmė į spintelę.

– Turiu pripažinti, kad jis su Reifu turi daugiau panašumų nei ūmų būdą ir puikią išvaizdą. Todėl tai turėjo būti velniškai puikus bučinys.

– Tai atsitiko prieš dvi dienas per šventę. Man dar dabar zvimbia galvoje.

– Taip. Jis tikras Makeidas. Ką dabar darysi?

– Nežinau. – Suraukusi antakius Kesė paėmė drėgną skudurėlį ir ėmė valyti stalviršį. – Regana, kai pradėjau draugauti su Džo, man dar nebuvo šešiolikos. Aš niekada nebuvau su kitu vyru.

– O. – Regana sučiaupė lūpas. – Štai kaip. Na, tada visai suprantama, jog truputį nerviniesi pagalvojusi, kad gali užmegzti artimus santykius.

Kadangi delnai iš tikrųjų buvo drėgni, Kesė padėjo skudurėlį ir nusišluostė juos į prijuostę.

– Man seksas nepatinka, – kategoriškai nukirto ji ir vėl ėmėsi indų, todėl nepastebėjo, kaip Regana kilstelėjo antakius, o akyse pasirodė susirūpinimas. – Nesu tam tinkama ir paprasčiausiai jo nemėgstu.

– Kiek žinau, Kese, psichologo konsultacijos tau padėjo.

– Taip, padėjo, ir esu tau dėkinga, kad įkalbėjai mane nueiti. Dabar daug geriau jaučiuosi, labiau pasitikiu savimi. Suvokiu, kad nenusipelniau užgauliojimų, nedaviau jokio pagrindo smurtui ir gerai padariau visa tai užbaigusi. – Kesė atsiduso. – Bet tai kas kita. Ne visos moterys gali mėgautis seksu. Skaičiau apie tai. Vis dėlto, – tęsė ji neleisdama Reganai įsiterpti, – aš žiūriu į ateitį. Bet nesu kvaila, Regana. Suprantu, kad Devinas turi poreikių, todėl esu pasirengusi juos tenkinti.

– Tai tikrai kvaila, – atkirto Regana. – Meilės aktas nėra tokia nuobodybė kaip... kaip... – Susijaudinusi ji mostelėjo į kriauklę. – Kaip tų prakeiktų indų plovimas.

– Aš taip ir nemanau. – Kesė nusišypsojo draugei. – Norėjau pasakyti, kad Deviną aš myliu. Jau seniai. Tačiau visai kitaip. Nežinojau, kad aš jį traukiu. Jaučiuosi pamaloninta.

Nesugalvodama, ką atsakyti, Regana nusikeikė panosėje, o Kesė dar plačiau nusišypsojo.

– Tai tiesa. Jis toks gražus ir toks geras. Žinau, kad niekada manęs nenuskriaustų.

– Tikrai nenuskriaustų, – tyliai tarė Regana. – Jokiu būdu. – „Bet ar tu jo neįskaudinsi?“ – pagalvojo.

– Su juo buvo taip malonu bučiuotis, man regis, mylėtis irgi turėtų būti smagu.

Tai išgirdusi Regana vos nepaspringo kava. Jeigu Devinas bent kiek panašus į Reifą, žodis „smagu“ visiškai netiko.

– Ar jis siūlė pasimylėti?

– Ne. Net nesutiko dar kartą pasibučiuoti, kai paprašiau. To ir norėjau tavęs paklausti. Kaip man elgtis, kad jis suprastų, jog neatsisakyčiau su juo... to daryti?

Jei Reganos akys neišlipo ant kaktos, tai tik dėl jos valios stiprybės. Atsargiai ji padėjo į šalį puodelį su kava.

– Man tai ne prie širdies, Kese, tam prieštarauja visos iki vienos mano kūno feministinės ląstelės, tačiau šiuo atveju turiu pasikliauti intuicija ir tuo, ką žinau apie tave ir Deviną. Norėčiau patarti, kad leistum jam diktuoti tempą, bent jau pradžioje. Prisitaikyk prie jo. Atsipalaiduok ir mėgaukis gyvenimu. Man regis, gali juo pasitikėti: jis padarys taip, kaip geriausia jums abiem. Ir tada, kai tu būsi tam pasirengusi. Labai svarbu, Kese, galvoti ir apie save, ne vien apie Deviną.

– Taigi, man nieko nereikia daryti?

– Daryk tai, kas tau atrodys teisinga. Ir dar vienas dalykas... nelygink jo su Džo. Ir nesistenk sutapatinti dabartinės savęs su moterimi, kuri gyveno su Džo. Manau, netolimoje ateityje tavęs laukia keletas staigmenų.

– Jau vieną patyriau. – Kesė pirštais palytėjo lūpas. – Tai buvo nuostabu.

– Gerai. Stenkis būti nešališka. – Ji draugiškai pabučiavo Kesę, pasilenkusi dar kartą pakuteno Natą. – Žinai, Kese, neprieštaraučiau, jeigu kartais man pašnibždėtum, kaip judviem sekasi.

Apie vidurdienį Kesė jau buvo baigusi tvarkyti svečių kambarius ir skalbinius, o Natą paguldžiusi pogulio į vaikišką lovelę Emos kambaryje. Pašovusi į orkaitę kepti vištą susimąstė, kokio darbo griebtis dabar, kai išgirdo nekantrų beldimą į duris.

Jos širdis šoktelėjo pagalvojus, kad galbūt važiuodamas pro šalį užsuko Devinas. Bet vėl nurimo, kai pamatė pro durų langelį motiną.

– Labas, mama. – Kesė atidarė duris ir paklusniai pakštelėjo motinai į suvytusį skruostą. – Malonu tave matyti. Ką tik padariau šaltos arbatos, turiu gardaus vyšnių pyrago.

– Juk žinai, kad vidurdienį saldumynų nevalgau.

Konstancija Konor nužvelgė dukters gyvenamąsias patalpas. Po stalu pamačiusi susirangiusią katę suraukė nosį. Gyvūnų vieta lauke.

Užuolaidos buvo atitrauktos, tokia ryški saulė greitai išblukins baldų apmušalus. Bet visur buvo švaru ir tvarkinga. To ji mokė dukterį.

Kita vertus, valyvumas jos vertybių sąraše ėjo iškart po dievobaimingumo.

Motinai nerūpėjo nei spalvos, nei visi tie papuošimai. Tai rėžė akį. Ji niekinamai prunkštelėjo rodydama nepritarimą, tada, tiesi it šluotkotis, įsitaisė ant vienos iš kėdžių.

– Dar kartą noriu tau pasakyti: blogai, kad gyveni namuose vyro, kuris nėra tavo sutuoktinis.

Tai buvo sena dainelė ir Kesė mašinaliai atsakė:

– Beveik dešimt metų gyvenau pono Halerano name.

– Ir mokėjai jam gerą nuomą.

– Čia aš užsidirbu pragyvenimui. Kodėl turėčiau ten grįžti?

– Puikiai supranti kodėl, iš naujo neaiškinsiu.

„Iki kito karto“, – pagalvojo Kesė.

– Mama, gal nori šaltos arbatos?

– Dar valandą nieko negersiu ir nevalgysiu. – Pasidėjusi į sterblę rankinę Konstancija sukryžiavo per kulkšnis kojas, apautas patogiais batais. – Prisėsk, Kasandra. Kaip supratau, vaikai dar mokykloje.

– Taip, jiems labai gerai sekasi. Maždaug po valandos turėtų grįžti. Tikiuosi, tu jų palauksi.

– Aš atvykau aplankyti tavęs.

Motina atsegė rankinę, ant rankos blykstelėjo vienintelis siauras aukso žiedas. Jame nespindėjo joks akmenėlis. Jis priminė Kesei tėvų santuoką – be jokio spindesio. Dažnai po motinos apsilankymo ji pagalvodavo, kad tėvas tikriausiai numirė norėdamas nuo jos pabėgti.

Kesė nesakė nieko, laukė, kol motina ištrauks voką. Jai nereikėjo pamatyti rašysenos, kad žinotų, nuo ko laiškas.

– Čia naujausias laiškas nuo tavo vyro. Gavau jį šįryt. – Konstancija ištiesė voką. – Noriu, kad jį perskaitytum.

Kesė susinėrė pirštus sterblėje.

– Ne.

Prisimerkusi nuo teisuoliško pasipiktinimo Konstancija žvelgė dukrai į veidą.

– Tu perskaitysi šį laišką, Kasandra.

– Ne, mama. Neskaitysiu. Jis nėra mano vyras.

Prakaulus išblyškęs Konstancijos veidas patamsėjo iš įsiūčio.

– Tu davei priesaiką prieš Dievą.

– Ir ją sulaužiau. – Buvo labai sunku tvardytis, kad balsas ir rankos nedrebėtų, ir atlaikyti motinos žvilgsnį.

– Ir tuo didžiuojiesi? Turėtum gėdytis.

– Ne, nesididžiuoju. Bet tu negali dėl to manęs kaltinti, mama. Džo daug anksčiau už mane sulaužė priesaiką. – Kesė nenorėjo matyti to laiško, nenorėjo jausti aitraus pykčio, kad ši maža jo dalelytė įsiskverbė į jos namus. Todėl žvelgė motinai į veidą. – Jis prisiekė mane mylėti, gerbti ir saugoti. Ar mylėjo, kai mušė? Ar gerbė, kai daužė mane kumščiais? Ar saugojo tada, kai prievartavo?

– Negali šitaip kalbėti apie savo vyrą.

– Atėjau pas tave, nes daugiau neturėjau kur eiti – mano vaikai buvo įbauginti, o aš sumušta taip, kad vos pavilkau kojas. Tu mane išvarei.

– Tavo vieta namuose, turi stengtis išsaugoti santuoką.

– Ištisus dešimt metų stengiausi ir tai vos manęs nepražudė. Turėjai mane užstoti, mama. Turėjai mane ginti.

– Aš stojau už teisybę. – Konstancija kietai suspaudė lūpas. – Tu pati vertei jį tave sudrausminti.

– Mane sudrausminti? – Įskaudinta, nors buvo praėję jau daug laiko, Kesė pašoko ant kojų. – Jis neturėjo teisės mane drausminti. Aš buvau jo žmona, o ne šuo. Netgi šuo nenusipelno tokio elgesio, kaip buvo elgiamasi su manimi. Jis būtų mane mirtinai sudrausminęs, jeigu nebūčiau išdrįsusi kreiptis pagalbos. Gal tada tu liktum patenkinta, mama? Būčiau nesulaužiusi priesaikos. „Kol mirtis mus išskirs.“

– Labai jau viską dramatizuoji. Kas buvo, tas buvo. Jis suprato savo klaidas. Tada degtinė ir laisvo elgesio moterys jį gundė. O dabar Džo prašo tavo atleidimo ir tikisi, kad liksi jam ištikima, jis to nori.

– Aš jam neatleisiu ir jis niekada daugiau manęs neturės. Kaip tu gali taip elgtis? Juk esu tavo vienturtė duktė. – Susirūpinimas dingo iš Kesės akių, žvilgsnis tapo plieninis. – Kaip gali užstoti vyrą, kuris mane skriaudė ir išdavė, kuris mano gyvenimą pavertė kančia? Nejaugi nenori, kad būčiau laiminga?

– Noriu, kad gyventum taip, kaip reikia. Tikiuosi, darysi, kaip liepiu.

– Taip, tu visada tik to iš manęs ir norėjai. Kad daryčiau, kaip liepi, būčiau tokia, kokios tau reikia. Kaip manai, kodėl aš už jo ištekėjau, mama? – Kesė negalėjo patikėti, kad tokie žodžiai liejasi iš jos burnos, bet nepajėgė sustoti. Atrodė, iš širdies gelmių išsiveržusių jausmų lūpos nepajėgė sustabdyti. – Norėjau pasprukti nuo tavęs, kuo toliau nuo namų, kuriuose niekada niekas nesijuokia, neparodo nė menkiausio švelnumo ar meilės.

– Turėjai gerus namus, – šįkart Konstancijos balsas sudrebėjo. – Tu buvai auklėjama padoriai, krikščioniškai.

– Ne, nebuvau. Namai, kuriuose trūksta meilės, nėra nei padorūs, nei krikščioniški. Mano vaikai daugiau neaugs tokiomis sąlygomis. – Dabar Kesė kalbėjo ramiai, stebėdamasi, jog taip gali, ir džiaugdamasi, kad nieko nejaučia. – Esi mano motina ir aš tave gerbiu, kiek sugebu. Ir tavęs prašau mane gerbti. Nenoriu, kad susirašinėtum su Džo.

Konstancija pašoko ant kojų.

– Nedrįsk man nurodinėti, ką daryti.

– Ar liausiesi rašiusi jam laiškus, mama? Ar liausiesi rašiusi kalėjimo viršininkui?

– Nesiliausiu.

– Tada esi nepageidaujama mano namuose. Mes daugiau neturime ką viena kitai pasakyti.

Apstulbusi Konstancija pajėgė tik vėpsoti.

– Tu dar atgausi protą!

– Jau atgavau. Sudie, mama.

Kesė nuėjo prie lauko durų ir atidariusi jas laukė. Įsitempė, kai Konstancija pralėkė pro šalį. O tada pradėjo drebėti.

Pamažu, nepasitikėdama savo kojomis, Kesė nuslinko prie stalo. Atsirėmusi į jį pagaliau atsisėdo ant kėdės. Tada apglėbė save rankomis ir ėmė siūbuoti.

Ji vis dar sėdėjo toje pačioje vietoje, kai po dešimt minučių prie durų pasirodė Devinas. Jis draugiškai pabeldė į medinę durų langelio lentjuostę. Tada pamatė ją – sėdėjo susigūžusi, susikūprinusi ir monotoniškai lingavo, lyg būtų norėjusi kažką savo viduje užsupti, nuraminti. Arba paguosti.

Buvo matęs panašų vaizdą, tada Kesė sėdėjo jo kabinete sumuštu veidu. Pagalvojęs, kad ji galbūt sumušta, Devinas it kulka įlėkė pro duris.

– Kese.

Ji pašoko iš vietos. Akyse nerimas buvo sumišęs su skausmu. Kai Devinas ištiesė į ją rankas, Kesė atšoko į šalį.

– Devinai, negirdėjau, kaip įėjai. Buvau... Turėjau... – Ji stengėsi sugalvoti, kaip pasiteisinti, kodėl taip atrodo. Kaip visada. Išblyškusi, širdgėlos sklidinomis akimis ji spoksojo į Deviną. Paskui subruzdo. – Atnešiu tau šaltos arbatos. Turiu šviežios. – Paskubomis ji puolė ieškoti stiklinių, atnešė ąsotį. – Turiu vyšnių pyrago. Šįryt iškepiau. – Kesė blaškėsi lyg užsukta, o kai Devinas suėmė ją už pečių, išmetė iš rankų stiklinę, kurią ką tik buvo pripylusi, ir ši sudužo nukritusi ant grindų. Iš po stalo piktai sukniaukusi išnėrė ten snaudusi katė. – O Viešpatie, tik pažiūrėk, ką padariau. – Jai užėmė kvapą, panika surakino krūtinę. Kesė nieko negalėjo padaryti. – Man reikia... Man reikia...

– Nusiramink, – tarė jis kuo ramesniu balsu atsukęs ją veidu į save. Kesė smarkiai drebėjo ir stengėsi ištrūkti. „Ne dabar, – sukosi Devino galvoje. – Ne dabar.“ – Eikš, – sumurmėjo jis. – Eikš pas mane.

Akimirksniu ji atsidūrė jo glėbyje ir užtvanka griuvo. Įsikniaubusi į tvirtą Devino petį Kesė prapliupo raudoti, karštos ašaros sunkėsi jam į marškinius. Devinas bučiavo ją į plaukus, glostė nugarą.

– Papasakok man. Pasakyk, kas nutiko, kad galėčiau padėti.

Kesė kalbėjo neaiškiai, nerišliai, bet klausydamasis tarp kūkčiojimo prasiveržiančių žodžių jis suprato esmę. Nuožmus pyktis įsisuko jam į širdį, Devinas ją ramino, bučiniais apibėrė drėgnus skruostus.

– Padarei taip, kaip ir turėjai padaryti. Elgeisi teisingai.

– Bet ji mano motina. – Kesė pakėlė ašarotą veidą. – Aš ją išvariau. Išvijau savo motiną.

– Kuri kurią išvarė, Kese?

Ji vėl pratrūko rauda, pirštais nesąmoningai įsitvėrusi jo pečių.

– Bet juk taip neturi būti.

– Negalvok apie tai.

– Pasitrauk nuo jos! – Pro lauko duris įlėkė Konoras. Įsitempęs, sugniaužęs kumščius, veidas persikreipęs iš pykčio. Jis nieko aplinkui nematė, tik vyrą, apsikabinusį graudžiai raudančią jo motiną. – Jeigu ją paliesi – užmušiu!

– Konorai! – Nuo sukrėtimo spigiu balsu sušuko Kesė. Nejaugi čia jos berniukas – žiūri tokiu nuožmiu žvilgsniu sugniaužęs kumščius? Žvilgtelėjusi į duris pamatė Emą baimės pilnomis akimis. – Prašau taip nekalbėti su šerifu Makeidu.

Konoras žengtelėjo į priekį, kiekviena jo kūno ląstelė buvo pasirengusi kautis.

– Patrauk rankas nuo mano mamos!

Suintriguotas Devinas kilstelėjo antakį ir atitraukė rankas.

– Liepiau taip nekalbėti, – priminė Kesė.

– Jis tave įskaudino. Privertė verkti. – Konoras, dešimtmetis karžygys, iššiepė dantis. – Geriau tegul tučtuojau išeina.

– Jis nieko bloga man nepadarė. – Nors vis dar drebėjo visu kūnu, Kesė žengė tarp jųdviejų. – Mane įskaudino... močiutė mane užgavo... o šerifas Makeidas tik stengėsi mane nuraminti. Noriu, kad jo atsiprašytum, tuojau pat.

Devinas matė, kaip atsileido berniuko kumščiai, o pykčio raudonis palengva virto gėdos ženklu. Nenuleisdamas nuo Konoro akių jis apkabino Kesę per pečius.

– Noriu pasikalbėti su Konoru. Be liudininkų. – Norėdamas užbėgti už akių protestui jis greitai spustelėjo jai pečius. – Kese, kūdikis verkia. Kodėl judviem su Ema nenuėjus jo pažiūrėti?

– Natas. Visai pamiršau. – Nežinodama, ką daryti, Kesė brūkštelėjo ranka per plaukus.

– Paskubėk. – Devinas švelniai stumtelėjo ją. – Mudu su Konu truputį pasivaikščiosime.

– Gerai. Eime, Ema, Natas verkia. – Paėmusi dukrą už rankos ji sunkiai atsiduso. – Tikiuosi, kad atsiprašysi šerifo, Konorai. Ar supratai?

– Taip, mama. – Nuleidęs galvą Konoras pasisuko eiti.

Vaikas žinojo, kas jo laukia. Bus išpertas. Tėvas visada jį mušdavo išsivedęs iš namų, kad mama nematytų ir nežinotų. Dabar jam kaip reikiant klius, ir bus dar blogiau nei tada, kai mušdavo tėvas. Todėl, kad jis norėjo pasielgti teisingai, o paaiškėjo, jog suklydo.

Devinas neištarė nė žodžio, tiesiog ėjo per pievą link miškelio. Negalvodamas išsirinko takelį. Miškas jam buvo ne blogiau pažįstamas kaip miestelis, namai ir savos mintys. Šalia žingsniavo Konoras, apmiręs, įsitempęs, iš gėdos nuleidęs galvą.

Suprasdamas, kad turi sulaukti tinkamo meto ir elgtis apgalvotai, Devinas atsispyrė pagundai apglėbti tuos gležnus petukus. Tiesiog ėjo takeliu ir sustojo prie akmenų krūvos, kur kadaise susitikę du kareiviai pražudė vienas kitą.

Devinas atsisėdo, o vaikas stovėjo pastiręs.

– Aš be galo tavimi didžiuojuosi, Konorai.

Išgirdęs žodžius, kokių mažiausiai tikėjosi, berniukas staigiai pakėlė galvą.

– Pone?

Devinas atsainiai išsitraukė cigaretę – pirmą per visą ilgą dieną.

– Turiu prisipažinti, kad man labai palengvėjo. Aš truputį nerimauju dėl tavo mamos. Jai dabar gana sunkus metas. Žinant, kad tu jau gali ja pasirūpinti, man bus daug ramiau.

Konoras buvo toks sutrikęs, kad nesugebėjo pajusti pasididžiavimo. Jis nepatikliai spoksojo į Deviną.

– Aš su jumis elgiausi įžūliai.

– Nemanau.

– Ir neketinate manęs mušti?

Devino ranka suakmenėjo. Labai iš lėto jis numetė ant žemės ką tik pradėtą rūkyti cigaretę ir sutrynė kulnu. Taip būtų norėjęs sutrinti ir Džo Doliną.

– Niekada nepakelsiu rankos prieš tave, nei šiandien, nei kada nors vėliau. – Jis kalbėjo lėtai, kaip vyras vyrui, jųdviejų akys buvo tame pačiame lygyje. – Niekada nepakelsiu rankos prieš tavo mamą ar seserį. – Tada atkišo ranką ir laukė. – Duodu garbės žodį, Konorai, – tarė, o berniukas spoksojo į jo ranką. – Būsiu dėkingas, jeigu ją paspausi.

Apstulbęs Konoras padavė rankutę.

– Taip, pone.

Devinas šypsodamasis spustelėjo vaikui ranką ir prisitraukė jį kiek arčiau.

– Tu norėjai sumalti mane į miltus, ar ne?

– Norėjau. – Konoro krūtinėje virte virė jausmai. Labiausiai bijojo, kad gali apsiverkti ir Devinas supras, jog jis viso labo tik mažas kvailas berniūkštis. – Aš niekada anksčiau jai nepadėjau. Išvis nieko nedariau.

– Tu dėl to nekaltas, Konorai.

– Niekada nieko nedariau, – pakartojo vaikas. – Jis visą laiką ją mušė, šerife. Visą laiką.

– Žinojau.

– Ne, nežinojote. Sužinodavote tik tada, kai kuris nors kaimynas iškviesdavo arba jis būdavo toks girtas, kad likdavo mėlynės matomose kūno vietose. Bet buvo ir daugiau atvejų. Dar blogesnių.

Devinas linktelėjo. Daugiau nieko negalėjo padaryti. Jis pasisodino berniuką ant akmenų šalia savęs.

– Jis mušė ir tave?

– Kai mama nematydavo. – Pamiršęs narsą Konoras įsikniaubė Devinui į šoną. – Kad ji nežinotų.

Devinas žiūrėjo į medžius, jį graužė niekingas pyktis ant savęs, kad nesugebėjo užbėgti tam už akių.

– O Emą?

– Ne, pone. Jis nekreipė dėmesio į Emą, ji buvo tiesiog mergiotė. Bet nesakykite mamai. Prašau nesakyti, kad jis mane mušdavo. Ji labai sielvartaus.

– Nesakysiu.

– Aš jo nekenčiu. Jeigu galėčiau, užmuščiau.

– Suprantu, kaip jautiesi. – Kai berniukas papurtė galvą, Devinas atstūmė jį šiek tiek nuo savęs ir pažvelgė į akis. – Tikrai suprantu. Noriu tau kai ką pasakyti. Gyvenime man nemažai teko grumtis.

– Girdėjau. – Konoras šniurkščiojo nosimi, bet buvo nepaprastai patenkintas, kad gali sulaikyti ašaras. – Žmonės kalba.

– Taip, tikrai kalba. Susitaikiau su tuo, tačiau dažnai puldavau aiškintis kumščiais. Kartais būdavo dėl ko, kartais ne. Vis dėlto išmokau atsitraukti. Būna tokių atvejų, kai labai svarbu atsitraukti. Tu dabar širsti ant tėvo...

– Tik nepasakykite jam, – išdrožė Konoras ir tuoj smarkiai nuraudo. – Pone.

– Gerai. Matau, kad nori jam atsilyginti. Tačiau turi žengti žingsnį atgal. Tegul viską sutvarko teisėsauga.

– Daugiau neleisiu nei jam, nei kam nors kitam skriausti mamos.

– Su tuo ir aš sutinku. – Žiūrėdamas į ryžtingą Konoro veidą Devinas nusprendė, kad berniukas turi žinoti, kas vyksta. – Kalbėsiu su tavimi tiesiai, gerai?

– Taip, pone.

– Tavo močiutė šiandien labai įskaudino mamą.

– Ji nori, kad jis grįžtų pas mus. Bet to niekada nebus. Aš neleisiu.

– Tavo mama irgi nenori su juo gyventi, todėl liepė močiutei išeiti. Patikėk, ištarti tokius žodžius motinai sunku, labai sunku, bet ji ištarė.

– Jūs ją raminote. Atsiprašau...

– Neatsiprašinėk, – iš karto nutraukė jį Devinas. – Tikrai nereikia. Žinau, Kesė mano kitaip, bet mes juk viską suprantame. Tu tikrai pasielgei teisingai, Konorai. Aš būčiau padaręs taip pat.

Jokie pagyrimai, kuriuos girdėjo mokykloje iš mokytojų ar komandos draugų, dabar nebeatrodė tokie svarbūs. Jis pasielgė taip, kaip būtų pasielgęs šerifas Makeidas.

– Džiaugiuosi, kad norėjote padėti mamai. Padarysiu viską, ką liepsite.

Devinas pamanė, kad toks pasitikėjimas vertesnis už auksą.

– Turiu tau pasakyti, kad Džo leista dirbti laisvuosius darbus.

Konoro veidas surimtėjo.

– Žinau. Vaikai mokykloje plepa.

– Ar jie šiurkščiai su tavimi elgiasi?

Berniukas gūžtelėjo pečiais.

– Kaip paprastai.

„Mokosi pats apsiginti“, – su pasididžiavimu pagalvojo Devinas.

– Noriu, kad per daug nesijaudintum, bet būtum budrus. Esi sumanus ir pastabus. Todėl tau ir sekasi rašyti įdomius apsakymus.

Konoras jautėsi pamalonintas.

– Mėgstu rašyti.

– Žinau. Todėl moki stebėti ir vertinti padėtį. Esu įsitikinęs, kad prižiūrėsi savo šeimą. Jeigu pamatysi ar išgirsi ką nors įtartina, išgirsi ar net pajusi ką nors negera, ateik pas mane. Noriu, kad duotum žodį.

– Duodu žodį, pone.

– Ar būtina visą laiką vadinti mane ponu? Jaučiuosi nukriošęs.

Konoras paraudo, bet nusišypsojo.

– Taip reikia. Tai kaip taisyklė.

– Apie taisykles aš žinau viską. – Devinas nusprendė, kad šį klausimą bus galima išspręsti ir vėliau. – Kiekvienas vyras būtų laimingas turėdamas tokį sūnų kaip tu, Konorai.

– Man daugiau nereikia jokio tėvo.

Ranka, kilusi apkabinti Konorą per pečius, sustingo. Užgniaužęs atodūsį Devinas ją nuleido.

– Tada pasakysiu kitaip: kiekvienas būtų laimingas turėdamas tokį draugą. Sutinki?

– Taip, pone. – Dabar berniuko akyse švietė pasitikėjimas.

– Tavo mama turbūt nerimauja, kad neprimuštum manęs. – Konoras sukikeno nuo tokios minties, o Devinas pakedeno jam plaukus. – Grįžk ir nuramink ją, pasakyk, kad mes viską išsiaiškinome. Aš vėliau su ja pasikalbėsiu.

– Taip, pone. – Berniukas pašoko nuo akmenų, tada prikando lūpą stengdamasis įžiebti paskutinę drąsos kibirkštėlę. – Ar galėčiau kartais ateiti pas jus į darbą pažiūrėti, kaip dirbate?

– Žinoma.

– Aš netrukdyčiau. Tiktai... – Konoras pritrūko žodžių ir užsikirto. – Ar galėčiau?

– Aišku, kad gali. Bet kada. Nors dažniausiai ten nuobodu.

– Negali būti, – svaigdamas nuo sėkmės paprieštaravo berniukas. – Ačiū, šerife. Dėkoju už viską.

Devinas kurį laiką stebėjo nubėgantį Konorą, paskui įsitaisė patogiau. Norėjo užsirūkyti, bet priminė sau, kad kratosi šio įpročio. Tada pagalvojo, kad anksčiau ar vėliau jis gyvens su šiais abiem vaikais, gal ir dar su vienu.

Konoras nenori tėvo, todėl nebus lengva. Todėl reikia rasti tinkamą kelią, vedantį į jo širdį, ir žengti juo iš lėto.

Bet pirmiausia, žinoma, pas Kesę. Žingsnis po žingsnio. Kelias vis tiek kur nors nuveda. Jeigu jis bus atsargus, ji žengs kartu su juo.

6

Devinui turėjo būti išeiginė, bet nuo pat ryto jis porą valandų užgaišo aiškindamasis smulkų konfliktą mokykloje. Dūminė bomba neatliko savo užduoties. Įmesta į mergaičių drabužinę ji neišleido tiek dūmų, kad moksleivės klykdamos pultų į lauką vienais apatiniais.

Ne taip seniai nutikęs panašus atvejis, kurį Devinas išsiaiškino, sukėlė daug įdomesnį efektą. Žinoma, jis apie tai neužsiminė dviem padaužoms, kai juos sučiupo.

Kai pagaliau jis padarė tvarką, o jaunieji chemikai liko drebinti kinkų, Devinas patraukė tiesiai į viešbutį.

Jis ketino Kesei padaryti staigmeną, kuri turėjo priversti ją nusišypsoti. O gal ir palengvinti jam žengti kitą žingsnį.

Devinas buvo įsitikinęs, kad turi vieną ne visai sąžiningai įgytą pranašumą. Tiek metų stebėjęs iš šalies jis gana gerai pažinojo Kesę. Suprato, ką reiškia kokia nors jos veido išraiška ar rankos mostas. Žinojo jos silpnybes ir jėgą.

Kesė jį irgi pažinojo, bet ne taip pat, ne išsamiai. Kai ko nepastebėjo, nes jai reikėjo stengtis išgyventi. Jeigu būtų pastebėjusi, būtų supratusi, kad jis ją įsimylėjęs.

Bet tai tik į gera. Tegul nepastebi, kol jis padės tvirtesnį pagrindą. „Laiko dar yra“, – mąstė Devinas važiuodamas keliu link viešbučio. Bet kai pagaliau bus padėtas tvirtas pagrindas, jis pagreitins tempą.

Dvylika metų velniškai prailgo laukti.

Svečiams skirtoje aikštelėje pamatęs nepažįstamą automobilį Devinas nusprendė pirmiausia užeiti į viešbučio svečiams skirtą aukštą. Apsidžiaugė pamatęs ją su dviem moterimis baltais it sniegas plaukais.

Kesė buvo pamiršusi nusijuosti prijuostę. Naujosios viešnios atvyko netikėtai, jos pageidavo nesutrumpintos ekskursijos po apylinkes ir namo istorijos. Kesė džiaugėsi, kad spėjo paruošti pusryčius, moterys ją užklupo įpusėjusią siurbti kilimus.

Senosios damos buvo seserys, abi našlės, jos nekantravo išgirsti Barlou legendą. Aprodžiusi antrą aukštą Kesė lydėjo jas laiptais žemyn ir išsijuosusi malė liežuviu, kai pamatė Deviną.

– ...viena iš pačių kruviniausių pilietinio karo dienų. Antietamo mūšio laukas yra viena autentiškiausių, labiausiai saugomų mūsų šalies vietų. Lankytojų centras – vos už keturių mylių ir labai informatyvus. Jūs nesunkiai surasite... O, labas, Devinai.

– Nesitrukdyk dėl manęs. Sveikos, ponios.

– Susipažinkite – ponia Berman ir ponia Koks, o čia šerifas Makeidas.

– Šerifas! – Ponia Koks pasitaisė akinius ir džiugiai nusišypsojo. – Kaip malonu.

– Antietamas ramus miestas, – patikino ją Devinas. – Tikrai daug ramesnis negu 1862 metų rugsėjį. – Žinodamas, kad turistams tai patinka, jis nusišypsojo ir pridūrė: – Jūs stovite toje vietoje, kur buvo nužudytas konfederatų armijos kareivis.

– O Viešpatie! – Ponia Koks suplojo rankomis. – Ar girdėjai, Irma?

– Mano ausims nieko bloga nenutiko, Mardže. – Ponia Berman žvilgtelėjo į laiptų apačią, lyg tikėdamasi pamatyti kraujo. – Ponia Dolin mums jau papasakojo tą istoriją. Nusprendėme čia apsilankyti perskaičiusios brošiūrą, kurioje tvirtinama, kad čia vaidenasi.

– Taip, ponia. Tikrai vaidenasi.

– Šerifo Makeido brolis yra šio viešbučio savininkas, – paaiškino Kesė. – Jis irgi gali nemažai papasakoti.

– Niekas to geriau nepadarys už ponią Dolin, – paprieštaravo Devinas. – Ji kasdien susiduria su tais vaiduokliais. Kese, papasakok viešnioms apie du kapralus.

Nors šią istoriją pasakodavo kelis kartus per savaitę, Kesė turėjo susiimti, kad įveiktų drovumą Devino akivaizdoje. Ji susinėrė rankas virš prijuostės.

– Du jauni kareivėliai, – pradėjo Kesė, – per Antietamo mūšį pasimetė nuo savo pulkų. Jie klaidžiojo po miškus aplink šį namą. Vieni pasakoja, kad vaikinai norėjo grįžti į savo pulkus, kiti tvirtina, jog ieškojo kelio namo. Kad ir kaip buvo, pasak legendos, tie du jauni pasiklydę ir išsigandę kareiviai susitiko čia ir susigrūmė. Jie turėjo girdėti mūšio atgarsius iš už kalvų, bet šįkart stojo vienas prieš vieną, du nepažįstamieji, du priešai, nes vienas vilkėjo mėlyną, kitas pilką uniformą.

– Vargšai berniukai, – užjaučiamai sumurmėjo ponia Berman.

– Jie sužeidė vienas kitą ir nušliaužė į priešingas puses. Vienas jų, konfederatas, atšliaužė iki šio namo. Pasakojama, kad jis pamanė sugrįžęs namo, nes galų gale labiausiai veržėsi pas savo šeimą. Kažkoks tarnas jį surado ir įtempė į namą. Šeimininkė buvo kilusi iš Pie tų. Jos vardas Abigalė. Abigalė Obrajen Barlou. Ji buvo ištekėjusi už pasiturinčio jankio. Už vyro, kurio nemylėjo, bet buvo susaistyta įžadais.

Devinas kilstelėjo antakį. Tai buvo kažkas nauja, dar nežinoma detalė legendoje, kurią girdėjo nuo vaikystės.

– Šeimininkė Abigalė pamatė berniuką, kuris priminė jos gimtuosius namus ir jaunystę. Ji pajuto užuojautą sužeistam kareivėliui. Liepė tarnams užnešti jį į viršų ir aptvarstyti žaizdas. Abigalė kalbino nešamą kareivį, ramino jį, laikė už rankos. Žinojo, pati niekada negalės sugrįžti į gimtąsias vietas, bet norėjo pasirūpinti, kad bent jis grįžtų. Karas jai atrodė žiaurus ir beprasmiškas, kupinas siaubingo praradimų skausmo, visai kaip ir jos santuoka. Jeigu ji įstengtų padaryti tą vienintelį dalyką – išgelbėti jaunuolį, galėtų pakęsti ir tokį gyvenimą.

Ponia Koks išsitraukė popierinių nosinaičių, vieną padavė seseriai, tada garsiai išsipūtė nosį.

– Tuo metu laiptų aikštelėje pasirodė Abigalės vyras, – tęsė Kesė. – Tada ji dar nejautė jam neapykantos. Nemylėjo, bet buvo išauklėta gerbti savo sutuoktinį, savo vaikų tėvą, ir jam paklusti. Ponas Barlou rankoje laikė ginklą, iš jo žvilgsnio buvo aišku, ką ketina daryti. Ji sušuko prašydama sustoti, maldavo pasigailėti. Vaikino ranka buvo jos delne, jis žvelgė jai tiesiai į veidą, ir jeigu Abigalė būtų turėjusi pakankamai drąsos, būtų savo kūnu jį pridengusi. Būtų išgelbėjusi ne tik jį, bet ir viską, ką paskui prarado. – Dabar jau Kesė pažiūrėjo į laiptų apačią ir atsiduso. – Deja, jai neužteko drąsos. Vyras pakėlė ginklą ir nušovė kareivėlį, nekreipdamas dėmesio, kad jo žmona laiko jį už rankos. Čia jis ir mirė. O su juo mirė ir Abigalės širdis. Ji daugiau nesikalbėjo su vyru, išmoko jo neapkęsti. Nuo tos dienos iki savo mirties, ištisus dvejus metus, sielvartavo ir liūdėjo. Ir dabar labai dažnai šiuose namuose galima užuosti Abigalės mėgstamų rožių aromatą, girdėti jos

verksmą.

– Ak, kokia liūdna istorija. – Ponia Koks nusišluostė akis. – Irma, ar esi kada girdėjusi tokį liūdną pasakojimą?

Ponia Berman šniurkštelėjo.

– Geriau jau Abigalė būtų atėmusi ginklą ir nušovusi tą bjaurybę savo vyrą.

– Tikrai. – Kesė šyptelėjo. – Gal dėl to ji vis dar rauda. – Baigusi liūdnąją istoriją Kesė nulydėjo ponias laiptais žemyn. – Jeigu įsitaisysite svetainėje, atnešiu jums žadėtos arbatos.

– Būtų labai malonu, – tarė ponia Koks vis dar šniurkščiodama. – Kokie gražūs šie namai ir kokie puikūs baldai.

– Visi baldai iš ponios Makeid sendaikčių parduotuvės, kuri yra Pagrindinėje gatvėje. Jeigu turėsite laiko, nuvažiuokite į miestelį pasižvalgyti. Toje parduotuvėje daug gražių daikčiukų, mūsų viešbučio gyventojams taikoma dešimties procentų nuolaida.

– Dešimties procentų, – sumurmėjo ponia Berman ir žvilgtelėjo į grakščią kabyklą prieškambaryje.

– Devinai, gal norėtum arbatos?

Jam reikėjo pastangų išsijudinti. Spėliojo, ar Kesė nutuokia, kad Konoras pasakotojo talentą paveldėjo iš motinos?

– Mielai išgerčiau kiek vėliau. Automobilyje turiu kai ką tavo namams.

– O!

– Ponios, buvo malonu su jumis susipažinti. Linkiu smagios viešnagės Makeidų viešbutyje.

– Koks gražus vyras, – pridėjusi ranką prie širdies tarė ponia Koks, kai Devinas pasišalino. – Jėzau, Irma, ar esi mačiusi gražesnį jauną vyrą?

Bet ponia Berman buvo per daug užsiėmusi – apžiūrinėjo sudedamąjį stalą svetainėje.

Kol pasodino ponias ir padavė arbatos, Kesė nesitvėrė smalsumu. Dar nebuvo baigusi ruošos darbų, todėl nepatenkinta, kad užgaišo, ji apsisuko ir išskubėjo į lauką.

Pusiaukelėje pamatė Deviną, verandoje kabinantį sūpynes. Nejučia aiktelėjusi pagalvojo, koks puikus vaizdas: vyras stovi užlietas saulės, atsiraitojęs marškinių rankoves, prie kojų sudėti įrankiai – jo rankų raumenys juda, kai prilaikydamas vieną sunkios medinės sėdynės kraštą stengiasi užkabinti grandinę ant kablio.

– Atrodo, jos čia bus savo vietoje.

– Taip, puikiai tinka. Bet Reifas neminėjo apie sūpynes.

– Aš pamaniau, kad jų reikia, – prisipažino Devinas. – Nesirūpink, aš su juo pasikalbėsiu. – Užkabinęs kitą galą pasiūbavo. – Veikia. – Pasilenkęs susirinko įrankius. – Gal norėtum drauge su manimi išbandyti?

– Iš tikrųjų tai man reikia...

– ...pasisupti drauge su manimi, – užbaigė sakinį Devinas ir sudėjęs įrankius į dėžę pastūmė šonan. – Pakabinau jas, nes pamaniau, kad bus labai smagu vasaros vakarais čia su tavimi pasėdėti. Bus patogu vėl tave pabu čiuoti.

– O.

– Juk sakei, kad tu nieko prieš.

– Nieko prieš. Tikrai. – Kesė pajuto, kaip vėl suvirpėjo širdis. – Ar tau nereikia dirbti?

– Man išeiginė. Bent jau turėtų būti. – Devinas paėmė jai už rankos ir spustelėjo. – Šiandien gražiai atrodai.

Ji nevalingai pasitaisė prijuostę.

– Tvarkiausi.

– Tikrai gražiai, – sumurmėjo jis tempdamas ją prie sūpynių.

– Turiu atnešti tau kokio šalto gėrimo.

– Žinai, vieną gražią dieną tu suprasi: aš sukiojuosi aplinkui ne dėl to, kad tu pasiūlytum man atsigerti.

– Konoras sakė, kad nerimauji dėl manęs. Be reikalo. Tikėjausi, kad užsuksi, norėjau padėkoti už tai, kad pasikalbėjai su juo anądien. Būtum matęs, kaip jis atrodė.

– Nieko tokio nepadariau. Jis gali savimi didžiuotis. Turi puikų sūnų, Kese.

– Žinau. – Ji giliai atsiduso ir kiek atsipalaidavusi ėmė suptis. Ritmingas sūpavimas nuskraidino ją mintimis į praeitį, į šviesias vaikystės dienas, begalines vasaras. Lūpos pačios ėmė šypsotis, Kesė nusijuokė.

– Kas juokinga?

– Tai, kad mudu sėdime ant sūpynių lyg porelė paauglių.

– Jeigu vėl būtum šešiolikos, štai ką padaryčiau. – Devinas pakėlė rankas, pasirąžė, o tada nerūpestingai apkabino viena ranka Kesę per pečius. – Subtiliai, tiesa?

Kesė vėl nusijuokė pakėlusi į jį veidą.

– Kai buvau šešiolikos, tu buvai tikras padauža ir apie subtilumą nieko neišmanei. Visi žinojo, kad paslapčia nusiviliodavai mergaites į karjerą ir...

Lengviausia Kesę nutildyti – užspausti jos lūpas savosiomis. Devinas tai padarė švelniai, mėgaudamasis lengvu jos lūpų ir kūno virpuliu.

– Gal ir nelabai subtilu, – tyliai prisipažino jis. – Nori į karjerą? – Kai Kesė kažką sulemeno, jis nusijuokė. – Kada nors kitą kartą. O dabar man pakaktų atsakomojo bučinio. Pabučiuok mane, Kese, taip, lyg būtum šešiolikmetė ir tau niekas gyvenime nerūpėtų.

Jeigu čia būtų buvusi ne Kesė, o kuri nors kita moteris, toks susikaupimas veide Deviną būtų pralinksminęs. Bet Devino širdis suspurdėjo, kai ji neryžtingai prigludo jam prie lūpų ir negrabiai apkabino jį per pečius.

– Atsipalaiduok, – sumurmėjo jis jai prie lūpų. – Bent minutėlę nieko negalvok. Ar gali tai padaryti?

– Negaliu. – Kesė negalėjo nieko negalvoti. Tačiau mintys pačios dingo iš galvos, kai jo liežuvis švelniai pradėjo žaisti jos burnoje, o delnai slysčiojo kūnu žemyn ir vėl aukštyn. Žemyn ir aukštyn, vienodais judesiais, vis perbraukdami krūtis.

– Man patinka tavo skonis. – Jis palietė lūpomis jai smakrą, smilkinį, tada vėl grįžo prie lūpų. – Svajojau apie tai.

– Nejaugi?

– Beveik visą gyvenimą. Jau seniai norėjau būti su tavimi taip kaip dabar. Ir iki amžiaus galo.

Žodžiai skverbėsi pro bučinių sukelto malonumo miglą.

– Bet...

– Tu ištekėjai. – Devinas nukeliavo lūpomis jos skruostu į apačią. – Aš pavėlavau. Tą dieną, kai buvo tavo vestuvės su Džo Dolinu, nusigėriau. Mirtinai, iki sąmonės netekimo. Nežinojau, kaip toliau gyventi. Norėjau jį nužudyti, bet pamaniau, kad tau jo reikia. Štai kaip buvo.

– Devinai, aš nieko nesuprantu. – Jeigu jis liautųsi ją bučiavęs, bent minutėlę, gal ji pajėgtų suprasti.

Neatrodė, kad jis būtų nusiteikęs nutraukti bučinius.

– Buvau beprotiškai tave įsimylėjęs, maniau, mirsiu iš meilės. Tiesiog krisiu vietoje negyvas.

Ji sudrebėjo išsigandusi.

– Nekalbėk taip.

Gal jis pasakė per daug, bet buvo ne laikas apgailestauti. Reikėjo užbaigti, kas pradėta.

– Aš myliu tave jau dvylika metų, Kasandra. Mylėjau, nors buvai ištekėjusi už kito vyro, pagimdei jo vaikus. Mylėjau, nors negalėjau padėti, nepajėgiau ištraukti iš pragaro, į kurį buvai papuolusi. Ir dabar myliu.

Kesė pakilo ir senu gynybiniu įpročiu apsivijo save rankomis.

– To negali būti.

– Nekalbėk apie tai, ko nežinai. – Kesė žengtelėjo atatupsta išgirdusi jo balse pyktį, o Devinas sukando dantis ir atsistojo. – Ir nesitrauk nuo manęs, kai pakeliu balsą. Aš toks esu ir jau nepasikeisiu, net ir dėl tavęs. Bet aš – ne Džo Dolinas. Niekada tau nesuduosiu.

– Žinau. – Ji nuleido rankas. – Aš tai žinau, Devinai, – tardama šiuos žodžius Kesė matė, kaip jis stengiasi užslopinti susierzinimą. – Nenoriu, kad pyktum ant manęs, Devinai, bet nežinau, ką tau pasakyti.

– Regis, aš jau pasakiau daugiau nei reikia. – Susikišęs rankas į kišenes jis ėmė žingsniuoti pirmyn ir atgal. – Man gerai sekasi, kai ką nors darau iš lėto, gerai apgalvojęs. Šįkart buvo kitaip. Pasakiau, ką girdėjai, Kese, ir negaliu... o ir nenoriu atsiimti savo žodžių. Pati turėsi apsispręsti, ką daryti toliau.

– Ką čia kalbi? – Suglumusi ji kilstelėjo rankas, bet tuoj nuleido. – Nori įtikinti, kad toks vyras kaip tu daugybę metų mane mylėjo ir nieko nedarė?

– O ką, po galais, galėjau daryti? – atšovė Devinas. – Tu buvai ištekėjusi. Pati pasirinkai, deja, ne mane.

– Aš net nežinojau, kad turiu iš ko rinktis.

– Čia jau mano klaida, – karčiai pripažino jis. – Dabar ir vėl suklydau, nes paskubėjau – tu dar nepasirengusi būti su manimi, o gal to net nenori. Gal apskritai manęs nenori.

– Aš... – Kesė susiėmė delnais skruostus. Iš tikrųjų nesusigaudė, ko ji nori. – Nepajėgiu galvoti. Tu buvai mano draugas. Aišku, ir šerifas, aš tau tokia dėkinga...

– Nedrįsk man to sakyti! – suriko Devinas; jis buvo lyg pakvaišęs nuo skausmo ir pykčio, todėl nepastebėjo, jog Kesė išblyško kaip drobė. – Po velnių, nenoriu, kad jaustumeisi dėkinga. Aš prieš tave nevaidinu visuomenės tarno. Nieko nepadariau, kad su manimi šitaip kalbėtum.

– Ne tai turėjau omeny... Devinai, atsiprašau. Labai atsiprašau.

– Tegul skradžiai tie tavo atsiprašymai, – niršo jis. – Ir tas tavo dėkingumas. Dėkoji už tai, kad įkišau į kalėjimą tą kalės vaiką, kuris tave trankė? Tai dėkok šerifo ženklui, o ne man. Nes aš norėjau sudraskyti jį į gabalus. Dėkoji už tai, kad sukiojausi aplinkui ir gražiai elgiausi lyg koks ištikimas mišrūnas šuo? O aš troškau tik vieno... – Devinas staiga nutilo, jo žvilgsnis susmigo į ją tarsi įkaitintas peilis. – Bet to tu nenori žinoti. Trokšti vieno: kad kalbėčiau ramiu balsu, jausmus laikyčiau giliai užspaudęs ir neduočiau valios rankoms.

– Netiesa...

– Tu nieko prieš, kad aš tave bučiuoju, vis dėlto jauti man tik prakeiktą dėkingumą.

Ir tada Kesė neišlaikė.

– Tai nesąžininga.

– Aš nebenoriu būti sąžiningas. Pavargau tavęs laukti. Nebenoriu gyventi draskomas meilės. Po velnių viską.

Devinas praėjo pro ją ir buvo nulipęs iki pusės laiptų, kai Kesei atitirpo kojos. Ji puolė iš paskos.

– Devinai! Devinai, būk geras, nenueik taip. Leisk man...

Jis nusipurtė Kesės ranką, švelniai palietusią petį, ir atsisuko.

– Palik mane ramybėje, Kese. Juk to nori.

Ji pažinojo tą žvilgsnį, nors nesitikėjo pamatyti jo Devino akyse. Tai buvo nuožmus vyro įtūžis. Kesė turėjo pagrindo bijoti. Kažkas viduje skausmingai susigniaužė, bet ji prisivertė nepajudėti iš vietos. Jis niekada nesužinos, kiek pastangų jai tai kainavo.

– Tu man niekada apie tai neprasitarei, – pradėjo Kesė stengdamasi, kad balsas skambėtų ramiai. – Niekada neleidai suprasti. Dabar viską išsakei, tačiau nenori duoti laiko susivokti, pagalvoti, kaip elgtis. Net nenori girdėti, kad aš atsiprašau, kad esu dėkinga, kad bijau. O aš visa tai jaučiu ir nieko negaliu padaryti. Nebesugebėčiau būti tokia, kokią mane matyti trokšta kiti žmonės. Nes šįkart prarasčiau viską. Jeigu ir galėčiau tai padaryti, tai tik dėl tavęs. Bet negaliu.

– Suprantama. – Devinas suprato, kad yra neteisus... nevisiškai, bet vis tiek neteisus. Atrodė, tai smulkmena, palyginti su beprotišku, nepakeliamu skausmu krūtinėje. – Kese, mane visa tai varo iš proto, bet aš nenoriu, kad būtum kitokia nei esi. Kai tai suprasi, žinai, kur mane rasti.

Kesė sužiopčiojo, kai jis apsisuko ir nuėjo. Ji nieko negalėjo jam pasakyti, nieko negalėjo padaryti. Jautėsi lyg išdraskyta krūtine, skaudėjo gerklę.

Ir Devino akyse ji matė kančią. Kesė užsimerkė. Ji dėl to kalta, nors visai nenorėjo įskaudinti jo.

Devinas Makeidas ją myli. Ši mintis kėlė siaubą ir sumaištį. Bet ją labiausiai stulbino mintis, kad jis jau seniai ją myli. Devinas Makeidas, pats mieliausias ir žaviausias vyras iš visų, myli ją daugybę metų, o ji tegali pasiūlyti jam dėkingumą.

Dabar ji prarado jį – jo draugystę, kurią brangino, tą bendrumą, kuris nuolat stiprėjo. Prarado, nes jam reikėjo moters, o ji buvo tuščia.

Kesė nepuolė į ašaras. Per vėlu verkti. Todėl atsitiesė primindama sau, kad neturėtų gūžtis. Ir per virtuvę nužingsniavo į viešbutį. Turėjo dar daug nebaigtų darbų, o dirbant jai visada geriau sekėsi galvoti.

Vėliausiai atvykusios viešnios buvo išvažiavusios medžioti antikvarinių daiktų, todėl Kesė užlipo laiptais ir vėl įjungė dulkių siurblį, kurį teko palikti pasirodžius netikėtoms viešnioms.

Ji dirbo metodiškai, ėjo koridoriumi iš kambario į kambarį. Medaus mėnesio apartamentai, buvę Abigalės kambariai – Kesės mėgstamiausi. Bet dabar ji beveik nekreipė dėmesio į dailius sienų apmušalus su rožių pumpurais, gracingą lovą su baldakimu, pro nėrinių užuolaidas besiskverbiančius saulės spindulius.

Priminė sau, kad reikia pamerkti šviežių gėlių. Net tomis dienomis, kai čia niekas negyvendavo, ant staliuko prie lango stovėdavo gyvų gėlių puokštė. Šįryt ji pamiršo jų pamerkti.

Tačiau kambaryje tvyrojo stiprus rožių aromatas. Netikėtai Kesę nupurtė šiurpas. Ji pajuto, kad jis čia, ir pasisuko į duris.

– Devinai... – su palengvėjimu ištarė sutrikusi ir susigraudinusi. Keistai jausdamasi ji žengtelėjo į priekį.

Bet tai buvo ne Devinas. Vyras aukštas, tamsiaplaukis ir gražus, tačiau veidas – ne Devino, o drabužiai dalykinio stiliaus, senoviški. Jos ranka nebenulaikė dulkių siurblio, jo zvimbimas aidėjo ausyse.

Abigale, eik su manimi. Pasiimk vaikus ir ateik. Palik šiuos namus. Tu jo nemyli.

„Ne. Niekada nemylėjau. O dabar neapkenčiu“, – pagalvojo Kesė.

Ar nematai, kas su tavimi darosi? Ar ilgai ištversi šitaip įkalinta, atskirta nuo gyvenimo?

„Aš nieko negaliu padaryti. Nieko negaliu.“

Aš myliu tave, Abigale. Labai myliu. Jeigu tik leisi, padarysiu tave laimingą. Mes pabėgsime iš čia, pabėgsime nuo jo. Kartu pradėsime naują gyvenimą. Aš taip seniai tavęs laukiu.

„Kaip aš galiu? Esu susaistyta. Turiu vaikų. Ir tave, nes tavo gyvenimas čia. Tu negali palikti miesto, savo pareigų, negali apvilti žmonių, kurie tavimi pasitiki. Bet negali apsigyventi su kito vyro žmona ir vaikais.“

Nėra nieko, ko negalėčiau dėl tavęs padaryti. Galėčiau netgi nužudyti. Mirti dėl tavęs. Dėl Dievo meilės, Abigale, suteik man progą tave mylėti. Visus tuos metus aš stebėjau tave iš šalies ir žinau, kokia nelaiminga buvai ir kokia nepasiekiama. Dabar viskas baigta. Jis išvykęs. O kol grįš, mes galime nukeliauti mylių mylias. Kodėl mudu turime tenkintis mažu, jei galime turėti viską? Nebenoriu sėdėti su tavimi svetainėje ir apsimesti, kad tavęs nemyliu, kad negeidžiu. Neturiu jėgų būti vien tavo draugas.

„Juk žinai, kaip tave branginu ir tavimi pasikliauju.“

Pasakyk, kad myli mane.

„Negaliu. Negaliu to pasakyti. Mano viduje tuščia. Jis viską nužudė.“

Eik su manimi. Ir vėl atgysi.

Kad ir kas čia buvo, ūmai išnyko, liko tik tuščias tarpduris, mieli sienų apmušalai ir stiprus, liūdnas rožių aromatas. Kesė atsipeikėjo ir susivokė, kad stovi palinkusi į priekį, vieną ranką ištiesusi į kažką, ko nėra.

Siurblys vis dar burzgė, ji lėtai susmuko ant grindų.

Kas čia nutiko? – klausė savęs. Ar ji sapnavo? Gal pasivaideno?

Pridėjusi ranką prie krūtinės Kesė pajuto, kad jos širdis spurda lyg paukštis uždarytas į narvą. Ji lėtai prisitraukė prie krūtinės kelius ir pasidėjo ant jų galvą.

Kesė ir anksčiau ne kartą girdėjo vaiduoklius, juos jautė. O dabar vieną iš jų pamatė. Ne iš Barlou šeimynykščių ir ne vargšą pasmerktą mirti kareivėlį. Tai buvo vyras, kurį mylėjo Abigalė. Žmogus, kuris ją mylėjo.

Kas jis toks? Kesė pagalvojo, kad tikriausiai niekada to nesužinos. Jo veidas buvo įsimintinas, kupinas sielvarto. Balsas tvirtas, nors jis maldavo. Kodėl Abigalė neišėjo su šiuo vyru? Kodėl nepaėmė jo ištiestos rankos ir nepabėgo į naują gyvenimą?

Abigalė jį mylėjo. Kesė sunkiai atsiduso. Tuo ji buvo įsitikinusi. Kambarys buvo kupinas stiprių jausmų, ji juos jautė. Ir suprato: tai meilė. Begalinė beviltiška meilė.

„Ar todėl Abigalė vis verkia? – toptelėjo Kesei. – Kad nepabėgo su mylimuoju ir jį prarado? Ji nekovojo dėl meilės, galiausiai neliko dėl ko gyventi?“

Bijojo mylėti ir sudaužė jam širdį.

Kaip ir ji šiandien sudaužė širdį Devinui.

Drebėdama Kesė pakėlė galvą. „Kodėl?“ – klausė savęs. Iš baimės ir abejonių? Iš įpratimo? Juk tai niekinga. Devinas trokšta tik meilės. O ji net nepasakė, kad jį myli. Neparodė to.

Ar ji užsisklęs ir atsiribos nuo visų kaip Abigalė, ar surizikuos ir pasinaudos jai gyvenimo siunčiama proga?

Ar ne per ilgai buvo bailė?

Nusišluosčiusi drėgną veidą Kesė pašoko. Suprato turinti eiti pas jį. Ir nueis. Kaip nors.

Be abejo, tokie dalykai taip paprastai nesprendžiami. Kesė turėjo vaikų ir negalėjo palikti, kad jie patys savimi pasirūpintų. Viešbutyje buvo svečių ir daugybė nepadarytų darbų. Visa tai atėmė nemažai laiko, ilgainiui abejonės vis stiprėjo.

Kesė stengėsi joms nepasiduoti, tikino save, kad visai nesvarbu, jog ji tokia nevykėlė. Jis geidžia jos. Tai svarbiausia.

– Aš tau labai dėkinga, Ede. Suprantu, kad nori daug ko paklausti.

– Baik... – Įsitaisiusi priešais televizorių su dubeniu kukurūzų spragėsių Edė mostelėjo ranka. – Šiandien truputį anksčiau uždariau kavinę. Turiu laisvą vakarą.

– Vaikai miega. – Kesei vis tiek buvo neramu. – Kai įminga, juos sunku prižadinti.

– Nesirūpink dėl tų angeliukų. Ir nesirūpink žmonėmis apačioje, – pridūrė užbėgdama už akių Kesei. – Jeigu svečiai ko nors norės, paskambins ir pasakys. Ketinu pasižiūrėti filmą, meilės istoriją, tada eisiu miegoti.

– Bet būtinai gulkis į lovą. Juk pažadėjai, – primygtinai reikalavo Kesė. – Aš grįžusi nugriūsiu ant sofos.

– Mm... – Edė galėjo lažintis, kad Kesė negrįš iki aušros. – Perduok nuo manęs linkėjimų Devinui.

Kesė maigė pirštais palaidinės apykaklės kampą.

– Aš tik trumpam nuvažiuosiu pas jį į darbą.

– Tikiu, tikiu, brangute.

– Jis ant manęs pyksta, Ede. Taip pyksta, kad gali tiesiog išspirti lauk.

Edė sustabdė vaizdo grotuvą, atsisuko į Kesę ir ilgai susimąsčiusi žiūrėjo.

– Mieloji, tu taip atrodai, kad jeigu jis ir norės tau ką nors padaryti, tai tik pasiguldyti į savo guolį, kurį turi įsirengęs kambarėlyje už kabineto. – Kesė vėl apglėbė save rankomis, o Edė tik nusijuokė. – Ak, liaukis. Devinas nevers tavęs nieko daryti. Tokiam vyrui kaip jis nereikia versti. Būtų nei šis, nei tas.

– Iš kur žinai, kad einu pas jį... kad noriu pamėginti...

– Kese, brangute, prisimink, su kuo kalbi. Aš šiame miestelyje trinuosi jau seniai. Tu man paskambinai, paprašei pabūti su vaikais, nes tau reikia pamatyti Deviną, ir aš viską supratau. Jeigu nori žinoti, jau seniai reikėjo taip ir padaryti.

Kesė žvilgtelėjo į savo vienspalvę medvilninę palaidinę ir paprastas kelnes, patogius žemakulnius batelius. Vargu ar taip rengiasi fatališkos moterys.

– Ede, aš visiškai netinku tokiems reikalams.

Edė užvertė galvą.

– Galiu lažintis, kad Devino nereikia mokyti, kaip tai daryti, todėl nesirūpink.

– Regana patarė leisti jam veikti. Gal man nereikia ten eiti?

– Meilute, kartais net ir tikrą vyrą reikia šiek tiek paraginti. O dabar liaukis save graužusi ir negniaužyk rankų. Eik ir pasiimk jį.

– Reikėtų kaip nors susitvarkyti plaukus, – sunerimo Kesė. – Tikriausiai jau nusilaižiau lūpų dažus? Gal apsivilkti suknelę?

– Kese. – Edė nusmaukė žemyn netikrais briliantais puoštus akinius ir pažiūrėjo per viršų. – Atrodai puikiai. Labai šviežiai. Patikėk, jam nesvarbu, kuo būsi apsirengusi. Svarbu, kad būtum pas jį. Todėl eik.

– Gerai. – Kesė atsitiesė ir čiupo rankinę. – Einu. Jau einu. Jeigu tau ko nors reikės, tik...

– Man nieko nereikės. Eik.

– Einu.

Kesei išėjus Edė kilstelėjo rusvus antakius. Vargšas vaikas, pagalvojo ji. Atrodė, lyg eitų į ugnies liniją mūšio lauke. Kikendama Edė pasitaisė akinius ir vėl įsijungė vaizdo grotuvą.

Lažybose būtų stačiusi už Deviną Ma keidą.

7

„Iš tikrųjų reikėtų viską mesti ir ropoti į lovą.“ Štai ką pasakė sau Devinas, bet ir toliau sėdėjo prie stalo įbedęs nosį į knygą. Pasakojimas jo nesudomino. Tačiau ne dėl knygos autoriaus kaltės – pastaruoju metu jo beveik niekas nedomino.

Suprato, kad kvaila ir beprasmiška taip jaustis, deja, niekas negalėjo pataisyti nuotaikos. Viskas nusėdo giliai viduje. Jau rimtai galvojo patraukti į ūkį ir pasipešti su Šeinu. Tai būtų visai lengva. Per lengva. Todėl apsigalvojo.

Nusprendė, kad gal jau netinka šitaip elgtis. Tokius dalykus mėgo paauglystėje... po galais, netgi skaičiuodamas trečią dešimtį. O juk praėjusią savaitę vėl darė tą patį.

Šiaip ar taip, dabar tokiems žygiams nebu vo nusiteikęs.

Todėl sėdės čia, tylioje šerifo būstinėje, atsilošęs kėdėje, užsikrovęs kojas ant stalo ir skaitys. Nors tai jį ir kniso.

Buvo jau po dešimtos, vadinasi, vargu ar dar kas nors paskambins ir pagaliau atsiras ką veikti. Devinas neprivalėjo čia būti, tačiau mėgo ramybę, tvyrančią būstinėje naktį, ir įprastą aplinką. Kita vertus, geriau sėdėti prie stalo nei prie baro.

Jis neįsijungė radijo imtuvo, nors dažniausiai vakare mėgdavo tylų muzikinį foną. Šviesa degė tik ant stalo, metalinė lempa lenktu stovu apšvietė knygą rankose. Knygą, kurios jis neskaitė.

Jei jau nesiruošė eiti miegoti, nusprendė užsipilti kavos. Bet atrodė, kad ir tokiam darbui reikia per daug pastangų.

Devinas neprisiminė, ar dar kada nors gyvenime jautėsi toks piktas ir pavargęs tuo pat metu. Paprastai pyktis suteikdavo energijos, sujudindavo kraują, įliedavo į gyslas adrenalino. Dabar jautėsi išsunktas. Tikriausiai todėl, kad beveik visas pyktis buvo nukreiptas į save, nors kliuvo jo ir Kesei.

Kai moteris įskaudina vyrą, kyla pati natūraliausia pasaulyje reakcija – jis pyksta ant visų.

Devinas ne kartą sakė moterims, kad jas myli. Negalėtų paneigti. Bet iš tikrųjų tai tik mėgino pamilti. Dėjo daug pastangų. Bet mažiausiai troško svaičioti apie tai, ko negali turėti.

Nors kaip tik tai dabar ir darė.

„Purkštauji“, – pasakytų mama, šyptelėjęs pagalvojo Devinas. Dabar jis motinos pasigesdavo labiau nei iškart po jos mirties. Per tuos metus jam tikrai labai jos trūko.

Ji trenktų jam antausį arba pasijuoktų. Lieptų Devinui pajudinti apgailėtiną užpakalį ir ką nors daryti, užuot svarsčius, ką daryti. Arba ko nedaryti.

Na, taip, jis nepajėgė sugalvoti, ko griebtis, beliko tik pripažinti klaidas. Jis veikė per greitai, per daug ją spaudė ir suklupo užkliuvęs už savo širdies.

„Po velnių viską“, – mintyse nusikeikė Devinas ir pasidėjo atverstą knygą ant krūtinės. Pasimuistęs kėdėje užsimerkė ir liepė sau galvoti apie ką nors kita.

Turi pasikalbėti su meru dėl sustojimo ženklo, kurį reikia pastatyti Reno gatvės gale. Trys rimtos automobilių avarijos per metus – svari priežastis tai padaryti. Dar pažadėjo pasakyti kalbą per paskutinį moksleivių susirinkimą prieš vasaros atostogas. Be to, būtinai reikėjo padėti Šeinui, pradedančiam ankstyvąją šienapjūtę...

Palengva iš pasalų atsėlino miegas. Kažkaip iš šienaujamo lauko jis atsidūrė prie mylimosios miegamojo durų. Kesės? Ne, tai buvo ne Kesė. Abigalė. Jame grūmėsi meilė ir geismas. Kodėl ji nenori pripažinti, kad jai jo reikia ne mažiau kaip ir jam jos? Nejaugi taip sėdės susidėjusi į sterblę rankas su nebaigtu siuviniu ir žiūrės pavargusiu ir bejėgišku žvilgsniu?

Atrodė, jokie jo žodžiai neįstengia įtikinti Abigalės eiti su juo ir leisti ją mylėti, nors tam jis ir gimė šiame pasaulyje. Ne, ji atsisakys jo, atsisakys visko, ką jie galėtų turėti. Turėtų turėti.

Kartu su meile ir su geismu užplūdo pyktis. Rankoje glamžydamas skrybėlę jis jautėsi pavargęs maldauti.

„Aš daugiau neprašysiu, – tarė jis moteriai, o ji tik žiūrėjo. – Daugiau neateisiu, nesuteiksiu progos tau manęs skaudinti. Jau labai ilgai laukiau. Jeigu taip turi būti, aš palieku Antietamą. Negaliu čia likti kaip įstatymų sergėtojas ir gyventi žinodamas, kad esi netoliese, tačiau man nepasiekiama. Turiu susirinkti savo gyvenimo likučius ir pasitraukti.“

Bet ji nesakė nieko, o jis atsitraukė ir perėjęs koridorių nulipo laiptais žinodamas, kad viskas baigta. Jos rauda pasivijo jį išėjusį į lauką.

* * *

Pirštais sukiodama rankinės dirželį Kesė stovėjo kitoje stalo pusėje. Nesitikėjo rasti jį miegantį, todėl svarstė: žadinti ar išeiti taip pat tyliai kaip atėjo.

Devinas neatrodė taikingai. Nors turėjo atrodyti, nes sėdėjo kojas susikėlęs ant stalo ir sukryžiavęs per kulkšnis, ant krūtinės gulėjo atversta knyga, o visa tai apšvietė stalinė lempa.

Tačiau veidas buvo griežtas ir įsitempęs, burna paniurusi. Kesė troško surasti savyje drąsos sušvelninti jo veido bruožus ir priversti lūpas šypsotis.

Betgi vėl – ji nuolat turėdavo bėdų dėl drąsos stokos.

Devinui atsimerkus Kesė šoktelėjo lyg triušis.

– Atsiprašau, nenorėjau tavęs prižadinti.

– Aš nemiegojau. – Bent jau jam taip atrodė. Smegenyse tvyrojo migla ir rožių aromatas, vieną akimirką Devinui pasirodė, kad Kesė vilki žydrą suknelę su nėriniais prie kaklo.

Žinoma, viskas ne taip. Tik tvarkingą siaurą palaidinę ir ilgas kelnes – jis lėtai ranka persibraukė plaukus.

– Kai ką apmąsčiau. Miesto reikalai.

– Jeigu tu užsiėmęs, aš galiu...

– Ko tu nori, Kese?

– Aš... – Jis vis dar pyko. Ji to tikėjosi ir tam ruošėsi. – Turiu tau kai ką pasakyti.

– Gerai. Klok.

– Suprantu, kad tave įskaudinau ir tu širsti ant manęs. Nenori, kad atsiprašinėčiau. Tave siutina, kai tai darau, todėl neatsiprašysiu.

– Puiku. Ar neketini užplikyti man kavos?

– O, aš... – Ji jau sukosi prie virdulio, bet staiga susigriebė. Giliai įkvėpusi atsigręžė ir pažvelgė į jį. Devinas klausiamai kilstelėjo antakį. – Ne.

– Ką gi, tai jau šis tas.

– Taip, esu įpratusi patarnauti žmonėms. – Kesė jautėsi suirzusi, tai buvo nemalonus jausmas, nors menkai pažįstamas. – Gal tave tai ir piktina, deja, nieko negaliu pakeisti. Turbūt man patinka jiems patarnauti. Turbūt taip jaučiuosi naudinga.

– Aš visai nenoriu, kad man patarnautum. – Devinas aiškiai pajuto Kesės susierzinimą. Bet tai suteikė jos akims gyvumo ir jį pakerėjo. – Nenoriu, kad jaustumeisi man dėkinga.

– Taip, aš jaučiuosi dėkinga. Ir taip pat nieko negaliu pakeisti. O tai, kad tikrai jaučiuosi dėkinga... Tik nerėk ant manęs, Devinai.

Sužavėtas jai nebūdingo tono jis tvirtai suspaudė lūpas, paskui tarė:

– Kol kas dar galiu.

– Bent jau leisk man užbaigti. – Kesė suvokė, kad tai ne taip ir sunku. Beveik taip pat kaip su vaikais. Reikia būti sąžiningai, atrodyti stipriai ir nesileisti išmušamai iš vėžių. – Turiu už ką tau dėkoti, bet tai nereiškia, kad... Tai nereiškia, kad aš nieko daugiau nejaučiu.

– O ką jauti?

– Tiksliai nežinau. Aš nejaučiau jokių jausmų vyrui jau... ko gero, niekada nejaučiau, – patikino Kesė. – Bet nenoriu prarasti tavo draugystės ir... prieraišumo. Be vaikų, tu esi vienintelis man labai svarbus žmogus, Devinai. Būdama su tavimi... – Ji nekentė savęs už tai, kad turi apgraibomis ieškoti žodžių mintims išreikšti. – Šią popietę, prieš tau supykstant, mes bendravome taip maloniai, taip ypatingai.

Nuo to, kaip ji stovi priešais jį ir glamžo rankinės dirželius, stengdamasi surasti būdą, kaip užglaistyti tarp jų kilusius nesutarimus, Devino savitvarda aižėjo ir grasino subyrėti.

– Gerai, Kese, kodėl mums...

– Aš atvažiavau čia, nes noriu su tavimi pasimylėti.

Devinui atkrito žandikaulis. Buvo tikras, kad išgirdo, kaip jis dunkstelėjo į stalo kraštą. Dar nespėjo jis susirinkti savo kalbėjimo padargų, kai atsilapojo durys ir vidun įsiveržė Šeinas.

– Sveikas, Devai. Labas, Kese. Pamaniau, gal norėsi nueiti iki Dafo užeigos pažaisti? Kodėl tau neprisidėjus prie mūsų, Kese? Jau pats laikas išmokti žaisti pulą.

– Dink iš čia, Šeinai, – sududeno Devinas, neatitraukdamas žvilgsnio nuo Kesės.

– Liaukis, Devinai, juk vis tiek neturi ką veikti, tik skaitai knygas ir geri išsivadėjusią kavą. – Norėdamas tai pademonstruoti jis pakėlė puodelį ir pauostė. – Tas šlamštas nužudys tave.

– Dink arba krisi negyvas.

– Kas atsitiko? Mes tik... – Šeinas, tikras nekaltybės įsikūnijimas, pasisuko eiti atgal. Ore tvyrojo įtampa ir tai, kaip Devinas žvelgė į Kesę, paveikė jį lyg kumščio smūgis. – Oho. Oho, – išdainavo jis šypsodamasis iki ausų. – Suprantu tave, ginklo drauge. Ir kas galėjo pagalvoti?

– Duodu tau dešimt sekundžių dingti pro duris, antraip nušausiu.

– Gerai, po galais, dingstu. Iš kur galėjau žinoti, kad judu su Kese...

– Rytoj, – ramiai tarė Devinas, pagaliau šiaip ne taip nukėlęs kojas nuo stalo, – aš sudraskysiu tave į labai mažus gabalėlius.

– Gerai, supratau. Spėju, kad judu nenusiteikę žaisti pulo, todėl išeinu. Ei, gal norite, kad užrakinčiau? – paklausė, o kai Devinas piktai suurzgė, pamerkė akį. Bet buvo labai paslaugus, spustelėjo automatinės spynos užraktą ir išėjęs užtrenkė duris.

– Juk tu nesiruoši su juo muštis? – greitai paklausė Kesė. – Jis nieko bloga nenorėjo ir... – Liežuvis apsunko ir ji nutilo stebėdama, kaip Devinas eina aplink stalą.

– Ką pasakei prieš įeinant tam idiotui mano broliui?

– Sakiau, kad atėjau su tavimi pasimylėti.

– Taip ir maniau. Vadinasi, tokiu būdu nori prisigerinti ir išsaugoti draugystę? Savotiškai atsiprašai?

– Ne. – Po galais, ji vėl viską sugadino. Devinas neatrodo įsimylėjęs, greičiau jau susidomėjęs. – Nors gal ir taip. Nesu tikra. Bet pamaniau, kad tu tikriausiai to nori. O gal ne?

– Aš klausiu, ko nori tu.

– Jau aiškinau. – Viešpatie, argi ji to nepasakė – garsiai, paprastais žodžiais? – Atėjau čia, ar ne? Išsikviečiau Edę, kad pabūtų su vaikais, o pati atvažiavau čia. – Ji trumpam užsimerkė. – Man tai nėra lengva, Devinai.

– Suprantu. Aš geidžiu tavęs, Kese, bet visai nenoriu, kad galvotum, jog tai būtina norint atnaujinti mūsų bendravimą.

Ji padarė tai, ką jau buvo vieną kartą dariusi. Tada tai suveikė. Suėmė delnais jam skruostus, pasistiebė ir pabučiavo.

– Dabar tikiesi, kad tave pulsiu? – sumurmėjo Devinas.

– Ak, aš apie tai menkai teišmanau. – Kesė apmaudžiai nusviedė rankinę ant kėdės. – Niekada nebuvau tam tinkama.

– Seksui?

– Žinoma. Argi ne apie seksą mes čia šnekame?

– Aš abejoju, – ramiai tarė Devinas, bet Kesė buvo kaip nesava ir elgėsi kažkaip keistai.

– Nežinau, ko tu nori ir kaip galėčiau tai suteikti. Būtų gerai, jeigu elgtumeisi kaip paprastai. Nesakau, kad man tai nepatiks, – patiks. Esu įsitikinusi, kad patiks. Tu nekaltas, jei esu nesumani ir šalta, jei nepatiriu orgazmo.

Pastebėjusi, kad Devinas išsižiojo iš nuostabos, Kesė nutilo.

– Ką sakei?

Tikriausiai tai pasakė kas nors kitas, išsigandusi pagalvojo ji neramiai žvalgydamasi. Aišku, kad kas nors kitas. Norint kaip nors įveikti užplūdusį susidrovėjimą jai neliko kitos išeities, reikėjo tęsti, ką buvo pradėjusi.

– Aš tikrai noriu su tavimi pasimylėti. Esu įsitikinusi – tai bus malonu, nes kai mane bučiuoji, būna labai gera, vadinasi, visa kita bus taip pat. Ir jeigu tu tikrai ką nors darytum, aš nesijausčiau taip kvailai kaip dabar.

Ko, po galais, ji iš jo tikisi? Jis velniškai gerai žinojo, kad priešais stovinti moteris dešimt metų gyveno santuokoje ir yra dviejų vaikų motina. Ūmai pervėrė mintis: nė viena jo lytėta moteris nebuvo panašesnė į nekaltą mergaitę už Kesę.

Tokia velniava Deviną šiek tiek baugino.

Jau norėjo sakyti, kad jiems vertėtų žengti žingsnį atgal ir neskubant viską pradėti iš naujo. Tačiau suprato, jog tai netinkamas sprendimas. Kad ir kaip buvo skaudu pripažinti, ji akivaizdžiai atrodė sugniuždyta. Devinas suvokė, kad šiuo atveju susilaikymas prilygtų atstūmimui.

– Ar galiu su tavimi daryti ką noriu?

Kesė nušvito pajutusi begalinį palengvėjimą.

– Taip.

Tai išgirdus jam užvirė kraujas. Tačiau norėdamas nesugadinti reikalo turėjo valdyti geismą... ir neskubėti.

– O jeigu paprašysiu tavęs ką nors daryti, tu paklusi?

– Žinoma. – Juk tai buvo taip paprasta. – Tik jei nesitiki nieko ypatingo ir...

– Kodėl mums nepradėjus nuo to? – Devinas apkabino ją per pečius ir pasilenkė prie lūpų. – Vieno dalyko aš tikrai labai trokštu, Kese.

– Gerai.

– Noriu, kad pasakytum: tu manęs nebijai ir žinai, kad jokiu būdu tavęs neįskaudinsiu.

– Tikrai nebijau. Ir žinau, kad neįskaudinsi.

– Dar noriu, kad kai ką pažadėtum. – Jis nuslydo lūpomis jos skruostu, jautė, kaip atsipalaiduoja Kesės pečiai.

– Gerai.

– Noriu, kad lieptum sustoti, jeigu tau nepatiks tai, ką darau.

– Tu nedarysi nieko, kas man nepatiks.

Jo lūpos klaidžiojo apie Kesės ausį ir jos viduje kažkas krustelėjo.

– Pažadėk.

– Pažadu.

Paėmęs už rankos Devinas nusivedė ją į mažą kambarėlį, kuriame naktį miegodavo. Čia buvo tamsu. Tilpo tik kiek platesnė už viengulę lova, iškleręs stalas su pelenine, pastaruoju metu vis rečiau naudojama.

– Neturėtume to daryti čia. Reikėtų tave kur nors nusivežti.

– Ne. – Jeigu ne dabar, jai gali trūkti kantrybė. Koks skirtumas kur, jeigu vis tiek bus tamsu, o ji gulės užsimerkusi? – Čia gerai.

– Pasistengsime, kad būtų geriau nei gerai.

Jis užžiebė valdišką žvakę, skirtą šerifo būstinei avariniu atveju, tai šviesa bent jau buvo blausi. Kesė pati nesuprato, kaip gundomai atrodo: tokia tvarkinga ir išsigandusi, pasiruošusi jam atsiduoti. „Pasiaukoti“, – liūdnai pagalvojo Devinas.

Jis parodys, kad gali būti ir kitaip.

– Aš myliu tave, Kese. – Dabar buvo nesvarbu, ar ji patikės. Turėtų patikėti. Devinas vėl ją pabučiavo – lėtai, giliai, kantriai, sudėdamas į bučinį visą širdį.

Slinko laikas, o jie vis bučiavosi, ragavo vienas kitą, lietėsi lūpomis – Kesė palengva atsipalaidavo.

– Apkabink mane, – sumurmėjo Devinas.

Norėdama pamaloninti ji klusniai apsivijo jį rankomis. Nustebo pajutusi, koks jis kietas ir stiprus. Buvo keista jausti visą jo kūną. Bučinys vis tęsėsi ir Kesė švelniai paglostė jam nugarą.

– Noriu į tave žiūrėti. – Devinas apibėrė bučiniais Kesės kaklą, kai jo nugarą glamonėjančios jos rankos sustingo. Jam patiko, kad ji drovisi. Tai buvo žavu. – Tavo labai gražus veidas. – Neatitraukdamas nuo jos akių jis iš lėto atsagstė palaidinę. – Tos padūmavusios akys ir gundančios lūpos.

Kesė sumirksėjo, bet nesipriešino, kai jis praskleidė jos palaidinę. Dar niekas nesakė, kad ji seksuali. Paskui jo žvilgsnis nuslydo žemyn, iš gerklės ištrūko toks garsas, nuo kurio Kesės kūnas nuėjo pagaugais.

Jis suėmė delnais jos krūtis ir laikė lyg trapiausio stiklo dirbinius, kurie neatsargiai paliesti galėjo subyrėti.

– Nuostabios.

– Nedidelės.

– Puikios. – Jis pažvelgė jai į akis ir pakartojo: – Tiesiog puikios.

Devinas matė, kaip supleveno jos blakstienos, kai jis nykščiais ėmė sukti spenelius, juos švelniai braukyti. Kraujas užvirė, kai pajuto, kaip jie sustandėjo, o Kesė krūptelėjo, nustebusi atsimerkė ir pažvelgė apniukusiu žvilgsniu.

Ką jis daro? Kodėl nespaudo ir netampo krūtų? Pajuto, kaip sukasi galva ir ji kažkur smenga. Apstulbo išgirdusi slopią savo pačios dejonę.

– Ar būtinai turi užsimerkti? – paklausė Devinas. Buvo gera nevaržyti rankų, liesti švelnią it šilkas odą. – Man patinka stebėti miglą, kuri užtraukia tavo akis vos man prisilietus. Nepaprastai gera tave glamonėti, Kese.

– Aš vos atgaunu kvapą.

– Tu kvėpuoji. Jaučiu tavo širdies plazdėjimą. – Pasilenkęs pabučiavo jai į petį, tada atsitiesęs nusivilko baltinius. – Pajusk ir mano.

O Viešpatie! Jis atrodė kaip iš žurnalo. Vien raumenys ir glotni oda. Kiek padvejojusi Kesė išdrįso paliesti delnu jo krūtinę ir nusišypsojo.

– Ji plaka. Ar tu jau pasirengęs?

– Ak, Kese. – Nurijęs aimaną jis suspaudė ją glėbyje mėgaudamasis palaima, kurią teikė kūnų sąlytis. – Aš dar net nepradėjau.

Pamaniusi, kad jis turi omenyje visiškai ką kita, Kesė suraukė antakius, užgniaužė nepasitenkinimą ir nuslopinusi drovumą ištiesė ranką jam į tarpkojį.

Nešvankiai nusikeikęs Devinas staigiu judesiu atsitraukė, o ji droviai prisidengė rankomis ir įsispoksojo į jį.

– Pamaniau, kad nori... Man atrodė, jog tai turi omenyje... – Gerasis Dieve, tas jo daiktas buvo kietas kaip uola. Ir milžiniškas.

Devinas nusprendė, kad geriau nusijuokti negu aprėkti.

– Brangute, tu ir vėl paskubėjai, aš ketinu tvardytis, mudu vėl viską pradėsime iš naujo. Jeigu tu nieko prieš, norėčiau dar truputį tave paglamonėti.

– Aš neprieštarauju, bet tu...

– Žinau, kas man yra. Tačiau tu žadėjai daryti, kaip aš norėsiu, – priminė Devinas, iš paskutiniųjų stengdamasis neužkaukti iš geismo. – Noriu, kad žiūrėtum man į akis, žiūrėk tiesiai į akis.

Kesė pakluso, tada Devinas vėl švelniai rankomis palytėjo jos krūtis. Matė nuostabą jos veide, kai kūnu nuvilnijo malonumas, girdėjo vis tankėjantį kvėpavimą. Jis ėmė murmėti visokias švelnybes ir kvailystes, stebėdamas, kaip ji reaguoja.

Kai Kesė užsimerkė, jis atsargiai pakėlė ją nuo grindų ir taip laikydamas lūpomis paglamonėjo raktikaulį, paskui nuslinko žemyn ir sustojo prie krūtų.

Ji rankomis įsikibo jam į pečius ir išsirietė, kai geismas lyg strėlė – o gal kaip kulka? – pervėrė kūną ir įstrigo karščiausioje vietoje. Ji papurtė galvą stengdamasi atsipeikėti.

– Devinai.

Jis bakstelėjo liežuviu jai į liežuvį.

– Ar nori, kad liaučiausi?

– Ne. Ne.

– Ačiū Dievui.

Kesė virpėjo, o jo rankos mikliai judėjo jos kūnu, pagaliau Devinas pastatė ją ant grindų, tačiau lūpų neatitraukė. Įsikibusi jam į plaukus Kesė nelygiai kvėpavo. Jos lūpos degte degė.

Kai Devinas atsegė jos kelnes, Kesė sekundei sustingo.

Ji visko nesugadins. Tai pati sau pažadėjo. Nesvarbu, kas bus toliau, nes tai, kas vyko iki šiol, teikė neapsakomą malonumą. Ji dar niekada nejautė tokio geismo, tokio troškimo. Arba kažkodėl pamiršo. Devino rankos buvo tvirtos, delnai šiurkštūs, bet lietė ją švelniai. Pagalvojo, kad būtų laiminga, jei jis amžinai ją taip glamonėtų. Galėtų palaimingai pasinerti į nuostabių pojūčių gelmes.

Devinas stengėsi išvaduoti ją iš paskutinių drabužių nelaisvės, Kesė jautė, kad netrukus ji liks be nieko. Tada jis turėtų nepaleisti jos iš glėbio. Turėtų glausti prie savęs ir šildyti. To visiškai pakaktų.

Ji nusišypsojo, kai Devinas pakėlė ją ir prispaudė prie krūtinės. Žvakės šviesa buvo labai jauki, Kesę užliejo begalinis švelnumas ir gerumas. Jis privertė ją pasijusti geidžiama. Ji prigludo jam prie lūpų, o rankomis apsivijo kaklą ir laikėsi, kol jis paguldė ją į guolį, nuo jų svorio sugirgždėjo lovos spyruoklės.

Kesė atsimerkė ir žiūrėjo sutrikusi, kad jis neskuba spraustis į jos vidų. Atvirkščiai, Devinas gulėjo įsmeigęs žvilgsnį jai į veidą ir ranka glostė liemenį.

– Neskubink manęs, – švelniai tarė jis. – Aš mėgaujuosi.

Ir kaip ji nustebo, kai Devinas pradėjo kalbėti apie jos kūną, apie odą ir akis, apie kojas. Tie jo pašnibždomis beriami žodžiai vis smarkiau kaitino ją.

Buvo dėkinga, kad jis nesitiki sulaukti atsako. Kesei darėsi vis sunkiau kvėpuoti.

Kesė buvo neįtikėtinai švelni ir stebinamai naivi. Vien dėl to Devinas tramdė savo geismą, nedavė valios rankoms. „Dvylika metų“, – galvojo Devinas klausydamasis, kaip ji gaudo orą ir suaimanuoja, kai jis pirštu perbraukia vidinę šlaunies pusę. Taip ilgai laukęs vyras turi būti kantrus kaip šventasis, nors kraujas šniokščia it potvynio bangos.

Lūpomis jis grįžo prie krūtų. Tokių mažų ir švelnių, kvepiančių pavasariu. Juto, kaip krūtinėje daužosi jos širdis, kaip šiurpsta oda. Suprato, kad tai iš malonumo.

Norėjo suteikti jo dar daugiau, atiduoti jai viską, kad tik sužinotų, jog ji to trokšta. Todėl braukė ir čiulpė, jaudino ją ir save, kol Kesė po juo ėmė rangytis, juto, jog ji artėja prie bedugnės krašto. Ir jis bus vienintelis, įrodęs jai, kad kritimas į ją gali būti saldus.

Buvo per daug karšta. Kesė degė iš vidaus ir niekaip negalėjo nurimti. Geidė, bet nepajėgė numalšinti drebulio. Įsitempė – ji troško dar daugiau. Kažko labai didelio, milžiniško, baugaus. Trūko oro, pojūčiai ritosi per kūną neįtikėtinu greičiu, jų buvo labai daug. Ji suvaitojo ir prikando lūpą, stengdamasi nuslopinti garsą.

– Gali šaukti, – pridususiu balsu tarė Devinas. – Klyk, jeigu nori. Niekas daugiau negirdės, tik aš. Todėl nesivaržyk, Kese.

– Negaliu.

Devinas panardino į ją pirštus ir jam ėmė suktis galva. Kesė buvo karšta ir drėgna, ji pati nesuprato, kad yra visiškai pasirengusi.

– Neprašyk manęs sustoti, – sumurmėjo jis jai prie lūpų. – Neprašyk.

– Ne. Ne, neprašysiu.

Kiek vėliau Kesė rėkė tokiu balsu, kuris nustebino ją pačią – tas garsas buvo laukinis, nesuvaldomas. Tačiau kūnas nevalingai judėjo, veržėsi prie Devino pasirengęs priimti paslaptingą, be galo stiprų malonumą, tokį, kokio dar nebuvo patyrusi. Viskas viduje susigniaužė, smarkiai, skausmingai įsitempė, o tada sprogo. Kesė kone prarado sąmonę, jautėsi silpna kaip naujagimis, tačiau girdėjo Deviną dejuojant.

– Dar! – Dabar jis buvo nepasotinamas. Gniaužydamas paklodę stengėsi neprarasti proto ir ragino ją tęsti, nesustoti. Kesė dar kartą įsitempė, kilstelėjo, ir rankos, kuriomis ji buvo jį apkabinusi, lyg be kaulų nuslydo ant čiužinio.

„Atsidavė“, – pagalvojo Devinas. Dar daugiau – visiškai pasitenkino. O dabar atėjo jo eilė.

Jis užgulė ją ir įslydo vidun, Devinas matė, kaip Kesės blakstienos suplazdėjo, ji atsimerkė ir vėl apstulbusi pažvelgė į jį. Jis paėmė Kesę lėtai, stengdamasis ištęsti kiekvieną etapą – ir grimzdamas į ją, ir išnirdamas. Širdis vos laikėsi nesprogusi nuo pastangų susivaldyti, kai pajuto, kad Kesę vėl supurtė konvulsijos. Atsargiai ir kantriai jis judėjo toliau, išgyvendamas neįsivaizduojamą džiaugsmą, kai jos kūnas pradėjo drebėti ir prisiderino prie jo ritmo.

Deviną supurtė drebulys, raginantis ir reiklus. Suprato, kad šįkart jie orgazmą patirs kartu. Pagaliau kartu. Jis dar stipriau suspaudė kumščius, kuriais buvo įsitvėręs paklodės, ir išsiliejo.

Kesė niekaip negalėjo suvaldyti drebulio. Bet drebėjo ji ne iš šalčio. Jokiu būdu nebuvo šalta. Karštis, tvoskiantis nuo jos ir nuo viršuje gulinčio Devino, rodės, sklinda regimomis bangomis. Devinas kvėpavo sunkiai, tarsi būtų dalyvavęs lenktynėse, ir užgulęs visu svoriu ritmingai vis smigo į ją, spausdamas prie čiužinio, Kesė jautė, kaip spyruoklės įsiremia į nugarą.

Tai buvo nuostabu.

Pirmą kartą gyvenime Kesė suvokė, ką slepia tamsa.

– Žinau, kad spaudžiu tave, – šiaip ne taip ištarė Devinas. – Tuoj pasijudinsiu.

– Gali pasilikti. – Ji apkabino Deviną norėdama sulaikyti. Jis vis dar buvo joje, viduje. Tai buvo nuodėminga ir nuostabu. – Man patinka taip būti.

– Esu dėkingas, jog iškentei visa tai, turint omenyje, kad seksas tau nėra labai svarbus.

Išgirdusi jo ramų balsą Kesė kiek sunerimo, bet jautėsi pernelyg patenkinta, kad užsigautų erzinama.

– Anokia čia kančia, – tarė ji ir nusišypsojo. – Devinai, tai buvo nuostabu. Aš...

– Žinau. Kelis kartus. Aš skaičiavau.

Kesė nusijuokė, ji visai nesijautė sutrikusi.

– O tu ne.

– Aš, žinoma, irgi. – Jis rado jėgų kilstelėti galvą ir pažvelgti žemyn į ją. – Padėkoti galėsi vėliau.

Jos besišypsančiame veide spindėjo švelnumas. Dar niekada joks vyras į ją taip nežiūrėjo – pasimiglojusiu žvilgsniu, patenkintas ir mieguistas.

– Viskas buvo gerai. – Sukaupusi visas jėgas ji pasimuistė ir ištiesusi ranką palietė jo skruostą. – Argi ne?

– Vertėjo laukti. – Devinas priglaudė lūpas jai prie delno. – Bet kito karto nelauksiu dar dvylika metų.

– Ir aš nenorėčiau, kad lauktum. – Kesė jautėsi svajinga ir atsipalaidavusi. – Tu toks gražus.

– Makeidų prakeiksmas.

– Aš rimtai kalbu. – Ji pakėlė kitą ranką ir abiem delnais apglėbė jo veidą. Dabar buvo taip paprasta jį lytėti, pirštu perbraukti per tą dailią duobutę skruoste, atsirandančią jam šypsantis. – Ar pameni, kaip aš vaikystėje retkarčiais atbėgdavau į ūkį aplankyti jūsų mamos?

– Žinoma. Buvai daili mažulė, sudžiūvusi it skiedra, aš į tave nekreipiau dėmesio. Be reikalo.

– O aš tave stebėdavau. Ypač vasarą. Kai dirbdavai nusivilkęs marškinius.

Devino veide blykstelėjo šypsena.

– Na, na, mažoji Kese.

– Kurį laiką buvau tave karštai įsimylėjusi, kad žinotum, apie ką svajodavau. – Ji tyliai sukikeno. – Iki šiandien maniau, kad mano svajonės nerealios. Tai, ką patyriau, svajones pranoksta. Negaliu patikėti, kad tai sakau, kalbuosi su tavimi šia tema.

– Tokiomis aplinkybėmis gali kažin ko prikalbėti. – Tikėjosi, kad taip ir bus. Pajuto, kaip jo penis joje vėl kietėja.

– Man buvo gal dvylika metų, bet tu su manimi gražiai elgeisi. Jūs visi buvote geri. Aš mėgdavau ateiti pas jus paprasčiausiai pabūti. Bet tikras malonumas – vasarą, kai šilta, o tu iki pusės nuogas ir suprakaitavęs. Kaip dabar. – Kesė perbraukė pirštu jam per petį. – Visi raumenys blizga nuo drėgmės. Tavo kūnas... jis toks nuostabus. Kai tu retkarčiais užeini pas Edę ir jeigu kavinėje būna moterų, tau išeinant visos varto akis ir dūsauja.

– Eik jau.

– Tikrai. Žinoma, jeigu užeina kuris nors iš tavo brolių, būna tas pats.

– Nesugadink visko.

Kesė nusijuokė ir pakėlusi ranką nusibraukė nuo skruosto susitaršiusių plaukų sruogą.

– Gerai. Dėl tavęs jos dūsaudavo garsiau ir ilgiau.

– Dabar geriau.

– O Edė kartais pasako, pavyzdžiui: „Tas Devinas Makeidas turi patį gražiausią užpakalį trijose apygardose.“ – Krizendama ji susigriebė, ką pasakė, ir išpūtė akis. – Nereikėjo to sakyti.

– Per vėlu. Be to, aš žinau, kad Edė neabejinga šiai vyrų kūno daliai. Pati man prisipažino.

– Kokia begėdė. – Giliai atsidususi Kesė vėl jį apkabino ir leido rankoms nuslysti žemyn. – Bet tavo sėdynė tikrai išskirtinė.

– Pažiūrėk, ką padarei. – Kai Kesė rankomis perbraukė jam per šlaunis, Devinas pradėjo judėti jos viduje. Ir negalėjo būti didesnio malonumo, kaip tas, kurį teikė iš nuostabos suapvalėjusių jos akių vaizdas.

– Bet kaip tu gali... O Viešpatie!

– Tai visai nesunku, – patikino Devinas. – Vienas malonumas.

Kiek vėliau, gerokai vėliau, jis gulėjo lovoje šalia Kesės įsikniaubęs jai į plaukus, o jųdviejų kojos buvo susipynusios. Ir laikė ją apkabinęs – taip kaip ji svajojo, taip kaip jai reikėjo.

8

Jau beveik aušo, kai Kesė tyliai įslinko į savo virtuvę. Jautėsi besielgianti lengvabūdiškai, tarsi paauglė, gerokai per vėlai grįžusi namo. Iki šiol ji visada laikėsi nusistovėjusio režimo. Visada elgėsi taip, kaip iš jos buvo tikimasi.

Turėjo elgtis tyliai, tačiau sėlindama į namus paslapčiomis jautėsi išsilaisvinusi.

Juk ji praleido naktį – beveik visą naktį – su įdomiausiu, gražiausiu ir švelniausiu vyru visame pasaulyje.

Ji, Kasandra Konor Dolin, užmezgė meilės romaną.

Turėjo ranka prisidengti burną, kad sulaikytų besiveržiantį juoką. Širdis vis dar vartėsi krūtinėje, galva sukosi, o kūnas... jos kūnas buvo tarsi išblizgintas rožių žiedlapiais.

Kesė neabejojo, kad ji net atrodo kitaip, todėl stengėsi pažvelgti į savo atvaizdą metalinio skrudintuvo paviršiuje. Kadangi virtuvėje buvo viena, tris kartus apsisuko prieš užkaisdama vandenį kavai.

Prisiminusi, kad ji dar ir motina, nuėjo pažiūrėti, ar vaikai miega patogiai. Eidama iš Konoro kambario vos neaiktelėjo. Jos laukė Edė, ugninius plaukus susisukusi ant rausvų suktukų, susisiautusi į chalatą, išmargintą ryškiomis rožinėmis ir žydromis gėlėmis.

– Atsiprašau, – sušnibždėjo Kesė. – Nenorėjau tavęs pažadinti.

– Buvai tyli kaip pelytė. Aš tavęs laukiau. – Edė nužvelgė draugę ilgu vertinančiu žvilgsniu ir liko patenkinta. – Nagi, nagi, man regis, šįryt jautiesi puikiai ir esi patenkinta savimi. Be to, grįžai laiku.

Kesė dar kartą žvilgtelėjo į miegantį sūnų ir patraukė trumpu koridoriumi atgal į virtuvę.

– Ar neturėjai rūpesčių su vaikais?

– Žinoma, kad ne. Nė vienas iš jų nė karto net nepyptelėjo. – Išsišiepusi Edė atsekė paskui Kesę į virtuvę ir stebėjo, kaip ji ruošia kavą. – Juk tu pati viską papasakosi, kad man nereikėtų pasitelkti vaizduotės? Nes ją aš turiu velniškai gerą.

Karštis pliūptelėjo Kesei į skruostus, tačiau ne vien dėl drovumo, bet ir iš pasitenkinimo.

– Aš pasilikau pas Deviną.

– Brangute, aš tai supratau. – Jausdamasi kaip namie ji įdėjo duonos į skrudintuvą. – Sprendžiant iš tavo veido, judu iki ryto ne pasaulio įvykius aptarinėjote. – Atsidususi ji kyštelėjo nosį į šaldytuvą. – Taip kalbu ne vien todėl, kad mirštu iš smalsumo. Tiesiog noriu sužinoti, ar ir jautiesi taip, kaip atrodai.

– Jaučiuosi puikiai. – Kesė šypsodamasi atsisuko. Edė vienoje rankoje laikė stiklainį uogienės, o kitoje – butelį pieno, smulkus jos veidas blizgėjo nuo naktinio kremo, galva buvo pilna suktukų, o klaikusis chalatas prigludęs prie plonų it degtukai kojų.

Kesei toptelėjo, kad Edė jai – tarsi dvasinė motina. Padėjusi garuojantį virdulį atgal į vietą ji puolė prie Edės ir ją apkabino.

Nustebusi ir susijaudinusi Edė pabučiavo Kesę į galvą.

– Nagi, mažute...

– Aš jaučiuosi... visiškai kitaip. Ar ir atrodau kitokia?

– Atrodai laiminga.

– Mano pilve dar ir dabar kažkas vartosi. – Juokdamasi pati iš savęs Kesė atsitraukė ir prispaudė ranką prie pilvo. – Bet tai geras jausmas. Nežinojau, kad taip gali būti. Neįsivaizdavau, kad aš taip galiu jaustis. – Žvilgterėjusi į koridorių ji grįžo gerti kavos. Vaikai miegojo, buvo galima tikėtis, kad dar pusvalandį nepabus. O ji po tiek metų pagaliau turėjo motiną, kuri norėjo ją išklausyti.

– Aš niekada nebuvau su niekuo daugiau, tik su Džo.

– Žinau, vaikeli.

– Iki vestuvių jo neprisileidau. Norėjau, kad tai nutiktų susituokus, kaip ir turi būti. – Pripylusi du puodelius kavos Kesė atsisėdo prie stalo. – Pirmąją naktį labai nerimavau, bet ir jaudinausi. Iš tavęs buvau gavusi dovanų baltus naktinius marškinius. Nepaprastai gražius, tiesiog puikius. Juos turėdama jaučiausi esanti tikra nuotaka. Kai atvykome į motelį, paprašiau Džo palikti mane valandai vieną. Norėjau pasilepinti vonioje ir... na, tu žinai.

– Moteriškai pasiruošti. Taip, žinau.

– Jis grįžo... po kokių dviejų valandų... girtas. Aš ne taip viską įsivaizdavau. Džo nuplėšė nuo manęs naktinius marškinius ir parvertė ant lovos. Viskas įvyko labai greitai, man skaudėjo. Žinojau, kad pirmą kartą gali šiek tiek skaudėti, bet man skaudėjo smarkiai. Atlikęs savo darbą jis iš karto užmigo, o aš gulėjau šalia. Nepajutau nieko.

– Vyras negali taip elgtis su moterimi. – Jeigu Edė dar nejautė neapykantos Džo Dolinui, dabar pajuto. – Viskas turėjo būti kitaip.

– Bet buvo taip. Ir vėliau būdavo taip. Aš nejaučiau jokio malonumo, Ede. Niekada. Jis ne kiekvieną kartą man sukeldavo skausmo, tačiau tai trukdavo trumpai, jausdavausi bjauriai. Buvau įsitikinusi, kad aš pati dėl to kalta... jis dažnai tai pabrėždavo. Pasidarė lengviau, kai laukiausi Konoro, tada jis beveik neprisilietė prie manęs. Nežinojau, jog jis man neištikimas. Buvau tikra kvailutė.

– Nevadink savęs kvailute, – piktai metė Edė. – Nenoriu net girdėti.

– Gal man nerūpėjo ar tiesiog nenorėjau to žinoti. Galvojau tik apie būsimą motinystę, o paskui gimė kūdikis. Tada Džo mane jau mušė. Pradėjo mušti netrukus po vestuvių, bet aš nieko negalėjau pakeisti. Mano motina sakė... tiek to, nesvarbu, ką ji sakė. Aš gyvenau toliau, po kiek laiko pagimdžiau Emą. Jai gimus Džo manęs reikėjo tik kelis kartus. Jis mane išprievartavo.

– Ak, Kese. Širdele, kodėl nieko nesakei?

– Man buvo labai gėda, Ede. Net neabejojau, kad jis, mano vyras, turi teisę elgtis su manimi kaip panorėjęs. Dabar jau taip nebegalvoju. – Ji sunkiai atsiduso. – Supranti, kai vakar ėjau pas Deviną, nemaniau... Žinojau, kad jis manęs neįskaudins, bent jau elgsis ne taip kaip Džo. Guldama su juo į lovą galvojau ne apie save, man buvo vis tiek, aš norėjau padaryti jį laimingą. Na, maniau, kad jis tik... kad aš...

– Šiąnakt tu turėjai tikrą vyrą, – užbaigė Edė. – Ir viskas pasikeitė.

– Teisybė. – Užplūdo palengvėjimas ir Kesė nusišypsojo. – Jis buvo toks švelnus, toks kantrus. Žinai, jam rūpėjo, ką aš jaučiu. Tikrai rūpėjo. Be to, pasijutau esanti graži. Ede... – Ji vėl nusišypsojo, bet tuoj prikando lūpą. – Dabar ir man tai svarbu. Jau svajoju apie kitą kartą.

Edė sukikeno ir spustelėjo Kesei ranką.

– Tau gerai.

– Jis sako, kad mane myli, – tyliai tarė Kesė. – Žinau, vyrai taip kalba, kai nori pasimylėti arba galvoja, kad reikia pamaloninti moterį. Kaip manai, ar ir Devinas toks?

– Man regis, Devinas Makeidas iš tų vyrų, kurie sako, ką galvoja. O tu ar jį myli?

– Nežinau. Jaučiuosi sutrikusi. Bet Džo aš nemylėjau, Ede. Niekada. Tiesiog juo pasinaudojau.

– Kasandra...

– Tikrai nemylėjau. Pasinaudojau, kad galėčiau palikti tėvų namus, nes norėjau turėti šeimą, o Džo pasipainiojo po ranka. Aš nesąžiningai su juo pasielgiau. Tačiau tai nesuteikė jam teisės mane mušti, – pridūrė pastebėjusi karingą Edės žvilgsnį. – Niekas jam nesuteikė tokios teisės. Bet ir aš jo nemylėjau taip, kaip moteris turėtų mylėti savo sutuoktinį.

– Jis nesistengė pelnyti tavo meilės.

– Ne, nesistengė. O su Devinu mane užplūsta jausmų lavina, jie tokie skirtingi, bet nežinau, ar kuris nors iš tų jausmų yra meilė.

– Tau nėra kur skubėti, dar viską išsiaiškinsi. Tik niekam neleisk versti tavęs daryti tai, kam nesi pasirengusi. Netgi Devinui.

– O iš kur man žinoti?

– Meilute, ateis laikas ir tu tai suprasi. Patikėk manimi, suprasi.

Kai Kesė prie kavos šnekučiavosi su Ede, Devinas sustabdė automobilį prie brolio ūkio. Jam reikėjo namų. Dangus jau vaikė ryto miglas, kai jis įkulniavo į melžyklą. Šeinas su dviem žemės ūkiu besidominčiais jaunuoliais, kuriuos dažnai kviesdavosi į pagalbą, dirbo paskutinius ryto darbus.

Šeinas vienam iš vaikinų rodė, kaip nuimti nuo karvės spenių melžimo aparatą neerzinant gyvulio. Aplinkui kvepėjo šviežiu pienu, gyvuliais ir šienu.

– Paskui reikia patikrinti spenius, – tai jau esi daręs anksčiau, – ar jie sveiki. – Pats parodė, kaip tai padaryti. – Tada nušluostyti tešmenį ir jau gali ginti karvę į šėryklą. – Jis pažvelgė į Deviną ir kilstelėjo antakį. – O, kai beveik viskas padaryta, ir šerifas pasirodė. Gerai, abu galite baigti darbą.

Devinas lengvai paplekšnojo karvei per šoną, tada padėjo Šeinui išplauti ir dezinfekuoti melžimo įrangą. Tai buvo įprastas, draugiškas bendras darbas.

– Ar pameni, kaip tėvas liepdavo mums melžti rankomis? – paklausė Devinas.

– Jis buvo įsitikinęs, kad turime mokėti viską. Mechanizmai genda, o karves melžti reikia reguliariai. Šiandien anksti atsikėlei, – mestelėjo Šeinas. – Ir kažkaip kvailai šypsaisi. Atrodo, tau smarkiai pasisekė.

Devinas tik pakreipė galvą.

– Šįryt per daug gerai jaučiuosi, kad tepčiausi į tave rankas.

– Tai gerai, nes turiu baigti darbus čia ir iki pusryčių palesinti vištas. Tu ir Kesė... – tarė jis ir vėl nusišypsojo. – Kas galėjo pagalvoti?

– Aš apie ją labai seniai galvoju. – Devinas padėjo Šeinui uždaryti metalinius bakus su šviežiu pienu. – Jau daug metų ją myliu.

Šeinas atsitiesė ir suraukė antakius.

– Žmogau, nepradėk. Vos su kuo nors susitinku, pasirodo, jis jau įsimylėjęs. Kažkoks košmaras.

– Pratinkis. Aš ketinu pasipiršti Kesei.

Šeinas pasitrynė veidą ir nusiėmęs kepurę perbraukė delnais plaukus.

– Kas čia darosi? Gal koks užkratas? Pirma Reifas, paskui Džeradas. Dabar tu. Tik minutėlei nusisuk ir visi pradeda tuoktis, gimdyti vaikus. Susiimk, Devinai.

– Bijai užsikrėsti?

– Po galais, aš irgi ketinu pabandyti. Klausyk, Kesė tikrai meilutė, graži kaip iš pieno plaukusi, bet nereikia kraustytis iš proto.

– Aš ją myliu, – pakartojo Devinas, ir taip tvirtai, kad Šeinas sudejavo. – Man regis, visą laiką ją mylėjau. Nieko negaliu padaryti, kad ir kaip norėčiau.

– Ar įsivaizduoji, kiek papildomų rūpesčių užkrausi man? Ar bent susimąstei apie tai? – paklausė Šeinas. – Liksiu vienintelis iš mūsų viengungis. Moterys, aišku, į tai atkreips dėmesį. Nespėsiu nė kaip reikiant kurios nors priglausti, o jos galvoje jau ims skambėti vestuvių varpai.

– Turėsi su tuo susitaikyti.

– Kuo, po perkūnais, jus taip traukia santuoka? – Burbėdamas Šeinas išėjo iš melžyklos. – Siūlyčiau pagalvoti apie tai, Devai. Gerai pagalvoti. Juk renkiesi vieną moterį visam gyvenimui. Tik vieną. O juk jų aplinkui daug. Aukštų, žemų, putlių.

Pralinksmėjęs Devinas uždėjo ranką broliui ant peties ir jie patraukė link vištidės.

– Tau liks daugiau, jei aš nesimaišysiu ant kelio.

– Teisybė. – Filosofiškai nusiteikęs Šeinas gūžtelėjo pečiais. – Atrodo, man teks ginti gerą Makeidų vardą. Turėsiu pasiaukoti.

– Tą tu ir darai, brolau.

Kesė namo bibliotekoje stengdavosi ilgai neužsibūti. Tačiau atsainiai dirbti nemokėjo, todėl dažniausiai susidėliodavo darbus taip, kad jai valant šią patalpą kas nors būtų namie.

Bet dabar namai buvo tušti. Vaikai išėję į mokyklą, o svečiai – apžiūrėti lankytinų vietų. Kesė raminosi turinti ir daugiau darbų, ne vien išvalyti biblioteką. Nors žinojo, kad prieš dieną biblioteka buvo naudotasi. Reikėjo knygas sudėti atgal į lentynas, palaistyti augalus, nuplauti langus.

Sudraudė save, kad tai kvaila. Šiame name tvyrančias emocijas ir nuotaikas jautė geriau nei savo pačios. Niekas čia negalėjo jos įskaudinti. Iš tiesų tai šie namai pakeitė jos gyvenimą, ir tik į gera.

Apsiginklavusi valymo priemonėmis Kesė įžengė į biblioteką. Jei ir paliko atlapotas duris, tai vien dėl to, kad girdėtų, jeigu sugrįš kuris nors iš svečių ir ko nors pageidaus.

Tikrai ne iš baimės.

Pasidėjusi valymo priemones pirmiausia ėmėsi knygų. Svečiai dažnai išsinešdavo ką nors paskaityti lietingą popietę arba vakare prieš miegą. Reifas su Regana buvo parūpinę įvairiausių knygų, tinkamų kiekvieno skoniui. Kesė irgi galėdavo pasiskolinti bet kurią, jei tik užsigeisdavo. Bet ji retai tai darydavo.

Staiga jai toptelėjo, kad ir Konoras, nepasotinamas skaitytojas, jų neima. Jis irgi vengė šio kambario, nors šiaip viešbutyje jautėsi kaip namie.

Apėmė keistas jausmas. Atrodė, kad kažkas tvyro ore. Norėdama atsikratyti nejaukumo Kesė nusinešė valymo priemonių krepšį prie dviejų filodendrų, augančių vazonuose palei didelį langą, žvelgiantį į sodą.

Reikėjo nuvalyti dulkes nuo lapų. Vis atidėliojo šį darbą.

Ūmai Kesę nusmelkė šiurpas.

Pajuto, kad ji čia ne viena.

Atrodė, akies krašteliu mato vyriškį. Kūnas stambus, jau pradėjęs tukti, platus veidas išvagotas ryškių raukšlių, atrodo nepatenkintas.

Džo!

Staiga Kesę užplūdo panika, ji atsisuko metusi dėžę į šalį.

Jo čia nebuvo. Žinoma, kad nebuvo. Nieko nebuvo. Tik šaltis gėlė iki pat kaulų. Sustirusiais pirštais ji siekė lango norėdama įleisti šilumos. Niekaip nepajėgė sugraibyti rankenos, ėmė žiopčioti stokodama oro.

Tu leidai jam save paliesti, ar ne? Kekšė.

Ji automatiškai susigūžė laukdama smūgio, bet jo nebuvo.

Nejau manei, kad nesužinosiu? Įsivaizdavai galinti būti man neištikima mano paties namuose? Tu su savo nekaltu veideliu ir kvailomis pietinių valstijų manieromis? Esi ne kas kita, tik šliundra.

Drebėdama Kesė lėtai atsitraukė nuo lango. Jos žvilgsnis lakstė po kambarį, apžiūrėjo visus kampus. Čia nieko nebuvo. Tai kaip ji galėjo taip aiškiai girdėti balsą?

Noriu, kad žinotum. Tu niekada manęs nepaliksi. Aš pasirūpinsiu, kad mirtum pirma.

„Tu manęs nemyli, – norėjo pasakyti jam Kesė. – Niekini. Leisk man iš čia išeiti.“ Bet žodžiai nenuskambėjo.

Nužudysiu jus abu. Prisimink – „kol mirtis mus išskirs“. Tik mirtis – tavo išsigelbėjimas.

– Kese.

Dusliai riktelėjusi ji atsisuko. Tarpduryje prisimerkęs ir susirūpinęs stovėjo Devinas. Nė sekundę nesudvejojusi Kesė puolė jam į glėbį.

– Devinai! Devinai, turi išeiti. Greičiau dink, kol dar tavęs nepamatė. Jis ruošiasi tave nužudyti!

– Apie ką čia kalbi? Viešpatie, tu drebi kaip epušės lapas. Čia šalta.

– Ir tu tai jauti? – Kesė atsitraukė kalendama dantimis. – Juk jauti?

– Žinoma. Čia kaip šaldytuve. – Devinas paėmęs patrynė jos rankas, kad sušiltų.

– Maniau, kad čia buvo Džo. Prisiekiu, mačiau į mane atlekiantį jo kumštį, o tada... – Kambarys pradėjo suktis, jos keliai sulinko. Kvaitulys truko tik akimirką, bet ji atsipeikėjo Devino glėbyje. – Viskas gerai. Jau praėjo.

Bibliotekoje vėl buvo šilta, saulėta ir šviesu, kvepėjo rožėmis ir valymo priemonėmis. Labai atsargiai Devinas paguldė Kesę ant minkštos odinės sofos.

– Tuojau atnešiu vandens.

– Nereikia, man jau praėjo. – Vien nuo minties, kad liks čia viena, šiaušėsi oda. – Viskas dėl šito kambario. – Truputį aprimusi Kesė atsisėdo. – Man pasirodė, kad ten Džo, bet ne jis. Tai Barlou.

Kesė atrodė pernelyg išblyškusi, nors žvilgsnis praskaidrėjo. Kai prieš minutę Devinas pamatė ją, žvelgiančią tuščiu žvilgsniu, jam širdis nukrito į kulnus.

– Ar ir anksčiau taip būdavo?

– Ne visai taip. Niekada gerai nesijaučiau šiame kambaryje. Netgi jo miegamajame būdavo jaukiau. Bet šį kartą girdėjau... Tu pamanysi, kad netekau proto.

– Ne, nepamanysiu. – Jis delnais apglėbė jos veidą. – Nepamiršk, su kuo kalbi.

– Gerai. – Kesė atsiduso. – Man atrodo, aš girdėjau, kaip jis kalba, bet tai buvo mano galvoje. Balso tonas, kalbėjimo būdas... tai labai panašu į Džo. Jis išvadino mane... ją... kekše. Žinojo, kad ji myli kitą vyrą, bet neketino jos paleisti. Sakė, kad ji mirs pirma, jis juos abu nužudys.

– Greičiau eikime iš čia. Lipkime į viršų.

– Bet aš dar nebaigiau...

– Liaukis, Kese. Liaukis. – Devinas galėjo paimti ją ant rankų ir nunešti, bet Kesė atsistojo pati. Ir įsikibo į jį. – Pameni, kaip kalbėjaisi su tomis pagyvenusiomis poniomis?

– Taip. Su ponia Koks ir ponia Berman.

– Sakei, kad Abigalė mylėjo kitą vyrą. Maniau, pati sukūrei norėdama padaryti legendą romantiškesnę.

– Ne. Negaliu to paaiškinti, Devinai. Tiesiog žinau, kad taip buvo. Aš jį mačiau.

Devinas stabtelėjo laiptų, vedančių į jos butą, apačioje.

– Ką matei?

– Vyrą, kurį ji mylėjo. Aš buvau Abigalės kambaryje, pakėliau akis – jis stovėjo prie durų. Žiūrėjo tiesiai į mane ir kalbėjo taip, lyg aš būčiau Abigalė. Jaučiau ir ją. Abigalės širdis plyšo iš skausmo, tačiau ji leido mylimajam išeiti. Privertė išeiti. Devinai... Devinai, aš manau, kad ji nusižudė.

Devinas pasodino Kesę į krėslą jos svetainėje.

– Kodėl taip galvoji?

– Irgi negaliu paaiškinti. Tiesiog jaučiu. Ji nežinojo, kaip galėtų išsivaduoti. O gal dėl to, kad ir aš vieną kartą apie tai galvojau.

Devinas išblyško kaip drobė.

– Dieve brangiausias, Kese...

– Labai trumpai, – suskubo teisintis ji. – Ir ne itin rimtai. Pagalvojau apie vaikus. Jeigu nebūčiau jų turėjusi, gal rimčiau būčiau apsvarsčiusi tokią išeitį. Kai papuoli į spąstus, Devinai, norėdamas išsigelbėti prisigalvoji kvailiausių dalykų.

Niekas, ką jis žinojo apie Kesę, jo taip neišgąsdino, kaip mintis apie savižudybę.

– Aš būčiau tau padėjęs. Norėjau padėti.

– Aš nebūčiau leidusi. Niekam nebūčiau leidusi. Nei tau, nei Edei ar Reganai. Daug kas labai norėjo padėti. Klydau nepriimdama jų pagalbos, bet dabar tai nebesvarbu. – Ji įsikibo Devinui į parankę. – Pasakoju apie tai ne norėdama tave nuliūdinti, o tiesiog stengiuosi paaiškinti, iš kur žinau, kad Abigalė taip baigė gyvenimą. Ji neturėjo artimų žmonių, kurie būtų galėję padėti. Jos vyras tai suprato. Jis pasistengė, kad žmona nebendrautų su miestelio moterimis, o tarnai buvo įbauginti, jie nieko nedarė, tik stebėjo iš šalies. – Kesė tai jautė, matė sielos akimis. – Jis mušė ją, šiandien mačiau kumštį. Ten buvo ne Džo. Bet viskas taip pat. Beveik taip pat. Kai Barlou jos akivaizdoje nužudė tą vaikiną, Abigalė suprato, kad jis gali padaryti bet ką. Ir neteko vilties, Devinai. Galiausiai net vaikai nebegalėjo sulaikyti, ji išėjo pro tas duris, kurios vienintelės jai buvo atviros.

– Tik ne tu, Kese.

– Galėjau būti ir aš.

– Bet nebuvai, – ryžtingai nukirto jis. – O dabar esi čia, su manimi. Gali nieko nebijoti.

– Labai pavargau nuo nuolatinės baimės. – Kesė užsimerkė ir kaip Devinas pasilenkė prie jos, padėjo galvą jam ant peties. – Džiaugiuosi, kad esi čia. – Ji giliai atsiduso. – O dėl ko atvažiavai?

– Ilgai dirbau, nutariau valandėlę prasiblaškyti. Norėjau tave pamatyti. Norėjau pabūti kartu.

– Aš visą rytą tik apie tave galvojau. Į Emos mokyklinį termosą vos nepripyliau kavos, nes mintys sukosi apie tave, o ne apie tai, ką darau.

– Tikrai? – Kažin ar dar kas nors galėjo labiau pamaloninti Deviną. Kesė atlošė galvą, skruostai jau pastebimai buvo atgavę spalvą. – Ar pagalvojai, kad norėtum vėl su manimi pasimylėti?

– Taip, pagalvojau.

– Aš dar turiu beveik valandą, – sumurmėjo jis keldamas ją nuo kėdės.

Kesė nustebusi sumirksėjo.

– Bet juk vidurdienis.

– Aha. – Jis jau stūmė ją link koridoriaus.

– Devinai, dar šviesu.

– Tai gerai. – Nusijuosęs diržą, ant kurio kabėjo ginklas ir radijo stotelė, pakabino ant durų rankenos.

– Dabar... – Kesės širdis suspurdėjo jam pradėjus segioti jos palaidinės sagutes. – Dabar beveik vidurdienis.

– Taip. Liksiu be pietų. – Jis nuvilko jai palaidinę ir pasilenkęs pabučiuoti nusišypsojo. – Ar nori, kad liaučiausi, Kese?

Kesei ėmė suktis galva.

– Turbūt ne, – neryžtingai atsakė ji, nepajėgdama nuslėpti geismo.

Kesė pamiršo, kad šviečia saulė ir čirškia paukščiai. Jai nerūpėjo, jog keliais rieda automobiliai, o žmonės miestuose susikaupę dirba savo darbus.

Buvo lengva, nepaprastai lengva leisti, kad tai nutiktų dar kartą. Lengva mėgautis jo rankų glamonėmis ir tuo, kaip jo lūpos kantriai kursto jos geismo ugnį. Ir be galo gera jausti jo kūną, tokį tvirtą, kad ji net pamiršo drovėtis, jog jie tai daro per langus plieskiant saulei.

Devinas nurengė ją – visiškai, neskubėdamas, išnaudodamas kiekvieną akimirką pasigrožėti. Pasigrožėti tuo, kas pagaliau priklausė jam. Jos kūno švelnumu. Jo žavesiu. Bučiuodamas Kesę, žadindamas jos geismą jis nusirengė pats. Jo rankos glamonėjo švelniai, nes Devinas žinojo: kaip tik švelnumo šiai moteriai labiausiai trūko. Jo burna buvo kantri, jis leido Kesei diktuoti tempą. O tempas buvo lėtas ir svajingas.

Devinas paguldė ją ant lovos, kurią ryte Kesė buvo taip tvarkingai paklojusi, ir leido sau ramų malonumą – ėmė taršyti pirštais jos plaukus, kol ant paprasto balto užtiesalo pasklido auksinės garbanos. Kesė gulėjo užsimerkusi, bet jos skruostuose jau galėjai įžvelgti prabudusio geismo ženklus.

Praėjusią naktį paprastos nekvepiančios žvakės šviesa apšvietė tik siaurą gultą kambaryje, prisigėrusiame senos kavos kvapo.

Šįkart švietė saulė, čiulbėjo paukščiai, kvepėjo gėlės ant palangių. Šiandien Kesė žinojo, kad tai, ką jis darys, bus malonu.

Ir jis suteikė jai malonumo. Marias jo. Kesė plūduriavo jame, sklandė, nardė pamiršusi santūrumą. Visas neryžtingumas ir drovumas dingo, išsisklaidė jaukioje migloje, iš lėto ją apsiaučiančioje užaštrėjus pojūčiams.

Sudiržusiais pirštais jis glostė Kesės kūną, tie prisilietimai vertė ją virpčioti ir greitino pulsą. Devinas bučiniais nubėrė ją visą, kartkartėmis grįždamas prie lūpų, ir tai veikė svaiginamai. Kesė girdėjo vis sunkėjantį jo kvėpavimą, iš gerklės kartkartėmis ištrūkstantį urzgimą, kuris veržėsi užplūdus malonumui, kai paliesdavo kokią naują jos kūno vietą. Kesei Devinas atrodė be galo gražus – ir ne tik iš išvaizdos. Daug svarbiau buvo vidinis grožis, kuris viliojo ir gundė – jo švelnumas, jo jėga ir begalinė kantrybė.

Kesei patiko, kad gali paliesti delnais jo bicepsus, pajusti juose slypinčią jėgą, glostyti tvirtus it plienas nugaros raumenis. Ji žavėjosi jo kūno linijomis, mėgavosi jausdama svorį ir judesius, kuriais jis spaudė ją prie čiužinio. Kai jis krimstelėjo jai į petį, Kesę lyg žaibas nutvilkė geismas. Atsakydama į tai ji gnybtelėjo jam, tada begėdiškai įžūliai nukeliavo rankomis žemyn.

Jis garsiai įtraukė oro ir sukrutėjo. Kesės akys žybtelėjo, kai Devinas užvertė galvą. Vieną amžinybės sekundę tose samanų žalumo akyse ji pastebėjo kažką, kas buvo paslaptinga, pavojinga ir kėlė baimę. Kažką, kas privertė smarkiau plakti širdį ir sujaukė pulsą.

Jis sutramdė save, kaip būtų sutramdęs laukinį šunį, pririšdamas jį tvirtu pavadžiu. Įtempė raumenis. Būtų galėjęs prisiekti, kad jaučia, kaip iš visų odos porų pasipila prakaitas.

– Nesirūpink. – Balsas buvo šiurkštus, bet lūpos švelnios, kai pasilenkęs ją pabučiavo. – Ir nebijok.

Kesė norėjo pasakyti, jog nebijo, tiesiog negali jo bijoti. Ir niekada nebijos, kad ir kas tarp jų nutiktų. Bet knietėjo išsiaiškinti, kas šmėkštelėjo tose samaninėse akyse. Tačiau jis vėl ją bučiavo iki užsimiršimo, kol užslinko migla ir vėl nardino ją į puikius, nepakartojamus pojūčius.

Kesė pratisai, dusliai aimanavo, kai jis vedė ją į aukščiausios palaimos viršūnę. Kuo toliau, tuo aimanos darėsi ilgesnės ir garsesnės. Ji leidosi nešama pojūčių srauto, atsivėrė jam ir leido save užpildyti. Nebuvo labiau svaiginančio pojūčio, kaip suvokimas, kad jo kūnas puikiai dera su jos kūnu.

Devino lūpos buvo Kesei prie ausies ir pro aistringus savo atodūsius ji girdėjo jį sušnibždant jos vardą. Tik vardą – tada jis nusitempė ją drauge į bedugnę.

– Aš tave myliu. – Vis dar trokšdamas jos Devinas atsigulė šalia ir prisitraukė Kesę prie savęs. – Noriu, kad priprastum prie šių žodžių.

– Devinai...

– Ne, aš nesitikiu, kad iškart priprasi. Norėčiau, bet žinau, kad to nebus. – Panardinęs veidą jai į plaukus jis godžiai įkvėpė – tai buvo saulės ir pievų kvapas. – Tiesiog pratinkis klausyti. O kai įprasi, pasakyk, tada aš tau pasipiršiu.

Kesė pastiro.

– O ne. Kaip galiu galvoti apie tai? Viskas vyksta taip greitai.

– Man tai ne. – Devinas nesupyko, net neleido sau netekti drąsos dėl to, kad jos balsas išdavė, kaip Kesė apstulbo. Ir toliau glostydamas ranką jis tarė su ramiu pasitikėjimu: – Įrodžiau, kad moku laukti, palauksiu dar. Bet manau, jog turėtum žinoti, ko aš siekiu. Noriu tavęs, noriu vaikų, noriu gyventi kartu, bet galiu palaukti, kol būsi tam pasirengusi.

– O gal aš niekada nebūsiu pasirengusi. Devinai, turi suprasti: aš nežinau, ar dar kartą galėčiau prisiekti.

– Man tu neprisiekei. Tik tai svarbu. – Jis pasirėmė ant alkūnės ir įrėmė žvilgsnį jai į veidą. Suprato, kad šiek tiek ją išgąsdino. Bet nieko negalėjo padaryti. – Aš tave myliu. Įsisąmonink tai, o paskui pažiūrėsime, kas iš to išeis.

– Ar nemanai, kad...

– Visos mano mintys tik apie tave, Kese. – Norėdamas tai patvirtinti jis prigludo jai prie lūpų ir bučiavo tol, kol jos ranka, pakilusi jį atstumti, visiškai suglebo. – Tik apie tave.

Už kelių mylių, teritorijoje, kur miestelėnai rengdavo iškylas, Džo Dolinas rinko šiukšles. Dirbdamas atidžiai žvalgėsi į laukus, kalnus, kelią. Teritoriją supo dideli ūksmingi medžiai, akmeninės tvoros. Džo ketino pats pasirinkti laiką ir vietą. Ši netiko.

Galų gale brigada priartėjo prie tilto, kur kadaise generolas Burnsaidas susimovė per mūšį dėl Antietamo. Vietovė buvo nelygi, akmenuota ir tankiai apaugusi krūmais. Tekėjo upelis, kuris tiko užmaskuoti pėdsakus, augo tankia lapija medžiai, labai tinkami pasislėpti.

Tuose miškuose Džo su sugėrovais naktimis dažnai brakonieriaudavo, nelegaliai šaudydavo elnius. Dabar turėjo į valias laiko apskaičiuoti, kiek užtruktų pereiti per mišką, kur galėtų slapstytis, kieno pasiprašyti prieglobsčio ir pagalbos.

O kol kas Džo dūzgė it darbšti bitutė, rinko popierius ir gėrimų skardines, kurių primėtė bjaurybės turistai ar iš pamokų pabėgę mokinukai. Jo prižiūrėtojas nebuvo kvailas, bet Džo niekada nesielgė įžūliai, nekėlė jokių rūpesčių, atvirkščiai, jis savanoriškai imdavosi paties sunkiausio ir juodžiausio darbo.

Kalėjime jis užsitarnavo velniškai gerą reputaciją, ko nebūtų galėjęs pasakyti apie gyvenimą laisvėje. Tai turėtų padėti išsikrapštyti iš tos skylės, galvojo Džo braukdamas nuo kaktos prakaitą.

Ir sugrįžti pas Kesę. Nusigauti iki Kesės.

Ta kalė sumokės už kiekvieną jo nelaisvėje praleistą dieną. Už kiekvieną valandą, kurią turėjo iškęsti be alkoholio ir be moterų.

Atsiteisęs su Kese imsis Makeidų. Gal net visų keturių šlykščiųjų Makeidų. Turi laiko, spės viską suplanuoti, kad nepadarytų kokios klaidos, pasvajoti apie tai.

Manė, kad pakaks nudobti vieną iš jų. Būtų geriausia Deviną. O kai viską baigs, patrauks į Meksiką pasiėmęs tai, kas bus likę iš buvusios žmonos.

Dabar reikėjo tik pinigų, automobilio ir ginklo. Žinojo, kur visa tai gauti.

9

Konoras stengėsi kuo daugiau išsiaiškinti. Jis žinojo, kad Brajanas nerimsta, slankioja aplink šerifo būstinę, mėgindamas žvilgtelėti į areštinės patalpas iš kiemo pusės. Bet Konoras buvo įsitikinęs, kad nėra įdomesnio dalyko nei stebėti šerifo darbą: kaip jis reaguoja į iškvietimus, pildo raportus.

Jis ketino apie tai parašyti apsakymą, todėl norėjo savo akimis pamatyti, kaip viskas vyksta. Stengėsi įsidėmėti šerifo būstinės apstatymą, pro langus krintančių saulės spindulių pluoštuose šokančias dulkes, rašomąjį stalą, kuriame likę žmonių pirštų ir cigarečių pėdsakų, ventiliatorių, burzgiantį palubėje.

Giliai įkvėpęs per nosį Konoras mėgino mintyse įkurdinti kavos – tikros, stiprios, truputį karčios – ir nosį kutenančių dulkių kvapą.

Norėjo įsidėmėti ir telefono, įkyriai vis suskambančio ant šerifo darbo stalo, garsą, kėdės kojų skrebenimą į grindis, tai, kaip šerifo pavaduotojas pasikaso galvą, paskui skruostą, kaip krauna į spintelės stalčių dokumentus.

Berniukas jau žinojo, kaip apibūdinti šerifo balsą. Šis pareigūnas kalba žemu balsu, neskubėdamas, jo kalbėsenoje yra kažkas tokio, ką sunku apibūdinti. „Turbūt nuotaika“, – pagalvojo Konoras, pasiklausęs kelių pokalbių telefonu. Dažniausiai šerifas kalba gyvai, mandagiai ir oficialiai. Kartą ar du buvo suraukęs kaktą.

Jis tikrai geria labai daug kavos, į tai Konoras atkreipė dėmesį, be to, daug rašo. Konorui kilo milijonai klausimų, bet užgniaužė juos, berniukas suprato: pareigūnas dirba.

Pakėlęs akis Devinas pamatė, kad vaikas jį stebi. „Kaip koks pelėdžiukas“, – šmėkštelėjo mintis. Atrodo protingas ir kantrus. Pažvelgęs į laikrodį Devinas suvokė, kad pralaikė berniukus beveik visą šeštadienio rytą. Jautė, kad Konoras galėtų čia sėdėti tyliai kaip pelytė dar valandų valandas. Tačiau Brajanas jau rodė pastebimus nekantrumo ženklus.

Buvo metas daryti pertrauką.

– Doni, tu lieki tvarkytis vienas. Mes eisime pas Edę užkąsti.

– Gerai.

– Jei vaikinai iš valstijos departamento tei rautųsi dėl Mesnerio bylos, pasakyk, kad raportą parengsiu iki pirmadienio.

– Gerai, – pakartojo Donis ir pasilenkęs prie dokumento suraukė antakius.

– Parnešiu ko nors užkąsti ir Kurčiui. Pasakyk jam, jeigu vėl pradės triukšmauti.

– Jūs turite kalinį? – Staiga visą Brajano nuobodulį kaip ranka nuėmė ir jis suvirpėjo iš susijaudinimo. – Nieko nesakėte.

– Tiesiog kai kam mieste reikia išsimiegoti. – Devinas negalėjo vaikams pasakoti apie sulaikytą psichopatą. – Aš turbūt valgysiu mėsainį.

– Puiku! – Brajanas puolė pro duris. – Mirštu iš bado. Dar ir bulvyčių, ar ne, Konai?

– Tikriausiai. – Konorui sunkiai sekėsi galvoti apie maistą, nes galva buvo pilna įvairiausių klausimų. – Hm, šerife, ar jūs visą laiką turite įjungtą radijo stotelę? Ar per ją girdite ugniagesių iškvietimus, kitus įvykius, kurie jums nepriklauso?

– Niekada negali žinoti, kas nutiks ir į ką reikės atkreipti dėmesį.

– Ar nebūna keista, kai reikia uždaryti į areštinę kokį pažįstamą?

– Kartais su pažįstamu žmogumi būna lengviau susišnekėti, jeigu tik jis neperžengia ribos.

– Ar kam nors pavyko pabėgti iš jūsų areštinės? – panūdo sužinoti Brajanas, atbulomis šokuodamas šaligatviu. – Pavyzdžiui, kaukštelėjo per makaulę ir paspruko?

Devinas persibraukė liežuviu per dantis. Jis įsivaizdavo, kaip vargšas senasis Kurtis ropščiasi per tvorą.

– Ne, dar niekam nepavyko.

– O jeigu kas nors bandytų, turėtumėte šauti, tiesa? – Iš susijaudinimo Brajano akys sužibo. – Kur nors į koją.

– Jeigu kas nors paspruktų, aš juk žinočiau, kas jis toks, todėl nuvažiuočiau į namus ir jį suimčiau.

– O jeigu jis priešintųsi suimamas?

Devinas suprato, ko berniukas iš jo tikisi.

– Turėčiau aplamdyti jam šonus.

– Uždėti antrankius! – šūktelėjo Brajanas. – Ir tiesiai į kalėjimą. Oho!

– Mieste ramu, – tarė Konoras, – nes šerifas stengiasi palaikyti tvarką.

Sujaudintas Devinas sprigtelėjo į Konoro beisbolo kepurės snapelį.

– Dėkui. Stengiamės tarnauti žmonėms.

– Šerife!

Atsisukęs Devinas pamatė pagyvenusį liesą universalinės parduotuvės ir kelių mažesnių krautuvėlių savininką. Tas žmogus galėjo kitus negyvai užkalbėti.

– Laba diena, pone Grantai. Kaip sekasi?

– Visaip, šerife, tai geriau, tai prasčiau. – Ponas Grantas nutilo ir nusiėmė pūką nuo sulamdytų rudų marškinių. – Pamaniau, kad turėčiau jums apie tai pasakyti... Nenoriu kištis ne į savo reikalus... Vadovaujuosi nuostata: gyvenk ir leisk kitiems gyventi...

Tokia įžanga prieš ką nors pranešant buvo įprastinė. Ponui Grantui rūpėjo daug kas, jo mintys klaidžiojo nuo piliorių prie pašto.

– Ką ketinate man papasakoti, pone Grantai?

– A, taip, aš kaip tik buvau išėjęs pakvėpuoti grynu oru ir visai atsitiktinai ėjau pro banką. Suprantate, jau po darbo valandų.

– Taip, suprantu.

– Man pasirodė, kad viduje kažkas plėšia banką.

– Atsiprašau?

– Man pasirodė, – monotonišku balsu pakartojo ponas Grantas, – kad kažkas užpuolė banką. Žinoma, vyrukas turėjo ginklą. Man atrodė, kad jis 45 kalibro. Žinoma, galiu klysti. Gal ir 38 kalibro.

Kol berniukai nespėjo nieko paklausti, Devinas uždėjo rankas jiems ant pečių.

– Eikite pas Edę ir ten pabūkite.

– Bet, Devinai...

– Eik, Brajanai. Eikite abu. Pabūkite ten ir nieko nepasakokite. – Jis nukreipė griežtą žvilgsnį į Konorą. – Nieko nesakyk, – pakartojo. – Mums nereikia, kad žmonės pradėtų blaškytis ir maišytųsi po kojomis.

– O ką jūs ketinate daryti? – pagarbiu balsu paklausė Konoras.

– Sutvarkysiu šį reikalą. O judu eikite pas Edę. Judinkitės. Ir greičiau.

Berniukams nubėgus Devinas viena akimi dar kurį laiką stebėjo, norėdamas įsitikinti, kad jie pakluso nurodymui.

– Pone Grantai, ar nenorėtumėte truputį paėjėti su manimi? Tiesiog užmeskime akį, kas ten vyksta.

– Mielu noru.

Bankas buvo kitoje gatvės pusėje, paėjus pusę kvartalo į priekį. Senas plytinis įmantrios architektūros pastatas stovėjo ant priešingo gatvės kampo nuo Edės užkandinės. Metęs žvilgsnį į užkandinę Devinas įsitikino, kad berniukai tikrai ten. Jie spoksojo į gatvę prispaudę veidus prie lango.

Devinas apžvelgė gatvę. Buvo šeštadienis, visur pilna automobilių. Galėjo kilti nesklandumų, jeigu reikalai komplikuotųsi. Devinas nenorėjo, kad kas nors nukentėtų.

– Ar atidžiai apžiūrėjote tą vyrą, pone Grantai?

– Šiek tiek. Jaunas, gali būti jūsų amžiaus. Negaliu tvirtinti, kad jį atpažinau. Atrodė panašus į Hario berniuką, bet ne jis.

Devinas linktelėjo. Jis pastebėjo tiesiai priešais banką stovintį purviną, baltą nedidelį automobilį su Delavero valstijos numeriais.

– Ar žinote, kieno jis?

Ponas Grantas susimąstė.

– Negaliu pasakyti. Niekada nesu jo matęs.

– Pastovėkite čia minutėlę.

Atsegęs ginklo dėklą Devinas žengtelėjo link banko. Jo durys buvo dekoruotos kalto metalo gėlių girliandomis. Pro jas pamatė už plataus langelio banko tarnautoją, o priešais ją stovėjo vyras ir nervingai mosavo ginklu.

Grantas buvo visiškai teisus. Ginklas 45 kalibro.

Devinas atsitraukė nuo durų.

– Pone Grantai, norėčiau, kad nueitumėte iki šerifo būstinės ir pasakytumėte Doniui, jog čia, prie banko, man reikia pastiprinimo. Vyksta ginkluotas apiplėšimas. Taip ir pasakykite jam, tiesiai šviesiai. Tik perspėkite, tegul neatlekia su kaukiančiomis sirenomis ir nesibrauna į vidų. Ar supratote?

– Žinoma, šerife. Džiaugiuosi galėdamas padėti.

– Ir laikykitės atokiai nuo čia, pone Grantai.

Devinas jau norėjo vėl eiti prie banko, bet pamatė besiartinantį Reifą. Broliui nespėjus pasisveikinti, Devinas sugriebė jam už rankos.

– Turi padėti.

– Sveikas, Devinai, Regana mane pasiuntė nupirkti vystyklų, todėl žaidimams neturiu laiko.

– Ar matai tą automobilį? Baltą, nediduką, su Delavero numeriais?

– Aišku. Turiu akis.

– Padaryk taip, kad jis nepajudėtų iš vietos.

Reifas kilstelėjo antakius ir nušvito plačia šypsena.

– Oho, Devinai, neįsivaizduoju, ar dar sugebėsiu.

– Pasistenk, – nekantriai paragino jis.

– O kas čia vyksta?

– Kažkas bando apiplėšti banką. Dėl visa ko patrauk automobilį toliau nuo nusikaltimo vietos, jeigu užpuolikas netyčia prasprūstų pro mane. Ir padaryk viską, ką gali, kad sulaikytum smalsuolius.

– Tikiuosi, nesiruoši eiti į vidų vienas?

– Aš turiu ginklą, o tu ne, – priminė jam Devinas. – Be to, turiu ir šerifo ženklą. Būk draugas ir pasirūpink automobiliu. Kiek pavyko pamatyti, ten tik vienas nusikaltėlis. Aš eisiu į vidų. Jeigu jis išlėks mojuodamas ginklu, nebūk kvailys. Traukis iš kelio.

„Nė velnio“, – pagalvojo Reifas ir susilenkęs nubėgo prie automobilio iš vairuotojo pusės, o Devinas tuo metu išsitraukė ginklą.

Devinas norėjo viską sutvarkyti paprastai ir saugiai. Užsikišęs ginklą ant nugaros už diržo jis išsisegė šerifo ženklą ir įsikišo į kišenę. Tada įėjo į banką šypsodamasis tarnautojai.

– Labas, Nense. Maniau, jau pavėluosiu sumokėti įmoką. Gerai, kad bankas dar dirba.

Moters veidas buvo suakmenėjęs iš baimės, ji įsispoksojo į Deviną.

– Bet... bet...

– Žmona man kailį nudirs, jeigu pamiršiu sumokėti. Juk žinote, automatiškai sumažėtų draudimo suma. – Jis priėjo prie langelio.

– Ar pakvaišai? – suspigo vyras su ginklu rankoje, drebėdamas iš įtampos. – Gal visai netekai proto? Gulk ant grindų! Tučtuojau!

– Ei, aš nelendu be eilės, – ramiai tarė Devinas. – Tiesiog noriu sutvarkyti reikalus. – Jis žvelgė vyriškiui į veidą, o ranką iš lėto kišo už nugaros, kur vyrai paprastai laiko piniginę.

– Aš tau parodysiu reikalus!

Devinui palengvėjo pamačius, kaip vyras ginklą nuo Nensės nukreipė į jį.

– Dėk savo sumautus pinigus prie langelio, paimsiu ir juos.

Tarsi tik dabar pastebėjęs ginklą Devinas pakėlė ranką lyg rodydamas, kad pasiduoda.

– O Viešpatie, pasirodo, jūs plėšiate banką?

– Kas dar tau rodosi, Einšteine? Klok savo pinigus.

– Gerai, gerai. Nenoriu jokių bėdų. Štai, prašom. – Bet vietoj piniginės Devinas išsitraukė ginklą. – Tai dabar stovėsime vienas prieš kitą ir šaudysime?

Vyras išpūtė akis.

– Aš tave nušausiu! Prisiekiu, tikrai nušausiu!

– Visko gali būti. – Devinas nesijudino, nes tas pamišėlis mojavo ginklu lyg vėliavėle per liepos 4-ąją. – O gal aš tave nušausiu. Mesk ginklą ant grindų ir pasitrauk nuo jo. Tu jau bandai įvykdyti ginkluotą apiplėšimą, manau, nenorėtum prie šio kaltinimo pridėti ir policijos pareigūno nužudymo.

– Faras, velniai tave griebtų! Tada geriau nušausiu ją! – Perpykęs vyriškis vėl nukreipė ginklą į banko tarnautoją.

Devinas nedvejojo, net nesivargino nusikeikti. Nensė buvo ten, kur ir turėjo būti. Ant grindų, kad nekliudytų kulka. Kadangi buvo gana arti plėšiko, Devinas vietoj ginklo panaudojo kumštį.

– Prakeiktas idiote!

Užpuolikas dar spėjo iššauti vieną šūvį į lubas ir ginklas iškrito jam iš rankos. Nekreipdamas į tai dėmesio Devinas įrėmė vyrui į tarpuakį savąjį.

– Dabar tau nieko daugiau nelieka, tik atsigulti ant grindų ir susidėti rankas už galvos, – šaltakraujiškai ištarė Devinas. – Jeigu nenorėsi to daryti, būsiu priverstas ištaškyti tau smegenis, nors ir gaila prieš metus pirkto kilimo.

– Prakeiktas faras. Prakeiktas, šlykštus miesteliūkštis!

– Regis, teisingai supratai. – Panaudojęs daugiau jėgos, nei būtinai reikėjo, Devinas truktelėjo vyro rankas žemyn ir surakino antrankiais. – Neturėtum taip neatsakingai elgtis mažuose miesteliuose. Mes jais itin rūpinamės. Ar čia niekas nenukentėjo, Nense? Ar tau viskas gerai?

Lyg dirigento lazdele mostelėjus anapus banko langelio ir Devinui už nugaros pasigirdo palengvėjimo atodūsiai, jis atsisuko supratęs, kad ten stovi Reifas. Devinas nusišypsojo pamatęs geležinę dalbą brolio rankose.

– Sakiau, kad pats susitvarkysiu.

– Šitą prigriebiau dėl visa ko. Ką tu jam darai, Devinai, lupi skalpą?

Šis tingiai nutraukė vyrui nuo galvos peruką, kuris grumiantis buvo nusisukęs į šoną.

– Panašiai. Jeigu jau pradėjau, tai padėsiu ir nusiskusti. – Devinas nelabai švelniai atlošė plėšikui galvą ir nuplėšė priklijuotus ūsus. – Jeigu kartais dar nesupratai, žinok, kad esi suimtas. Turi teisę tylėti... – pradėjo Devinas, statydamas vyrą ant kojų. Standartinę tiradą suimamajam jis užbaigė vesdamas vyriškį prie durų. – O dabar nešk kaulus iš čia. Atiduosiu tave Doniui, kad apklaustų.

Prisiploję prie kavinės lango berniukai stebėjo, kaip iš banko pastato išėjo Devinas vedinas pliktelėjusiu vyriškiu sukruvinta lūpa.

– Jis pagavo nusikaltėlį, – su pagarba balse pareiškė Brajanas. – Ačiū Dievui, Devinas sulaikė banko plėšiką.

– Žinoma, kad sulaikė. – Konoras spinduliavo pasididžiavimu. – Jis juk šerifas!

Miestelyje dabar beveik visi kalbėjo apie mėginimą apiplėšti banką. Kaip įprasta mažuose miesteliuose, gandai smarkiai pagražino tikrovę. Pokalbiuose telefonu ar kaimynams susitikus prie tvoros vidiniame kieme buvo pasakojama, kad Devinas įsiveržė į banką ir akimis svaidydamas žaibus išsitraukė ginklą. Kiti aiškino, kad Devinas plikomis rankomis sulaikė iki dantų automatiniais ginklais apsiginklavusį užpuoliką.

Į dienos pabaigą Devinas susigriebė, jog jam sunešta tiek naminių skanėstų, kad būtų galėjęs atidaryti savo restoraną. Tai atpirko kalnus oficialių raportų, kuriuos jam teko rašyti ir segti į bylas. Ir beveik atpirko srautą telefono skambučių – jais pilte užpylė susirūpinę miestelėnai, meras, banko valdytojas ir daugybė moterų, kurioms atrodė, kad jam reikėtų atsipalaiduoti po tokio sunkaus išbandymo.

Devinas stengėsi atsisakyti dar vieno pasiūlymo, kai įėjo broliai.

– Ne, Ane, aš nesu sužeistas. – Jis pabalino akis, kai visi trys broliai linksmai išsišiepė. – Ne, į mane nešovė. Šarlina gerokai perdeda. A... – Šiek tiek sutrikęs dėl pasiūlymo jis krenkštelėjo. – Tu labai maloni, Ane, aš vertinu tavo dėmesį, bet... Ne, nemanau, kad man gresia potrauminio streso sindromas. Taip, esu apie tai girdėjęs, tačiau... Ne, tikrai ne, jaučiuosi puikiai. Tiesiog šiuo metu esu truputį užsiėmęs. Taip, darbo reikalais. Gerai. Nesirūpink. Aha. Be abejo. Sudie.

Devinas sunkiai atsiduso ir papurtęs galvą padėjo ragelį.

– Velniava.

– Ar čia ta Anė, Linstromo žurnalo veidas? – pasiteiravo Šeinas.

– Ji mane beveik pribaigė, – nusijuokęs pareiškė Devinas. – Moterys – kaip dėlionė. Niekada nežinai, ką sugalvos.

Džeradas prisėdo ant Devino stalo kampo.

– Kiek girdėjau, kulkos atšoka tau nuo krūtinės.

– Nieko panašaus. – Šeinas pauostė vieną iš pyragų, kurių daugybė buvo sukrauta ant lentynos. – Aš girdėjau, kad jis paprasčiausiai praryja kulkas. Ar tik ne Betė Maloj kepa tokius orinius pyragus su citrinomis?

– Taip. – Vėl suskambėjo telefonas ir Devinas susiraukė. – Kur, po velnių, dingo Donis?

– Kai pastarąjį kartą jį mačiau, žingsniavo Pagrindine gatve išpūtęs krūtinę kaip koks superfaras. – Reifas užvertė galvą. – Ar nežadi atsiliepti... šerife?

Devinas nusikeikęs čiupo telefono ragelį.

– Šerifo būstinė. Makeidas klauso.

Jis atsilošė ir užsimerkė. Ir vėl žiniasklaida. Kiekvienas vietinis laikraštukas ar informacijos tarnyba penkiasdešimt mylių aplinkui jautė pareigą parašyti ar bent paminėti nepavykusį banko apiplėšimą. Devinas mechaniškai išpyškino oficialią versiją, išsisuko nedavęs išsamesnio interviu ir padėjo ragelį.

– Tu tinkamas šiam darbui, – nusprendė Džeradas. – Nepalenkiamas ir patikimas.

– Pradedu gailėtis, kad kaip reikiant netrenkiau tam tipui į galvą, – suniurnėjo Devinas. – Jis man pridarė begalę rūpesčių. Dabar dėl kažkokio nežinia iš kur atsibasčiusio idioto, kuris nesugebėtų apiplėšti net limonado pardavėjo, esu priverstas tūnoti čia ir atsakinėti į tuos prakeiktus telefono skambučius. O jis visą laiką tik unkščia.

– Tau bent jau neteks badauti, – priminė jam Šeinas ir paėmė sausainį iš lėkštės šalia pyrago. – Ketinome nusivesti tave pas Dafą ir pavaišinti gėrimu.

– Negaliu palikti kalinio be priežiūros.

– Prasti reikalai, – tarė Džeradas be menkiausios užuojautos. – Žinai, Brajanas grįžęs namo gyrė tave net išsijuosęs. Tu dabar šaunesnis net ir už Rembo.

Devinas patenkintas pasikasė skruostą.

– Tik nepasakok jam, kad prieš šį įvykį man teko gaudyti vaikigalius, nugvelbusius nuo skalbinių virvės ponios Mec apatinius. – Jis nušveitė ant stalo segtuvą su dokumentais. – Gal buvai viešbutyje, Reifai? Ar ten viskas gerai?

– Viskas gerai. Kesė šiek tiek sunerimusi. Naujienos greitai sklinda, – tarė Reifas ir visai be reikalo pridūrė: – Bet aš pasakiau jai, kad viskas gerokai išpūsta, tu nieko ypatinga nepadarei.

– Labai ačiū.

– Nėra už ką. Konoras jau pradėjo rašyti apsakymą apie tave.

– Nejuokauji? – Devinas išsišiepė iki ausų.

– Vadinsis „Viena šerifo Makeido gyvenimo diena“. – Reifas įsipylė kavos. – Vaikis pakvaišęs dėl tavęs.

– Tai gerai. – Šeinas čiupo dar vieną sausainį. – Nes Devinas ruošiasi vesti jo mamą.

Reifas kone užspringo, išspjovė kavą į delną ir nusikeikė.

– Kesę? Mažulę Kesę?

– Šeinas šiek tiek paskubėjo pranešti naujieną, – švelniai tarė Devinas spindinčiomis akimis. – Kaip visada.

– Klausyk, juk pats taip sakei. Maniau, kad netekai proto. Kaip kiti du broliai.

– Užsičiaupk, Šeinai. – Džeradas neatitraukė akių nuo Devino. – Tu nori vesti Kesę?

– O kas čia tokio?

– Nieko... Tiesiog įdomu.

– Ar tu kalbi kaip jos advokatas? – Devinas atsistūmė nuo stalo. Nusprendė, kad jei vėl suskambės telefonas, išplėš laidą iš sienos. Stengdamasis susitvardyti jis nuėjo įsipilti kavos.

– Kažkas čia ne taip, – nusistebėjo Reifas. – Ar tau ji nepatiko prieš dešimt dvylika metų? – Kai Devinas nieko neatsakė, tik lediniu veidu įsipylė kavos ir siurbtelėjo gurkšnelį, Reifas išsiviepė. – Pats nesusigaudei, ginklo broli? Ką gi, tai gana poetiška. Mane tai jaudina. – Jis kumštelėjo Devinui į krūtinę.

– Neerzink manęs, nes gali tekti gailėtis.

– Atrodo, Antietame kasdien Valentino diena. – Pasipiktinęs Šeinas susigrūdo į burną dar vieną sausainį. – Vyras čia negali jaustis saugiai.

– Kesė tokia meilutė, – išpyškino Reifas.

– Teisybė. – Tai patvirtindamas Šeinas demonstratyviai nurijo seiles. – Ji tikrai labai gera, be to, daili. Tik ar dėl to Devinas turi ją vesti? Manai, kad yra kokia nors prasmė? – Rankos mostu jis parodė į visus pyragus, pyragėlius, tortus ir sausainius. – Moterys miršta dėl jo, o jis jas visas atstumia, nes yra įsižiūrėjęs vieną. Tai ne tik kvailystė, tai... tai baisus savanaudiškumas.

Reifas taip stuktelėjo Šeinui į pakaušį, kad lengvai būtų patiesęs lokį.

– Žmogau, aš myliu šį vaikiną. Jis nusiteikęs išsaugoti Makeidų legendą ateinančioms kartoms.

– Velniškai teisingai, – sutiko Šeinas. – Jokia moteris manęs nesuvystys. Aš apie jas galvoju kaip apie gėles – kodėl rinktis vieną, jeigu gali turėti visą puokštę?

– Dabar jau tu kalbi poetiškai. – Reifas vėl stuktelėjo broliui. – Geriau eime alaus.

– Judu eikite. – Džeradas nejudėjo iš vietos. – Man reikia minutėlę šnektelėti su Devinu.

Broliai išėjo ginčydamiesi, kas mokės už alų. Kai kambaryje stojo tyla, Devinas pasidėjo ant stalo puodelį kavos.

– Turi bėdų?

– Ne. – Džeradas pasisuko ir pažvelgė Devinui į veidą. – Bet tu gali turėti. Ar kalbėjaisi su Kese apie vedybas?

– Užsiminiau. O ką?

– Dar yra Džo Dolinas.

– Jie išsiskyrę. Viskas baigta.

– Taip, išsiskyrę. – Rimtai nusiteikęs Džeradas atsirėmė ranka į kelį. – Bet baigta dar ne viskas. Galiausiai jis vis tiek išeis iš kalėjimo. Ir sugrįš čia.

– Susidorosiu.

– Taip, įsivaizduoju, kad vienas prieš vieną tu su juo susidorotum. Bet yra įstatymai.

Devinas nevalingai perbraukė pirštu per šerifo ženklą.

– Tegul tik pamėgina bent pirštu paliesti Kesę, tegul tik pamėgina, nespės nė mirktelėti, kaip įkišiu jį atgal už grotų.

– Ir turėsi nemalonumų. Esi šerifas, bet negalėsi būti nešališkas. Neįstengsi.

Devinas padėjo kavą į šalį ir palinko į priekį.

– Aš Kesę myliu beveik visą gyvenimą. Bent jau taip atrodo. Tačiau buvau priverstas atsitraukti, nieko negalėjau padaryti, kad jis nemuštų jos. Žinojau, kas dedasi už jų namų sienų. Ji neleido jai padėti, o įstatymai man surišo rankas. Dabar viskas pasikeitė, niekas negali sutrukdyti ja pasirūpinti. Jei Džo pakels prieš Kesę ranką, kris negyvas. Ir reikalas bus baigtas.

Džeradas linktelėjo. Jam tai neatrodė taip paprasta. Žinojo, kaip jaučiasi vyras, trokštantis apsaugoti mylimą moterį nuo blogio. O Devinas buvo iš tų vyrų, kurie nesišvaisto žodžiais.

– Kalbu apie tai, kaip gali būti, jeigu Džo pakaks proto nekelti prieš ją rankos. Atsėdėjęs bausmės laiką sugrįš čia ir gyvens dorai. Kaip tu elgsiesi?

– Aš neskubėsiu ko nors imtis, Džeradai, kaip esu įpratęs. Žinoma, visų pirma turėčiau pasirūpinti, kad Reifas nepersekiotų Džo už tai, ką jis bandė padaryti Reganai.

„Tikra tiesa“, – pagalvojo Džeradas. Ko gero, ne vien Reifas neapsidžiaugtų, jei Džo Dolinas vėl įsikurtų netoliese.

– Devinai, aš žinau, ką Kesei teko iškęsti. Labai gerai žinau. Todėl, kad buvau jos advokatas skyrybų byloje. Mes susidūrėme su klasikiniu smurtavimo šeimoje atveju. Frazė „klasikinis atvejis“ skamba apgailėtinai tokio pobūdžio baisybėms apibūdinti. Kesei padėjo psichoterapija, miestelio visuomenė ir stiprus jos pačios stuburas. Tačiau liko daugybė randų ir jie niekada neišnyks.

– Aš būsiu atsargus, – lėtai ištarė Devinas. – Dėl Dievo meilės, Džeradai, daviau jai laiko... net ir po skyrybų laukiau, neskubinau. Ir dabar taip elgiuosi.

– Devinai, aš tik noriu, kad matytum visą vaizdą. Patikėk, neįsivaizduoju tau labiau tinkančios moters už Kesę. Lygiai kaip neįsivaizduoju jai geresnio vyro už tave. Dievas mato, ji verta padoraus žmogaus. Bet esate ne tik judu. Yra ir vaikai. Džo Dolino vaikai.

Devino žvilgsnis apniuko, jis prisimerkė.

– Kaip gali man tai priminti, juk pats turi Brajaną? Manai, patikėsiu, kad tau svarbu, jog jo gyslomis teka kito vyro kraujas, nes, velniai griebtų, puikiai žinau: tas berniukas tau brangus nė kiek ne mažiau nei Leila.

– Ne apie tai kalbu. – Džerado balsas buvo žemas ir ramus. – Mačiau tave su jais. Tada dar nenutuokiau apie tavo jausmus Kesei. Tu mokėjai juos slėpti. Tačiau net aklas būtų galėjęs pasakyti, kad dėl vaikų eini iš proto, jiems buvai labai geras. Ir jie verti tavo meilės, – pridūrė ramindamas Deviną. – Verti turėti mylintį tėvą ir namus, kuriuose galėtų jaustis tiesiog kaip vaikai.

– Žinoma. Ketinu tuo pasirūpinti.

– Bet tau ne tas pats kaip man su Brajanu. Jo biologinio tėvo nėra arti, jis nekelia grėsmės. O Dolinas kelia.

– Jam nerūpi vaikai, niekada nerūpėjo.

– Taip, bet jis kaip tėvas turi į juos teisių. – Suprasdamas, kad jį užplūdęs nusivylimas nepadės, Džeradas išskėtė rankas ir giliai atsikvėpė. – Teisiškai taip ir yra. Ir jeigu jis negalės prieiti prie Kesės, gali bandyti ją paveikti per vaikus. Paleistas iš kalėjimo turės teisę matytis su vaikais, lankyti juos, dalyvauti jų gyvenime. Tu negalėsi jam to uždrausti.

Devinas apie tai nepagalvojo. Gal tiesiog neprisileido tokių minčių. Dabar jos užgriuvo ant jo kaip akmuo ir kraujas sustingo gyslose.

– Tu advokatas. Tu ir uždrausi.

– Tėvystės teisė – keblus reikalas, Devai. Pats supranti. Jeigu jis nepadarys nieko, kas keltų vaikams pavojų, jeigu mes nesugebėsime įrodyti, kad jis ne tik blogas tėvas, bet ir pavojingas jiems, įstatymas bus jo pusėje.

Devinas irgi jau galvojo apie tai.

– Mes turime reikalauti, kad jo pasimatymai su vaikais būtų stebimi, bet į kraujo ryšį teismas yra linkęs atsižvelgti.

– Jis mušė Konorą.

Džeradas suraukė antakius.

– Nieko apie tai nežinojau.

– Konoras nieko nesakydavo Kesei, nenorėjo, kad ji jaustųsi dar blogiau.

– Prireikus gal ir galėčiau tuo pasinaudoti. Bet jeigu Džo bus laikomas persiauklėjusiu, daugelis jo klaidų bus nurašyta. Jis dar gana ilgai bus už grotų, bet noriu, kad žinotum, kas tavęs laukia.

– Puikiai įsivaizduoju, kas manęs laukia. Pasistengsiu, kad Kesė ir vaikai būtų mano, niekas manęs nesustabdys. Nei Džo Dolinas, nei įstatymai, nei dar kas nors.

– Ką gi. – Džeradas pakilo. – Pasakiau, ką turėjau pasakyti. Aš tave palaikau. Reifas su Šeinu taip pat.

– Esu dėkingas.

– Jeigu tau pavyks atsiplėšti nuo šio stalo kokiai valandėlei, ateik į Dafo užeigą. Pastatysiu tau alaus. – Patenkintas Džeradas patraukė prie durų, ten stabtelėjo. – Ji nuostabi moteris, Devai. Miela, kaip Šeinas sako, bet tvirtesnė, nei gali įsivaizduoti. Tvirtesnė nei ji pati mano. Jeigu tau pavyks įtikinti, kad tu jai reikalingas taip pat kaip ir ji tau, abu viską įveiksite. Duosiu tau gerą patarimą.

– Nebūna, kad neduotum, – ramiai priminė Devinas.

– Kesei neužtenka pasakyti, kad ją myli ir jos trokšti. Turi įrodyti, jog tau jos reikia. Ji iš tų moterų, kurios pereis kiaurai sieną dėl vyro, kuriam yra reikalingos.

Jam iš tikrųjų jos reikėjo. Džeradui uždarius paskui save duris, Devinas susimąstė. Jis nežinojo, kaip tai įrodyti Kesei, ir nebuvo įsitikinęs, kad sugebės. Ar tai nebus savotiškas spaudimas, nors jis iš visų jėgų stengėsi jos nespausti?

Devinas nenorėjo, kad Kesė dėl jo eitų kiaurai sieną. Troško vieno: jog jaustųsi saugi ir laiminga. Privalo pasirūpinti, kad jos niekas daugiau nenuskriaustų, apginti ir apsaugoti ją ir jos vaikus.

Jo poreikiai dabar ne patys svarbiausi.

10

Kesė tikino save, kad kvaila taip nerimauti. Devinui viskas gerai. Reifas pats papasakojo jai, kas nutiko, o jo versija apie pasikėsinimą apiplėšti banką buvo daug įtikinamesnė negu tos, kurios atskriejo telefonu. Netgi nepaprastai susijaudinusio Konoro pasakojimas buvo ne toks dramatiškas nei po miestelį sklandantys gandai.

Taigi jaudintis nevertėjo.

Bet ji taip jaudinosi, kad pašokdavo vos suskambėjus telefonui. Jei būtų galėjusi bent valandėlei palikti viešbutį ir vaikus, būtų puolusi į miestą ir pati patikrinusi kiekvieną Devino kūno colį.

Vienas dalykas, viena mintis jai nedavė ramybės. Devinas susidūrė akis į akį su ginkluotu plėšiku.

Kesė nusipurtė norėdama atsikratyti tokio vaizdinio. Jis įsikišo į ginkluotą apiplėšimą, rizikavo gyvybe, norėdamas išgelbėti kitus. Iki šio atvejo Devino tarnybinis ženklas nedarė jai tokio milžiniško įspūdžio. Bet jis rizikavo gyvybe. Tokiame miestelyje kaip Antietamas kasdienis šerifo darbas buvo daugiau diplomatinio pobūdžio – bent jau Kesė taip įsivaizdavo – ir nekėlė grėsmės.

Žinoma, dabar ji pradėjo suvokti, kad taip manyti buvo paprasčiausiai kvaila. Juk pasitaiko muštynių, girtuoklysčių, įsilaužimų, karštų ginčų tarp kaimynų ar šeimos narių. Ji turėjo skaudžios asmeninės patirties, kas nutinka šeimoje kilus kivirčui – koks smurtas namuose kyla dėl nereikšmingų smulkmenų.

Devinas atliko pareigą. Ir nors Konorui jis tikras didvyris, Kesė pradėjo suprasti, kad šerifo ženklelis daro jį pažeidžiamą.

O kai tai suprato, nejučia suvokė ir kitą dalyką: visą ilgą popietę ir vakarą ją ėste ėdė nerimas ne vien dėl draugo, dėl meilužio, ne vien dėl vyro, kuriuo žavėjosi ir kuris jai rūpėjo. Ji nerimavo dėl mylimo vyro.

Tai buvo taip netikėta, Kesė pasijuto sukrėsta iki sielos gelmių, jai atsivėrė akys. Dabar, kai jos buvo plačiai atvertos, ji galėjo žvilgtelėti atgal, į praeitį. Prisiminė – Devinas visada buvo netoliese. Ji juo pasitikėjo, žavėjosi ir kažkodėl laikė tai savaime suprantamu dalyku.

Jai buvo nepaprastai sunku eiti pas Deviną ir prisipažinti jam, kaip Džo su ja elgiasi, rodyti mušimo žymes ir aiškinti, kaip jos atsirado ant kūno. Dabar suvokė: ne dėl to, kad jis buvo šerifas. Dėl to, kad buvo Devinas.

Su juo Kesė visada būdavo drovesnė nei su jo broliais. Ir vėl – dėl to, kad jis Devinas. Viena širdies kertelė visą laiką buvo skirta jam. Todėl ji niekada negalvojo apie jį kaip apie vieną iš Makeidų, kaip apie savo draugą ar tiesiog kaip apie šerifą.

Ji visada jautė jam kai ką daugiau. Dabar ji laisva, galėtų duoti valią jausmams. Turėjo prisipažinti, kad jam priklauso ne viena kertelė, o visa širdis.

Jam priklauso ji pati.

Nerimui atlėgus užplūdo nustebimas, o paskui ir džiaugsmas. Ji įsimylėjo.

Suskambėjus telefonui puolė prie jo lyg pamišėlė, bet išgirdusi Savanos pasisveikinimą stengėsi kalbėti lygiu balsu.

– Sveika, tikiuosi, jau girdėjai paskutines naujienas?

– Visi tik apie tai ir šneka. – Norėdama kiek aprimti Kesė iš šaldytuvo išsitraukė ąsotį sulčių. – Gal po to įvykio mateisi su Devinu?

– Aš ne, bet Džeradas matėsi. Sakė mūsų kuklusis šerifas niršta dėl tokio dėmesio. Iš Hagerstono atvyko televizininkų brigada, laik raščių korespondentai lipa ant galvos. – Puikiai suvokdama, kodėl Kesė domisi, Savana sušvelnino toną. – Jam viskas gerai, Kasandra. Nė menkiausio įdrėskimo. Tiesiog dabar bumba nepatenkintas, nes visas tas reikalas kuriam laikui pririšo jį prie darbo stalo. O kaip tu?

– Aš? – Kesė įsispoksojo į ką tik įpiltas sultis. – Gerai. Tiesiog truputį nerimauju.

– Įsivaizduoju. Turiu prisipažinti, kad klausydamasi Brajano pasakojimo ir aš smarkiai išsigandau. Bet dėl vieno dalyko mes visi galime būti ramūs: Devinas Makeidas moka savimi pasirūpinti.

– Taip. – Kesė pakėlė stiklinę su sultimis, tačiau ir vėl padėjo. – Moka. Turbūt nėra žmogaus, kuris keltų mažiau rūpesčių nei Devinas. – „Bet kodėl jis nepaskambina?“

– Klausyk, iš tikrųjų tai skambinu norėdama paprašyti paslaugos.

– Žinoma. Mielai padėsiu.

– Galėtum nakčiai atsiųsti pas mus Konorą ir leisti man atsikvėpti. Grįžęs namo po banko apiplėšimo Brajanas iki šiol neduoda man ramybės.

– A... – Kesė žvilgtelėjo pro langą į kiemą, kur Konoras ir Ema žaidė su katinu. – Jeigu rimtai kvieti, tai jis labai apsidžiaugs.

Tuo metu ragelyje pasigirdo triukšmas ir Savanos dejonė:

– Brajanai Makeidai, jeigu tu su kamuoliuku išdauši langą, uždrausiu žaisti beisbolą ne tik šiandien, bet ir visą sezoną! Taip, kalbu visai rimtai, – tarė į ragelį Savana, stengdamasi nuslopinti emocijas. – Bet tai dar ne viskas. Norėtume kartu pakviesti ir Emą.

– Emą? Nori, kad ir Ema nakvotų?

– Džeradas sugalvojo, kad mums praverstų dažniau pabendrauti su mergaitėmis. Berniukus pažįstame kaip nuluptus, bet jam šovė į galvą, kad Leilai kiek paūgėjus nežinosime, kaip su ja elgtis. – Ji nusijuokė, kažkur netoliese buvo girdėti mažylės vogravimas. – Kaip manai, jeigu paimtume Emą ir pamėgintume įgyti patirties? Pažadame grąžinti sveiką ir gyvą.

– Ema labai apsidžiaugs. Bet, Savana, kaip tu susitvarkysi su keturiais?

– Rimtas klausimas. Nutarėme, kad mums tai magiškas skaičius. Jeigu supranti, ką turiu galvoje.

– Keturi? – Kesė neišlaikė ir sukrizeno. – Tada iš tikrųjų prireiks patirties.

– Pažiūrėsime, kaip ištversime vieną naktį. Suruošk juos, Kese. Džeradas ketina eiti į mišką pasivaikščioti, užsuks vaikų pasiimti.

– Tik su viena sąlyga. Jeigu norėsi jų atsikratyti, tuoj pat skambinsi man.

– Pažadu. – Vėl pasigirdo triukšmas, lyg kas būtų sudužę. – Po perkūnais, Brajanai, dabar tau galas. Kese, paskubėk, esu tikra, kad keturi jie taip nesiautės.

Su šiokiu tokiu nerimu širdyje Kesė padėjo susijaudinusiems vaikams pakuotis daiktus išvykai su nakvyne. Jie labai nekantravo, todėl ji stengėsi negalvoti, kaip seksis Emai, kuri pirmą kartą ruošėsi praleisti naktį ne namie.

Įsitikinusi, kad vaikai persirengė švariais drabužėliais ir įsidėjo dantų šepetukus, Kesė priminė jiems, kaip dera elgtis svečiuose. Jie netgi katiną pasiėmė. Kai vaikai su Džeradu patraukė miško link, Kesė liko visiškai viena.

Suvokė, kad turės daug – netgi per daug laiko mąstyti, svajoti, nerimauti.

Grįžusi atgal į viešbutį svečius rado patenkintus ir ką nors veikiančius. Ji salone patiekė pyrago ir kavos, o kortuojantiems įstiklintoje terasoje pasiūlė nemokamai vyno.

Viską padariusi Kesė padengė stalą rytojaus pusryčiams, patikrino maisto sandėliuką ir šaldytuvą, nors buvo įsitikinusi, kad visko turi pakankamai gausiems sekmadienio pusryčiams, kuriais viešbutis buvo pradėjęs garsėti.

Blogiausiu atveju ji galėjo išeiti pasivaikščioti po apylinkes. Buvo pratusi visą laiką turėti darbo, ką nors veikti, kuo nors rūpintis. Žinoma, dažnai pasvajodavo, kaip leidžia vakarą viena. Pasilepina sūkurinėje vonioje, paskaito knygą, per televizorių pažiūri naktinį filmą.

Nusprendė taip ir padaryti. Bet pirma nulėks į miestelį įsitikinti, ar Devinui tikrai viskas gerai.

Užbėgusi laiptais suspigo pamačiusi prieangyje ant sūpynių vyro siluetą.

– Mačiau, kad esi užsiėmusi, – tarė Devinas. – Nusprendžiau palaukti.

Prispaudusi delną prie krūtinės Kesė stengėsi nuraminti širdies plakimą.

– Maniau, turi likti miestelyje.

– Priverčiau Donį pasėdėti būstinėje. Bent tiek jis gali padaryti, man jau gana, visą prakeiktą popietę buvau likęs vienas atsakinėti į telefono skambučius. – Jis ištiesė Kesei arbatinių rožių puokštę. – Atnešiau tau gėlių. Ėjau pro gėlininką ir pagalvojau, kad niekada nedovanoju tau gėlių. Žinau, kad jas mėgsti.

– Kokios puikios.

– Ar atsisėsi šalia?

– Galiu. – Ji prisėdo puokštę rankose laikydama it kūdikį. – Tikrai puikios, – pakartojo. – Reikėtų pamerkti.

– Kelias minutes nieko neatsitiks. – Sunerimęs Devinas paėmė jai už smakro ir atsuko veidą į save. – Kas yra?

– Nieko. Tiesiog nerimavau, – išpyškino ji. – Negalėjau palikti viešbučio ir visą laiką laukiau tavo skambučio. Devinai, kodėl nepaskambinai? Atsiprašau, – ūmai tarė. – Neturėčiau tau priekaištauti.

„Praeities šešėliai“, – toptelėjo Devinui, jis tvirtai laikė ją už smakro neleisdamas nusukti veido.

– Neturi už ką atsiprašyti. Beje, aš tau kelis kartus skambinau, bet telefonas buvo užimtas.

– Daugybė žmonių skambino. Išklausiau įvairiausių istorijų.

– Tikrovė ne tokia jaudinanti.

– Plėšikas buvo ginkluotas, ar ne? Eidamas į banką žinojai, kad jis turi pistoletą?

– Privalėjau padaryti savo darbą, Kese. Jis niekur nebūtų pasprukęs, o jeigu ir būtų mėginęs, pinigų krepšyje buvo kapsulė, sprogusi ji būtų raudonai aptaškiusi banknotus ir jį patį. – Devinas plačiai išsišiepė. – Man savotiškai gaila, kad iki to nepriėjome. Būtų neblogas spektaklis. Bet jis galėjo ką nors sužeisti.

– Jis galėjo sužeisti tave.

– Žinoma, bet tada nebūtum išgirdusi, kaip nuo manęs atšoka kulkos.

Užuot nusijuokusi, Kesė įsikniaubė jam į petį.

– Džiaugiuosi, kad tau nieko nenutiko. Kad tavęs nesužeidė. Taip gera, kad atvažiavai pas mane.

– Ir aš dėl to džiaugiuosi. – Devinas ją apkabino ir ėmė supti sūpuokles. – Būčiau anksčiau atlėkęs, bet negalėjau.

– Suprantu. Mačiau reportažą apie tave per žinias.

– Aha. Girdėjau, kad rodys.

– Jeigu nematei, kartos vienuoliktą valandą.

– Žinau, kaip atrodau.

Ji žvelgė Devinui į veidą ir galvojo, kaip karštai jį myli.

– Tave toks dėmesys trikdo.

– Ne, nė kiek. – Jis pasimuistė. – Galbūt. Truputį.

Kesė suvokė: ne šiaip myli. Dievina jį.

– Aš beprotiškai didžiuojuosi tavimi, – sumurmėjo ir švelniai pabučiavo jam į lūpas. – Žinoma, mes įrašėme tą reportažą. Konoras buvo be galo sužavėtas. Jeigu nori, galime pasižiūrėti.

– Nenoriu. Aš...

Kesė nutildė jį bučiniu ir pajuto turinti keistos jėgos, kuri vertė jo širdį plakti stipriau.

– Aš tą įrašą žiūrėjau tris kartus. Tu ten panašus į kino žvaigždę.

– Tu retai išeini į žmones. – Delnai suprakaitavo, Devinas liovėsi sūpuoti sūpuokles. „Laikykis atstumo, Makeidai, kitaip pamesi galvą“, – perspėjo save. – Aš apie tai galvojau. Iki šiol dar niekur tavęs nenusivežiau. Pavakarieniauti ar kur kitur.

– Pavasarį buvai nuvežęs mus visus į zoologijos sodą, o praėjusią vasarą – į mugę.

Kodėl Kesė taip žiūri į jį? Niekada anksčiau Devinas nebuvo matęs tokio jos žvilgsnio. Kas jame? Malonumas, geismas ar... o Dieve.

– Turiu omenyje tik mudu. Man patinka būti su vaikais, bet...

– Man nebūtina vaikščioti į pasimatymus, Devinai. Gerai taip, kaip yra.

– Aš to noriu. – Jo mintys pynėsi žiūrint į Kesę, kuri sėdėjo šalia su gėlių puokšte rankose ir šypsojosi. – Aš, hm, atvežiau maisto. Pyragų, sausainių, keksų. Žmonės šiandien visko prinešė į būstinę.

– Jie tau dėkingi. – Kesės širdis suspurdėjo ir ji pakilo. – Ir nori tai parodyti.

– Taip, tačiau niekaip nepajėgčiau vienas visko suvalgyti. Palikau ir Doniui, bet pamaniau, gal vaikai... – Kesei atsistojus Devinas įsirėmė kojomis į grindis. – Gal jie norėtų. Bet kol kas jų niekur nepastebėjau. Šeštadienio vakarą kiek ankstoka gulėti lovose, ar ne?

– Jų nėra namie. – Kesė mintyse padėkojo Savanai, Džeradui ir likimui. – Jie nakvos pas kaimynus.

– Jų nėra namie.

– Ne. Mes vieni.

Devinas ketino truputį pabūti su Kese ir važiuoti atgal. Nemanė, kad galėtų siūlytis pasilikti nakčiai, kai už sienos miega vaikai. Tam jie dar nebuvo pasirengę.

Bet jie buvo vieni, o vakaras tik prasidėjo. Staiga kūną skausmingai pervėrė geismas. Devinas įsitempė ir šiaip ne taip išspaudė šypseną.

– Tada išsivešiu tave kur nors.

– Nenoriu, kad kur nors vežtumeisi, – sumurmėjo Kesė. – Trokštu eiti su tavimi į lovą.

Devinui užspaudė gerklę.

– Kese. – Jis labai švelniai paglostė jai skruostą. – Nesitikiu, kad kaskart, kai čia atvažiuoju, mudu mylėsimės. Ne vien dėl to noriu būti su tavimi.

– Žinau. – Ji pasuko veidą ir pabučiavo jam į delną. – Bet šiąnakt aš to noriu. Tik pirma pamerksiu gėles.

Kesė paliko jį, susijaudinusį ir bežadį, tamsiame priebutyje.

Gerokai apstulbęs Devinas nusekė iš paskos.

– Šitą nusipirkau Reganos parduotuvėje. – Ji mikliai pripylė vandens į Didžiosios ekonominės krizės laikų stiliaus žalią stiklinę vazą. – Įpratau nusipirkti kokį gražesnį daiktą, kai turiu atliekamų pinigų. Ir dabar jau nesijaučiu kalta dėl to.

– Dėl nieko neturi jaustis kalta.

– Turiu. – Įgudusiais švelnių rankų judesiais ji paskleidė rožes vazoje. – Bet tik ne dėl to. Ir ne dėl mudviejų. – Ji pakėlė akis. – Ar numanai, ką tau jaučiu, Devinai? Ką galvoju apie mus?

Jis pamanė, kad tokiu metu, kai kraujas plūsta iš smegenų į kitą vietą, būtų protingiau patylėti.

– Esu apstulbinta, – sumurmėjo Kesė. – Tu mane apstulbinai. Leidai pajusti ir trokšti tokių dalykų, kurių net neįtariau galinti norėti. Man beveik dvidešimt devyneri, bet tik su tavimi iš tikrųjų pasijutau moterimi. Noriu, kad mane glamonėtum.

Jis pasistengs, tik pirma reikia sutramdyti savo kūną ir geismus. Jeigu taip kalbėtų ne Kesė, o kuri nors kita moteris, Devinas galvotų, kad ji stengiasi jį sugundyti.

Kesė išsigando, kad kažką ne taip pasakė ar padarė, nes Devinas neištarė nė žodžio ir net nesujudėjo. Abejonės kėlė didesnį nerimą nei jaudulys. Ji vėl nukreipė žvilgsnį į gėles.

– Jei tau atrodo netinkamas laikas... Jeigu manęs nenori...

– O Dieve! – išsiveržė Devinui iš krūtinės ir Kesė sunerimusi atlošė galvą, priversdama jį tvardytis. – Važiuokime pasivažinėti, – greitai pasiūlė jis. – Naktis labai graži, teka mėnulis. Norėčiau su tavimi pasivažinėti.

Kesė buvo įsitikinusi, kad padarė kažkokią kvailą klaidą, bet nesuprato kokią. Dėl vieno ji buvo tikra: jos kūnas įsiaudrinęs, o jo visiškai ne. Pasijuto esanti prasta gundytoja.

– Gerai, jeigu taip nori.

Devinas atpažino jos balse dirbtinį linksmumą. Verčiau būtų persirėžęs gerklę nei vertęs ją kalbėti tokiu tonu.

– Kese, negalvok, kad nenoriu su tavimi mylėtis. Noriu. Tiesiog... Turbūt šio ryto įvykiai mane paveikė labiau nei maniau. Turiu atsikratyti įtampos prieš... prieš tave paliesdamas, – užbaigė jis šaižiu balsu.

– Bet kodėl?

– Todėl, kad dabar esu per daug įsiaudrinęs, tau gali nepatikti. Ko gero, nesusivaldyčiau ir... ir tave užgaučiau.

– Ar tu ant manęs pyksti?

– Ne. – Devinas nešvankiai nusikeikė ir nusisukęs ėmė vaikščioti, stengdamasis apsiraminti. – Kai ant tavęs supyksiu, iš karto suprasi. Tu varai mane iš proto. Neįsivaizduoji, kaip atrodai, kai stovi šitaip susinėrusi rankas ir didžiulėmis puikiomis akimis stebi kiekvieną mano judesį. Kai taip žiūri, man užima kvapą. Anksčiau taip nebūdavo. – Jis kalbėjo tarsi kaltindamas. – O dabar, kai mudu mylėjomės, aš nebesugebu taip valdytis. Turime kur nors išeiti, kol neprarijau tavęs

gyvos.

– Mums nereikia niekur eiti, – tvirtas ir ryžtingas jos balsas nustebino juos abu.

– O aš sakau...

– Taip, suprantu, ką nori pasakyti. Manai, esu per silpna atlaikyti tavo antpuolį. Suvaldyti tave. Na, tu klysti.

– Net neįsivaizduoji, kas tavęs laukia.

– Galbūt. Tu man nesuteikei progos. – Kesė ryžtinga priėjo prie jo, atrodė žinanti, ko nori. – Kai mudu mylėjomės, tu galvojai ne apie save, o apie mane.

– Nebūk juokinga. Aišku, kad apie save.

– Apie mane, – nenusileido ji. „Koks jis stiprus“, – pagalvojo. Valingas veidas, ryžtingas žvilgsnis, tvirtos rankos. Ne paveiksliukas iš žurnalo ar riteris ant balto žirgo. Stiprus vyras su stipriais jausmais. – Tu buvai toks rūpestingas, toks kantrus. Dar nieko panašaus nebuvau patyrusi.

– Žinau. – Jis tikrai tai žinojo, todėl jos garbanas glostė itin švelniai. – Tau daugiau dėl nieko nereikės nerimauti.

– Nesielk su manim kaip su vaiku, Devinai. – Ji drąsiai suėmė delnais gerai pažįstamo ir patikimo vyro veidą. – Tu tvardeisi. Tu visą laiką tvardeisi. Buvau apakusi ir to nepastebėjau.

– Kese, tau reikia švelnumo.

– Neaiškink, ko man reikia, – atšovė ji žibančiomis akimis. – Man jau gana, prisiklausiau per gyvenimą visokių pamokslų. Taip, švelnumo man reikia, bet ne mažiau reikia pasitikėjimo ir pagarbos, noriu pasijusti esanti moteris. Normali moteris.

Kaip įmanydamas švelniau Devinas apglėbė pirštais jos riešus.

– Nespausk manęs, Kese. – Devinas pabučiavo ją į kaktą ir Kesė įniršo.

– Pabučiuok mane kaip reikiant, – pareikalavo ji ir pripuolė jam prie burnos. Juto, kaip suvirpėjo jo kūnas, plūstelėjo karštis, Devinas įsitempė stengdamasis susivaldyti. – Parodyk, koks yra tikras bučinys, – sušnibždėjo jam prie lūpų. – Noriu sužinoti, kaip būna, patirti, kaip tu elgiesi, kai pameti galvą.

Nusikeikęs Devinas įsisiurbė jai į lūpas. Tai buvo panašu į aną, patį pirmą, bučinį, nuo kurio gyslose užvirė kraujas. Anuomet ir šį kartą jis leido jai pajusti tikros aistros blykstelėjimą.

Kesė vėl pasijuto galinga, tai buvo keistas pojūtis, atrodė, ji galėtų padaryti bet ką ir virsti bet kuo. Ji prisispaudė prie Devino, kai jis pamėgino atsitraukti.

– Po velnių, Kese.

– Noriu dar. – Stebėtinai ryžtingai Kesė prisitraukė jo tamsiaplaukę galvą. – Dar kartą taip pabučiuok. – Ji žvelgė į jį apsiblaususiomis supratingomis akimis. – Parodyk, kas tai yra, – sumurmėjo. – Aš visą gyvenimą to laukiau. – Perbraukė delnais jam per krūtinę, jautė, kaip it pašėlusi blaškosi jo širdis ir silpsta savitvarda. – Paimk mane. Nebūk šiąnakt švelnus, Devinai. Tiesiog paimk mane. Aš to noriu.

Drebančiomis rankomis Devinas sugniaužė jos plaukus ir atlošė galvą. Jis užgrobė jos burną, prievartaudamas ją lūpomis, dantimis ir liežuviu. Širdyje dvejojo, vis dar tikėjosi, kad ji pasipriešins. Pažadėjo sau, kad liausis – turės liautis – tą pačią akimirką, kai pajus, jog ji išsigando.

Bet pajutęs jos skonį Devinas suprato, kad to nebus. Tereikėjo ją pamatyti – žvilgančiais plaukais, apdujusiomis akimis ir rožių žiedlapių švelnumo oda.

– Kese...

– Nekalbėk. Tiesiog parodyk. – Ji buvo apimta naujų pojūčių, apstulbinta savo aistros gelmės, kurios netemdė nė menkiausias baimės šešėlis. – Parodyk.

Devinas būtų galėjęs prisiekti, kad girdėjo, kaip subyrėjo trapi jo savitvarda. Užvaldė laukinė, siautulinga, beveik brutali aistra, galinti sunaikinti tai, ką pasiekė per daugybę kantraus laukimo metų.

Skubėdamas paragauti kūno Devinas suplėšė jos palaidinę. Plyštančių siūlių garsas turėjo šiek tiek atvėsinti, bet Kesė sudejavo ir apsivijo jį rankomis. Jis instinktyviai atpažino, kad ji virpa iš aistros, o ne iš baimės. Tai dar labiau suaudrino.

– Negaliu... kentėti.

– Ir nereikia, – sušnibždėjo Kesė virpėdama iš jaudulio. Devinas kilstelėjo ją aukštyn ir stipriai priglaudė vieną įaistrintą kūną prie kito. – Glamonėk mane. – Ji panardino blyškias rankas į jo tamsių plaukų mišką ir nustebo pajutusi, kaip per ją ūžtelėjo geismas. – Antraip aš išeisiu iš proto.

Bučiuodamas jai veidą ir lūpas Devinas beveik klupdamas nunešė Kesę link miegamojo. Ji apsivijo kojomis jo liemenį ir dar smarkiau pakurstė aistrą. Prie durų jis atrėmė ją į sieną norėdamas dar labiau padrąsinti. Desperatiškais bučiniais apipylė krūtinę, per sudraskytos palaidinės liekanas ėmė čiulpti krūties spenelį. Atsakydama ji atlošė galvą ir išsirietė.

– Dar... – Kesė negalėjo patikėti, kad šis žodis išsprūdo jai iš lūpų, ji negalėjo patikėti, kad jame glūdi toks nirtus geismas. Sudejavusi ji nusiplėšė palaidinės likučius apnuogindama krūtinę jo lūpoms.

Tą pačią akimirką, kai jis grybštelėjo dantimis spenelį, galinga banga sviedė ją į viršų ir Kesė apstulbo pajutusi jos jėgą. Kurį laiką jautėsi lyg drugys, beviltiškai plasnojantis sparnais, prispaustas, drebantis. Vis dėlto ji buvo gyva ir trokštanti gyventi.

Nieko negalvodami, lyg besiporuojantys gyvuliai, jie dunkstelėjo ant grindų.

Kesė įsikabino jam į baltinius, Devinas traukė jai kelnes. Kalboms nebuvo laiko, grabinėdami vienas kitą jie raitėsi siaurame koridoriuje. Aidėjo tik aikčiojimai ir aimanos. Galiausiai neliko jokių atodūsių ir šnabždesių, tik sunkus alsavimas ir širdžių plakimas.

Jį užvaldė laukinis geismas, taip ilgai slopintas ir neigtas. Kilstelėjęs aukštyn jis praskleidė jos šlaunis ir nuplėšė paprastas medvilnines kelnaites. Ir privertė ją rėkti tiesiai į jo godžią burną.

Kesė sutrūkčiojo, įsitempė išsirietusi ir sekundei sustabarėjo. Jis judėjo toliau, energingai ir negailestingai skverbdamasis gilyn, kol jai iš burnos ištrūko šauksmas.

– Dar, – šįkart pareikalavo jis ir sudejavo, kai ji nagais perbraukė per nugarą ir įsikirto į pečius. Kai Kesė jį apkabino, Devino žvilgsnis apsiblausė, o pulsas mušė it būgnai.

Kesė raičiojosi po juo. Akių vyzdžiai buvo išsiplėtę, iš malonumo ji beveik apako, kai jis vėl pripuolė jai prie burnos. Greičiau jau begalinis godumas, o ne savitvarda neleido jiems visko užbaigti, skatino jį slysti jos kūnu žemyn – ir ragauti, mėgautis, lytėti abiem kraustantis iš proto.

Devinas pakilo ir prispaudęs Kesės rankas vėl nėrė gilyn. Sveiku protu nesuvokiama jėga jis skverbėsi į ją ir vėl traukėsi, kilnodamas jos klubus taip, kad, rodėsi, tuoj visas pasiners į gelmę. Jo sąmonė aptemo, liko tik susipynę jausmai, kai jis veržėsi į karštą drėgmę su nepaprasta jėga, verčiančia juos abu aikčioti.

Kesė vos laikėsi. Stengėsi – dėl jo. Iš kur galėjo žinoti, jog jis taip jos geidžia? Neįsivaizdavo, kad ir ji gali šitaip geisti. O ir iš kur galėjo žinoti, juk tik Devinas galiausiai tai parodė. Dabar jautėsi per aukštai užsviesta, kad be vargo galėtų sugrįžti atgal. Jos rankos nuslydo prakaituotu jo kūnu ir atsimušė į medines grindis. Su malonumu pasimėgavusi paskutiniu laukinio malonumo pliūpsniu ji subliuško, o jis vis atakavo ją iš vidaus.

Neilgai trukus tas nuostabus organas apsunko. Ji matė, kaip Devinas atlošė galvą ir susiraukė lyg iš skausmo, nustebo pamačiusi, koks jis sutrikęs. Kai ėmė trūkčioti ir šaukti jos vardą, Kesė iš džiaugsmo apsiverkė.

Kai pasisotinęs Devinas susmuko ant Kesės, petimi pajuto ašaras. Norėjo staigiai atsitraukti, bet ji apsivijo rankomis.

– Ne. Būk geras, nejudėk.

– Atsiprašau. – Nesugalvojo pasakyti jai nieko tokio, kas pagerintų padėtį, jautėsi pasielgęs kaip gyvulys. – Aš tave įskaudinau. O žadėjau niekada to nedaryti.

– Ar žinai, ką padarei? – Kesė kalbėjo šypsodamasi, bet jis to nematė. Buvo užsigalvojęs apie tai, kaip neatsakingai pasielgė su brangiausiu žmogumi gyvenime. – Tu pamiršai.

– Pamiršau? – Jis vėl pamėgino pasijudinti, bet jos rankos sulaikė.

– Pamiršai, kad turi būti atsargus, pamiršai nerimauti – pamiršai viską. Nežinojau, kad galiu priversti tave tai padaryti. Todėl dabar jaučiuosi... – Kesė patenkinta atsiduso. – Jaučiuosi galinga.

– Galinga? – Devinui perdžiūvo gerklė. Jis norėjo pakelti Kesę nuo grindų. Viešpatie, jis paėmė ją tiesiog ant grindų. Troško nunešti į lovą ir nuraminti. Bet paskutinis jos ištartas žodis ir balsas jį suglumino.

– Stipri, aistringa. – Pagaliau ji patraukė nuo jo rankas ir tingiai pasirąžė. – Galinga. Niekada anksčiau nesijaučiau galinga. Man patiko. Tikrai patiko. – Ji užsimerkė ir šypsodamasi kažką sumurmėjo.

Pakėlęs galvą Devinas pažvelgė Kesei į veidą – jame spindėjo šypsena moters, kuri, ką tik patyrusi juslinį pasitenkinimą, atskleidė pavojingą ir jaudinančią paslaptį. Devinui vėl užkaito kraujas. Atrodė, kad ji... džiūgauja, pagalvojo jis. Tai kuris iš jų kurį įskaudino?

– Tau patiko, – pakartojo Devinas.

– Mmm... Noriu tai pakartoti. Daug kartų. Taip pat noriu jaustis branginama, taip būna, kai tu elgiesi švelniai. Noriu jaustis visaip. Aš priverčiau tave užsimiršti. – Kesė atsimerkė ir nusijuokė pamačiusi priblokštą pasisotinusio vyro žvilgsnį. – Aš tave sugundžiau. Argi ne?

– Tu mane išvedei iš pusiausvyros. Suplėšiau tavo drabužius.

– Žinau. Tai labai jaudina. Ar ir kitą kartą taip darysi?

– Aš... – Devinas papurtė galvą, bet kai ji neprašviesėjo, pasidavė ir paskendo jos akių gelmėje. – Bet kada.

– O aš galėsiu suplėšyti tavuosius?

Jam pritrūko žodžių. Sugebėjo tik išspausti kelis nerišlius garsus, paskui atsikosėjo.

– Gal verčiau kelkimės nuo grindų?

– Man visai gerai ir čia. Malonu galvoti, jog taip manęs norėjai, kad nebegalėjai laukti. – Pakėlusi ranką Kesė ėmė žaisti su tamsiomis drėgnomis garbanomis, prilipusiomis jam prie kaktos. – Man patinka, kaip tu dabar į mane žiūri. Turbūt negerai – tiesą sakant, man tai nerūpi, – bet smagu, kai pagalvoju, kad tiek metų manęs norėjai. Kad saugojai mane ir manęs geidei. Kaip dabar.

– Aš žiūriu į tai kiek kitaip.

Ji vėl nusišypsojo sukta supratinga šypsena, kuri vertė kraują greičiau tekėti gyslomis.

– Nejaugi?

– Gerai, gal panašiai. – Galvoje buvo it iššluota. Bet buvo viena kūno dalis, kurią reikėjo kaip nors stabdyti. – Kartais.

Kesė susičiaupė ir persibraukė lūpas liežuvio galu.

– Vis dar jaučiu tavo skonį.

– O Viešpatie!

Staigus malonumo virpulys perbėgo jos kūnu pajutus, kaip jis vėl atgyja viduje.

– Man vėl pavyko.

– Kas?

– Sugundyti tave.

Devinas vos pajėgė atgauti kvapą.

– Ko gero, taip.

Kesė jautė savo moterišką galią – buvo normali, savimi pasitikinti vyro mylima moteris.

– Pasakyk, kad mane myli, Devinai. Kol mes mylimės, kol tu manęs geidi, kartok, kad myli.

Jis negalėjo susivaldyti – staiga vėl sustandėjo, niro gilyn ir suaimanavo pajutęs, kaip jos kūnas kyla pasitikdamas.

– Aš myliu tave. – Jis bejėgiškai panardino veidą jai į plaukus. Nejučia Kesė perėmė vadeles. Jam neliko nieko kito, kaip pasiduoti. – Negaliu liautis.

Ji sugėrė į save viską – meilę, aistrą, jėgą, su malonumu perėmė jo diktuojamą greitą, desperatišką tempą. Pajutusi, kad jie abu tuoj kris į bedugnę, kai abu pasijuto bejėgiai prieš tą gaivališką bangą, Kesė priglaudė lūpas jam prie ausies.

– Aš myliu tave, Devinai. Myliu. Man regis, visada mylėjau.

Kai Devinas vėl atgavo žadą, pakėlė ją ant rankų ir laikydamas glėbyje tarė:

– Jau seniai svajojau tai išgirsti.

– Tai tiesa, Devinai. Negalėjau to pasakyti, kol nebuvau tikra.

– Žinau. – Jos žodžiai jį sukrėtė ir nuginklavo. – Mano puikųjį planą tu apvertei aukštyn kojomis, Kese.

– Kaip?

– Na, buvau viską gerai apgalvojęs. Pagal mano skaičiavimus, turėjai įsimylėti mane maždaug apie Kalėdas. Tada būčiau leidęs įvykiams rutuliotis iš lėto, o pavasarį paprašęs tavo rankos.

– Nekalbėkime apie vedybas, Devinai. Dar ne dabar.

Jis atlošė jos galvą.

– O kada?

– Nežinau. – Jos akyse šmėstelėjo nerimas, jis nuskambėjo ir balse. – Vedybos – ne visada pati geriausia išeitis.

– Geriausia tokiems žmonėms kaip mes. – Jis jau norėjo prabilti apie vaikus, bet susilaikė. Būtų neteisinga pasinaudoti jais siekiant savo tikslo. – Aš padaryčiau tave laimingą.

– Tikiu, kad padarytum. – Kesė įsikniaubė jam į kaklo duobutę. – Bet kol kas gana ir to, ką gavau. Tai daug daugiau, nei kada nors tikėjausi. Tegul kol kas bus gana.

– Kol kas. – Devinas giliai įkvėpė jos plaukų aromato. Pagalvojo, jog teks pasitenkinti ir tokiu terminu. – Kodėl mums neišgėrus vyno, neparagavus pyrago, nepasidarius nedidelės šventės?

– Labai norėčiau. – Kesė atsilošė šypsodamasi. – Tuoj atnešiu dvi lėkštes.

Tačiau jai siekiant kelnių Devinas suturėjo.

– Nebūtina, – tarė jis, jo tamsios akys vylingai žibėjo.

Kesė nusijuokė.

– Nesiruošiu patiekti pyrago visiškai nuoga. – Tada sumirksėjo, pajuto, kaip padažnėjo pulsas. – Ar turėčiau?

– O kodėl nepamėginus?

11

Mokslo metai baigėsi, todėl dviem berniukams gyvenimas pasidarė gerokai malonesnis. Vaiduoklių lankomas miškas, nusidriekęs tarp Brajano namų ir viešbučio, viliote viliojo. Prižėlusiuose gervuogynuose buvo galima ieškoti vaiduoklių, išgirsti mortyrų dundėjimą arba ieškoti labiau apčiuopiamų karo liekanų. Netgi praėjus daugiau nei šimtmečiui dar buvo galima atkasti šovinių tūtelių.

Brajanas pavydėjo Konorui kolekcijos: kulkų tūtelių, kurios atrodė lyg pagamintos iš molio, žalvarinės sagos iš senos karinės uniformos, o svarbiausia – metalinės trikampės balnakilpės, kurią Kesė iškasė viešbučio darže.

Berniukai nusprendė, kad balnakilpė priklausė eikliam sąjungininkų kariuomenės generolo žirgui.

Konorui atrodė, kad ši vasara bus kitokia nei visos ankstesnės. Pernai įvyko reikšmingas įvykis – jie persikraustė į naują būstą, tačiau vaiką kankino nerimas, kad visa tai baigsis. Dabar jau pradėjo tikėti, jog viskas bus gerai, ir ramiai laukė ilgų karštų dienų, kurias praleis su savo geriausiu draugu. Ir namuose niekas nešlitinėjo girtas ir nemojavo kumščiais.

Berniukas pastebėjo, kad ir mama aprimo. Jos akys nebeatrodė tokios pavargusios, o ir juokėsi ji daug dažniau nei anksčiau. Jam patiko, kad mama pripirko gražių daiktų, visur pristatė gėlių, kad pradėjo kolekcionuoti žalsvo stiklo indus, pirktus Reganos parduotuvėje. Konoras niekam apie tai nepasakojo, nes žinojo: berniukai erzintų, kad jam patinka tokie kvaili daiktai kaip gėlės ar stikliniai indai.

Tik ne Brajanas. Jis buvo geriausias Konoro draugas, netgi nepykdavo, kai Ema slankiodavo jiems iš paskos. Brajanui patiko klausytis Konoro kuriamų istorijų. Brajanas mokėjo saugoti paslaptis. Jis buvo lyg brolis, kraujo brolis. Vieną kartą miške jie iškilmingai prisiekė ir įsidūrę pirštus sumaišė po lašą kraujo, taip sutvirtindami ryšį.

Kelias pirmąsias laisvės nuo knygų ir pamokų dienas berniukai praleido medinėje trobelėje, kurią Džeradas buvo surentęs miško pakraštyje netoli namų. Dar kelias dienas praleido viešbučio kieme treniruodamiesi žaisti beisbolą. Ruošėsi keliauti per miškelį į ūkį aplankyti Šeino. Kaip Brajanas ir sakė, Šeinas buvo šaunus, nes niekada nesibarė, jeigu jie norėdavo pažaisti su šunimis, mažais šuniukais ar pašokinėti ant šieno senoje daržinėje.

Tačiau beveik kasdien juos traukė miškas. Šįvakar jie galiausiai išpešė leidimą surengti iškylą, dviese praleis naktį vaiduoklių miške.

Berniukai pasiskolino iš Devino seną palapinę. Konoras suprato, kad kaip tik Devinas ir padėjo jiems pasiekti tikslą. Mama labai prieštaravo sumanymui leisti dviem vaikams nakvoti miške, bet Devinas nuramino priminęs apeigų ritualus, amžiams liekančius prisiminimus ir draugystę. Už reikšmingiausią naktį gyvenime jis bus skolingas šerifui Makeidui.

Miške, ant plikos žemės, apjuostos akmenimis, kaip ir mokė Devinas, berniukai rūpestingai susikrovė laužą ir ruošėsi ant ugnies skrudinti dešreles ir zefyrus. Kesė įdėjo didelį indą sulčių, o Devinas įdavė šešias skardines sodos vandens, prieš tai įspėjęs, kad ryte surinktų skardines, kitas šiukšles ir išmestų į konteinerį prie ūkio.

Jų miegmaišiai buvo ištiesti palapinėje, aukštai virš galvų švietė mėnulis, ūbavo pelėdos. Lauže traškėjo malkos, ore sklido kepinamos mėsos kvapas. Mėgaudamasis maloniu zefyro skoniu Konoras jautėsi it rojuje.

– Tikrai gera, – tarė jis.

– Visai smagu, – sutiko Brajanas pastebėjęs, kad pajuodo kepamos dešrelės galas, kaip tik taip jis mėgo. – Galėtume kiekvieną naktį iškylauti.

Konoras suprato: jeigu kasnakt nakvotų miške, nebūtų tokio malonumo, bet nieko nepasakė.

– Čia puiku. Šerifas Makeidas pasakojo, kad jie su broliais dažnai stovyklaudavo miške.

– Mano tėtis labai mėgsta vaikščioti po mišką. – Brajanui labai patiko tarti šį žodį. Tėtis. Mėgo dažnai jį vartoti, nors stengėsi nesureikšminti. – Mamai taip pat. Jie amžinai bučiuojasi. – Jis garsiai sučepsėjo, lyg norėdamas prajuokinti Konorą. – Nesuprantu, kodėl žmonės mano, kad bučiuotis malonu. Aš užspringčiau, jeigu kokia mergiotė pamėgintų mane apseilėti. Šlykštu.

– Tikrai bjauru. Ypač kai pradeda kaišioti liežuvį.

Tai išgirdęs Brajanas išleido labai tikrovišką vėmimo garsą ir abu berniukai prapliupo kvatoti.

– Šeinas visą laiką bučiuoja merginas. – Konoras pabalino akis. – Tikrai visada. Girdėjau, kaip tavo tėvas sakė, kad tai žalingas įprotis.

Brajanas prunkštelėjo.

– Kaip keista. Noriu pasakyti, jog Šeinas nusimano apie gyvūnus, techniką ir kitus dalykus, tačiau mėgsta, kad aplinkui sukiotųsi merginos. Jo žvilgsnis tada būna toks juokingas. Kaip Devino, kai jis žiūri į tavo mamą. Man atrodo, kai kurios merginos kažkaip keistai paveikia vaikinų smegenis. Kaip lazerio spinduliai.

– Ką nori pasakyti? – labai tyliai paklausė Konoras.

– Pats žinai, pykšt! – Brajanas atlaužęs nykštį ir ištiesęs rodomąjį pirštą pavaizdavo pistoletą.

– Ne, tik ne šerifas Makeidas ir mano mama.

– Jėzau, jis iki ausų įklimpęs. – Dešrelė jau beveik liepsnojo. Susikaupęs Brajanas pūtė, kad galėtų atsikąsti to nuodėgulio. – Jis visą laiką sukiojasi aplinkui, dovanoja gėlių ir kitokio šlamšto. Visai kaip mano tėtis mamai. Jis partempia jai gėlių, o mama svaigsta. – Brajanas papurtė galvą. – Kažkokia nesąmonė.

– Jis sukiojasi aplinkui, nes rūpinasi mūsų saugumu, – paprieštaravo Konoras, bet burnoje malonų saldumą apkartino rūgštis. – Juk jis šerifas.

– Aišku, kad jis rūpinasi jumis. – Įsijautęs į dešrelę Brajanas nepastebėjo panikos bičiulio akyse. – Gal taip Devinas nori prisigerinti jai, bet aš tau sakau, žmogau: jis prapuolęs. Vieną vakarą girdėjau, kaip tėtis su mama kalbėjosi, ji pasakojo, kad apstulbo pamačiusi šerifą liūdną, o liūdnas jis buvo dėl to, kad varvino seilę ir buliaus akimis žiūrėjo į Kesę. Taip ir sakė – buliaus akimis. – Brajanas sukikeno. – Ei, jeigu jie susituoks, mes būsime pusbroliai ir kraujo broliai. Kaip šaunu.

– Ji nesiruošia tekėti, – nukirto Konoras taip skubiai ir piktai, kad Brajanas vos nepaspringo maisto likučiais.

– Ei...

– Ji daugiau niekada už nieko netekės. – Konoras pašoko ir sugniaužė kumščius. – Tu klysti. Pats viską išsigalvojai.

– Ne pats. Ko čia širsti?

– Jis sukiojasi aplinkui todėl, kad yra šerifas ir mus saugo. Tik tiek. Įsikalk sau į galvą.

Gal Brajanas ir būtų nusileidęs, bet karingos kibirkštėlės Konoro akyse įžiebė tokias pat ir Brajano žvilgsnyje.

– Nebūk naivus. Visi mato, kad Devinas geidžia tavo mamos.

Konoras prikibo prie Brajano kaip siurbėlė ir parvertė į purvyną. Antpuolis buvo netikėtas, Brajanas sutriko, tai suteikė Konorui pranašumo, todėl netrukdomas galėjo kumščiuoti geriausiam draugui šonus. Bet Konorui tai buvo pirmosios muštynės, o Brajanas jau turėjo patirties.

Po kelių nemalonių akimirkų Brajanas jau laikė prispaudęs draugą. Abu buvo susitaršę, purvini ir sunkiai kvėpavo. Brajanas nejučia buvo prakirtęs Konorui lūpą ir dabar šiepė dantis kaip vilkiukas.

– Pasiduodi?

– Ne. – Konoras staigiai smūgiavo alkūne ir privertė Brajaną kriuktelėti. Svaidydamiesi grasinimais ir keiksmais jie įsirito į gervuogyną.

Brajanas vėl prispaudė draugą ir jau ruošėsi tvoti kumščiu, tačiau užsimojęs taip ir sustingo. Būtų galėjęs prisiekti, kad kažką išgirdo, lyg ir dejonę mirštančio žmogus, bet tai buvo ne šio pasaulio garsas.

– Girdėjai?

– Aha. – Konoras laikėsi įsikibęs į Brajaną už perplėštų marškinėlių, bet akys lakstė į šonus. – Garsas kažkoks keistas, lyg...

– Lyg vaiduoklių, – išsprūdo Brajanui iš sustingusių lūpų. – Jėzau, Konai. Jie iš tikrųjų čia klajoja. Tai tie du kapralai.

Konoras nė nekrustelėjo. Garsas nuslopo, buvo girdėti tik pelėdų ūbavimas ir smulkių žvėrelių bruzdesys krūmuose. Bet jis kažką jautė ir staiga suprato. „Tai kova“, – pagalvojo Konoras. Prašalaitis stojo prieš prašalaitį, brolis prieš brolį. Kovėsi. Žudė. Mirė.

Staiga berniukas susigėdo, nes juk Brajanas – jo brolis, o jis pakėlė prieš jį ranką. Konoro akys priplūdo ašarų. Jis pakėlė ranką kaip Džo Dolinas prieš mamą ir jį patį.

– Atsiprašau. – Konoras jau negalėjo užgniaužti ašarų, nors Brajanas nustebęs spoksojo į jį iš viršaus. – Labai atsiprašau.

– Ei, viskas gerai. Tu trenkei kaip reikiant. – Nesmagiai pasijutęs jis paplekšnojo Konorui petį ir pakilo ant kojų. Išsiropštęs iš gervuogyno jis ėmė traukti iš drabužių ir kūno spyglius. – Dar turi patobulinti gynybą ir viskas bus gerai.

– Aš visai nenoriu muštis. Nekenčiu muštynių. – Konoras atsisėdo ir pasinėrė į savigraužą.

Brajanas suko galvą, ką pasakyti draugui.

– Žmogau, čia kažkoks nesusipratimas. Turėsi sugalvoti įtikinamą paaiškinimą, kodėl susiplėšėme drabužius ir visa kita. Gal galėtume papasakoti, kad mus užpuolė laukiniai šunys?

– Tai kvaila. Niekas nepatikės.

– Ką nors sugalvok, Konai, – įkalbinėjo Brajanas. – Tu tikrai moki kurti istorijas.

Atsidusęs Konoras nuleido galvą ant kelių. Jis nenorėjo meluoti. Melo nekentė beveik taip pat kaip ir muštynių. Tačiau suprato: neištvertų pamatęs nusivylimą mamos akyse.

– Pasakysime, kad įmetėme beisbolo kamuoliuką į krūmus ir lįsdami apsidraskėme į spyglius.

Kaip paprasta, pamanė Brajanas. Toks paaiškinimas nekėlė abejonių.

– O ką sakysi dėl savo lūpos? Netrukus ji kaip reikiant ištins.

– Turbūt pasakysiu, kad pargriuvau.

Brajanas nusišluostė rankas į purvinus džinsus.

– Ar skauda? Gali priglausti prie jos sodos vandens skardinę?

– Nieko čia baisaus.

– Klausyk, Konai, aš visai nenorėjau tavęs įžeisti. Man atrodo, nepasakiau nieko bloga apie tavo mamą. Ji šauni. Bet manau, kad jeigu kas nors kalbėtų blogai apie mano mamą, aš jam kaulus sulaužyčiau.

– Nieko baisaus, – pakartojo Konoras. – Aš žinau, kad nieko bloga nepasakei.

– Tai dėl ko taip mane puolei?

Konoras įrėmė smakrą į sulenktus kelius.

– Maniau, kad šerifas Makeidas mus lanko, nes aš jam patinku.

– Žinoma, kad patinki.

– Pasirodo, jis lankosi pas mamą. Turbūt ją bučiuoja, o gal ir dar ką nors daro. Kaip manai?

Brajanas truktelėjo pečiais.

– Na, jeigu jis tavo mamą įsimylėjęs...

– O buvo taip gerai. Mūsų gyvenimas pasikeitė. Turime naują butą, mama laiminga, be to, jis sėdi už grotų. O dabar viskas griūva. Jeigu mama ištekės už šerifo, taip nebebus.

– Kodėl? Devinas šaunus.

– Man daugiau nereikia tėvo, niekada. – Tamsios Konoro akys žibėjo murziname ašarotame veide. – Jis pasikeis ir mums bus kaip anksčiau. Pradės gerti, bartis ir mus mušti.

– Tik jau ne Devinas.

– Bet taip nutinka, – piktai sušnypštė Konoras. – Tada viskas bus jo, ne mūsų, ir jis norės tvarkytis pagal save. O jeigu mama nepaklus, jis ją muš ir pravirkdys. – Konoras prisiminė priesaiką, duotą Devinui tame pačiame miške, ir jo ištiestą ranką, bet stengėsi išstumti iš galvos. – Tėvai taip elgiasi.

– Mano ne, – tvirtai pareiškė Brajanas. – Jis nėra sudavęs mamai. Kartais užrėkia, bet mama nenusileidžia. Būna, kad ji pirma pradeda šaukti. Tikrai juokinga.

– Jis tik kol kas jos nemušė. Tik todėl, kad ji neišvedė jo iš kantrybės.

– Būna, kad išveda. Vieną kartą mama taip jį supykdė, kad pamaniau, jog jam iš ausų tuoj pradės rūkti dūmai kaip animaciniame filme. Tada tėtis ją pakėlė ir persimetė per petį.

– O ką aš sakiau?

Brajanas papurtė galvą.

– Jis jos nemušė. Jie ėmė raičiotis po pievutę prie namų, ji šaukė ir keikėsi. Staiga pradėjo juoktis. O paskui bučiuotis. – Brajanas pavartė akis. – Žmogau, man buvo baisiai nesmagu.

– Jeigu jis iš tikrųjų būtų supykęs...

– Aš tau sakau, tada tėtis pasiuto. Veidas paraudo, akys pasruvo krauju. Atrodė, sprogs iš pykčio.

– Ar tu neišsigandai?

– Ne. – Brajanas vėl truktelėjo pečiais. – Kartais truputį išsigąstu, kai pats ko nors prisidirbu. Tačiau visai ne dėl to, kad bijočiau gauti į kailį ar panašiai. – Brajanas išleido gilų atodūsį, tada pakėlęs ranką apglėbė draugą per pečius. – Klausyk, Konai, Devinas ne toks kaip Džo Dolinas.

– Jis irgi mušasi.

– Taip, bet ne su moterimis ar vaikais.

– O koks skirtumas?

Konoras Brajanui atrodė vienas iš protingesnių žmonių, kuriuos pažinojo, tai kaip jis gali būti toks avigalvis?

– Tu mane stebini. Ar galėtum grįžęs namo išperti Emą?

– Žinoma, kad ne. Aš niekada... – Staiga jis nutilo ir susimąstė. – Gal tai iš tikrųjų skirtingi dalykai. Reikės apie tai pamąstyti.

– Šaunu. – Patenkintas atsakymu Brajanas pasitrynė skaudančius šonus. – Atsidarykime po skardinę sodos vandens ir tu papasakok apie vaiduoklius. Kokią nors siaubingą istoriją.

Kadangi Devinas prabudo labai anksti, jau buvo ūkyje ir šėrė kiaules, kai pastebėjo iš miško pareinančius du berniukus, nešinus turizmo reikmenimis ir maišeliu šiukšlių. Pakėlęs ranką jiems pamojavo ir kilstelėjo antakį pamatęs įdrėskimus, mėlynes ir suplėšytus drabužius.

– Tai bent naktelė, – ramiai tarė jis. – Pasimaišėte ant kelio meškoms?

Brajanas sukikeno ir pasitiko energingai džiaugsmą rodančius Fredą ir Estelą.

– Ne. Vilkams.

– Oho... – Jis spoksojo į ištinusią Konoro lūpą. – Atrodo, velniškai narsiai koveisi. – Jis siekė paliesti Konoro smakrą, bet berniukas staigiai atšoko.

– Mes netyčia įmetėme beisbolo kamuoliuką į gervuogyną, – tvirtu balsu paaiškino Konoras. – Man susipynė kojos ir pargriuvau.

– Gal jūsų mamos ir patikėtų, – tarė Devinas. – Tačiau tavo tėvas tikrai nepatikės, – perspėjo Brajaną. – Nors tikriausiai nekreips dėmesio. – Jis supylė į lovį kibirą grūdų ir kiaulės ėmė godžiai žviegti. – O šiaip, kaip patiko iškyla?

– Buvo puiku. – Brajanas pasilypėjo ant apatinio tvoros skersinio, kad geriau matytų kiaules. – Valgėme keptus zefyrus, dešreles ir pasakojome istorijas apie vaiduoklius. Mes juos netgi girdėjome.

– Atrodo, nuotykių pakako.

– Ačiū už palapinę, – garsiai padėkojo Konoras.

– Nėra už ką. Kodėl jums jos nepasilikus? Tikriausiai judviem jos prireiks anksčiau negu man.

– Man tai nereikia, – nemandagiai atšovė Konoras, jam tai buvo nebūdinga, todėl Devinas įdėmiai nužvelgė berniuką. – Man nieko nereikia. – Jis nutrenkė palapinę ant žemės. – Turiu eiti.

Kurį laiką Konoras stovėjo atkišęs smakrą ir laukė, kada Devinas jį nubaus už tokį įžūlų elgesį. Bet Devinas tik žiūrėjo jam į veidą, o akyse galėjai įžvelgti greičiau sutrikimą nei pyktį.

– Užsidėk ant lūpos ledo.

Konoras stovėjo it mietą prarijęs, paskui apsisuko ir netaręs nė žodžio draugui pasišalino.

– Aš pasilaikysiu palapinę, Devinai. – Įsižeidęs ir suirzęs Brajanas metė piktą žvilgsnį į nueinantį draugą. – Anksčiau jis nebūdavo toks bukagalvis.

– Konoras siunta ant manęs. Gal žinai, dėl ko? – Pamatęs, kaip Brajanas susikišo rankas į kišenes ir nuleido galvą, Devinas atsiduso. – Nenoriu, kad išduotum paslaptis, Brajau. Bet jeigu kaip nors užgavau Konorą, norėčiau atitaisyti klaidą.

– Manau, kad tai mano kaltė, – nusiminęs berniukas spaudė bato galu žemę. – Pasakiau, kad jūs rėžiate sparną apie jo mamą, ir jis pakvaišo.

Devinas pasitrynė staiga nutirpusį sprandą.

– Tai dėl to pešėtės? – Neišgirdęs atsakymo Devinas linktelėjo. – Gerai. Ačiū, kad pasakei.

– Devinai. – Anksčiau ištikimybė draugui nekėlė abejonių. Dabar Brajanas jautėsi draskomas į skirtingas puses. – Tai dėl to... Jis paprasčiausiai išsigando. Na, suprantate, Konas ne koks ištižėlis ar panašiai, tačiau bijo, kad jeigu jūs... ir ponia Dolin... pats suprantate, apie ką kalbu... tada vėl viskas būtų kaip anksčiau, su Džo Dolinu. Jis įsitikinęs, jog jūs pradėsite daužyti jo mamą, kaip darė tas niekšas... norėjau pasakyti, kaip Džo Dolinas. – Brajanas atsisuko, bet Konoras jau buvo dingęs miške. – Aš stengiausi įtikinti, kad taip nebus, tačiau jis nepatikėjo.

– Gerai. Pamėginsiu aš pats.

– Jis tikriausiai manęs nekęs už tai, kad jums pasakiau.

– Nesijaudink. Tu pasielgei teisingai, Brajanai. Esi geras draugas.

– Jūs nepykstate ant jo, kad atsikalbinėjo, tiesa?

– Ne, aš ant jo nepykstu. Juk žinai, ką Džeradas jaučia tau, Brajanai?

Džiugesys, sumišęs su drovumu, nurausvino berniukui skruostus.

– Taip, žinau.

– Aš lygiai tą patį jaučiu Konorui ir Emai. Tik reikia laiko, kad jie prie to priprastų.

Kesė stengėsi nesijaudinti. Tikrai stengėsi. Bet kai pro langą pamatė atžygiuojantį Konorą, užplūdo begalinis palengvėjimas. Padėjusi į šalį miltus, kuriuos buvo išsiėmusi blynams, ji nuskubėjo prie durų.

– Aš čia, Konorai. Ar gerai... – Pamačius sumuštą veidą ir suplėšytus drabužius jai širdis sustojo krūtinėje. Paklaikusi iš baimės Kesė it kulka išpuolė pro duris. – Kas atsitiko? Ak, vaikeli, kas tave taip sužalojo? Leisk...

– Man viskas gerai. – Vis dar kunkuliuodamas pykčiu Konoras atšoko nuo mamos. Tokio žvilgsnio, kokiu sūnus pervėrė ją, Kesė dar nebuvo mačiusi. Jis buvo kupinas pykčio ir paniekos. – Viskas gerai. Argi ne taip sakydavai, kai jis tave primušdavo? „Aš pargriuvau, paslydau. Atsitrenkiau į tas prakeiktas duris.“

– Konorai.

– Gerai, pasakysiu tau teisybę. Susimušiau su Brajanu. Aš daužiau jį, o jis mane.

– Mielasis, kodėl jūs...

Konoras vėl ištrūko jai iš rankų.

– Mano reikalas kodėl. Neprivalau tau visko pasakoti, nes ir tu man nepasakoji.

Retai, tikrai labai retai Kesei tekdavo drausminti sūnų.

– Žinoma, kad neprivalai, – ramiai sutiko ji. – Tik turėtum atkreipti dėmesį, kokiu tonu kalbi su manimi.

Konoro sutinusi lūpa virptelėjo, bet žvilgsnis išliko ryžtingas.

– Kodėl tu jam niekada to nesakei? Kodėl neliepei jam atkreipti dėmesį, kokiu tonu su tavimi kalba? Jis galėjo kalbėti ir daryti ką nori.

Kesė sudrebėjo iš gėdos išgirdusi iš sūnaus lūpų nepagražintą tiesą.

– Konorai, jeigu tu apie savo tėvą...

– Nevadink jo taip. Niekada neprimink, kad jis mano tėvas. Aš jo nekenčiu, o dėl tavęs man gėda.

Kesė norėjo kažką sakyti, bet akys priplūdo ašarų, užėmė žadą.

– Tu nori, kad vėl taip būtų, – toliau niršo Konoras. – Trokšti to paties.

– Nesuprantu, apie ką kalbi, sūnau. Eime į vidų, atsisėskime ir viską išsiaiškinkime.

– Neturiu ką pasakyti. Jeigu tu ištekėsi už šerifo Makeido, aš su tavimi negyvensiu. Nenoriu matyti, kaip jis tave daužys. Man nereikia dar vieno tėvo.

Kesė garsiai įkvėpė oro, tada iškvėpė.

– Aš nesiruošiu už jo tekėti, Konorai. Pagalvojau apie tai, bet niekada nepriimčiau tokio svarbaus sprendimo nepasitarusi su tavimi ir Ema. Ir netekėčiau už žmogaus, kurio jūs nenorite. Negalėčiau.

– Bet jis tavęs nori.

– Taip, jis nori. Devinas mane myli ir nori, kad mes visi būtume šeima. Jis nusipelnė turėti šeimą. – Tai pasakiusi Kesė suvokė, kad tai tiesa ir ji elgiasi savanaudiškai versdama jį laukti. – Šerifas Makeidas mumis rūpinasi. Maniau, jis tau patinka, Konorai.

– Man nereikia tėvo. Ir neketinu jo turėti, kad ir ką tu darytum. Dabar viskas taip gerai, o tu nori sugadinti.

– Ne, nenoriu. – Kesė nurijo ašaras. – Eik į viršų, Konorai, ir susitvarkyk.

– Neisiu.

– Daryk, kaip liepiu, – griežtai tarė Kesė. – Kad ir ką tu manai, esu tavo motina ir atsakau už tave. Turiu apačioje paruošti pusryčius. Nusiprausk ir prižiūrėk Emą, kol aš baigsiu darbus.

Ji apsisuko ir sparčiai nužingsniavo į virtuvę.

Šiaip ne taip jai pavyko viską atlikti – paruošti maistą, patiekti viešbučio svečiams, pasikalbėti su jais. Baigusi tvarkytis žvilgtelėjo, ką veikia vaikai, ir pasiūlė jiems pažaisti lauke, kol išvalys svečių kambarius.

Atsisakiusi Konoro nenatūralaus pasisiūlymo padėti liepė jam eiti žaisti. Kaip tik keitė patalynę Abigalės kambaryje, kai išgirdo trinktelint lauko duris.

Pajuto: tai Devinas. Žinojo, kad jis ateis.

Nė neįtarė, kad prisaikdinęs Emą tylėti Konoras įsmuko į koridorių.

– Gal galiu tau padėti? – paklausė Devinas.

– Ačiū, ne. – Ji išlygino tampriai apgulusią paklodę ir ėmėsi užkloto. – Susitvarkysiu

pati.

– Šįryt ūkyje mačiau Konorą su Brajanu. Tikiuosi, sūnus nesugadino tau nuotaikos? Berniukai susipešė.

– Ne, dėl to aš nesijaudinu.

– O dėl ko jaudiniesi?

Kesė atsiduso. Visą rytą apie tai galvojo. Ji taip ilgai leido skriausti savo vaikus. Kad ir ko reikės atsisakyti, daugiau to nebus.

– Devinai, mums reikia pasikalbėti.

– Aš klausau.

– Konoras labai nuliūdęs ir įskaudintas. – Ji rūpestingai kamšė ir lygino antklodę. – Jis pajuto, o gal kas nors pasakė, kad tarp mūsų kažkas yra, ir...

– Žinau. Jau sakiau – mačiau jį šįryt. Buvo kaip reikiant įsiutęs.

– Taip, įsiutęs. Ir prislėgtas, įskaudintas. Išsigandęs, – pridūrė ji ir stengdamasi nusiraminti kietai sučiaupė virpančias lūpas. – Labai išsigandęs. Negaliu leisti, kad vaikas bijotų, Devinai. Jiems ir taip daug teko patirti.

– Bet ne dėl tavo kaltės.

– Argi? – Kesė skrupulingai išpureno pagalves ir sudėjo į vietą. – Tiek metų nieko nedariau, kad to nebūtų, tai ar nesu kalta? Pirmus aštuonerius savo gyvenimo metus vaikas gyveno it košmare, o aš nepadariau tam galo. Maniau, kad jį apsaugojau. Bent jau stengiausi tuo tikėti. O jis viską suprato. Dabar jam gėda dėl manęs.

– Tai netiesa, Kese. – Devinas priėjo prie Kesės ir paėmė už rankų. – Jeigu jis taip pasakė, tai tik todėl, kad širsta ant manęs, o tu pasitaikei po ranka. Jis tave dievina.

– Aš jį įskaudinau daug labiau nei galėjau įsivaizduoti. Galbūt ir Emą. Tik dabar pradėjau gyventi, sudariau jiems normalias sąlygas. Ir jau drįstu galvoti apie rimtesnius pokyčius, nors vaikai dar nespėjo apsiprasti, neišmoko pasitikėti. Negaliu to leisti, Devinai. Mudu negalime susitikinėti.

Užplūdusi panika buvo girdėti ir jo balse.

– Juk supranti, kad tai ne išeitis. Aš su juo pasikalbėsiu.

– Nesikalbėk. – Kesė ištraukė rankas. – Aš pati privalau sutvarkyti šį reikalą, Devinai. Turiu įrodyti Konorui, kad esu stipri, o jis su Ema – man svarbiausi.

– Velniai griebtų, aš su jais nesivaržau, tiesiog noriu būti šalia tavęs. Ir šalia jų. Aš tave myliu, Kese.

– Žinau. Aš irgi tave myliu. Ir visada mylėsiu. Bet negaliu gyventi su tavimi. Ir neprašyk, kad apsigalvočiau.

– O kaip siūlysi elgtis man? – paklausė Devinas. – Tiesiog pasitraukti? Aš laukiau tavęs dvylika metų. Negaliu laukti, kol viskas susitvarkys. To niekada nebus, reikia susitaikyti su tuo, kaip yra. Tu man pats svarbiausias žmogus gyvenime. Taip pat ir tavo vaikai. Man tavęs reikia. Man reikia jūsų visų.

Kesei širdis plyšo iš skausmo.

– Devinai, jeigu viskas klostytųsi kitaip...

– Mes galime pasistengti ir pakreipti juos mūsų naudai, – neatlyžo jis apkabinęs ją per pečius. – Juk sugebėtume.

– Aš negaliu prašyti, kad dar lauktum. – Kesė atsitraukė ir nusisuko į langą. – Tau reikia manęs, girdėti tave tai sakant be galo malonu, netgi maloniau nei tada, kai pirmą kartą prisipažinai mane mylįs. Bet Konorui manęs irgi reikia. O jis dar vaikas. Mano mažas berniukas mirtinai išsigandęs. – Ji sunkiai atsiduso, tarsi norėdama iškvėpti visą blogumą. – Tu nori vesti, trokšti šeimos – tai tavo teisė. Turėtum susirasti laisvą moterį, galinčią suteikti viską, ko nori ir ko tau reikia. Aš nesu laisva, turbūt jau niekada nebūsiu. Negaliu suteikti to, ko esi vertas, todėl negaliu būti kartu.

– Tikiesi, kad imsiu ir pasišalinsiu, tarsi tarp mūsų nieko nebūtų įvykę? Tiesiog pasitrauksiu ir vėl lauksiu?

– Ne. Turėtum nebelaukti.

– Bet tu man vienintelė.

Jos širdis plyšo į dvi varganas dalis: viena – vyrui, kita – sūnui.

– Tau nereikėjo čia lankytis. Aš pati laikiau tave prie savęs, Devinai. Man regis, aš visada žinojau, kad mes būsime kartu. Tai neteisinga. Todėl dabar noriu būti teisinga – su visais.

– Teisinga? Manai, teisinga atstumti mane, išsižadėti visko, kas mus sieja, nes to reikalauja dešimties metų berniukas? Kada, po galais, tu pasielgsi atsakingai?

Tai buvo pirmas kartas, kai Devinas ją įskaudino. Kesė tai pripažino ir atsilaikė.

– Aš stengiuosi. Tačiau elgtis atsakingai ne visada reiškia – taip kaip nori. Kartais turi daryti taip, kaip geriau žmonėms, kuriuos myli.

– Prakeikimas, aš tavęs daugiau nemaldausiu, – įsižeidęs ir piktas jis kalbėjo kapodamas žodžius. – Tegul mane skradžiai, jeigu dar kartą tau pasipiršiu, Kese. Man jau nusibodo laikytis nuošaliai ir graužtis. Paskutinį kartą taip apnuoginau savo širdį.

– Aš tikrai nenorėjau tavęs įskaudinti, Devinai. Bet negaliu suteikti to, ko labiausiai trokšti, todėl neduodu nieko.

Jo žvilgsnis susmigo į ją, pervėrė kiaurai kaip ir balsas.

– Laikas apsispręsti – viskas arba nieko. Tu pasirinkai. Atrodo, aš taip pat.

Kesė klausėsi jo tolstančių žingsnių, trinktelėjo durys. Žinojo – šitai jautė Abigalė, atstūmusi mylimąjį. Begalinę tuštumą, tokią begalinę, kad ji buvo didesnė už sielvartą.

Atsisėdusi ant lovos krašto Kesė užsidengė veidą rankomis ir pratrūko rauda.

Koridoriaus kampe spausdamas sesers ranką stovėjo Konoras.

– Mama verkia, – sušnibždėjo Ema.

– Girdžiu. – Tik šį kartą ji verkė ne dėl Džo Dolino. Ir ne dėl šerifo Makeido.

Jis, Konoras, dėl to kaltas, tik jis.

Kol Kesė raudojo, o Konoras sėlino laiptais žemyn, nešdamasis jo vaikiškus pečius užgulusį sielvartą ir kaltės jausmą, Džo Dolinas sulaukė tinkamo meto. Jis laukė, oi, kaip kantriai laukė šios akimirkos.

Upelis po Bernsaido tiltu tekėjo garsiai gurgėdamas. Medžių lapija buvo itin tanki. Prižiūrėtojas gestikuliuodamas rankomis kažką aiškino kitam vyrui, jo dėmesį patraukė iškastos varinės tūtelės.

Džo tik to ir reikėjo.

Jis pasilenkęs toliau rinko šiukšles ir pamažu slinko link priedangos. Priartėjęs staigiai dingo tarp medžių. Eidamas paskubomis nusivilko oranžinę liemenę ir įmetė į pakrantės krūmus.

Jis dar nebėgo. Dėl sužalojimo, kurį patyrė užpuolęs Reganą Makeid, blogai matė dešine akimi, buvo susiaurėjęs regėjimo laukas. Todėl iš pradžių judėjo atsargiai, įdėmiai stebėdamas žemę po kojomis.

Paskui ėmė bėgti šuoliais it vilkas, nuo akmens ant akmens, per krūmus, kol pasiekė upelį. Uždusęs jis puolė į vandenį ir ėmė bristi pasroviui. Netrukus sušlapo iki juosmens, bet toliau brovėsi į priekį.

Švokšdamas Džo užsiropštė ant kranto, stengėsi lipti vijokliniais augalais per akmenis, kad nepaliktų pėdsakų. Pagaliau giliai į plaučius įtraukė laisvės gurkšnį. Upelio tėkmė ir saulė danguje turėjo nuvesti jį ten, kur reikia.

Kai Devinas pagaliau atsitokėjo, buvo nerangus kaip šešių tonų sunkvežimis. Todėl kai Reifas užgriuvo į jo kontorą ir pamatė brolį, sėdintį prie stalo ir akmeniniu veidu įnirtingai spaudantį spausdinimo mašinėlės klavišus, iš karto suprato, kad kažkas negerai.

– Noriu pakviesti tave vakarienės, – nerūpestingai tarė Reifas.

– Eik lauk.

– Regana nori sukviesti rytoj visą šeimą, bus ir Kesė su vaikais.

– Neturėsiu laiko. O dabar nešdinkis iš čia.

– Nepasakiau, kuriuo laiku renkamės, – tęsė Reifas ir atsistojęs broliui už nugaros žvilgtelėjo per petį. – Kas čia per nesąmonės?

– Pats matai.

– Man panašu į prašymą atleisti iš darbo. Kokia širšė tave įkando?..

– Pasitrauk nuo manęs.

Reifas pasielgė broliškai – tiesiog išplėšė lapą iš spausdinimo mašinėlės.

– Nusiramink. – Devinui nespėjus pašokti ant kojų, Reifas uždėjo ranką jam ant peties. – Klausyk, mes galime apsikumščiuoti, aš nieko prieš, bet kodėl pirma neapsvarsčius susiklosčiusių aplinkybių? Ką, po galais, tu sau galvoji atsisakydamas šerifo pareigų?

– Seniai turėjau tai padaryti. Ruošiuosi dingti velniop iš šio miestelio. Pavargau tūnoti šioje skylėje, murkdytis rutinoje ir spręsti vis tų pačių sumautų gyventojų apgailėtinas problemas.

– Deivai, juk tu labiausiai ir mėgsti tą rutiną. – Reifas numetė raštą į šalį. – Kas atsitiko tarp judviejų su Kese?

– Nieko. Nesikišk.

– Argi ne tu nenuleidai nuo manęs akių ir privertei suvokti, ką jaučiu Reganai? Tereikėjo tik stumtelėti.

– Man nereikia aiškintis, ką jaučiu Kesei. Žinau tai daugybę metų. Turiu kaip nors atsikvošėti.

– Ar ji tave pavarė? – Pagiežingai žvilgančios brolio akys neišgąsdino, tik sujaudino Reifą. – Pirmyn, smok man, nuleisk garą. Aš pasiruošęs.

– Nesulauksi. – Lyg vandeniu perlietas Devinas klestelėjo atgal į kėdę.

– Nori apie tai pasikalbėti?

– Jau prisikalbėjau. – Jis delnais pasitrynė skruostus. – Pavargau. Konoras manimi nepasitiki, Kesė irgi. Atrodo, aš jiems nereikalingas. Negaliu nuolat įrodinėti, kad esu patikimas.

– Berniukui teko daug išgyventi, Devai. Taip pat ir Kesei. Duok jiems dar truputį laiko.

– Aš nebeturiu laiko. Reikia kažką keisti, Reifai. – Devinas sunkiai atsiduso. – Nebegaliu daugiau kentėti. Tai mane žudo. Privalau dingti iš čia.

Reifui nespėjus paprieštarauti suskambėjo telefonas. Devinas čiupo ragelį ir piktai tarė:

– Šerifo būstinė. Makeidas klauso. – Keikdamasis jis galvotrūkčiais pašoko ant kojų. – Kada? Prakeikimas, jau praėjo beveik valanda. Kodėl, po galais, man iš karto nepranešėte? Nepasakokite tų nesąmonių. – Dar minutę pasiklausęs jis tėškė ragelį. – Dolinas pabėgo. – Jis nužingsniavo prie ginklų saugyklos ir atrakinęs išsirinko graižtvinį šautuvą. – Tu pavaduosi mane.

12

Džo tupėjo siauroje dauboje priešais nedidelį uošvės namelį. Abejojo, ar persekiotojai iš karto puls ieškoti šioje vietoje. Pirmiausia patikrins jo sėbrų namus, užsuks pas Kesę. Galbūt, nors nelabai tikėtina, Makeidas ar kuris nors jo arkliasnukis pavaduotojas sugalvos ir čia užsukti.

Uošvės nebuvo namie. Automobilis nestovėjo įvažiuojamajame keliuke, langų užuolaidos buvo aklinai užtrauktos.

Kaimiško stiliaus namelis stovėjo akligatvio gale ir labai tiko jo tikslams įgyvendinti. Kurį laiką Džo atidžiai stebėjo aplinką, paskui iššoko iš daubos ir pasilenkęs nubėgo. Artimiausia namo pusė buvo apaugusi medžiais ir jam tiko. Džo alkūne išdaužė langą.

Viduje patraukė tiesiai į miegamąjį. Jam reikėjo švarių sausų drabužių. Žinojo, kad uošvės spintoje dar kaba velionio vyro drabužių.

Ta sena boba buvo nesveika.

Tikra paranoikė.

Džo prisiminė, kad naktinio staliuko stalčiuje ji laikė užtaisytą pistoletą. Tik vienintelio dalyko nebūtų radęs šiame name – ko nors išgerti. Tačiau tikėjosi netrukus patenkinti ir šį poreikį.

Persivilkęs kiek per ankštais drabužiais jis atsisėdo laukti.

Girdėjo, kaip privažiavo automobilis, kaip ji tarškina laukujų durų spynas ir sklendes. Šypsodamasis Džo pakilo ir nužingsniavo į pritemdytą svetainę.

Uošvė vienoje rankoje nešėsi krepšelį su produktais, kitoje laikė pigią rankinę. Pamačiusi jį moteriškė išpūtė akis.

– Džo, ką gi tu čia...

Jis padarė tai, ko troško daugybę metų – užsimojo ir atsivėdėjęs trenkė uošvei.

Iš tikrųjų tai svajojo ją pribaigti. Bet nusprendė pataupyti jėgas savo mielajai žmonelei. Kai uošvė sudejavo ir ėmė muistytis, Džo surišo ją skalbinių virve ir užkimšo burną. Patikimai ją nukenksminęs stebėjo, kaip ji spurda it žuvis ant grindų, tada ramiai išvertė viską iš rankinės.

– Dvidešimt sumautų dolerių, – nepatenkintas suburbėjo Džo. – Turėjau nujausti. Įsigrūdęs banknotus į kišenę paėmė raktus. – Ketinu pasiskolinti tavo automobilį, sumaniau pasivažinėti. Su žmonele. Juk žmonos pareiga vykti ten, kur vyras liepia, ar ne? – Pamatęs, kaip apimta panikos moteriškė varto akis, Džo nusiviepė. – Buvo labai malonu gauti iš tavęs laiškus kalėjime. Tikrai malonu. Todėl ir elgiuosi su tavimi palyginti gerai. Noriu parodyti, kaip vertinu tavo pastangas.

Konstancija suaimanavo, mėgino kažką pasakyti per kamšalą ir Džo nusikvatojo.

– Dabar Kesė visai kitokia, ar ne? Ji nebuvo ištikima vyrui, kaip dera padoriai žmonai, tiesa? Bet aš to taip nepaliksiu. Ketinu ją gerai pamokyti. Nori žinoti, ką aš padarysiu tavo dukrai, sene? Ar tau įdomu, ką jai paruošiau?

Pamatęs paniką uošvės akyse Džo liko patenkintas, todėl atsitūpė prie jos ir papasakojo.

Automobilio padangos sucypė ir Devinas sustojo prie viešbučio. Bėgdamas apie namą ir lipdamas laiptais iš kiemo pusės, atidžiai apžiūrėjo kiekvieną krūmą ir medį. Nepaliovė mintyse melstis, kol atidaręs duris pamatė prie viryklės stovinčią Kesę.

Nieko negalėjo padaryti. Stvėrė ją į glėbį ir tvirtai laikė apkabinęs.

– Devinai...

– Atsiprašau. – Užgniaužęs visus jausmus Devinas ją paleido ir vėl tapo faru. – Turiu su tavimi pasikalbėti. – Jis metė žvilgsnį į svetainę, ten sėdėjo ir į jį spoksojo Konoras su Ema. Devinas jau norėjo liepti Konorui vestis Emą į jos kambarį ir nekelti iš ten kojos, bet susigriebė, kad mąsto kaip tėvas, o ne kaip pareigūnas. – Daugiau nei prieš valandą iš laisvųjų darbų pabėgo Džo.

Kesei sulinko keliai. Devinas ją sugriebė ir nuvedė prie kėdės.

– Sėsk ir klausykis. Liepiau vyrams patikrinti jo sėbrus ir tas vietas, kur jis mėgdavo šlaistytis. Mes jį sučiupsime, Kese. Ar jis žino, kad čia gyveni?

– Net nenutuokiu, – blausiai atsakė Kesė. – Mano motina galėjo... ne, nežinau.

– Nerizikuosime. Noriu, kad pasiimtum reikalingiausius daiktus. Ketinu kai kur jus nuvežti.

– Kur?

– Pabūsi su Savana. Man reikia Džerado. Taip pat ir Šeino, bet jei nori, galiu nuvežti į ūkį. – Susiimk, Kasandra, – gana šiurkščiai tarė jis norėdamas, kad Kesė atsipeikėtų.

– Negaliu ten važiuoti. Negaliu įstumti Savanos ir jos vaikų į pavojų.

– Savana susidoros.

– Aš taip pat. Palauk truputį. – Jai reikėjo atsikvėpti. – Konoras ir Ema vyks ten, kur tau atrodys saugu.

– Ne, mama. – Konoras apkabino Emą drebančia ranka. – Be tavęs aš niekur nevažiuosiu. Nepaliksiu tavęs.

– Niekas nieko nepalieka. Jūs važiuosite ten, kur bus liepta. Susirinkite daiktus, – griežtai pasakė Devinas. – Arba važiuosite kaip stovite.

– Savana nėra atsakinga už mane ir maniškius, – lėtai tarė Kesė. – O aš esu.

– Neturiu laiko su jumis terliotis. Negaliu likti čia ir jus saugoti, todėl privalote išvykti.

Devinas apsisuko. Tokio įniršusio Konoras dar nebuvo matęs net Džo Dolino ir vos neapsivėmė iš baimės.

– Laiptais žemyn ir į automobilį!

– Aš galiu pasirūpinti savo mama.

– Turėsiu omenyje, bet ne dabar. Daryk, kas liepta, Konorai.

– Devinai, nuvežk vaikus ir...

– Po velnių! – Devinas vėl apsisuko, pakėlė Kesę ir persimetė per petį. – Lauk! – riktelėjo jis berniukui ir nusikeikė pamatęs, kaip vaikas išbalo. – Po velnių, vaike, negi nesupranti, kad aš greičiau mirsiu nei įskaudinsiu ją? Arba judu?

Konoras suprato ir taip susigėdo, kad kraujas vėl subėgo į skruostus.

– Taip, pone. Eime, Ema.

– Paleisk mane, Devinai. – Kesė net nemėgino priešintis. – Prašau mane paleisti. Mes patys eisime.

Devinas pastatė ją ant kojų ir dar kiek palaikė apglėbęs per pečius.

– Turi leisti man jumis pasirūpinti. Bent tiek turi leisti. Pasitikėk manimi, Kese.

– Aš pasitikiu. – Ji siektelėjo Konoro rankos. – Mes pasitikime.

– Tada paskubėkite. – Devinas uždėjo delną ant tinklinių durų, atidžiai nužvelgė kiemą, tada žengė per slenkstį. – Mes pastatėme kelių užtvaras, – tarė Devinas. – Iškvietėme malūnsparnius. Gali būti, kad sulaikysime jį dar prieš sutemstant. Kiek žmonių apsistoję viešbutyje?

– Nė vieno. Šįvakar turėtų atvažiuoti šeima, bet...

– Aš tuo pasirūpinsiu. Dabar ne...

Šūvis nuaidėjo taip netikėtai, kad apstulbusi Kesė tik aiktelėjo. Devinas susmuko jai po kojomis.

– Sveika, brangute. – Džo ėjo prie jos kreivai šypsodamasis, atkišęs į priekį ginklą. – Aš grįžau namo.

Kesė padarė tai, kam dar turėjo jėgų. Pastūmė vaikus sau už nugaros pridengdama kūnu.

Pastebėjo pokyčius. Džo veidas buvo kiek sulysęs, bruožai paaštrėję, bet kūnas tvirtesnis. Prie dešinės akies puslankiu ėjo susiraukšlėjęs baltas randas. Bet akių išraiška liko ta pati. Žiauri.

– Aš eisiu su tavimi, Džo. – Kesė girdėjo, kad Devinas dar kvėpuoja, bet per smilkinį, kurį nubrozdino kulka, sruvo kraujas. Jam reikėjo medikų pagalbos. Vienintelė galimybė išgelbėti jį ir vaikus – pasiduoti jai pačiai. – Eisiu, kur tu liepsi, tik neliesk mano vaikų.

– Darysiu, ką norėsiu su tavo vaikigaliais, kale. O tu darysi, ką aš liepsiu. – Jis pašaipiai žvilgtelėjo į gulintį Deviną. – Ne toks jau ir stiprus, ar ne? Galėjau tiksliau pataikyti. – Džo prisimerkęs nusikvatojo. – Nelabai gerai matau viena akimi, bet pasistengsiu, kad jis užmerktų abi.

Kesė lyg sapne regėjo Džo veidą, matė, kaip jis nuleidžia ginklą. Ją nupurtė šaltis, persmelkė suvokimas, kad kadaise taip jau nutiko. Tik ten buvo jaunas sužeistas kareivis ir moteris, per silpna ir įgąsdinta, kad sugebėtų jį išgelbėti.

– Ne! – suriko Kesė ir uždengė savimi Devino kūną. – Jis sužeistas! – Suprato, kad tie žodžiai užpuolikui nieko nereiškia, ir stengėsi sugalvoti, ką dar pasakyti. – Jei tu jį nužudysi, Džo, policija tave sučiups, tada jau niekada neišeisi iš kalėjimo. Nejau nežinai, kas laukia policininkų žudikų? Geriau nerizikuok. Juk sakiau, kad eisiu su tavimi.

– Gali pasilikti, kur stovi, aš nušausiu jus abu. O tada gal... – Jis vėl išsiviepė ir nusuko ginklą į Konorą.

– Pasitrauk nuo mano vaikų! – Lyg velnio apsėsta Kesė puolė Džo su tokia jėga ir įsiūčiu, kad vos jo nepargriovė. Net kai jis atsivėdėjęs trenkė, ji laikėsi įsikabinus lyg dagys. Tuo metu prišoko ir Konoras, ėmė daužyti jį kumščiais ir rėkti.

Džo nutėškė berniuką šalin nelyginant musę.

– Aš tave išmokysiu gražiai elgtis, vaikėze. – Bet jam nespėjus atlaužti pistoleto gaiduko pasigirdo policijos automobilių sirenų kauksmas. – Vėliau, – pažadėjo jis Konorui, kuris jau kėlėsi nuo žemės. – Tavęs aš sugrįšiu vėliau. – Tai taręs jis apsivijo ranka Kesės kaklą ją pridusindamas ir įrėmė pistoleto vamzdį jai į smilkinį.

Vienintelis jo išsigelbėjimas – miškas.

– Aš ją nušausiu! – garsiai sušuko Džo. – Jeigu kas nors seks paskui mane, ji lavonas!

Mindžiodamas gėles Džo nusitempė Kesę.

Ema tupėjo ant žemės ir spaudė Devino ranką.

– Atsibusk. Prašau atsibusti.

Konoras prišliaužė prie jo, kai pasirodė Reifas ir šerifo pavaduotojas.

– Jis nušovė Deviną! Jis nušovė jį ir pasigrobė mamą!

Nuožmia veido išraiška Reifas pasilenkė prie brolio.

– Viskas ne taip blogai, kaip atrodo. – Tie žodžiai suteikė vilties. Ištraukęs iš kišenės kaklaskarę jis pamėgino sustabdyti kraujavimą. – Jau atsigauna, – sumurmėjo ir pamatęs, kad Devinas krustelėjo, lengviau atsiduso. – Konorai, bėk į vidų ir iškviesk greitąją pagalbą. Paskubėk.

– Ne! – Devinas atsimerkė ir staigiu judesiu nustūmė brolio ranką. – Man viskas gerai. Kesė...

– Tave pašovė, avigalvi. – Bet kad ir kaip Reifas stengėsi nulaikyti brolį, šis iš visų jėgų stengėsi atsikelti.

Tačiau Devino regėjimas silpo ir blausėsi. Keli keiksmažodžiai padėjo atsipeikėti.

– Kur jis ją nusitempė?

– Į mišką. – Konoras prikando lūpą. – Jis nusitempė ją į mišką. Mamai skaudėjo. Aš stengiausi jį sustabdyti.

– Pasirūpink seserimi, – paliepė Devinas. – Reikia, kad vyrai apsuptų mišką. Pranešk Džeradui, liepk jam grįžti į namus. Džo gali ten nusibastyti. O tu pasilik čia su vaikais, – įsakė savo pavaduotojui. – Nuvesk juos į vidų.

– Aš eisiu su tavimi, – pareiškė Reifas.

– Gali eiti. – Devinas abejingai išsitraukė ginklą. – Bet Džo mano.

Kai jie atsidūrė toliau nuo Devino ir vaikų, Kesė kaip įmanydama stengėsi sulėtinti Džo pasitraukimą. Ji nenorėjo vėl būti tyli auka. Todėl draskėsi, mušėsi, spardėsi.

– Pamiršai, kas čia viršininkas? Manei, užrakinsi mane narve ir pamirši? – Keikdamasis jis užsikišo pistoletą už juosmens, taip galėjo vilkti ją abiem rankomis. – Su didžiausiu malonumu tau tai priminsiu.

– Jie tave sugaus. Sugaus ir šį kartą uždarys iki gyvos galvos.

– Gal sugaus, o gal ir ne. – Jis suklupo, niršdamas prarado pusiausvyrą, bet Kesės iš rankų nepaleido. Džo nekentė tų šlykščių Makeidų miško. – Turėjau į valias laiko apie viską pagalvoti. Žinau, ką mudu darysime. Pasistengsime gauti automobilį. Štai ką. – Ir nusikeikė gailėdamasis, kad kitoje upelio pusėje teko palikti uošvės mašiną. – Nieko, aš turiu draugų, – sumurmėjo jis. – Daugybę draugų, jie man padės.

– Neturi nė vieno. Ir niekada neturėjai. O Devinas tave persekios, Džo, ir niekas jo nesustabdys.

– Jis guli ant nugaros ir plūsta kraujais, tuojau nusibaigs.

– Jo niekas nesustabdys, – pakartojo Kesė. – Kad ir ką man padarysi, tai nė iš tolo neprilygs tam, ką jis padarys tau.

– Šiek tiek pasivoliojai su juo, ar ne? – Džo uždusęs sustojo ir sugriebęs už plaukų šiurkščiai atlošė jai galvą. Jo smegenyse skambėjo balsas ir tarė žodžius, kuriuos paskui kartojo Džo lūpos. – Tu kekšė. Ir priklausai man. Nepamiršk to. Aš tavo savininkas. Kol mirtis mus išskirs.

– Esi apgailėtinas prasigėręs prievartautojas. – Kesės akys žaibavo, pliūpsniais skleisdamos panieką. – Tau niekas nepriklauso, net pats sau nepriklausai. Esi beviltiškas. – Ji tik susiraukė, kai Džo negailestingai timptelėjo už plaukų. – Tik tiek ir sugebi – skriausti silp nesnius už save. Pirmyn, Džo, trenk man. Tai gerai moki. Bet šį kartą, kad tave kur velniai, aš priešinsiuosi!

Džo paleido Kesės plaukus ir smogęs į veidą pargriovė ją ant tako. Skausmas tik suteikė jėgų. Kesė pakilo mirtinu įniršiu degančiomis akimis, sugniaužusi kumščius.

Jis žengtelėjo artyn ir Kesė įsitempė pasiryžusi gintis.

– Jeigu ją paliesi, jeigu bent kvėptelėsi jos pusėn, tuojau būsi skylėtas kaip rėtis.

Džo lėtai atsisuko. Devinas stovėjo ant tako mažiau kaip už trijų jardų nukreipęs į jį ginklą. Jam už nugaros buvo Reifas Makeidas. Džo ėmė naršyti žvilgsniu aplinkui ieškodamas kelio sprukti, kai iš tankmės išlindo Šeinas. Takeliu prie Kesės žingsniavo Džeradas.

– Mesk pistoletą, Dolinai, lėtai išsitrauk ir mesk ant žemės, kitaip aš tave nušausiu.

– Labai jau tu narsus, Makeidai. – Džo apsilaižė lūpas, dviem pirštais suėmė ginklą ir pasilenkė padėti ant žemės. – Keturiese prieš vieną, ginkluoti, broliai tave palaiko.

– Paspirk ginklą čia.

– Taip, tikras didvyris, vienas prieš vieną toks nesijaustum. – Džo koja pastūmė ginklą. – Pasinaudojai mano žmona, ar ne?

– Tu nebeturi žmonos. – Devinas pasisukęs padavė savo ginklą Reifui. – Pasilik čia, – paliepė jam ir metė žvilgsnį į kitus brolius. – Visi likite savo vietose. – Trumpai žvilgtelėjęs į Kesę pastebėjo ryškėjančias mėlynes. Jį persmelkė baisi neapykanta. – Eik pas Savaną, Kese, ji nuveš tave pas vaikus.

– Tu juk to nedarysi.

– O taip, darysiu. – Devinas nusišypsojo. – Eime, Džo, aš jau seniai trokštu su tavimi pasiaiškinti.

– Kas sutrukdys kuriam nors iš tavo brolių nušauti mane į nugarą, kai iš tavęs liks tik šlapia vieta?

– Niekas. – Devino šypsena kėlė šiurpą. – Tai paskutinė proga, jei nori su manimi susigrumti, tu sudvisęs kalės vaike. Todėl žiūrėk, neapsijuok.

Džo suriko kaip žvėris ir puolė į priekį. Devinas pasisukęs trenkė kumščiu jam į pasmakrę taip, kad Džo loštelėjo.

– Ne toks kietas, kai susiduri su priešininku, kurio gabaritai panašūs į tavo, ar ne? – įgėlė Devinas. – Ne toks kietas, kai priešininkas – ne moteris ir ne vaikas. Pirmyn, šunsnuki. Pamėgink dar kartą.

Kraujuojančia lūpa Džo vėl puolė jį lyg įsiutęs bulius. Miškas suošė nuo vyrų kriokimo ir duslaus trenksmo į šonkaulius. Kesė iš paskutiniųjų laikėsi, kad neužsidengtų veido rankomis.

Visa tai dėl jos. Kiekvienas smūgis, kurį Devinas trenkė Džo ar atlaikė pats, buvo dėl jos. Todėl ji privalėjo žiūrėti.

Baimė, kurią jai kėlė Džo, atslūgo. Jis buvo toks, kaip Kesė ir sakė. Apgailėtinas prievartautojas. Stambus vyras putodamas pykčiu sugebėjo pataikyti kelis smūgius. Iš tikrųjų jam netgi pasisekė pargriauti Deviną ant žemės.

Nors Džo buvo šiek tiek stambesnis, kovoje dominavo Devinas. Jis smūgiavo staigiai, tiksliai ir negailestingai, darė tai susikaupęs, Kesė buvo įsitikinusi, kad jis nejaučia jam tenkančių smūgių skausmo.

Kesė nenusuko žvilgsnio į šalį net tada, kai vyrai ėmė taškytis krauju, tik užsikimšo ausis, kad negirdėtų. Grumtynės ėjo į pabaigą, jai reikėjo išsilaikyti iki galo.

Devino įniršis buvo toks didelis ir šaltas, kad jis matė tik Džo veidą. Kiekvieną kartą, kai jis trenkdavo kumščiu, kiekvieną kartą, kai pajusdavo savo rankų jėgą, užplūsdavo negailestingas pasitenkinimas. Krumpliai buvo nubrozdinti, marškiniai permirkę ne tik priešininko, ir savu krauju, bet jis niekaip neįstengė sustabdyti kumščio.

– Užteks. – Džeradas žengtelėjo į priekį norėdamas atitraukti Deviną, bet už savo rūpestį vos negavo smūgio į veidą. – Sakau, gana, – pakartojo, bet Deviną sustabdyti įstengė tik visi trys broliai.

– Puikus vaizdelis, – pareiškė savo nuomonę Reifas, apžiūrinėdamas sumuštą be sąmonės gulinčio Džo veidą. – Turiu pripažinti, kad man nepalikai darbo.

– Atrodo, lyg būtų labai priešinęsis suimamas, ar ne, Džeradai? – pasikasęs smakrą Šeinas užsimetė šautuvą ant peties.

– Taip aš šį reikalą ir suprantu. Judinkis, Devai. Mes partempsime šią maitą. Tau reikia alaus ir ledukų.

Bet įniršis dar nebuvo atlėgęs. Devinas nustūmė brolio ranką nuo peties.

– Palik mane ramybėje. – Devinas atsisukęs pažvelgė į Kesę, kuri stovėjo sumušta, išblyškusi, nuo sukrėtimo pastirusiu žvilgsniu. – Man gana. – Jis ištraukė šerifo ženklą ir sviedė ant žemės. – Pasiimk. Aš einu namo.

– Devinai.

Kesė žengė žingsnį į priekį, bet Džeradas paėmė jai už rankos ir sulaikė.

– Duok jam laiko, – sumurmėjo žiūrėdamas į brolį, per mišką traukiantį į ūkį. – Jis kraujuoja.

Kesė nesipriešino. Pargrįžusi nuramino vaikus. Neprieštaravo, kad atvyktų Savana su Regana ir apžiūrėtų jos sužeidimus. Trumpai telefonu pasikalbėjo su motina ir įsitikino, kad ji nepatyrė rimtų sužalojimų, tik įgijo mėlynių ir buvo labai išsigandusi. Šį kartą, regis, jos viena kitą suprato daug geriau, o tai buvo šis tas nauja.

Galiausiai draugių paraginta išgėrė migdomųjų ir visą naktį išmiegojo kaip negyva.

Bet ryte Kesė suvokė, kad jos dar laukia akistata su demonais. Susitarė, kad Regana pasirūpins pusryčiais, o pati ėmė ruoštis į ūkį aplankyti Devino.

Vienintelis daiktas, kurį norėjo paimti, tilpo kelnių kišenėje.

– Eini pas šerifą Makeidą. – Konoras sustojo miegamojo tarpduryje. Jo akys buvo užtinusios, paakiai pajuodę, ant skruosto – vos matoma mėlynė, vaikas buvo labai išblyškęs. Kesė norėjo apkabinti sūnų ir priglausti prie krūtinės, bet berniukas stovėjo pastiręs.

– Taip, man reikia su juo pasikalbėti, Konorai. Turiu padėkoti už viską, ką dėl mūsų padarė.

– Devinas sakys, kad tik atliko pareigą.

– Greičiausiai. Bet tai nereiškia, kad neturėčiau padėkoti. Jis galėjo žūti, Konorai, ir viskas per mus.

– Iš pradžių pamaniau, kad jis negyvas. – Balsas nutrūko, bet giliai atsidusęs berniukas kalbėjo toliau. – Devinas parkrito, bėgo kraujas. Galvojau, mes visi tuoj būsime negyvi.

Kesė sudrebėjo ir stengėsi užgniaužti ašaras.

– Atsiprašau, Konorai, už viską, ką padariau ir ko nepadariau. Tikiuosi, kada nors man atleisi.

– Tai ne tavo kaltė. Niekada ir nebuvo. Neturėjau to sakyti. – Konoras norėjo nusisukti, bet suprato, kad taip taptų bailiu. O dabar jis jau žinojo, kas yra tikras bailumas. – Tai netiesa, iš tikrųjų aš taip negalvoju. Pasakiau norėdamas tave įskaudinti, nes blogai jaučiausi.

– Konorai. – Kesė išskėtė rankas ir užsimerkė, kai sūnus puolė į glėbį. – Ši mūsų gyvenimo dalis jau baigta. Pažadu, daugiau to nebus.

– Tikiu. O tu buvai tikra drąsuolė.

Nepaprastai sujaudinta Kesė pabučiavo sūnų į viršugalvį.

– Tu taip pat.

– Šį kartą. – Jis sunkiai atsiduso. – Šerifas Makeidas mus gynė. Mudu su Ema norime eiti kartu pas jį. Mes jau pasitarėme. Norime aplankyti šerifą.

– Gal būtų geriau, jei pasikalbėčiau aš viena, bent jau šiandien. Jis jaučiasi... Jis prislėgtas.

– Aš turiu su juo pasikalbėti. Prašau.

Kaip ji galėjo atmesti savo vaiko prašymą padaryti tai, ko taip norėjo pati?

– Gerai. Eisime drauge.

***

Sėdėdamas namo prieangyje Devinas matė juos išlendančius iš miško. Jau ketino stotis ir eiti į vidų, bet pagalvojo, kad tai būtų menkas ir niekingas kerštavimas.

Jie atrodė kaip viena komanda ir Devinas suprato, nors tai draskė širdį, kad taip ir turi būti.

Jam vis dar skaudėjo galvą, rankos degė. Bet tai buvo niekis, palyginti su skausmu krūtinėje, kurį jis jautė stebėdamas per plačią pievą besiartinančius žmones.

Kesės veidas buvo sumuštas, Konoro taip pat. Deviną nusmelkė pyktis. Staiga Ema ištraukė rankutę mamai iš delno ir pasileido bėgti prie jo.

– Mes atėjome padėkoti, kad išgelbėjai mus nuo blogo žmogaus. – Ji be skrupulų įsitaisė jam ant kelių, lyg ten būtų nuolatinė jos vieta. – Tave sužeidė. – Iškilmingai papūtusi lūputes mergytė išbučiavo jam mėlynes, nubrozdinimus ir tvarstį ant galvos. – Ar dabar geriau?

Devinas neišlaikė ir panardino veidą į mergytės plaukus.

– O taip, ačiū. – Nespėjus Kesei ištarti nė žodžio, jis patogiau pasisodino mergaitę ir greitomis ištarė: – Jeigu jums dar nepranešta, galiu pasakyti, kad užpuolikas jau pristatytas į valstijos kalėjimą. Jam bus pateikti nauji kaltinimai dėl pabėgimo, užpuolimo, automobilio vagystės, ginklo laikymo, ginkluoto užpuolimo... – jis lenkė pirštus, – ir dėl pasipriešinimo pareigūnams jį sulaikant. Džo nebeišeis į laisvę. Galite nesijaudinti ir gyventi ramiai.

– O kaip tu? – tesugebėjo išspausti Kesė.

– Man viskas gerai. O tau?

– Ačiū, gerai. – Ji gniaužė Konorui ranką. – Atėjome padėkoti...

– Aš tik atlikau savo pareigą.

– Sakiau mamai, kad taip atsakysite, – patvirtino Konoras ir sulaukė švelnaus Devino žvilgsnio.

– Matote, koks esu nuspėjamas. – Jis vėl pažvelgė į Kesę. – O tu laikeisi puikiai, Kese. Turbūt ilgai tai prisiminsi. Bet aš turiu dar kai ką nuveikti.

Devinas jau norėjo nukelti Emą ant žemės, kai prisiartino Kesė.

– Devinai, būk geras, nereikia.

– Jis nuskriaudė tave, – žodžiai patys veržėsi jam iš lūpų. – Džo skaudino jus visus, o aš negalėjau apginti.

– Dėl Dievo meilės, tu juk gulėjai be sąmonės paplūdęs krauju.

– Blogasis žmogus norėjo dar kartą šauti į tave, – įsiterpė Ema. – Bet mama jam neleido. Užstojo tave ir jis negalėjo to padaryti.

Vien pagalvojus apie tai jo įsiaudrinęs kraujas sustingo gyslose.

– Velniava, Kese, gal tau protas pasimaišė?

– Tau manęs reikėjo. – Kesė trūksmingai atsikvėpė. – Negalėjau likti nuošalyje, Devinai. Pasielgiau taip, kaip privalėjau pasielgti. Dabar to paties noriu prašyti tavęs. – Tai tarusi ji ištraukė iš kišenės šerifo ženklą. – Neatsisakyk jo. Neišvažiuok.

Devinas spoksojo tai į ženklą, tai vėl jai į veidą.

– Ar žinai, kaip sunku kasdien matyti tai, ko nori, ko trokšti, ir žinoti, kad negali turėti? Daugiau negaliu taip gyventi, net ir dėl tavęs, Kese. Tu nenori įsileisti manęs į savo gyvenimą. Atsisakai tekėti už manęs, o aš nebepajėgsiu ilgiau būti tau vien draugas.

– Aš už tavęs tekėsiu, – tarė Ema jaukiai įsitaisiusi jo glėbyje. – Aš tave myliu.

Jo širdis suvirpėjo. Jis stipriai priglaudė mergaitę, tada atsargiai pastatė ant žemės.

– Daugiau negaliu taip, Kese. – Jis pakilo iš vietos. – Palik mane ir grįžk namo.

– Šerife Makeidai. – Konoras puolė į priekį, tačiau pusiaukelėje sustojo. – Atsiprašau.

– Turi teisę į savo jausmus, – ramiai atsakė Devinas. – Ir nereikia apgailestauti, kad juos išsakei.

– Pone, aš turiu dar kai ką pasakyti.

Devinas pasitrynė veidą ir nuleido rankas.

– Gerai, klok.

– Aš žinau, kad jūs pykstate ant manęs. Taip, pone, pykstate. – Konoras žiūrėjo tiesiai į akis ir neleido Devinui prieštarauti. – Aš irgi supykau – maniau, jog lankotės pas mus dėl manęs, bent jau daugiausia dėl manęs, o pasirodė, kad jums rūpi mama. Tada pamaniau: jeigu ji sutiks tekėti, viskas pasikeis, vėl bus blogai, nors jūs ir davėte žodį. Brajanas tikino, kad taip nebus, bet aš nepatikėjau. Gal nenorėjau tikėti. – Berniukas sunkiai atsiduso. – Vakar, kai liepėte mums eiti pas Savaną, o mama atsisakė, jūs labai supykote. Jau atvažiavote blogai nusiteikęs, bet tada tiesiog įniršote. Argi ne?

– Teisybė.

– Jūs šaukėte ant mūsų.

– Buvo ir taip.

– Man pasirodė, kad viskas taip kaip anksčiau ir jūs pradėsite mušti mamą. Žinote, aš tikrai taip galvojau, bet jūs juk nesiruošėte to daryti. Buvote sakęs, kad nė už ką jos neįskaudintumėte. Žinojau, jog taip ir galvojate. O kai puolėte paskui ją į mišką, supratau: iš visų jėgų stengsitės ją išgelbėti. Ir ne vien iš pareigos. Taip elgėtės dėl jos. Ir dėl mūsų. – Sukaupęs drąsos likučius Konoras žengtelėjo į priekį ir atsistojo tiesiai priešais Deviną. – Nors ji jus atstūmė, nes aš priverčiau mamą tai padaryti, jūs nebūtumėte jos įskaudinęs.

– Negalėčiau jos įskaudinti, Konorai, nors nuo to priklausytų mano gyvybė. Štai kaip yra.

– Taip, pone. Paskui mama verkė. – Nekreipdamas dėmesio, kad Kesė prieštaraudama murma, jis žvelgė Devinui tiesiai į akis. – Jus atstūmusi ji verkė – taip verkdavo, kai primušdavo tėvas ir ji galvodavo, kad aš negirdžiu. Tik šį kartą mama verkė dėl manęs, todėl noriu atsiprašyti. Ir pasakyti, kad tikrai nenoriu turėti tėvo. Nieko negaliu sau padaryti.

– Ką gi. – Devinas jautė, jog tuoj palūš. – Tave galima suprasti.

– Aš nenoriu tėvo, – skubiai pakartojo Konoras. – Nebent juo taptumėte jūs.

Ranka, kurią Devinas laikė uždėjęs berniukui ant peties, skausmingai įsitempė. Užplūdo geras jausmas, drąsinantis ir teikiantis pasitikėjimą.

– Norėčiau, kad būtumėte su mumis visą laiką, kaip šeimos narys. Prašau. Suprantu, po visko, ką iškrėčiau, galite manęs nenorėti, bet prisiekiu, daugiau taip nesielgsiu. Buvau kvailas, akiplėšiškai elgiausi su jumis ir su mama, todėl galite mane nubausti, bet neišvažiuokite. Neprivalote manęs mylėti, nebent...

Berniukas pratisai atsidusęs prapliupo verkti, tada Devinas jį apkabino ir priglaudė prie krūtinės.

– Esi per daug protingas, kad kalbėtum tokias kvailystes, – virpančiu balsu sumurmėjo Devinas. – Man tavęs reikia. Aš nenustojau tavęs mylėti.

– Nepalikite mūsų, – atkakliai kartojo Konoras. – Prašau neišvažiuoti ir mūsų nepalikti.

– Ir niekur nevažiuosiu. Pasiliksiu čia, gerai?

– Taip, pone.

– Po perkūnais, liaukis mane vadinti ponu. – Devinas pabučiavo drėgną vaiko kaktą, nykščiu nubraukė ašaras nuo skruostų, tuo metu tarp jų vėl įsispraudė Ema.

– Ir mane apkabink, – griežtai pareikalavo. – Man irgi tavęs reikia.

Devinas pakilo – ant vienos rankos laikydamas mergaitę, kita apglėbęs berniuką. Kai viskas taip susiklostė, jam nieko kito neliko, tik paklusti širdies balsui.

Kesė stovėjo netoliese ašarų pilnomis akimis, vienoje rankoje ji laikė šerifo ženklą, kitą buvo prispaudusi prie lūpų.

Devinas nė už ką nebūtų patikėjęs, kad pasipirš jai taip, dviejų apsiašarojusių vaikų akivaizdoje. Bet kitos išeities neturėjo.

– Niekas tavęs nemylės labiau už mane, Kese. Niekas labiau už mane nemylės tavo vaikų ir nesistengs sunkiai dirbti dėl jų gerovės. Aš negaliu gyventi be tavęs, be jūsų visų. Jūs esate mano širdyje. Dėl Dievo meilės, Kese, tekėk už manęs.

Devinas negalėjo žinoti, ką jai reiškia šie žodžiai, ištarti taip paprastai ir aiškiai, glaudžiant prie savęs vaikus, tarsi jie jau būtų jo.

Žinoma, taip ir buvo. Kokia kvailystė galvoti, kad yra kitaip.

Ir kokią kvailystę ji būtų padariusi, jei kaip Abigalė būtų atstūmusi meilę.

Kesė žengė į priekį, paėmė už rankos Konorą, tada Emą.

– Esi pats nuostabiausias žmogus, mano sutiktas gyvenime, ir aš tave myliu, Devinai. Jei ir turi kokį trūkumą, tai tik kad esi per daug kantrus.

– Aš tuoj nugriūsiu.

– Tada pasakysiu tiesiai. Mes per ilgai vertėme tave laukti.

Ji paleido Konoro ranką, kad galėtų įsegti ženklą į Devino marškinius. Tada vėl susikibo su juo, pasistiebė ir vaikų akivaizdoje pabučiavo mylimą vyrą.

– Aš nekantrauju už tavęs ištekėti, Devinai. Mes visi to norime. – Kesė priglaudė galvą jam prie krūtinės. – Manau, mudu per ilgai laukėme. Todėl nedelskime.

Skaitytojams, kuriems pritrūko N. Roberts romano „Išdidusis Džeradas Makeidas“ pabaigos.

Nora Roberts

Išdidusis Džeradas Makeidas

12

(dingusi pabaiga)

Brajanas tiksliai nežinojo, kaip tvarkomi reikalai tarp vyrų. Žinodavo, ką daryti, kai mama pasiūlydavo ką nors nuostabaus, apie ką jis beveik nedrįsdavo svajoti, o tik sapnuodavo naktimis. Todėl galiausiai jis štai ką padarė.

Puolė Džeradui į glėbį.

Džeradas, pajutęs skausmingą palengvėjimą, su švilpesiu iškvėpė orą, kurį laikė užspaudęs plaučiuose. „Reikia parūkyti, – nusprendė apsvaigęs iš laimės. – Dabar aš turiu sūnų.“

– Kaip šaunu, – tarė Brajanas slopiu balsu, nes buvo įsikniaubęs Džeradui į krūtinę. – Maniau, gal nenorėsite kažkokio kito vyro vaiko.

Švelniai – Džeradą ūmai užplūdo švelnumas – jis kilstelėjo berniuko smakrą.

– Tu nebūsi kažkokio kito vyro vaikas. Mes viską teisiškai sutvarkysime, tačiau tai popieriai. Svarbu tik tai, kas iš tikrųjų sieja mus – tave ir mane.

– Aš būsiu Brajanas Makeidas. Jūs priversite mamą su tuo sutikti? Įkalbėsite ją?

– Kalbėjimas yra mano profesija.

Pykdama ant savęs, kad atžariai elgėsi su Brajanu, Savana sugadino dvi iliustracijas ir galiausiai pripažino, kad beviltiška ką nors daryti. O juk baisiausiai patenkinta grįžo iš Makeidų ūkio. Apsvaigusi nuo savo galios pajautimo, kad pykčio jėga sugebėjo priversti Džeradą rausti ir balti.

Dabar jautėsi labai nelaiminga. Nelaiminga ir pikta, nelaiminga ir nusivylusi. Nelaiminga. Norėjo kam nors įspirti, bet dar nebuvo tiek pamišusi, kad išlietų pyktį ant dviejų virtuvės kampe snaudžiančių kačiukų.

Norėjo ką nors sudaužyti, bet desperatiškai apieškojusi svetainę suprato: neturi tokio vertingo daikto, kad jį sunaikinusi pasijustų patenkinta.

Norėjo šaukti. Tačiau šaukti nebuvo ant ko.

O tada pro duris įėjo Džeradas.

– Čia nieko tavo neliko, Makeidai, net marškinių sąsagos. Viską išmečiau tavo namų kieme.

– Pastebėjau. Surengei puikų šou, Savana.

– Man patiko. – Ji susikryžiavo rankas ant krūtinės ir atkišo smakrą. – Pareikš man ieškinį.

– Galėčiau. Kodėl mudviem neprisėdus?

– Kodėl tau neprasmegus tiesiai pragaran? – suurzgė Savana. – Ir geriau jau pamiršk kelią atgal.

– Sėskis, – pakartojo Džeradas tokiu kietu, tokiu nuosaikiu tonu, kad ji iškart užsiplieskė.

– Neaiškink man, ką turiu daryti savo namuose! – suriko. – Neaiškink man, ką daryti, ir taškas. Man mirtinai nusibodo, kad verti mane jaustis bukaprote užkampio mergše. Aš neturiu elitinio universiteto diplomo... velniai griebtų, neturiu net vidurinės mokyklos atestato... bet nesu kvaila. Gana sėkmingai kapanojausi gyvenime, kol pasirodei tu. Gyvensiu nė kiek ne blogiau ir tada, kai tu išnyksi.

– Žinau, – linktelėjęs galvą sutiko Džeradas. – Kaip tik tai man labiausiai ir kelia nerimą. Ir nemanau, kad tu kvaila, Savana. Kaip tik priešingai. Vargu ar kada nors buvau sutikęs protingesnę moterį.

– Nežaisk su manimi tokių žaidimų. Žinau, ką apie mane galvoji, ir galiu tavo nuomonę pateisinti.

– Neabejoju, kad gali, – pasakė jis tyliai. – Tikiu, jog gali pateisinti viską, ką apie tave manau. Jeigu atsisėstum, pasakyčiau, ko čia atėjau.

– Pirmiausia aš viską tau pasakysiu, – atrėžė Savana. – Tu nori viską apie mane žinoti, Džeradai. Aš tau viską ir papasakosiu. Tai bus atsisveikinimo dovana už mudviejų gerai kartu praleistą laiką. Sėskis tu, – pareikalavo ji ir pirštu parodė į kėdę.

– Gerai. Bet aš ne dėl to atėjau. Man nereikia žinoti...

– Pats prisiprašei, – pasakė ji, ryžtingai pertraukdama jį. – Dievas liudininkas, išgirsi tai, ko norėjai. Mama mirė jauna, bet jau anksčiau paliko mudu su tėvu. Niekur toli nenukeliavo, tik už tvoros, taip sakant. Pas kitą saldžialiežuvį kaubojų. Mano tėvas niekada to nepamiršo, niekada jai neatleido, nenusileido nė per nago juodymą. Man taip pat. Tėvas niekada nemylėjo manęs taip, kaip aš norėjau, kad mylėtų. Negalėjo. Gal ir stengėsi, tačiau negalėjo. Aš nebuvau miela paklusni mergytė. Augau sunkiomis sąlygomis, bet man pačiai tai patiko. Įsivaizduoji?

– Savana, būk gera, sėskis. Tau nebūtina man visko pasakoti.

Įsiutusi ji išdidžiai žengė prie jo.

– Klausykis. Aš dar net nepradėjau, todėl užsičiaupk ir klausykis. Pinigų neturėjome. Tačiau daugybė žmonių jų neturi, o kažkaip verčiasi. Vertėmės ir mes. Tėvas mėgo rizikuoti, todėl ne kartą buvo susilaužęs kaulus. Rodeo arenoje – ne vien mėšlas ir prakaitas. Ten ir neviltis. Mes kažkaip laikėmės. Gyvenimas pasidarė truputį įdomesnis, kai man užaugo krūtys. Vyrai mėgdavo į jas spoksoti arba vogčiomis paliesti. Dauguma turnyruose dalyvaujančių vaikinų pažinojo mane nuo vaikystės, todėl vargo su jais nebuvo. Žinojau, kada nusišypsoti, o kada atstumti. Nebuvau nekalta. Gyvenant tokioje aplinkoje reikėjo ir tai mokėti.

Daugiau Džeradas jos nepertraukė, sėdėjo tylus ir žvelgė neįskaitomu žvilgsniu. Jos rankos buvo šaltos kaip ledas.

– Man buvo šešiolika, kai sukritau su juo ant šieno. Nebuvau nekalta, nors nekaltybės dar nepraradusi. Viską supratau, bet leidau sau užsimiršti, todėl... Todėl, kad jis buvo gražus, įdomus, žavus ir, savaime suprantama, žadėjo viskuo pasirūpinti. Niekas...

– Niekas niekada iš tikrųjų tavimi nesirūpino, – sušnabždėjo Džeradas.

– Visiškai teisingai, o aš buvau labai jauna ir labai kvaila, nes juo patikėjau. Tačiau supratau, ką darau ir kuo rizikuoju. Taip ir nutiko, aš pastojau. Jam nereikėjo nei manęs, nei kūdikio. Mūsų nereikėjo ir mano tėvui. Buvau tokia pat kaip mama – pigi ir lengvabūdė. Tėvas liepė man nešdintis. Gal kitą dieną galvojo jau kitaip. Buvo ūmaus būdo. Aš nebuvau pigi, nebuvau lengvabūdė ir norėjau kūdikio. Niekas nebūtų galėjęs jo iš manęs atimti. Niekas nebūtų galėjęs manęs sugėdinti. Norinčių buvo daug. Socialinės tarnybos, šerifai, valstijos policija. Jei tik galėdavo mane pričiupti, mėgindavo taip ir padaryti. Jie norėjo įtraukti mane į socialinės globos sistemą, kad galėtų aiškinti, kaip turiu elgtis, kaip auginti vaiką, o būtų buvę dar geriau, jeigu jo būčiau atsisakiusi. Bet man taip nebūtų buvę gerai, nebūtų buvę gerai ir Brajanui.

– Žinoma, nebūtų. Sistema turi trūkumų, Savana. Iš jos per daug tikimasi. Vis dėlto tie žmonės stengiasi padėti.

– Man to nereikėjo, – vėl pratrūko Savana. – Turėjau darbą, dirbau sunkiai. Dirbau padavėja, pilsčiau gėrimus, šluosčiau aplaistytus staliukus. Nesibodėjau jokio darbo, jeigu už jį buvo mokama. Vaikas niekada nebuvo alkanas. Mano sūnus nebuvo alkanas ir turėjo stogą virš galvos. Jis turėjo mane. Ir žinojo, kad jį myliu, kad jis man pats svarbiausias.

– O tu to niekada nepatyrei.

– Aš nepatyriau. Kad ir ką turėjau daryti, troškau suteikti Brajanui padorų gyvenimą. Net jei reikėjo beveik visai nusirengti prieš būrelį stūgaujančių pusgalvių, koks man skirtumas? Neturėjau jokio išsilavinimo ir jokių įgūdžių. Jeigu būčiau galėjusi lankyti meno mokyklą... – Ji nebaigė minties ir piktai krestelėjo galvą.

– Ar to tu norėjai? – Džeradas paklausė ramiai, kaip klaustų gležno arba nervingo liudininko. – Lankyti meno mokyklą?

– Nesvarbu.

– Svarbu, Savana.

– Norėjau auginti Brajaną. Visa kita buvo antraeiliai dalykai. Tu norėjai sužinoti apie vyrus. Turėjau kelis. Gerokai mažiau nei tu, ko gero, įsivaizduoji. Nebuvau mirusi, tik pritrenkta. Niekada iš tų vyrų neėmiau pinigų, bet maisto keletą kartų ėmiau, o tai beveik tas pats. Ir, velniai griebtų, visai to nesigėdiju. O nevogiau vien dėl to, kad bijojau būti pagauta, tada jie būtų galėję atimti iš manęs Brajaną. Jei būčiau buvusi tikra, kad nepagaus, būčiau vogusi. Nežinojau, kad galiu pardavinėti savo paveikslus, kol viena mergina iš klubo paprašė nupiešti jos portretą, norėjo padovanoti jį draugui ir pasiūlė dvidešimt dolerių. Štai tada man į galvą šovė mintis išsivežti Brajaną į Naująjį Orleaną. – Kalbėdama Savana vaikščiojo pirmyn ir atgal po kambarį, o žodžiai liete liejosi, nes labai norėjo išsikalbėti. Staiga ji sustojo. – Štai ir viskas. Bent jau šiuo metu daugiau jokių smulkmenų neprisimenu. – Ji vėl atsigręžė į jį, veidas šį kartą buvo ramus ir šaltas. – Ar dabar prasidės kryžminė apklausa, advokate?

– Galėjai pasirinkti kitą kelią, Savana.

– Žinoma.

– Saugesnį, – pridūrė jis. – Ir tau lengvesnį.

– Galbūt. Bet aš nenorėjau saugesnio. Nenorėjau lengvesnio.

– O ko tu norėjai, Savana? Ko nori dabar?

– Nesvarbu.

– Svarbu. – Džeradas atsistojo, bet nepriėjo prie jos. – Man tai labai svarbu.

– Noriu turėti namus. Gyventi ten, kur žmonės nežiūrėtų į mane kaip į šiukšlę. Kur save padoriais laikantys žmonės nesišnibždėtų man už nugaros.

– Tokia vieta yra čia.

– Todėl čia ir gyvenu.

Norėdamas to paklausti jis turėjo nugalėti savo išdidumą, bet tai pasirodė ne taip labai sunku.

– Ar nori manęs?

Apstulbusi Savana tik spoksojo į jį.

– Ne apie tai kalbame.

– Tai gal turėčiau padaryti kitaip. – Jis įkišo ranką į kišenę ir ištraukė mažą dėžutę, kurią pasiėmė išeidamas iš ūkio. Atvožęs dangtelį ištiesė Savanai. – Atėjau čia norėdamas tau jį įteikti.

Žiedas buvo paprastas – tradicinis deimantas nebemadingais, bet gražiais auksiniais apsodais. Užhipnotizuota Savana spoksojo į jį, paskui žengtelėjo atatupsta.

– Jis buvo mano motinos, – paaiškino Džeradas balsu, neišduodančiu vidinės įtampos. – Paveldėjau jį kaip vyriausiasis sūnus. Tekėk už manęs, Savana.

Jai užėmė kvapą. Brajanas iš karto būtų pastebėjęs, koks sunkumas jai užgulė krūtinę.

– Nejaugi tu negirdėjai, ką aš pasakojau?

– Girdėjau viską ir esu dėkingas, kad netgi tokiomis aplinkybėmis vis tiek man viską papasakojai. Dabar galiu pasakyti, kad myliu tave tokią, kokia buvai, kokia esi ir kokia būsi. Esi vienintelė moteris, kurią kada nors mylėjau, ir labai smagu, kad galiu ne tik mylėti, bet ir žavėtis tavimi.

Ji vėl žengtelėjo atatupsta, lyg jis rankose laikytų šautuvą, o ne vestuvinį žiedą.

– Aš tavęs nesuprantu. Aš visiškai tavęs nesuprantu. Ar mėgini pasitelkęs kažkokią klastą atsilyginti man už tai, kad sugadinau tavo drabužius?

– Savana, – kantriai tarė jis, – pažvelk į mane.

Ji pažvelgė ir akmuo ant krūtinės pasunkėjo dvigubai, o akys priplūdo ašarų.

– O Dieve. Tu kalbi rimtai.

– Tu tuoj pravirksi. – Džeradas beveik sudrebėjo iš palengvėjimo. – Ačiū Viešpačiui. Maniau, kad sviesi šį žiedą man į veidą.

– O aš maniau... kad esu tau per prasta.

Šypsena sustingo Džerado veide.

– Nejaugi aš to nusipelniau? – sumurmėjo jis. – Gerasis Dieve, viliuosi, kad ne. Iš manęs tikimasi, kad sėkmingai susidorosiu su byla teisme, o šią bylą sužlugdžiau. Aš bijojau. Man sunku tai pripažinti. Esu Makeidas, o Makeidai privalo nieko nebijoti. Esu vyriausias iš Makeidų ir iš manęs tikimasi, kad su viskuo susidorosiu. Tačiau savo jausmų tau nesugebėjau sutramdyti. Bijojau to, kas slypėjo tavo praeityje, ko tu man nepapasakojai. Bijojau, kad tai gali sprogti man prieš akis ir sugriauti viską, ką troškau sukurti drauge su tavimi ir Brajanu. Ir dar siaubingai bijojau, kad gali mane atstumti, išmesti, kaip išmetei tą nuotrauką.

– Su Brajanu. – Akmuo ant krūtinės ištirpo it ledas. – Tu nori Brajano?

– Ar man atsiklaupti prieš tave?

– Ne, nereikia. – Savana nekantriai nusišluostė ašaras. – Aš to neištversiu. Maniau... Man atrodė, kad...

– Kad nenorėsiu jo, nes ne aš voliojausi su tavimi ant šieno prieš dešimtmetį? Tai man nerūpi. Gal anksčiau truputį rūpėjo, nes žeidė mano išdidumą. Iš tiesų tai mane labiausiai jaudina, kad tu buvai įskaudinta ir kad jūs abu taip sunkiai gyvenote. Norėčiau atsukti laiką atgal, apginti tave ir globoti jus abu su Brajanu. Bet negaliu to padaryti, todėl jaučiuosi nevisavertis. Ir dar dėl to, jog jūs puikiausiai verčiatės ir be manęs. Gal man šiek tiek kelia nerimą, kad šią vietą tu pavertei tokiu nuostabiu kampeliu. Matai, aš norėjau rūpintis tavimi, jumis abiem, bet jums puikiai sekasi ir be manęs.

– Su tavimi bus geriau.

Džeradą supurtė jausmai. Priėjęs prie Savanos jis priglaudė delną prie jos drėgno skruosto.

– Tai patys gražiausi žodžiai, kokius esi man sakiusi. Ir antras neįtikėtinas dalykas, nutikęs man šiandien.

Savana šyptelėjo.

– Koks buvo pirmas?

– Pokalbis su Brajanu. Mudu sėdėjome ant akmenų, prie kurių buvo susitikę du pasiklydę jauni kareiviai, trokštantys rasti kelią namo.

– Tai stiprių jausmų vieta.

– Taip. Dabar ten nebe taip liūdna kaip anksčiau. Brajanas man patarė, ką daryti, kad liautumeisi ant manęs pykusi. Turėjau atnešti tau gėlių – vėliau taip ir padarysiu, tada pakviesti į pasimatymą, į kurį ruošdamasi tu duše dainuotum.

Ji nusijuokė pro ašaras.

– Jis per daug plepus.

– Paskui turėčiau kalbėti tau meilius žodžius, tokius kaip filmuose. Man buvo pasakyta, kad merginoms tai patinka.

– Man regis, turėsiu tų merginų nepaleisti iš akių. Džiaugiuosi, kad pasikalbėjai su juo, Džeradai.

– Tai nebuvo pati svarbiausia pokalbio dalis. Pasakiau, kad ketinu tave vesti ir noriu tapti jo tėvu. Tada jis apkabino mane, – sušnabždėjo Džeradas vėl užplūdus jausmams. – Buvo taip natūralu. Brajanas įsitikinęs, kad man pavyks tave prisikalbinti. Tikiuosi, neteks jo nuvilti.

Savana pasielgė labai paprastai – prisiglaudė prie jo ir padėjo galvą ant peties.

– Prieš tau atsakydama noriu perspėti. Aš nepripažįstu ramių, civilizuotų skyrybų. Jei kada sumanysi skirtis, aš tave užmušiu.

– Tai teisinga, jei galioja abiem. – Džeradas panardino veidą jai į plaukus ir pasijuto kaip namie. – Rytinis šleikštulys ir trisdešimt dvi gimdymo valandos galėjo tau atimti norą vėl iš naujo tai patirti.

Savana stipriai užsimerkė ir prisiglaudė dar tvirčiau. Jis siūlo jai turėti daugiau vaikų. Siūlo ateitį.

– Nebūk asilas, Makeidai. Nesu tokia silp na. Be to, šįkart gimdykloje turėsiu ką keikti.

– Noriu būti ten kartu su tavimi ir viską išgyventi. Tau reikės priprasti, kad negali apsieiti be manęs.

– Nebereikės, – sušnibždėjo ji. – Aš jau negaliu be tavęs.

– Imk mano pavardę, Savana. Imk mane.

– Savana Makeid. – Ji vėl tvirtai užmerkė akis. – Man regis, kuo puikiausiai tinka.

Content

Робертс Нора Devino Makeido meilė