Робертс Нора

Nakties sokis

Nora Roberts Nakties šokis

Leidykla „Svajonių knygos“, 2009

ISBN 978-609-406-200-1

El. versiją paruošė:

www.skaitykle.lt

© 1985, Nora Roberts,

Night Moves

Šis leidinys publikuojamas pagal

sutartį su

„Harlequin Enterprises II B. V."

Iš anglų kalbos vertė Egidija Lekavičienė

Visos teisės į šį kūrinį saugomos, įskaitant teisę atkurti visą arba iš dalies bet kokia forma.

Visi šios knygos personažai yra išgalvoti. Bet koks panašumas į tikrus asmenis, gyvus ar mirusius, yra visiškai atsitiktinis.

NORĄ ROBERTS

drąsiai galima vadinti literatūros fenomenu. Nuo tada, kai bloknote spirale susegtais lapais paprastu pieštuku ji parašė pirmąjį jausmų romaną, praėjo 26 metai. Jau išleista 150 romanų, kurių egzempliorių skaičius įspūdingas – 250 milijonų.

Džekai Londonai, traukis į šalį. Į tavo vietą taikosi

jausmų romanų karalienė NORA ROBERTS.

Kirkus Reviews

NORA ROBERTS išties pasaulinio masto menininkė.

Jos istorijos ir veikėjų charakteriai neįtikėtinai gyvi

ir raiškūs.

Los Angeles Daily News

ROBERTS subtiliai kuria veikėjų charakterius, taikliai

parinkdama detales, kurios žadina jausmus.

Chicago Tribune

Laimės nesupilstysi į buteliukus ir nepadalysi jos

trokštantiems, bet visa tai galima rasti

NOROS ROBERTS knygose.

The New York Times

NORAI ROBERTS prisilietus prie jausmų romano

pulso, širdies dūžius išgirsta minios jos gerbėjų.

Publishers Weekly

PIRMAS SKYRIUS

– Ką, po velnių, tu čia darai?

Megė darbavosi klūpomis ir nė nepakėlė akių.

– Tu ir vėl giedi tą pačią giesmę, Sidžėjau, – tarė ji.

Sidžėjus timptelėjo už krašto savo kašmyro megztinį. Rūpinimąsi kitais jis buvo pavertęs savo amatu, o dėl Megės buvo ko nerimauti. Pagaliau juk kažkas turi ja pasirūpinti. Nusiminęs jis žvelgė į rudus kaip sabalo kailis jos plaukus, ant pakaušio netvarkingai susuktus į kuodą, liauną blyškų kaklą. Dirbo ji sulenkusi nugarą, viena ranka atsirėmusi į žemę. Smulkaus kūno sudėjimo, savotiškai trapi, Sidžėjui ji buvo panaši į devyniolikto amžiaus anglų aristokrates. Bet tikriausiai tos gležnos damos porcelianine oda turėjo neišsenkamas jėgos ir ištvermės atsargas – kaip ir Megė.

Vilkėjo Megė nublukusiais marškinėliais ir džinsais, drabužiai jau buvo sudrėkę nuo prakaito. Sidžėjus pažvelgė į žemėtas rankas, gražias, elegantiškas jos rankas, – ir jį nukrėtė šiurpas. Jis žinojo, kokius stebuklus šios rankos gali kurti.

Tai tik toks tarpsnis, – pagalvojo jis. – Tereikia kiek palaukti, ir vėl viskas bus gerai. Po dviejų santuokų ir kelių meilės romanų Sidžėjus suprato, kad moterys periodiškai išgyvena keistą nuotaikų kaitą. Jis brūkštelėjo pirštu per tvarkingus smėlio spalvos ūsus. Dabar tik nuo jo priklauso, ar ji sugrįš į tikrąjį gyvenimą, ar sunku jai bus tai padaryti.

Sidžėjus apsižvalgė. Kiek tik akys užmato, vien medžiai ir kalvos. Pasijuto visiškai atskirtas nuo realaus pasaulio. Šmėstelėjo mintis, kad tuose miškuose gali būti lokių. Normaliame pasaulyje šie padarai laikomi zoologijos sode. Jis dar kartą pažvelgė į mišką, nervingai tikėdamasis pamatyti ką nors judant.

– Mege, ar ilgai dar taip gyvensi?

– Apie ką tu kalbi, Sidžėjau? – Megės balsas buvo silpnas, kimus – ką tik pažadintos moters balsas. Daugybė vyrų kažin ką atiduotų už galimybę tokią moterį pažadinti.

Megė atrodė supykusi. Sidžėjus persibraukė ranka per rūpestingai sušukuotus plaukus. Ką ji veikia čia, už trijų tūkstančių mylių nuo Los Andželo? Kodėl alina save šiuo purvinu darbu? Velniai griebtų, juk ji prisiėmė įsipareigojimus – jis taip pat. Sidžėjus senu įpročiu sunkiai atsiduso – visada taip darydavo susidūręs su pasipriešinimu. Šiaip ar taip, toks jo verslas – teks derėtis. Jis turi atvesti ją į protą. Stengdamasis neišsipurvinti nublizgintų batų jis žengtelėjo žingsnelį.

– Mažyte, aš myliu tave, juk žinai. Grįžk namo.

Dabar Megė pasuko galvą ir šypsodamasi pažvelgė į Sidžėjų. Šypsena nušvietė visą jos veidą – burną, kuri staiga susiaurėjo, nusmailėjusį smakrą, skruostikaulių linkį – veidas buvo panašus į spindintį deimantą. O akys, didelės, apvalios, tamsesnės už plaukus, teikė veidui gyvumo ir kažkokio dvasingumo. Nepasakytum, kad jis stulbinamai gražus. Pabandęs išsiaiškinti, kas tave taip žavi, turėtum tai pripažinti. Tačiau net ir dabar, be makiažo, su purvo dryžiu ant skruosto, šis veidas traukė. Megė Ficdžerald žavi, nes yra visiškai natūrali – tikra. Įdomi.

Megė atsisėdo ant kulnų ir pamėgino nupūsti ant akių užkritusią plaukų sruogą. Pažvelgė į vyriškį, kuris piktai šnairavo į ją. Užplūdo švelnumo ir malonaus pasitenkinimo banga. Šie jausmai dažnai ją aplankydavo.

– Sidžėjau, ir aš tave myliu. Tik nustok elgtis kaip kokia senutė.

– Tavo vieta ne čia, – pradėjo jis, labiau susierzinęs nei užgautas. – Neturėtum parpuolusi ant kelių rausti žemės...

– Man tai patinka, – paprastai atsakė ji.

Iš Megės balso Sidžėjus suprato, kad reikalai prastoki. Jei būtų šaukusi ir puolusi ginčytis, lengviau priverstų ją persigalvoti. Bet kai tokia rami, pakeisti jos nuomonę – kaip įkopti į Everestą. Tada jau reikia milžiniškų pastangų, o tai nežmoniškai vargina. Sidžėjus buvo protingas vyras ir pakeitė taktiką.

– Mege, aš puikiai suprantu tavo norą trumpam pabėgti nuo visų, šiek tiek pailsėti. Niekas to nenusipelnė labiau nei tu, – jai turėtų patikti, pamanė jis, nes tai tiesa. – Kodėl tau nepraleidus kelių savaičių Kankune arba nepasivaikščiojus po Paryžiaus parduotuves?

– Hmm, – Megė šiek tiek pasikėlė ir papureno ką tik pasodintų darželinių našlaičių vainiklapius – jai jie atrodė ne visai sveiki. – Gal galėtum paduoti laistytuvą?

– Tu manęs nesiklausai.

– Klausausi, – ji atsitiesė ir pati pasiėmė laistytuvą. – Buvau nuvykusi į Kankuną ir dabar turiu tiek drabužių, kad jie vos telpa spintose Los Andžele.

Nekeisdamas atakos tempo ir nuotaikos Sidžėjus išbandė kitą ėjimą.

– Ne aš vienas, – vėl pradėjo jis, stebėdamas, kaip ji laisto gėles, – bet ir visi kiti, kurie tave pažįsta ir viską žino, mano, kad tu...

– Išsikrausčiau iš proto? – užbaigė Megė. Perlaisčiau, nusprendė, kai ryškūs žiedai nusviro. Dar daug ko teks išmokti gyvenant kaime. – Sidžėjau, užuot kabinėjęsis ir bandęs priversti mane daryti tai, ko visiškai nenoriu, geriau prieitum ir paduotum man ranką.

– Ranką? – Sidžėjaus balse nuskambėjo pasišlykštėjimo gaidelė, tarsi jam būtų pasiūlyta geriausią škotišką viskį atskiesti vandeniu iš čiaupo.

Megė sukikeno.

– Paduok man tas petunijas, – grumdamasi su akmenuota dirva ji įsmeigė į žemę mažą kastuvėlį. – Sodi ninkystė yra geras užsiėmimas, ji grąžina žmogų prie gamtos.

– Neturiu jokio noro liesti gamtos.

Šįkart ji nusijuokė ir pažvelgė į dangų. Kurgi ne! Ko gero, pats artimiausias Sidžėjaus sąlytis su gamta – saulėje įkaitęs chloruotas baseinas. Dar prieš kelis mėnesius ji buvo nutolusi nuo gamtos ne ką mažiau už Sidžėjų. Ir niekada iki šiol nė nebandė prie jos priartėti. Bet dabar šį tą atrado – tai, ko net neieškojo. Jei nebūtų atvykusi į Rytų pakrantę kurti muzikos naujajam miuziklui, jei nebūtų pasidavusi momentinei užgaidai po ilgo varginančio darbo patraukti pietų kryptimi, niekad nebūtų atsidūrusi mažame ramiame miestelyje, pasislėpusiame kažkur Žydrųjų kalnų glūdumoje.

Ar mes apskritai galime žinoti, kur mūsų vieta, – galvojo Megė, – jei Fortūna atsitiktinai ten nenuveda? Ji nežinojo, kur važiuoja, – kitaip sakant, važiavo į niekur, – bet sėkmė palydėjo į tikruosius namus.

Gal pats likimas atvedė ją į Morganvilį – 142 gyventojų miestelį su prieškalnėje išsidėsčiusiais namukais. Tolstant nuo centro kelias šakojosi į daugybę mažų keliukų, kurie vedė link atskirų fermų ir pavienių kalnų trobelių. Jei likimas ją atlydėjo į Morganvilį, tai tikriausiai jis ir sudėliojo viską taip, kad jai atvykus čia kaip tik buvo parduodamas namas su dvylika akrų žemės. Nė akimirkos ji nedvejojo ir nesiderėjo dėl kainos. Megei tiko visos sąlygos, ir po mėnesio ji jau laikė rankose nuosavybę patvirtinantį dokumentą.

Žvelgdama į triaukštį medinį karkasinį namą su lenktomis langinėmis ji įsivaizdavo savo draugus ir kolegas, sukinėjančius pirštą prie smilkinio. Savo itališko marmuro koridorių ir įvairiais raštais išmargintą baseiną ji iškeitė į surūdijusius vyrius ir akmenų sienas. Bet padarė tai nė nemirktelėjusi. Megė papureno žemę aplink petunijas ir atsilošė. Jos atrodė gyvesnės už našlaites. Ji tarėsi supratusi kodėl.

– Ką manai?

– Manau, kad turėtum grįžti į Los Andželą ir užbaigti miuziklą.

– Turėjau omenyje gėles, – keldamasi nuo žemės Megė brūkštelėjo ranka per džinsus. – Tikėsi ar ne, kaip tik čia aš jį bandau užbaigti.

– Mege, kaip tu gali čia dirbti? – pratrūko Sidžėjus ir manieringai sumosikavo rankomis – jo nenatūrali vaidyba Megę visada žavėjo. – Kaip gali čia gyventi? Ši vieta visai necivilizuota.

– Kodėl? Ar dėl to, kad čia nėra sveikatingumo klubų ir madingų parduotuvėlių ant kiekvieno kampo? – norėdama sušvelninti rūsčiai nuskambėjusį klausimą ji atsargiai palietė Sidžėjaus ranką. – Giliai kvėpuok, nesibaimink. Gaivus oras tau nepakenks.

– Man visai nesvarbu, kokiu oru kvėpuoju, švariu ar užterštu, – sumurmėjo jis ir kilstelėjo nuo žemės koją. Sidžėjus buvo Megės agentas, bet nuo to laiko, kai mirė Džeris, laikė save geriausiu jos draugu. Prisiminęs tai jis ėmė kalbėti švelniau: – Klausyk, Mege, aš suprantu – tau buvo nelengva. Gal Los Andželas šiuo metu tau kelia per daug nemalonių prisiminimų, bet juk negali gyva pasilaidoti.

– Aš ir nesilaidoju, – tarsi patvirtindama savo žodžius ji uždėjo delnus jam ant dilbių. – Jau beveik dveji metai praėjo, kai palaidojau Džerį. Tai ankstesnis mano gyvenimas, niekuo nesusijęs su tuo, kas čia vyksta. Mano namai dabar čia, Sidžėjau. Nežinau, kaip tau paaiškinti, kad suprastum, – užsimiršusi ji purvinomis rankomis suėmė jo delnus. – Dabar čia mano kaimas, ir čia aš laimingesnė nei kada nors anksčiau Los Andžele ar kur kitur.

Sidžėjus suprato, kad bando galva pramušti sieną, bet nusprendė pabandyti dar kartą.

– Mege, – jis uždėjo ranką jai ant peties ir Megė pasijuto kaip maža mergytė, kurią jis nusprendė pamokyti. – Pažvelk štai ten, – jis parodė į namuką ant šlaito ir kurį laiką abu tylomis žvelgė į jį. Sidžėjus pastebėjo, kad prieangiui trūksta kelių lentų, o dažai vietomis nusilupinėję. Megės žvilgsnis nukrypo į langą, kuriame saulės šviesa tiško visomis vaivorykštės spalvomis. – Tu juk nesirengi jame gyventi?

– Reikia tik trupučio dažų ir kelių vinių, – Megė numojo ranka. Jau seniai ji suprato, kad išorė mažiausiai svarbi. Problema, kurią reikia išspręsti, slypi viduje. – Kiek daug galimybių atsiveria, Sidžėjau.

– Labiausiai tikėtina, kad namas vieną dieną užgrius tau ant galvos.

– Praėjusią savaitę pasisamdžiau darbininką, jis sutvarkė stogą.

– Mege, aš nesu įsitikinęs, kad dešimties mylių spinduliu čia gyvena bent vienas žmogus. Ši vieta neatrodo tinkama gyventi niekam, išskyrus elfus ar gnomus.

– Na, gal tai buvo gnomas, – Megė pagyvėjusi pasirąžė. – Jis buvo maždaug pusantro metro ūgio, tvirtas kaip jautis ir svėrė gerus šešiasdešimt du kilogramus. Jo vardas Bogas.

– Mege...

– Bogas labai paslaugus – tęsė ji. – Žadėjo sugrįžti su pagalbininku ir sutvarkyti prieangį, dar kai ką suremontuoti.

– Gerai, tarkim, tu turi gnomą, kuris sugeba pasišvaistyti plaktuku ir pjūklu. Bet ką darysi su visu tuo? – jis mostelėjo ranka į žemę aplink namą – ji buvo akmenuota, nelygi, apaugusi piktžolėmis ir krūmais. Net didžiausias optimistas čia nebūtų aptikęs dailios pievelės. Didžiulis medis pavojingai sviro namo pusėn, viską aplink buvo apsiviję dygliuoti vijokliai. Ore tvyrojo žemės ir žalumos kvapas.

– Tarsi Miegančiosios gražuolės pilis, – sušnabždėjo Megė. – Bus gaila nukirsti tą medį, bet jau susitariau su ponu Bogu, jis ir tuo pasirūpins.

– Ar jis tvarkys ir žemę?

Megė pakreipė galvą ir suraukė antakius. Toks žvilgsnis visus, įkopusius į penktą dešimtį, verčia prisiminti motiną.

– Ponas Bogas rekomendavo kraštovaizdžio specialistą ir užtikrino, kad Klifas Delanis – geriausias visoje apylinkėje. Šįvakar jis atvažiuos čia visko apžiūrėti.

– Jeigu jis turi bent šiek tiek sveiko proto, tai pamatęs šį vandens nutekėjimo griovį, kurį tu vadini keliu, nė nestabtelėjęs apsisuks ir grįš atgal.

– Bet juk tu savo išsinuomotu mersedesu užvažiavai iki pat viršaus, – Megė apkabino jį už kaklo ir pabučiavo. – Nemanyk, kad aš to nevertinu. Arba to, kad atskridai čia iš pačios Pakrantės, kad aš tau rūpiu, kad taip dėl manęs graužiesi. Labai visa tai vertinu. Tu man nepaprastai brangus. – Ji pataršė jam plaukus – taip, kaip tik ji mokėjo. – Pasitikėk manimi, Sidžėjau, aš tikrai žinau, ką darau. O dėl darbo... Čia dirbti man sekasi daug geriau.

– Tai dar neaišku, – sumurmėjo jis ir pakėlęs ranką paglostė jos skruostą. Ir pagalvojo, kad Megė dar gana jauna, jos galva prikimšta vaikiškai kvailų svajonių. Dar nenusvilo nagų ir tiki jomis. – Tu juk žinai, kad aš jaudinuosi ne dėl tavo darbo.

– Žinau,– jos balsas sušvelnėjo, kartu ir akys, šypsena. Ji nebuvo iš tų moterų, kurios valdo savo emocijas, greičiau jau emocijos valdė ją. – Bet man reikia šių vietų ramybės. Pirmą kartą gyvenime ištrūkau iš miesto sumaišties ir dabar mėgaujuosi tvirta žeme po kojomis, Sidžėjau.

Jis gerai pažinojo Megę ir suprato, kad šiuo metu niekas negalėtų pakeisti jos nusistatymo. Žinojo ir tai, kad nuo pat gimimo jos gyvenimas buvo perpintas fantazijų draiskalais, netrūko ir tikrų košmarų. Gal dabar ji bando tai kompensuoti?

– Turiu suspėti į lėktuvą, – suniurnėjo jis. – Noriu, kad man kasdien skambintum. Visą laiką, kol čia būsi.

Megė dar kartą jį pabučiavo.

– Kartą per savaitę, – pareiškė ji. – Po dešimties dienų gausi užbaigtą „Kaitros šokio" partitūrą.

Apsikabinusi per liemenį ji palydėjo Sidžėjų iki nelygaus apžėlusio takelio galo, kur stovėjo visiškai nederantis prie aplinkos mersedesas.

– Aš tiesiog įsimylėjusi tą filmą, Sidžėjau. Jis netgi geresnis, nei maniau pirmąkart perskaičiusi scenarijų. Muzika pati rašosi.

Sidžėjus kažką sumurmėjo ir dar kartą žvilgtelėjo į namą.

– Jeigu pasijusi vieniša...

– Nepasijusiu, – Megė nusijuokė ir stumtelėjo jį link automobilio. – Padariau nuostabų atradimą, kad galiu būti labai savarankiška. Dabar važiuok ir liaukis dėl manęs nerimavęs.

Beviltiška, – pamanė Sidžėjus ir nesąmoningai patikrino, ar rūgštingumą reguliuojantys vaistai tebėra portfelyje.

– Atsiųsk man partitūrą, ir jei ji bus tokia puiki, kokios tikiuosi, gal nustosiu nerimavęs... šiek tiek.

– Ji jau dabar puiki, – Megė atsitraukė nuo automobilio, kad jis galėtų apsisukti. – Ir aš puiki! – šaukė ji mersedesui pajudėjus. – Perduok visiems Pakrantėje, kad nusprendžiau nusipirkti keletą ožkų ir viščiukų.

Mersedesas sustojo.

– Mege...

Juokdamasi ji pamojavo jam ir pasuko takeliu atgal.

– Dar ne dabar... gal rudenį,– Megė nusprendė, kad tai turėtų nuraminti, antraip jis galėjo išlipti ir vėl viskas prasidėtų iš pradžių. – Beje, atsiųsk man „Godiva" šokoladinių saldainių.

Tai jau šis tas, – pamanė Sidžėjus ir vėl užvedė automobilį. Po šešių savaičių ji sugrįš į Los Andželą. Lėtai važiuodamas jis žvelgė į užpakalinio vaizdo veidrodėlį. Matė ją, nedidukę ir liekną, tebesijuokiančią prižėlusio kiemo, žaliuojančių medžių ir apšiurusio namo fone. Jį nukrėtė šiurpas, bet šįkart ne iš perdėto jautrumo. Akimirką galvoje sukirbėjo mintis, kad Megei čia nesaugu.

Automobilis šokinėjo per duobes ir akmenis – kratė taip, kad net galvą buvo sunku nulaikyti. Sidžėjus įsikišo ranką į kišenę ir susirado rūgštingumą mažinančių vaistų. Viskas rodė, kad jis per daug nerimauja.

Megė vieniša stebėjo keliu – vargu ar jį taip galima pavadinti – nutolstantį mersedesą ir mąstė. Ne, iš tikrųjų ji nėra vieniša. Buvo įsitikinusi, kad čia niekada nesijaus vieniša. Netikėtai apėmė bloga nuojauta ir ji nusipurtė, tarsi norėdama jos atsikratyti.

Sunėrusi ant krūtinės rankas ji du kartus lėtai apsisuko. Uolėtas šlaitas buvo apaugęs medžiais. Ant šakų dar tik brinko pumpurai, bet po kelių savaičių išsprogs ir užklos mišką sodriai žalios spalvos apklotu. Megei patiko įsivaizduoti mišką. Sielos akimis ji matė jį žiemą – baltas sniegas ir juodi medžiai, nuo šakų kabo varvekliai, žėri uolos. O rudenį už kiekvieno lango puikuojasi auksuotas gobelenas. Kaip galėtų jaustis vieniša?

Pirmą kartą gyvenime ji gali kur nors palikti savą žymę. Tai nebūtų kopija viso to, ką iki šiol yra turėjusi. Viskas būtų jos, tik jos – visos klaidos, kurias ji čia padarys, ir visos čia patirtos pergalės.

Joks žurnalistas negalėtų deramai palyginti šio atokaus rojaus kampelio vakariniame Merilende su jos motinos rūmais Beverli Hilse ar tėvo vila pietų Prancūzijoje. Ji būtų laiminga, tikrai labai laiminga, jei apskritai nebūtų jokių žurnalistų. Galėtų kurti savo muziką ir gyventi ramioje vienumoje.

Kai stovi labai ramiai ir tyliai, užmerktomis akimis, girdi muziką aplink save. Ne paukščių čiulbėjimą, bet vėjo vilnijimą pro šakas ir mažyčius lapelius. Susikaupusi išgirsta kitoje kelelio pusėje lėtai sruvenantį siaurą upeliuką. Tyla tiesiog skambanti, ji smelkiasi gilyn į ją tarsi simfonija.

Kažkur toli yra vieta, pilna blizgesio ir žavesio, bet jai jos nebereikia. Tiesa ta, kad jau seniai Megei jos nereikėjo, tik ji nežinojo, kaip iš ten ištrūkti. Kai tavo gimimą iškilmingai pažymi tarptautinė spauda, tavo pirmas žingsnis, pirmi žodžiai viešai aptarinėjami, nežinai, kad egzistuoja ir kitoks gyvenimas.

Jos motina buvo viena žymiausių bliuzo ir baladžių atlikėjų Amerikoje, o tėvas, dar vaikystėje dirbęs aktoriumi, vėliau tapo filmų režisieriumi. Jų meilės romaną, o vėliau ir santuoką, skrupulingai stebėjo viso pasaulio gerbėjai. Jų dukters gimimas buvo toks svarbus pasaulio įvykis, tarsi būtų gimusi princesė. Megė ir gyveno išpaikintos princesės gyvenimą. Auksinės karuselės ir balto kailio apsiaustai. Jai pasisekė, kad tėvai nepaprastai mylėjo ją ir vienas kitą. Tai buvo tarsi atlygis už apsimestinį, dažnai skaudinantį pramogų verslo pasaulį – nepastovų ir suvaržytą savų taisyklių. Jos pasaulį saugojo turtai ir meilė, bet nuolat šukavo žiniasklaida.

Paparacai persekiojo ją net paauglystėje – pamalonindami, bet dažnai išgąsdindami jos vaikinus. Megė susitaikė su tuo, kad jos gyvenimas tapo visų nuosavybe. Niekada nebuvo kitaip.

Kai tėvų lėktuvas nukrito Šveicarijos Alpėse, žiniasklaida perkėlė jos širdgėlą ant laikraštinio popieriaus ir ten įtvirtino. Nusprendusi, kad visas pasaulis gedi drauge su ja, Megė nebandė to sustabdyti. Buvo tik aštuoniolikos, kai pasaulio pagrindas išsprūdo jai iš po kojų.

Tada atsirado Džeris. Iš pradžių tik draugas, vėliau mylimasis, galiausiai jos vyras. Su juo jos gyvenimas paskendo daugybėje nuostabių svajų, kol galiausiai virto tragedija.

Privalau apie tai nebegalvoti, – pasakė sau Megė ir paėmusi kastuvą vėl ėmė kovoti su kieta dirva. Visa, kas liko iš to sunkaus gyvenimo laikotarpio – tai jos muzika. Jos ji niekada nebūtų galėjusi atsisakyti. Negalėtų to padaryti net ir labai norėdama. Ji buvo jos dalis – kaip akys ar ausys. Megė kūrė žodžius ir muziką, pynė juos į vieną pynę – ne be pastangų, kaip kartais galėjo atrodyti iš sklandaus galutinio rezultato. Kūrė aistringai, su nuostaba, be pertraukos. Skirtingai nei motina, ji neatlikdavo savo kūrinių – paliko juos kitiems atlikėjams kaip nuostabią dovaną.

Dvidešimt aštuonerių ji jau buvo gavusi du „Oskarus", penkis „Grammy" apdovanojimus ir vieną „Tonį". Galėdavo prisėsti prie fortepijono ir atmintinai pagroti bet kurį iš savo kūrinių. Į dėžes supakuoti apdovanojimai vis dar gulėjo dėžėse, kurias ji parsisiuntė iš Los Andželo.

Mažą gėlių darželį Megė pasodino tokioje vietoje, kur jo tikriausiai niekas nė nepastebės. Bet dirbo su meile, nors sėkmė ir nebuvo užtikrinta. Užteko to, kad šiame spalvingame kampelyje, žemėje, kurią laikė sava, ji su didžiausiu malonumu gali palikti savo pėdsaką. Darbuodamasi Megė uždainavo. Ji visiškai užmiršo blogą nuojautą.

Klifas Delanis pats nebeatlikdavo skaičiavimų ir nesudarinėdavo pirminio darbų plano. Jau nebe. Per pastaruosius šešerius metus jau buvo užsitikrinęs tokią padėtį, kad pradinėje darbų stadijoje galėdavo pasiųsti į objektą vieną ar du geriausius savo darbininkus, o pats tik prižiūrėdavo darbus. Jei užsakymas būdavo įdomus, darbams įsibėgėjus jis apsilankydavo tame sklype, kartais net numatydavo vietas augalams ir juos susodindavo. Šįkart taip pat darė išimtį.

Klifas žinojo, kur yra senoji Morganų sodyba. Pastatyta Morgano, ji taip ir buvo vadinama, nors visai netoli, vos už kelių mylių, viena mažytė bendruomenė jau turėjo šį vardą. Pastaruosius dešimt metų, po Viljamo Morgano žūties autoavarijoje, namas stovėjo apleistas. Jis visada atrodė niūrus, o su žeme aplink sunku susitvarkyti. Bet Klifas neabejojo, kad tinkamai, su deramu įžvalgumu paliesta ji gali neatpažįstamai pasikeisti. Tik kažin ar ta mergina iš Los Andželo bus pakankamai įžvalgi.

Jis buvo apie ją girdėjęs. Kiekvienas, jei tik paskutinių dvidešimt aštuonerių metų nepraleido urve, buvo girdėjęs apie Megę Ficdžerald. Šiuo metu tai buvo svarbiausia naujiena Morganvilyje. Ji nustelbė net paskalas apie Loido Mesnerio žmoną, pabėgusią su banko vadybininku.

Tai buvo vienas iš tų paprastų miestelių, kurių gyvenimas lėtai teka sava vaga, o įvykių maža. Kiekvienas gyventojas laikė garbės reikalu dalyvauti iškilmėse naujo ugniagesių automobilio įsigijimo proga ir metiniame Įkūrėjo dienos parade. Štai kodėl Klifas nusprendė gyventi čia, nors galėjo apsigyventi kur panorėjęs. Čia jis užaugo ir suprato tuos žmones, jautė jų vienybę. Perprato ir jų silpnybes. Bet geriau – tikriausiai daug geriau nei juos, jis pažino ir suprato žemę. Todėl rimtai abejojo, ar žavioji dainų kūrėja iš Kalifornijos ją taip pat supras.

Sidžėjus spėjo, jog Megė čia ištvers šešias savaites. Klifas, jos dar nė nematęs, galvojo apie perpus trumpesnį laiką. Bet turėjo vilties, kad kol jai pabos kaimiškas gyvenimas, jis toje žemėje paliks ir savo pėdsaką.

Iš grįsto kelio Klifas įsuko į ketvirčio mylios ilgio keliuką, vedantį pro Morganų kiemą. Jau daug metų jis važinėja šiuo keliuku, kuris dabar atrodė prasčiau nei bet kada. Lietus ir nepriežiūra atliko juodą darbą. Iš abiejų keliuko pusių grėsmingai styrojo šakos ir kėsinosi į automobilį. Pirmiausia reikės sutvarkyti keliuką, – pamanė Klifas, jo mažam pikapui bumbsint per provėžas. Reikės jį suformuoti, užpilti duobes, išlyginti, įrengti sausinimo sistemą ir paskleisti žvyro.

Klifas važiavo lėtai, bet ne norėdamas pasaugoti automobilį – apžiūrinėjo žemę kitoje keliuko pusėje. Ji buvo laukinė, neliesta – amžina. Klifui knietėjo čia padirbėti, pajusti savo talento ir nuostabių gamtos galių dermę. Jeigu Megė Ficdžerald nori asfalto dangos ir augalų iš šiltnamio, ji ne ten pataikė. Jis pirmas jai tą išrėš.

Nusprendė, kad nekeis nuostatų net ir nesulaukęs pritarimo savo idėjoms. Pašaliečiai čia dažnai atvyksta iš turtingų sostinės priemiesčių ir geidauja nuobodžių kiemų be krūmų ir kreivų medžių. Jiems patinka tvarkingomis eilėmis susodintos smulkios mielos gėlytės. Žemės jie nori lygios, kad kassavaitinis vejos pjovimas nereikalautų per daug pastangų. Jie tik nori nemeluodami sau pasakyti, kad gyvena kaime, nors viskas tam prieštarauja – miestietiška elgsena, miestietiški pomėgiai, – pašaipiai galvojo Klifas. Kai pravažiavo paskutinį posūkį, jis jau nuoširdžiai nemėgo Megės.

Megė išgirdo automobilį jo nė nepamačiusi. Dar vienas dalykas, kurį ji mėgo savo naujuose namuose, buvo tyla – tokia tyla, kad automobilio ūžimas, kuris mieste paprasčiausiai liktų nepastebėtas, čia patraukia dėmesį. Greitai nusibraukusi rankas į kelnes ji atsistojo ir delnu prisidengė akis nuo saulės.

Kol ji taip stovėjo, automobilis išsuko iš posūkio ir sustojo toje vietoje, kur vos prieš valandą stovėjo mersedesas. Nors šiek tiek apdulkėjęs, nuobodžiai pilkas, pikapas atrodė daug patogesnis ir jaukesnis už bet kokį prabangų automobilį. Megė negalėjo įžiūrėti vairuotojo pro akinamą priekinio stiklo spindėjimą, bet nusišypsojo ir sveikindama pamojavo ranka.

Pirmiausia Klifas pagalvojo, kad ji žemesnė, nei jis tikėjosi, ir truputį dailesnio sudėjimo. Ficdžeraldai visada atrodė augesni už kitus. Tikriausiai pageidaus orchidėjų – jos tiktų prie jos stiliaus. Jis išlipo iš automobilio jau būdamas įsitikinęs, kad ji tuoj pat jį suerzins.

Klifui išsiropštus Megę užplūdo netikėta nuostaba – gal dėl to, kad laukė ir tikėjosi dar vieno pono Bogo. O gal todėl, kad jis puikiai atitiko tobulo vyro įvaizdį, – mąstė Megė su jai būdingu polinkiu į nuoširdumą. Nusprendė, kad jis šešių su trupučiu pėdų ūgio. Pečiai įspūdingo pločio. Juodi, vėjo sušiaušti plaukai krito ant kaktos ir ausų palaidomis garbanomis. Jis nesišypsojo, burna buvo ryškių kontūrų, jausminga. Megė šiek tiek nusivylė, kad pro akinius nuo saulės negali matyti jo akių – iš jų sprendė apie žmones.

Šįkart Megė įvertino jį iš eisenos – lengvos ir užtikrintos. Atletiškas, – pripažino stebėdama jį einantį nelygia žeme. Ir savimi pasitikintis – be jokios abejonės. Klifas buvo jau visai prie jos, kai Megė suprato: nusiteikęs jis ne itin draugiškai.

– Panelė Ficdžerald?

– Taip, – ji nusišypsojo ramia šypsena ir padavė jam ranką. – Jūs iš Delanių?

– Teisingai.

Jų rankos trumpam susitiko, jos švelni, jo – kieta, kaip priderėjo. Nesivargindamas prisistatyti Klifas apsižvalgė aplink.

– Norėjote, kad įvertinčiau sklypo tvarkymo darbus.

– Taip, man kai ko reikia. Ar jūsų kompanija daro stebuklus?

– Dirbame, – jis žvilgtelėjo į spalvingą kampelį už Megės – nuvytusias našlaites ir permirkusias petunijas. Jos pastangos užkliudė jo sieloje kažkokią stygą, kažką, kas buvo prislopinta. Vis dėlto Klifas tebebuvo įsitikinęs, kad jai viskas nusibos tada, kai reikės išrauti pirmąsias piktžoles. – Gal galėtumėte pasakyti man, ko pageidautumėte?

– Šiuo metu – tik šaltos arbatos su ledukais. Apžiūrėkite viską, kol paruošiu, tada ir pasikalbėsime.

Visą gyvenimą Megė buvo įpratusi nurodinėti. Ir dabar ji konstatavo faktą, apsisuko ir užkopė išklerusiais laiptais į prieangį. Klifo akys už tamsių akinių prisimerkė. Individualaus dizaino džinsai, – pašaipiai pamanė, stebėdamas grakštų klubų siūbavimą, kol durys užsidarė. Ir karato deimantas ant plonos grandinėlės, juosiančios kaklą. Kokį žaidimą ši mažoji Mis Holivudas žadžia? Nueidama ji paliko savo kvapą, švelnų, subtilų, apeliuojantį į vyro jausmus. Gūžtelėjęs pečiais jis atsuko namui nugarą ir apžvelgė žemę.

Galima suformuoti pernelyg neprijaukinant. Žemė neturi prarasti pirmapradžio netvarkos įspūdžio, jai negalima atlikti manikiūro. Ilgi metai, kai stovėjo apleista, suteikė šiurkščiai gamtai daugiau pranašumo. Vis dėlto jis nepatartų jai šią žemę išlyginti. Klifas yra atmetęs nemažai užsakymų, kai klientas ketindavo pakeisti unikalią žemės asmenybę. Bet menininku jis savęs nevadino – buvo verslininkas.

Klifas paėjėjo tolėliau nuo namo, link miškelio, kur kerojo vijoklių apraizgyti krūmynai ir vešėjo usnys. Jau įsivaizdavo, kaip visa tai atrodys iškirtus menkavertį pomiškį, papylus dirvožemio, kuriame galėtų augti narcizai. Ši kiemo dalis turi įasmeninti ramybę – taip jam sakė vaizduotė. Sukišęs nykščius į užpakalines kelnių kišenes Klifas pamanė, kad sprendžiant iš to, ką apie Megę Ficdžerald rašė laikraščiai, ji mažai ką nutuokia apie ramybę. Turtas, blizgesys, prabanga. Kurių galų ji atsikraustė čionai?

Pirmiausia jis užuodė jos kvapą, tik paskui išgirdo žingsnius. Kai atsisuko, ji stovėjo vos už kelių žingsnių ir laikė rankoje dvi stiklines. Žvelgė ramiai, neslėpdama smalsumo. Stovėjo ir žiūrėjo jam į veidą. Už jos švietė saulė – ir Klifas suprato kai ką daugiau. Tai buvo pati žavingiausia moteris iš visų jo sutiktų, tik jis nežinojo kodėl.

Megė prisiartino prie jo ir pasiūlė stiklinę šaltos arbatos.

– Norite išgirsti mano sumanymą?

Jos balsas skamba kažkaip ypatingai, – nusprendė Klifas. Nekaltas klausimas, ištartas tuo aistringu balsu, sukėlė vaizduotėje daugybę malonių asociacijų. Jis gurkštelėjo arbatos.

– Dėl to čia ir esu, – tarė šiurkščiau nei kuriam kitam klientui.

Megė kilstelėjo antakius – tai buvo vienintelis atsakas į jo balso toną. Na, jis neilgai turės darbo, – pamanė. Nepanašu, kad gali turėti daug užsakymų.

– Jūs esate ponas?..

– Delanis.

– Ak, pats ponas Delanis, – ji nusprendė, kad tai turėtų padaryti įspūdį. – Ką gi, pone Delani, girdėjau, kad esate čia geriausias specialistas. Esu įsitikinusi, kad geras specialistas gali man padėti, taigi... – susimąsčiusi ji vedžiojo pirštu per stiklinę, nubraukdama nuo jos mažyčius lašelius. – Aš pasakysiu jums, ko noriu, o jūs pasakykite, ar galite tai įvykdyti.

– Sutarta.

Paprasti jos žodžiai nebuvo kliūtis jam žvilgsniu tyrinėti švelnią odą ir nepaprastai įdomias dideles aksomines akis. Staiga suprato, kad Megė jį vis labiau traukia. Akys kaip stirnos, – pamanė.

Klifas nebuvo medžiotojas – paprasčiausiai ją ste- bėjo.

– Iš anksto noriu perspėti, kad mano kompanija yra nusistačiusi prieš natūralaus kraštovaizdžio naikinimą, kai žemė paverčiama tuo, kuo iš tikrųjų nėra. Ši vietovė nelygi. Tokia ji ir turi likti. Jeigu norite poros akrų nudailintos pievos, nusipirkote netinkamą žemę ir pasikvietėte netinkamą specialistą.

Megę išvesti iš pusiausvyros nebuvo lengva. Ji sunkiai dirbo ir labai stengėsi valdyti ūmų savo būdą, kad niekas negalėtų klijuoti aikštingų menininkų aikštingos dukters etiketės.

– Viskas priklauso tik nuo jūsų, – ištarė ji ir keliskart tyliai atsiduso.

– Aš nežinau, kokiu tikslu jūs nusipirkote šią žemę, – pradėjo Klifas.

– Neprisimenu, kad būčiau siūliusi jums tokią informaciją.

– Žinoma, tai ne mano reikalas, – sutiko Klifas ir pritariamai linktelėjo galvą. – Bet visa tai, – jis mostelėjo ranka į žemę aplinkui, – jau mano reikalas.

– Ar nemanote, kad per anksti smerkiate mane, pone Delani? – Megė nurijo gurkšnį šaltos arbatos ir pajuto silpną citrinos skonį.– Juk dar nepaprašiau jūsų atsivežti buldozerių ir benzininių pjūklų.

Megė pasakė tai, kad Klifas truputėlį aprimtų. Staiga ji suprato, kodėl vis dėlto juo pasitiki. Taip kuždėjo nuojauta. Tai ji atvedė ją į Morganvilį – į žemę, ant kurios ji dabar stovi. Ta pati nuojauta dabar jai sako, kad šis vyras – pats geriausias specialistas. Niekas kitas negalės padėti jos žemei labiau nei jis. Norėdama sulėtinti pokalbio tempą Megė nurijo dar gurkšnį arbatos.

– Miškelis ana ten, – pradėjo ji gyvai. – Norėčiau jį išvalyti, iškirsti pomiškį. Anoks čia malonumas brautis pro tankius krūmynus ir dyglius, – ji žvilgtelėjo į Klifą. – Ar neužsirašysite?

Jis žiūrėjo į ją ir svarstė.

– Ne, tęskite.

– Gerai. Šis plotelis priešais prieangį, regis, kadaise buvo veja, – Megė pasisuko ir pažvelgė į žoles sulig keliais. – Norėčiau, kad čia ir vėl žaliuotų veja, bet praverstų ir kelios pušys – taip veja natūraliai pereitų į miškelį.

Pamiršusi susierzinimą Megė perėjo gana lygios žemės plotelį ir sustojo prie šlaito, kuris staigiai leidosi žemyn. Žolės, vietomis aukštesnės už ją pačią, vešėjo visur, kur tik akmenys neužstojo žemės.

– Be abejo, šlaitas pernelyg status, kad veja gerai atrodytų, – ištarė ji tarsi pati sau. – Bet juk aš negaliu leisti šioms žolėms čia augti. Man patinka jų spalvos, bet nemėgstu tokio vienodumo.

– Tikriausiai norėtumėte kelių visžalių augalų, – tarė Klifas jai už nugaros. – Dar kelių besiplečiančių kadagių apatiniame šlaito pakraštyje ir lipančių į viršų ana ten, pramaišiui su keliomis forzitijomis. Čia, kur ne taip statu, žemę būtų galima išlyginti.

Jis jau matė tarp uolų išsibarsčiusius flioksus.

– Šitą reikėtų nukirsti, – tęsė jis, susiraukęs žvelgdamas į pavojingai ant namo pasvirusį medį. – Ant kalvelės už namo yra dar du, gal trys, kuriuos geriau nukirsti dabar, kol jie patys nenuvirto.

Dabar jau Megė susiraukė, bet ji visada laikėsi nuomonės, kad geriau pasitikėti specialistu.

– Gerai, bet norėčiau, kad nekirstumėte medžių, jei nebūtina.

Klifas atsisuko ir Megė pamatė savo atspindį jo akiniuose.

– Aš niekada to ir nedaryčiau.

Nusisukęs jis nuėjo palei namą.

– Štai dar viena bėda, – Klifas kalbėjo visai nekreipdamas dėmesio, ar ji eina paskui jį. – Ta žemės nuošliauža nuo anos uolos slenka žemyn. Vieną dieną, kai mažiausiai to tikėsitės, į jūsų virtuvę gali įvirsti koks medis ar akmuo.

– Na... – Megė įdėmiai žvelgė į šlaitą už namo. – Čia jūs specialistas.

– Žemę reikia sukasti iš naujo, susiaurinti į galą. Dar pastatyčiau atraminę sienelę – trijų, gal keturių pėdų aukščio. Palei visą šlaitą pasėtume vikių, kurie sulaiko žemes. Jie atsparūs ir greitai auga.

– Gerai.

Klifo kalba Megei patiko. Ji nusprendė, kad savo verslo temomis jis turi ką pasakyti. Žemės žmogus, – susimąsčiusi tarė ji sau ir dar kartą pagalvojo, kad norėtų pamatyti už tamsintų stiklų paslėptas jo akis.

– Už namo irgi reikia sutvarkyti, – kalbėdama ji skynėsi kelią per aukštas žoles ir erškėčių krūmus. – Jei nuo šios vietos iki keliuko vestų takelis, tai alpinariumą būtų galima įrengti... čia, – neaiškiu rankos mostu ji nurodė vietą. – Kokia daugybė akmenų, – sumurmėjo beveik užkliuvusi už vieno iš jų. – Tada čia žemyn...

Klifas sugriebė Megę už rankos jai dar nepradėjus leistis šlaitu. Prisilietimas sutrikdė juos abu. Labiau nustebusi nei sunerimusi Megė pasuko galvą.

– Jumis dėtas to nedaryčiau, – švelniai tarė Klifas ir ji pajuto per nugarą nuvilnijančią lengvą bangelę, keistą susijaudinimą.

– Ko nedarytumėte? – ji nevalingai kilstelėjo smakrą, akys sužibo.

– Nelipčiau žemyn, – Klifas jautė, kokia švelni jos oda. Savo rankoje jis laikė jos ranką, jo pirštai lietė jos nykštį. Maža ir švelni, – ištarė jis sau, mėgaudamasis sąlyčiu. Per maža ir per švelni žemei, kuri smogs jai ne vieną smūgį.

Megė pažvelgė į jo ranką. Pastebėjo, kokia ji įdegusi, didelė ir tvirta. Pajutusi, kad jos pulsas padažnėjo, ji pakėlė žvilgsnį aukštyn.

– Pone Delani...

– Gyvatės, – paprastai paaiškino Klifas ir patenkintas žiūrėjo, kaip ji atatupsta atsitraukia porą žingsnių. – Čia jums tikrai įkirstų gyvatė. Tiesą sakant, tokiame apžėlusiame kieme kaip jūsiškis jų turėtų knibždėte knibždėti.

– Ką gi, tada... – Megė nurijo seiles ir kaip įmanydama stengėsi nedrebėti. – Gal galėtumėte pradėti darbus kuo greičiau?

Klifas pirmąkart nusišypsojo – atsargiai, nežymiai. Abu užsimiršo – jis vis dar laikė jos ranką, tik jie dabar stovėjo daug arčiau vienas kito. Jos reakcija tikrai nebuvo tokia, kokios jis tikėjosi. Nebūtų nustebęs, jeigu vos išgirdusi apie gyvates ji būtų ėmusi klykti, pultų į namą ir užtrenkusi duris užsirakintų. Jos oda švelni, – pamanė Klifas ir nesąmoningai glostė ranką nykščiu. – Bet ji pati tokia nėra.

– Gal jau kitą savaitę galėsiu atsiųsti darbininkų būrį. Pirmiausia reikia sutvarkyti keliuką.

Megė tik gūžtelėjo pečiais.

– Darykite, kaip išmanote, bet nedenkite asfaltu. Keliuko reikia tik atvažiuoti ir iš čia išvažiuoti. Man labiau rūpi namas ir žemė aplink jį.

– Keliukas jums gali kainuoti tūkstantį du šimtus, o gal ir tūkstantį penkis šimtus, – pradėjo Klifas, bet ji vėl jį pertraukė.

– Darykite viską, kas reikalinga, – tarė nesąmoningai arogantiškai, kaip žmogus, kuris niekada nesuka galvos dėl pinigų. – Ši vieta... – ji mostelėjo į statų skardį priešais, tik šįkart jau nebandė lipti žemyn. Apačioje dauba buvo gal dvidešimties pėdų pločio, kokių trisdešimties ilgio, pilna susiraizgiusių dygių vijoklių ir aukštų žolių, kurių stiebai – jos nykščio storio. – Aš noriu kūdros.

Klifas atsisuko į ją.

– Kūdros?

Megė žvelgė ramiu atkakliu žvilgsniu.

– Leiskite man vieną mažą keistenybę, pone Delani. Tik vieną, – tęsė neleisdama jam įsiterpti. – Čia tikrai vietos per akis, o ši kiemo dalis turbūt pati prasčiausia: didelė dauba pačioje nepatogiausioje vietoje. Ar jūs mėgstate vandenį?

Užuot atsakęs, Klifas žvilgsniu tyrinėjo tą žemės plotelį ir svarstė visas galimybes. Tikra tiesa, geresnės vietos kūdrai nė nerasi – ir pagal padėtį namo atžvilgiu, ir pagal žemės pobūdį. Pamanė, kad tai būtų galima padaryti. Nelengva, bet įmanoma. Rezultatas turėtų būti išties puikus.

– Gali nemažai kainuoti, – pagaliau tarė jis. – Šioje kūdroje jūs paskandinsite daug pinigų. Jei darote visa tai norėdama vėliau brangiai perparduoti, perspėju – surasti pirkėją bus nelengva.

Tai perpildė Megės kantrybės taurę. Ji pasijuto pavargusi, labai pavargusi nuo žmonių, kurie mano, kad ji nežino, ką daro.

– Pone Delani, aš samdau jus darbams atlikti ir nesitikiu patarimų dėl nekilnojamojo turto ar finansinių reikalų. Jeigu negalite įgyvendinti mano norų, taip ir sakykite, pasisamdysiu ką nors kitą.

Klifas prisimerkė. Jo pirštai nežymiai spustelėjo jos ranką.

– Aš galiu tai padaryti, panele Ficdžerald. Atliksiu apytikrius skaičiavimus ir parengsiu sutartį. Jau rytoj gausite juos paštu. Ir jei vis dar norėsite, kad imčiausi šio projekto, paskambinkite į mano biurą.

Klifas neskubėdamas paleido jos ranką ir atidavė arbatos stiklinę. Jis paliko Megę ten, prie skardžio, ir patraukė link savo pikapo.

– Beje, – tarė neatsisukdamas, – jūs perlaistėte našlaites.

Megė sunkiai atsiduso ir išpylė drungną arbatą ant žemės, prie savo kojų.

ANTRAS SKYRIUS

Likusi viena Megė grįžo į namą pro galines duris, kurių vyriai grėsmingai girgždėjo. Ji neketino galvoti apie Klifą Delanį. Tiesą sakant, abejojo, ar išvis dar kada nors jį pamatys. Klifas atsiųs darbininkus, šie atliks visus darbus, o formalumus galima aptarti telefonu arba per paštą. Taip dar geriau, – nusprendė Megė. Jis ne itin draugiškas, šiurkštus ir ją erzina, nors veidas patrauklus, netgi mielas.

Jau buvo praeinanti pro virtuvę, bet prisiminė, kad rankoje laiko stiklines. Apsisukusi nuėjo subraižytu linoleumu iki kriauklės ir sudėjo stiklines, tada pasirėmė į palangę ir pažvelgė į šlaitą už namo. Jai bežiūrint keli akmenys nudardėjo žemyn, nuridendami ir sudžiūvusios žemės grumstų. Stipresniam lietui užėjus nuošliauža pasiektų galines duris, – susirūpinusi pamanė. Atraminė sienelė. Megė linktelėjo galvą. Klifas Delanis tikrai išmano savo darbą. Švelnus vėjelis priminė jai, kad jau pavasaris. Kažkur miške čiulbėjo nematomas paukštis. Atrodė, kad jis niekada nesiliaus. Užsiklausiusi ji pamiršo pavojingąjį šlaitą ir netvirtas netoliese augančių medžių šaknis. Pamiršo pašaliečio šiurkštumą ir patrauklumą. Pažvelgė į viršų ir pamatė dangų liečiančias medžių viršūnes.

Megės vaizduotėje šis paveikslas kito pagal metų laikus, ji nekantravo visa tai pamatyti. Anksčiau nė nepagalvodavo, kad jai reikia nuosavo kampelio, reikia laiko sau – dabar visa tai turi.

Atsidususi ji nuėjo nuo lango. Metas grįžti prie darbo, kad galėtų laiku, kaip žadėjo, užbaigti partitūrą. Perėjo menę, kur sienų apmušalai vietomis buvo nuplyšę ir susiraitę. Kadaise čia buvo svetainė, o dabar ji įsirengė muzikos kambarį. Dėžės, kurių ji nė nemanė atplėšti, stovėjo sukrautos į krūvą prie sienos. Keletą keistų baldų, kuriuos buvo pirkusi kartu su namu, dengė storas dulkių sluoksnis. Langai buvo be užuolaidų, grindys be kilimų. Vietomis ant sienų švietė išblukę ploteliai – ten kadaise kabėjo nuotraukos ir paveikslai. Kambario viduryje stovėjo blizgantis elegantiškas jos fortepijonas. Šalia jo gulėjo atidaryta dėžė, iš kurios Megė išsitraukė popieriaus lapą ir užsikišusi už ausies pieštuką atsisėdo.

Kurį laiką nejudėjo, tik sėdėjo tyloje, leido muzikai ateiti ir skambėti galvoje. Ji žinojo, ko reikia šiai kūrinio vietai – dramatizmo, jėgos ir energijos. Užsimerkusi matė pralekiančią filmo sceną. Dabar viskas priklauso tik nuo jos – kurias vietas išryškinti, sustiprinti. Jos muzika turi sukurti kūrinio nuotaiką.

Apgraibomis Megė nuspaudė įrašomąjį grotuvo mygtuką ir ėmė groti. Ji leido natoms kurti jėgą, o pati tik įsivaizdavo sceną, kurią jos muzika turėjo papildyti. Megė kūrė muziką tik tiems filmams, kuriuos pati stipriai išgyveno. Nors „Oskaro" statulėlės rodė, kad šioje srityje ji pasiekė tobulumo viršūnę, didžioji aistra buvo kita – dainos, kuriose susijungia žodžiai ir muzika.

Partitūros kūrimas Megei buvo panašus į tilto statymą. Pirmiausia atsiranda projektas, bendras planas. Tada ateina metas statyti – lėtai, kruopščiai, kol abu tilto galai priglunda prie tvirto pagrindo, o tarp jų nepriekaištingai grakščiai išsilenkia arka. Tai subtilus darbas, reikalaujantis tikslumo.

Dainos – tai paveikslai, kurių spalvos priklauso nuo nuotaikos. Daina gimsta tik kruopščiai sujungus žodžius į visumą. Kelių minučių dainoje galima sutalpinti išgyvenimus, emocijas ir pasakojimą. Bet šiam darbui reikia meilės.

Dirbdama ji nejausdavo laiko tėkmės, pamiršdavo viską, išskyrus tai, kad atsargiai dėliodama natas turi išreikšti nuotaiką. Megės pirštai bėgiojo fortepijono klavišais, ji vis kartojo tą pačią partitūros dalį, kaskart pakeisdama kokią natą, kol nuojauta jai pasufleruodavo, kad jau gerai. Prabėgo valanda, dvi. Jai neatsibodo nuolatinis kartojimas. Muzika jai buvo ir verslas, ir meilė.

Jei norėdama atsukti atgal juostelę Megė nebūtų sustabdžiusi grotuvo, nebūtų išgirdusi beldimo į duris. Paskendusi savo muzikoje ji nereagavo į beldimą, laukė, kad tarnaitė atidarytų duris, kol galiausiai susivokė, kur esanti.

Nėra jokių tarnaičių, Mege, – priminė ji sau. Nėra nei sodininko, nei virėjo. Viską dabar tu darai pati. Ši mintis jai teikė malonumo. Jei niekas neatsišaukia, tai nieko nereikia ir šaukti. Ji atsistojo ir nuėjo prie didžiųjų durų. Čia jai bent nereikia pratintis kaimietišku įpročiu nerakinti durų. Los Andžele ji turėjo daugybę patarnautojų, kurie pasirūpindavo visais skląsčiais ir užraktais, buvo įrengta bendra saugos sistema. Megė dėl to nekvaršino galvos. Dabar ji abiem rankomis suėmė apvalią rankeną, pasuko ir patraukė į save. Pagalvojo, kad reikės su ponu Bogu pasikalbėti ir dėl durų. Prieangyje stovėjo aukšta, tvarkingai apsirengusi moteris, įžengusi į šeštą dešimtį. Jos plaukai buvo lygūs, nuobodžiai pilki ir tvarkingai, bet ne itin stilingai sušukuoti. Blankios mėlynos akys tyrinėjo Megę iš už akinių rožiniais stiklais. Jei ji iš tų, kurios lanko naujakurius ir supažindina su miestelio gyvenimu, – pamanė Megė, nužvelgusi nelaimingą viešnios veidą, – tai tikriausiai nelabai mėgsta savo užsiėmimą. Per gyvenimą įpratusi prie santūrių ir nekalbių pašaliečių Megė nusišypsojo.

– Laba diena. Kuo galiu jums pasitarnauti?

– Ar jūs panelė Ficdžerald? – balsas buvo žemas, nelygus ir neužgaulus, toks pat neišraiškingas kaip ir blyški susagstoma suknelė.

– Taip, tai aš.

– Aš esu Luela Morgan.

Megė iškart prisiminė tą vardą. Luela Morgan, Viljamo Morgano našlė, ankstesnė šio namo savininkė. Pasijuto kaip įsibrovėlė, bet netrukus nuvijo šį jausmą ir ištiesė ranką.

– Laba diena, ponia Morgan. Gal užeitumėte?

– Nenoriu jums trukdyti.

– Netrukdote, prašyčiau užeiti, – tai sakydama ji plačiau atvėrė duris. – Buvau sutikusi jūsų dukterį, kai kėliausi į šį namą.

– Taip, Džoisė man minėjo, – Luela peržengė slenkstį ir apsižvalgė. – Ji nesitikėjo taip greitai parduoti. Visas turtas buvo išparduotas per savaitę.

– Tikiu, jog tai likimas, – iš visų jėgų įsiręžusi Megė galiausiai uždarė duris. Tikrai bus darbo Bogui, pamanė.

– Likimas? – peržvelgusi ilgą tuščią kambarį Luela atsisuko.

– Šis namas tarsi tik manęs ir laukė, – nors tiesus, bet kažkoks keistas moters žvilgsnis nepasirodė Megei malonus. Ji mostelėjo svetainės pusėn: – Užeikite ir prisėskite, – pakvietė. – Išgersite kavos? O gal ko nors šalto?

– Ačiū, ne. Pabūsiu tik minutę, – Luela įėjo į svetainę ir nors ten buvo sofa su mažomis minkštomis pagalvėlėmis, ant jos nesisėdo. Apžiūrinėjo atsilaupiusius sienų apmušalus, suskeldėjusius dažus ir Megės amoniaku jau išblizgintus langus. – Norėjau dar kartą pamatyti namą ir dabartinius jo gyventojus.

Megė irgi permetė akimis beveik tuščią kambarį. Gal jau kitą savaitę imsis lupti sienų apmušalus.

– Spėju, kad prireiks dar kelių savaičių, kol namas taps panašus į gyvenamą.

Neatrodė, kad Luela klausytųsi.

– Aš atsikrausčiau čia kaip jaunamartė, – moteris nusišypsojo, bet Megė toje šypsenoje neįžvelgė laimės pėdsakų. Jos akys kaip paklydėlės, – pamanė. Tarsi pastaruosius dešimt metų būtų kažkur klaidžiojusi. – Bet tada mano vyras užsigeidė ko nors modernesnio, arčiau miesto ir jo verslo. Taigi mes išsikraustėme, o namą nuomojome, – Luela vėl pažvelgė į Megę. – Toks mielas, tylus kampelis, – sumurmėjo. – Gaila, kad šitiek metų buvo apleistas.

– Miela vietelė, – pritarė Megė, bandydama neišsiduoti, kad yra sutrikusi ir jaučiasi nejaukiai. – Aš kaip tik pradėjau tvarkyti namą ir kiemą... – ji nutilo, nes Luela nužingsniavo prie priekinio lango ir pažvelgė į lauką. Dieve mano, pamanė Megė rinkdama žodžius, kuriuos galėtų ištarti. Ir ko jai čia reikia? – Didžiąją dalį dažymo ir sienų apmušalų klijavimo darbų ketinu atlikti pati.

– Priaugo žolių, – tarė Luela atsukusi nugarą.

Megė kilstelėjo antakius. Ji galvojo, ką daryti toliau.

– Na, Klifas Delanis buvo atvažiavęs šią popietę visko apžiūrėti.

– Klifas, – Luela susitvardė ir atsisuko į Megę. Šviesoje, kuri sklido pro langus be užuolaidų, ji atrodė dar blyškesnė ir silpnesnė. – Įdomus jaunas vyriškis. Šiek tiek šiurkštokas, bet labai protingas. Jis gerai pasidarbuos jūsų žemėje. Klifas yra Morganų pusbrolis, – ji nutilo ir tyliai sukikeno. – Jūs greitai įsitikinsite, kad Morganų ir jų giminaičių šiose apylinkėse apstu.

Pusbrolis, – pagalvojo Megė. Gal jis toks nedraugiškas todėl, kad yra įsitikinęs, jog namo nederėjo parduoti prašalietei. Jam tai turėtų nepatikti – juk žemė dabar jos.

– Veja priešais namą kadaise buvo puiki, – sumurmėjo Luela.

Megė pajuto apmaudą.

– Netrukus vėl bus tokia. Kiemas prieš namą bus išvalytas ir apsėtas žole. Už namo taip pat, – tarsi norėdama ją užtikrinti, Megė priėjo arčiau. Dabar abi moterys stovėjo prie lango. – Bus ir alpinariumas, o kitoje pusėje, ten, kur dabar dauba – kūdra.

– Kūdra? – Luela atsigręžė ir įsmeigė į ją žvilgsnį. – Rengiatės išvalyti daubą?

– Taip, – Megė vėl pasijuto nesmagiai. – Kūdrai ten ideali vieta.

Luela perbraukė ranka per savo rankinę, lyg būtų norėjusi nuvalyti dulkes. – Aš irgi turėjau alpinariumą. Augo gvazdikai, violetinės tūbės... Po mano miegamojo langais žydėjo visterijos ir rožės – raudonos vijoklinės rožės.

– Norėčiau visa tai pamatyti, – švelniai tarė Megė. – Turėjo būti labai gražu.

– Aš turiu nuotraukų.

– Tikrai? – Megė pamiršo nejaukumą, į galvą šovė gera mintis. – Gal galėčiau peržiūrėti? Jos man padėtų apsispręsti, ką kur sodinti.

– Pasistengsiu atsiųsti. Jūs labai maloni, kad leidote apžiūrėti namą, – Luela dar kartą peržvelgė kambarį. – Namas saugo prisiminimus.

Luela išėjo į prieškambarį, Megė nusekė iš paskos ir padėjo atidaryti didžiąsias duris.

– Viso gero, panele Ficdžerald.

– Viso gero, ponia Morgan.

Megę vėl užplūdo gailestis ir ji palietė moters petį.

– Galite ateiti čia kada panorėjusi.

Luela atsisuko, pažvelgė į ją nuvargusiomis akimis ir nusišypsojo.

– Ačiū.

Megė matė, kaip ji įsėdo į seną, dar gerai atrodantį linkolną ir nuvažiavo nuo kalvos žemyn. Šiek tiek sutrikusi ji grįžo į savo muzikos kambarį. Susipažino tik su keliais Morganvilio gyventojais, ir visi jie pasirodė jai savaip įdomūs.

Kažkoks triukšmas sutrikdė kietą Megės miegą ir perkėlė ją į keistą būseną. Bandydama paslėpti galvą po pagalve vieną akimirką ji pamanė esanti Niujorke. Tarsi būtų girgždėjusi ir riaumojusi didelė bjauri šiukšliavežė. Bet atsikėlusi iš lovos ir trindama rankomis veidą suvokė esanti ne Niujorke. Morganvilyje šiukšliavežių nebūna. Čia sumeti šiukšles į automobilio bagažinę ar pikapo priekabą ir nuveži į apylinkės sąvartyną. Savarankiškumas čia neatsiejamas nuo šito veiksmo.

Vis dėlto lauke kažkas dėjosi. Megė jau ėmė suprasti kas, bet dar pagulėjo ant nugaros spoksodama į lubas. Šviesos spinduliai nušvietė naują antklodę. Ji niekada nesikeldavo anksti, nebuvo vyturys, ir net atsikrausčiusi čia neketino keisti šio įpročio. Atsargiai pasuko galvą ir pažiūrėjo į laikrodį: 7.05. Dievulėliau...

Sunkiai prisivertusi ji atsisėdo ir tuščiai žvalgėsi po kambarį. Čia stovėjo daugybė neatplėštų dėžių. Šalia lovos viena ant kitos buvo sukrautos knygos apie kraštovaizdžio tvarkymą ir namų dekoravimą. Ant sienos švietė jos pačios užklijuoti trys paskiri apmušalų gabalai – mažos violetinės našlaitės gelsvame fone. Kampe gulėjo dar keli popieriaus ritinėliai ir klijų skardinė. Iš lauko buvo girdėti technikos riaumojimas.

Susitaikiusi su viskuo Megė išlipo iš lovos, įsispyrė į šlepetes ir niurnėdama nuėjo prie lango. Šį kambarį ji išsirinko todėl, kad norėjo žiūrėti į sutvarkytą savo kiemą, šlaitą, slėnį ir mišką už jo.

Tolumoje stūksojo sodyba raudonu stogu ir rūkstančiu kaminu. Šalia plytėjo ilgas ir platus neseniai suartas laukas, kuriame kažkas buvo pasėta. Dar toliau ji regėjo melsvas kalnų viršūnes, paskendusias ryto miglose. Pro kitą langą galės matyti kūdrą ir pušis, kurias netrukus pasodins.

Megė atidarė langą – teko gerokai pavargti, mat buvo užbrinkęs. Plūstelėjo maloniai gaivus ankstyvo pavasario oras. Buvo girdėti žemas variklio gausmas. Susidomėjusi ji atsirėmė į lango pertvarą, bet ši neatlaikiusi išlūžo. Dar viena užduotis ponui Bogui. Atsidususi Megė persisvėrė per atvirą langą. Tik tada pamatė geltoną buldozerį.

Tas Klifas Delanis laikosi žodžio, – pamanė ji ir stebėjo, kaip buldozeris lygina kelią ir stumdo akmenis. Praėjus dviem dienoms po jo apsilankymo ji gavo pažadėtuosius skaičiavimus ir sutartį. Paskambino į jo biurą ir energinga moteris užtikrino, kad darbai prasidės pirmąją savaitės dieną. Šiandien kaip tik pirmadienis, – pagalvojo Megė ir pasirėmė alkūnėmis į palangę. Labai punktualus. Prisimerkusi ji stengėsi įžiūrėti buldozeryje sėdintį vyriškį. Jis buvo menkesnio kūno sudėjimo, o ir plaukai ne tokie tamsūs. Net nematydama veido suprato – tai ne Klifas. Megė patraukė pečiais ir nuėjo nuo lango. Ir kodėl ji pagalvojo, kad Klifas Delanis pats galėtų dirbti su buldozeriu? Kodėl ji norėjo, kad taip būtų? Argi nebuvo įsitikinusi, kad daugiau jo nebesusitiks? Ji tik pasamdė jo kompaniją darbams atlikti, vėliau išrašys čekį – ir viskas.

Dėl šių keistų minčių Megė apkaltino ankstyvą kėlimąsi. Pačiupusi chalatą ji nuėjo į dušą.

Išgėrusi kavos, kurios išsivirė sau ir buldozerio vairuotojui, po dviejų valandų Megė jau klūpojo ant virtuvės grindų. Tokią ankstyvą valandą nusprendė pasimankštinti. Ant stalo stovėjo grotuvas. Skambėjo jau beveik baigta jos partitūra, tik muziką gerokai gožė mašinų burzgimas. Megė leidosi nešama muzikos garsų ir mintyse kūrė žodžius.

Atsiklaupusi ji lupo nusitrynusį virtuvės linoleumą, o mintys plaukė kartu su muzika. Tiesa, jos miegamajame tik viena siena iš dalies perklijuota, tik antro aukšto vonios lubos perdažytos, o pagrindinius laiptus dar reikia nušlifuoti ir nulakuoti – ji dirbo neskubėdama, savo malonumui. Griebdavosi vieno darbo, bet iki galo neužbaigusi stačia galva pasinerdavo į kitą. Megė galvojo, kad taip bus geriau matyti, kaip visas namas po truputį keičiasi. Tai geriau negu vienas visiškai suremontuotas kambarys, nederantis prie bendro apšiurusio namo vaizdo. Be to, netyčia virtuvėje atplėšusi linoleumo kampą ji pastebėjo, kad apačioje kažkas yra. Toliau jau vedė smalsumas.

Priėjęs prie galinių durų Klifas jautėsi sutrikęs. Išties juokinga švaistyti laiką čia, kai firma turi daug didesnių ir svarbesnių darbų. Bet jis jau čia. Į priekines duris beldėsi beveik penkias minutes. Žinojo, kad Megė viduje, nes jos automobilis stovėjo ant kelio, o ir buldozerio vairuotojas patvirtino – maždaug prieš valandą ji buvo atnešusi jam kavos. Argi ji nesupranta, kad tam, kuris beldžiasi į duris, ko nors reikia?

Pro atvirus langus plūstanti muzika prikaustė Klifo dėmesį ir vaizduotę. Tokios melodijos jis dar nebuvo girdėjęs. Į ją negalima nereaguoti – ji seksuali, nors ir niūri. Vien fortepijonas, jokio styginių ar pučiamųjų instrumentų pritarimo. Tačiau ji priverčia klausytoją sustoti ir atidžiai įsiklausyti į kiekvieną natą. Kurį laiką Klifas klausėsi. Paskui rankoje laikydamas iškritusią lango pertvarą ėmė belsti į duris. Tada pamatė ją.

Megė klūpojo ant kelių ir ranka pasirėmusi į grindis su kažkokiu į glaistytuvą panašiu įrankiu plėšė nuo grindų linoleumą. Palaidi plaukai krito ant veido ir Klifas negalėjo jo matyti. Tamsiai rudo sabalo spalvos plaukus auksino pro atviras duris ir langus įspindusi saulės šviesa. Pilko velveto kelnės buvo aptempusios šlaunis, apačioje kyšojo nuogos pėdos. Ryški zomšos palaidinė buvo sukišta į kelnes. Jis pamanė, kad tokios palaidinės tikriausiai parduodamos tik prabangiose parduotuvėse ir yra labai brangios. Ja vilkinčios Megės rankos atrodė nepaprastai dailios. Klifas prisimerkęs žvelgė į tas rankas, tuo tarpu Megė timptelėjo linoleumą ir atplyšusio gabalo kraštu įsipjovė pirštą.

– Ką, po galais, jūs darote? – suriko Klifas ir Megei dar nespėjus susivokti trinktelėjęs durimis įžengė į vidų. Kai pritūpęs siekė jos rankos, ji automatiškai įsikišo pirštą į burną.

– Nieko baisaus, – tarė, – tik įsibrėžiau.

– Jums dar pasisekė, kad su ta atplaiša nenusipjovėte piršto, – nors balsas buvo šiurkštus, ranką jis laikė švelniai. Megė jos neištraukė.

Taip, jo ranka buvo švelni, nors atrodė šiurkšti kaip ir balsas. Bet šįkart ji jau galėjo matyti jo akis. Jos buvo pilkos, paslaptingos. Megės galvą užplūdo vakaro migla, kuri kartais būna pavojinga, bet visada kerinti. Tokioje migloje amžinai skendi Brigadūno kaimelis, ir prasisklaido ji tik kartą per šimtą metų. [Miuziklas apie miglose skendintį kaimelį Škotijoje (vert.)] Megė nusprendė, kad Klifas savotiškai jai patinka.

– Koks kvailys užtiesė čia linoleumą? – laisvo- sios rankos pirštais ji perbraukė atidengtą kietmedį.

– Puikus, ar ne? Bus dar puikesnis, kai nušlifuosiu ir nulakuosiu.

– Tegu Bogas tai padaro, – nukirto Klifas. – Tai ne jūsų darbas.

Visi taip sako. Megė susierzinusi atsitraukė.

– Kodėl jis turėtų daryti viską, kas įdomiausia? Aš labai atsargi...

– Turiu galimybę tuo įsitikinti, – Klifas pakreipė jos ranką taip, kad ji galėtų pamatyti žaizdą ant nykščio. Jam buvo pikta dėl sužaloto elegantiško pirštelio. – Argi jūsų profesijos žmonės neturėtų itin saugoti rankų?

– Jos apdraustos, – ji ištraukė ranką. – Manau, dar galėčiau sugroti keletą akordų net ir su tokia rimta žaizda. Ar atėjote čia manęs kritikuoti, pone Delani, ar dėl ko nors kito?

– Atėjau patikrinti, kaip vyksta darbai.

To visai nereikėjo daryti, – pagalvojo jis. Šiaip ar taip, visai ne jo reikalas, kad ji pernelyg nerūpestinga ir susižalojo ranką? Ji tėra moteris, nusileidusi jo teritorijoje, ir neabejotinai pakilsianti iš čia dar medžių lapams nenukritus. Jam tai derėjo prisiminti, kaip ir faktą, kad asmeniškai ji jo nedomina. Stodamasis jis pakėlė lango pertvarą, kurią buvo numetęs į šoną, kai sugriebė jos ranką.

– Radau lauke.

– Širdingai dėkoju.

Nedažnai jos balsas įgaudavo tokį karališką toną. Tikriausiai tai dėl jo. Ji paėmė medgalį ir atrėmė į krosnį.

– Beveik visą dieną jūsų keliukas bus nepravažiuojamas. Tikiuosi, nesiruošiate niekur išvykti.

Megė pažvelgė į jį ramiu, iššūkį slepiančiu žvilgsniu.

– Nesirengiu išvykti, pone Delani.

Jis linktelėjo galvą.

– Puiku.

Pasikeitė iš magnetolos sklindančios muzikos tempas. Ji tapo šiek tiek ritmingesnė ir primityvesnė. Tokia muzika puikiai tiktų karštoms naktims be mėnesienos. Ji Klifą žavėjo, vertė įsiklausyti.

– Kas tai? – paklausė jis. – Niekada nesu nieko panašaus girdėjęs.

Megė pažvelgė į grotuvą.

– Tai partitūra, kurią dabar kuriu. Čia įvadinės dainos melodija, – suraukusi antakius ji spoksojo į besisukančią kasetę – ši daina iš jos pareikalavo didelių pastangų. – Ar jums patinka?

– Taip.

Tai buvo pats trumpiausias ir aiškiausias atsakymas. Bet Megei to neužteko.

– Kodėl?

Klifas šiek tiek patylėjo klausydamasis – nė nepastebėjo, kad jie abu tebestovi ant to paties linoleumo gabalo, greta, būtų galėję vienas kitą paliesti.

– Šita daina smelkiasi tiesiai į kraują, tiesiai į vaizduotę. Ar ne tokia ir turėtų būti gera daina?

Tobulai pasakyta. Jos veide trumpai švystelėjo nuostabos šypsena, kuri prikaustė jo žvilgsnį – atrodė, tarsi į jį būtų trenkęs žaibas.

– Taip, būtent tokia ji ir turėtų būti, – karštai pritarė Megė ir sujudėjo, jų alkūnės akimirkai susilietė. – Šioje dainoje aš išbandžiau itin paprastas priemones. Turėjau sukurti nuotaiką filmui apie aistringus santykius – karštus, ugningus dviejų žmonių santykius. Rodės, tiedu žmonės neturi nieko bendra, tik tą nesuvaldomą aistrą. Vienas iš jų dėl to vėliau bandys žudytis.

Ji nutilo ir paskendo savo muzikoje. Matė ją ryškiomis spalvomis – skaisčiai raudoną, violetinę. Jautė kaip tvankų geidulingą orą karštą vasaros naktį. Megė susiraukė ir tarsi tai pajutusi muzika nutilo. Iš kasetės pasigirdo aštrus, dygus keiksmas ir stojo tyla.

– Kažką pamečiau, praradau tuose dviejuose taktuose... – sušnabždėjo ji ir sumosavo rankomis. – Kažkas prasprūdo pro mano tinklą. Tas kažkas turėjo sukurti neviltį, netgi daugiau negu neviltį. Laukinę aistrą.

– Ar jūs visada taip kuriate? – Klifas akimis įsisiurbė į atsigręžusią Megę, tyrinėjo taip pat kaip ir jai priklausančią žemę – nuodugniai: ir atskiras detales, ir visumą. Ji sėdėjo ant grindų parietusi kojas po savimi, jautėsi patogiai ir jaukiai, nes juodu kalbėjosi apie tai, ką ji puikiai išmanė. Diskusijoje apie muziką jis nieku gyvu jos nesužlugdys. Juk tai visas jos gyvenimas.

– Kaip? – pasitikslino ji.

– Labiau pabrėždama nuotaiką ir jausmus, nei natas ir jų dermę.

Megė kilstelėjo antakius. Viena ranka nusibraukė nuo skruosto užkritusius plaukus. Ant piršto ji mūvėjo žiedą su kvadratiniu violetiniu ametistu, kuris traukė šviesą ir spindėjo, kol Megė vėl nuleido ranką. Dar kartą panaršiusi po atmintį ji neprisiminė nė vieno žmogaus, net iš pačių artimiausių, kuris būtų tiksliau ir geriau apibūdinęs jos muziką. Jo žodžiai pamalonino širdį, nors ji ir nežinojo kodėl.

– Taip, – trumpai atsakė ji.

Tose didelėse švelniose akyse Klifas įžvelgė nesuvokiamą pavojų sau – ir tai jam nepatiko. Jis šiek tiek atsitraukė.

– Todėl jūsų muzika tokia puiki.

Megė nusijuokė. Ne dėl komplimento, bet dėl to, kaip nenoriai jis išspaudė tuos žodžius.

– Kartais jūs pasakote ir gerą žodį.

– Kai turiu ką pasakyti, – jis žvelgė į ją stovinčią ir stebėjosi grakščia jos laikysena – anksčiau manė, kad tai būdinga tik aukštoms lieknoms moterims. – Mane žavi jūsų muzika.

Ir šįkart balso tonas pasakė daug daugiau nei žodžiai. Dabar jau nebuvo juokinga, netgi erzino.

– Ir tai vienintelis dalykas, susijęs su manimi, kuriuo žavitės?

– Aš jūsų nepažįstu, – atkirto Klifas.

– Aš jums nepatikau jau tada, kai anądien pirmąkart atvažiavote čia savo pikapu, – Megė pajuto kylantį pyktį ir įsirėmusi rankomis į šonus pažvelgė jam tiesiai į veidą. – Galima pagalvoti, kad nepatikau jums jau daugybę metų prieš mums susitinkant.

Kaip pirštu į akį, – mintyse nusprendė Klifas. Megė Ficdžerald, žavi mergina iš Pakrantės, nemėgsta išsisukinėti. Jis taip pat.

– Aš turiu savo nuomonę apie žmones, kurie maudosi prabangoje. Per daug vertinu realybę.

– Prabangoje, – tyliai, labai tyliai pakartojo Megė. – Kitaip tariant, jei jau gimiau turtinga, tai negaliu pažinti tikrojo pasaulio.

Nežinia kodėl šie žodžiai jam pasirodė juokingi. Gal dėl jos veidą užplūdusio raudonio. O gal dėl to, kad atrodė pasirengusi čiupti bokso pirštines ir sumalti jį į miltus. Bet jis nenusišypsojo. Klifui atrodė, kad jei šiai moteriai paduosi pirštą, jai tuoj prireiks visos rankos.

– Tai ir viskas. Žvyrą keliukui atvešime apie penktą valandą, tada ir paskleisime.

– Viskas? – įpratusi pati baigti pokalbį Megė pačiupo jį už rankos, kai jis jau ėjo pro duris. – Jūs siauraprotis snobas ir nieko nežinote apie mano gyvenimą.

Klifas pažvelgė į liauną grakščią rankutę, įsikirtusią į raumeningą jo dilbį. Ametistas žėrėjo ant piršto.

– Panele Ficdžerald, kiekvienas mūsų šalies gyventojas apie jus žino viską.

– Tai vienas iš pačių kvailiausių pareiškimų, kuriuos man yra tekę girdėti, – Megė vėl pabandė susitvardyti, bet numojo ranka. – Leiskite šį tą jums pasakyti, pone Delani. – Telefonas nutraukė jos žodžius ir sutrukdė kaip reikiant išsiplūsti. Megė nusikeikė. – Likite čia, – nurodė eidama prie telefono.

Klifas kilstelėjo antakius ir iš lėto atsirėmė į virtuvės bufetą. Nusprendė pasilikti. Ne dėl to, kad toks buvo nurodymas. Tiesiog knietėjo išgirsti, ką ji pasakys.

Megė paėmė telefono ragelį ir šaltai tarė:

– Klausau.

– Malonu girdėti tavo balsą. Tikiuosi, kad palengva apsipranti su kaimišku gyvenimu ir pradedi pritapti.

– Sidžėjau, – Megė pasistengė suvaldyti emocijas. Nenorėjo, kad jis imtų klausinėti ir pamokslauti: „Aš juk tau sakiau..." – Atsiprašau, tu užklupai mane pačiame filosofinės diskusijos įkarštyje. – Nors ji girdėjo, kaip Klifas suprunkštė, bet nekreipė dėmesio. – Kas nors atsitiko, Sidžėjau?

– Na, jau kelios dienos kaip iš tavęs jokių žinių...

– Juk sakiau, kad skambinsiu kartą per savaitę. Liaukis nerimavęs.

– Pati žinai, kad negaliu.

Megė nusijuokė.

– Žinau. Jei nuo to tau bus lengviau ant širdies – dabar kaip tik tvarkomas mano keliukas. Kitą kartą atvažiavęs galėsi nebesirūpinti dėl duslintuvo.

– Nuo to man nė kiek ne lengviau, – suniurzgė Sidžėjus. – Aš košmariškuose sapnuose matau, kaip tas stogas krenta tau ant galvos, visas namas griūva...

– Bet čia niekas negriūva, – Megė pasisuko ir netyčia užkliudė lango pertvarą, kuri tarškėdama nuslydo per grindis. Tą akimirką jos ir Klifo akys susitiko. Jis vis dar stovėjo atsirėmęs į bufetą netoli durų ir buvo pasirengęs kuo greičiau pasišalinti. Dabar Klifas šaipėsi. Megė pažvelgė į medgalį, tada į Klifą, ir slopindama kikenimą prisidengė burną.

– Kokie ten garsai? – paklausė Sidžėjus.

– Garsai? – Megė nurijo seiles. – Negirdėjau jokių garsų.

Klifas vėl ėmė juoktis ir ji pridengė delnu ragelį.

– Ša, – sušnibždėjo šypsodamasi. – Sidžėjau, – kalbėjo ji, stengdamasi išblaškyti jo nerimą, – partitūra jau beveik baigta.

– Kada išsiųsi? – tuoj pat paklausė Sidžėjus, to Megė ir tikėjosi. Ji linktelėjo Klifui.

– Didžioji dalis nušlifuota. Užkliuvau už įvadinės dainos. Jei man netrukdysi ir leisi grįžti prie darbo, įrašas gulės tavo biure kitą savaitę.

– Kodėl tau pačiai neatvežus? Galėtume papietauti.

– Nė negalvok apie tai.

Sidžėjus atsiduso.

– Pamaniau, pabandysiu... Norėdamas įrodyti, kad tu man rūpi, išsiunčiau dovanėlę.

– Dovanėlę? „Godiva" šokoladinių saldainių?

– Būk kantri ir sužinosi, – išsisukinėjo Sidžėjus. – Turėtum gauti ryt ryte. Tikiuosi, kad ji tave sujaudins ir pirmuoju lėktuvu grįši į Los Andželą man asmeniškai padėkoti.

– Sidžėjau...

– Grįžk prie darbo. Ir skambink man, – pridūrė jis gerai žinodamas, kada trauktis, o kada pulti. – Aš vis dar kartkartėmis regiu tave, krintančią nuo to kalno.

Sidžėjus padėjo ragelį – kaip dažnai būdavo, paliko ją tarp džiugesio ir susierzinimo.

– Tai mano agentas, – tarė Megė kabindama telefono ragelį. – Nerimauja.

– Taigi.

Klifas liko kur buvęs, ji taip pat. Vienintelė kvaila akimirka sugriovė juos skiriančias kliūtis. Nejaukumas ištirpo. Staiga jis užuodė gundantį jos kvapą, pastebėjo liauną kaklą. Ją žavėjo primityvus jo vyriškumas – prisiminė tvirtą, šiurkštų delną. Megė nurijo seiles.

– Pone Delani...

– Klifai, – pataisė jis.

Ji šypsojosi bandydama nusiraminti.

– Klifai, mes tikriausiai per daug nuklydome į lankas. Jei grįžtume prie to, kas domina mus abu – mano žemės – gal išvengtume konfliktų.

Klifas klausėsi, bet tik viena mintis kirbėjo galvoje – ką pajustų palietęs jos odą.

– Gerai, – pritarė jis ir atsitiesė. Priėjo prie jos svarstydamas, ką bando – save ar ją. Megė stovėjo tarp jo ir krosnies.

Jis jos nepalietė – abu jautė, kas gali atsitikti. Šiurkščios rankos – švelni oda. Šiluma, greitai virstanti karščiu. Ir lūpos – pasitikinčios, aistringos – ieškančios kitų lūpų.

– Jūsų žemė man – iššūkis, – tyliai tarė jis nenuleisdamas nuo Megės akių. O ji nebegalvojo apie miglą – tik apie dūmus. Dūmus ir liepsną. – Todėl aš ir nusprendžiau šiam projektui skirti šiek tiek daugiau dėmesio.

Megės nervai buvo įsitempę kaip styga. Ji nesitraukė atgal, nors buvo įsitikinusi, kad jis to nori. Drąsiai sutiko jo žvilgsnį. Jautė – jei jos akis užtemdys bent menkiausias geismo pėdsakas, kelio atgal nebebus.

– Negaliu jums prieštarauti.

– Žinoma, – Klifas nežymiai šyptelėjo. Suprato, kad turi eiti, nes po akimirkos pažins jos lūpų skonį. Tikriausiai tai būtų didžiausia jo gyvenimo klaida. Jis pasuko prie galinių durų.

– Išsikvieskite Bogą, – Klifas atsidarė duris. – Jūsų pirštai sutverti fortepijonui, ne glaistytuvui.

Durys užsitrenkė ir Megė sunkiai atsiduso. Ar jis sąmoningai taip elgiasi? – svarstė prispaudusi ranką prie spurdančios širdies. Ar įpratęs, kad merginos tirpsta prieš jį? Ji papurtė galvą ir pažadėjo sau tai pamiršti. Šioje srityje Megė tikrai turėjo patirties, mokėjo išvengti profesionalių mergišių pinklių. Jai nereikia meilės romano su geidžiamiausiu Morganvilio vyriškiu.

Suraukusi kaktą ji vėl atsiklaupė ant grindų, paėmė glaistytuvą ir kerštingai ėmėsi linoleumo. Megė Ficdžerald gali pati savimi pasirūpinti.

TREČIAS SKYRIUS

Trečią rytą iš eilės Megė pabudo nuo automobilių gausmo ir darbininkų balsų už lango. Taip jau nutiko, kad jai, jau spėjusiai priprasti prie tylos, vėl nelengvai tenka taikstytis su triukšmu, su visu tuo kilusiu chaosu. Buldozerį pakeitė benzininiai pjūklai, didžiulės žoliapjovės ir sunkvežimiai. Jai buvo sunku keltis taip anksti, bet nieko negalėjo pakeisti. Penkiolika po septynių ji išėjo iš dušo ir pažvelgė į vonios kambaryje kabantį veidrodį.

Ne kažin kas, – nusprendė tyrinėdama užmiegotas akis. Naktį iki antros valandos kūrė savo partitūrą. Nepatenkinta Megė persibraukė ranka per veidą. Odos priežiūros ji niekada nelaikė nei prabanga, nei laiko švaistymu. Tai buvo jos kasdienė rutina, kaip ir dvidešimt ratų baseine, kuriuos gyvendama Kalifornijoje kasryt įveikdavo. Šnairuodama į savo atspindį veidrodyje Megė nusprendė, kad šiek tiek apsileido. Jau kokius du mėnesius nebuvo grožio salone. Nusiminusi timptelėjo už kirpčiukų ant kaktos. Pirmas požymis, kad reikia kažką daryti.

Apsukusi dar drėgnus plaukus rankšluosčiu ji atidarė vonios spintelę. Artimiausias „Elizabeth Arden" salonas – už septyniasdešimt mylių. Kartais ateina metas pačiai savimi pasirūpinti, – nusprendė tepdamasi ant veido purvo kaukę.

Plaudamasi rankas ji išgirdo ausį rėžiantį lojimą. Sidžėjaus dovana reikalauja pusryčių, – ironiškai pagalvojo. Apsisiautusi trumpu per siūlę prairusiu chalatu, plaukus apsukusi languotu rankšluosčiu, su purvo kauke ant veido ji nulipo laiptais žemyn pasiimti agento jai atsiųstos dovanos. Jau buvo pasiekusi apatinę laiptų aikštelę, kai trumpas beldimas į duris visai įsiutino jos mažutį buldogiuką.

– Nusiramink, – paliepė sugriebusi jį už letenos. – Šitoks sujudimas, o aš dar neišgėriau nė rytinės kavos. Leisk man truputį atsipūsti.

Ji truktelėjo durų rankeną, o šunelis nuleido galvą ir suurzgė. Miestietiškas šunytis, – pagalvojo Megė, mėgindama jį nuraminti. Svarstė, ar Sidžėjus specialiai jai tokį atsiuntė. Durys nepasidavė, buvo tarsi sulipusios su stakta. Burnodama Megė nustūmė šunį ir abiem rankomis čiupo už rankenos. Durys atsivėrė ir ji iš inercijos žengė kelis žingsnius atatupsta.

Šuniukas nėrė į kitą kambarį ir tarsi užuodęs kažką negera ėmė urgzti. Klifas žvelgė į prieškambaryje stovinčią Megę. Ši atsiduso svarstydama, kas dar galėjo atsitikti.

– Tikėjausi, kad kaime gyvenimas ramus.

Klifas išsišiepė ir užsikišo nykščius už priekinių džinsų kišenių.

– Visko pasitaiko. Gal pažadinau?

– Aš jau senokai atsikėlusi, – atsakė Megė.

– Hmm, – Klifo žvilgsnis nuslydo jos kojomis, prairusiu chalatu ir galiausiai sustojo prie tarpduryje įsitaisiusio šunyčio. Jos kojos ilgesnės nei buvo galima tikėtis, – pagalvojo. – Jūsų draugas?

Megė pažvelgė į saugiu atstumu atsitraukusį ir piktai gerklę laidantį buldogą.

– Mano agento dovana.

– Kuo vardu?

Megė metė kreivą žvilgsnį į šunytį.

– Žudikas.

Klifui bežiūrint šuo pasislėpė kambaryje.

– Geras vardas. Ar dresuosite jį kaip sarginį šunį?

– Išmokysiu pulti muzikos kritikus, – Megė pakėlė ranką norėdama senu įpročiu persibraukti per plaukus, bet prisiminė, kad jie apsukti rankšluosčiu. Staiga susivokė, kaip atrodo. Ranka palietė ant veido sukietėjusį purvo sluoksnį. – O, Dieve, – sumurmėjo ji, o Klifas dar plačiau nusišypsojo. – Prakeikimas!

Apsisukusi ji nuskubėjo laiptais aukštyn.

– Aš trumpam.

Jai skuodžiant laiptais iš po chalato buvo matyti plikos šlaunys.

Po dešimties minučių Megė grįžo susitvarkiusi. Plaukus buvo perlamutrinėmis šukomis subraukusi į šoną, veidą šiek tiek pasidažiusi. Apsirengė pirmais pasitaikiusiais drabužiais, ištrauktais iš dar neiškrauto lagamino. Aptempti džinsai įdomiai kontrastavo su didoku sportiniu megztiniu. Įsitaisęs ant grindų Klifas glostė bailiajam šuneliui pilvą, o šis tirpo iš malonumo. Megė susiraukusi pažvelgė Klifui į pakaušį.

– Kodėl nieko man nesakėte?

Jis tebeglostė šuniuką ir nė nepakėlė galvos.

– Apie ką?

Ji prisimerkė ir sunėrė rankas ant krūtinės.

– Apie nieką. Ar norite dar ką nors aptarti?

Klifas nežinojo, kodėl tas šaltas karališkas tonas jį taip žavi. Gal tiesiog smagu jausti, kad gali priversti ją taip kalbėti.

– Ar vis dar norite tos kūdros?

– Taip, vis dar noriu kūdros, – atšovė ji ir sugriežė dantimis, bet tuoj pat prisiminė, kad nedera to daryti. – Aš niekada nekeičiu nuomonės.

– Puiku. Popiet išvalysime daubą, – Klifas atsistojo ir pažvelgė jai į akis. Šuniukas gulėjo laukdamas glamonių.

– Jūs neišsikvietėte Bogo dėl virtuvės grindų.

Megė sutriko.

– Iš kur jūs...

– Morganvilyje nesunku greitai viską sužinoti.

– Na, tai ne jūsų...

– Mažuose miesteliuose sunku nuslėpti nuo kitų savo reikalus, – Klifas vėl ją pertraukė. Jam buvo smagu girdėti, kaip Megė dūsauja susierzinusi. – Šiomis dienomis jūs esate pagrindinė Morganvilio naujiena. Visi svarsto, ką mergina iš Kalifornijos veikia ant šio kalno. Kuo labiau viską slepiate, tuo jiems įdomiau.

– Tikrai? – Megė priėjo arčiau. – O jūs? Ar ir jums įdomu?

Klifas išgirdo iššūkį. Atsakys jai tuo pačiu, kai ateis laikas. Impulsyviai palietė jos smakrą ir perbraukė nykščiu per skruostą. Ji nekrūptelėjo ir neatsitraukė, tik stovėjo rami ir laukė.

– Jūsų graži oda, – sumurmėjo jis, žvelgdamas į jos skruostą. – Labai graži. Jūs rūpinkitės ja, Mege, o aš pasirūpinsiu jūsų žeme.

Jam išėjus Megė taip ir liko stovėti kaip įbesta – sukryžiavusi ant krūtinės rankas, pakreipusi galvą, apstulbusi.

Sulaukusi dešimtos valandos Megė galutinai įsitikino, kad tyla ir ramybe čia nė nekvepia, o juk dėl to ji kėlėsi į kaimą. Darbininkai lauke garsiai rėkavo, bandydami susikalbėti per mašinų riaumojimą. Sunkvežimiai jos naujuoju keliuku atvažiuodavo ir išvažiuodavo. Megė guodėsi mintimi, kad po kelių savaičių visa tai baigsis.

Tris kartus tądien skambino draugai iš Pakrantės ir domėjosi, kaip jai sekasi. Megei atsibodo pasakoti, kad ji plėšia linoleumą, klijuoja sienų apmušalus, dažo – ir visa tai jai patinka. Nukėlusi telefono ragelį ji čiupo gramdyklę ir grįžo prie darbo. Buvo atidengusi jau daugiau nei pusę medinių grindų. Tokia pažanga džiugino ir ji nusprendė šį darbą padaryti iki galo. Grindys bus gražios, ir tai jos pačios nuopelnas, – prisiminusi Klifo komentarus pridūrė ji mintyse.

Dar ne kažin kiek tebuvo nuplėšusi, kai kažkas vėl pasibeldė į duris. Ji pasuko galvą pasirengusi atsikirsti, jei Klifas Delanis vėl atėjo šaipytis iš jos, bet išvydo aukštą liekną žydrų akių rudaplaukę bendraamžę. Megė tyrinėjo žvilgsniu Džoisę Morgan Eidži ir svarstė, kodėl anksčiau neįžvelgė jos panašumo su Luela.

– Ponia Eidži, – Megė pakilo valydamasi rankas į džinsus. – Atleiskite, prašau užeiti.

Senos grindys po jos kojomis sugirgždėjo.

– Tik grindys nešvarios.

– Nenoriu jums trukdyti, – Džoisė nedrąsiai stovėjo tarpduryje ir žvelgė į grindis. – Būčiau paskambinusi, bet kaip tik grįžtu iš mamos.

Džoisės bateliai buvo dailūs ir stilingi. Megė jautė, kaip prie grindų limpa senų jos sportbačių padai.

– Galėtume pasikalbėti lauke, jei neprieštarausite.

Megė pirmoji išėjo į dienos šviesą.

– Šiuo metu čia ne itin tvarkinga.

– Taip.

Jos išgirdo vieną darbininką kažką sakantį kitam. Sakinį palydėjo keiksmažodžių papliūpa. Džoisė pažvelgė į darbininkus, bet tuoj vėl atsigręžė į Megę.

– Matau, kad jūs negaištate laiko.

– Tikra tiesa, – Megė nusijuokė ir pažvelgė į grėsmingąjį šlaitą. – Niekada nebuvau labai kantri. Kažkodėl man labiau rūpi kuo greičiau sutvarkyti aplinką, o ne namo vidų.

– Geresnės kompanijos tam darbui nerastumėte, – sumurmėjo Džoisė, žvelgdama į sunkvežimį su užrašu „Delanis".

Megė pasekė jos žvilgsnį.

– Visi man taip sako.

– Noriu, kad žinotumėte, kaip aš džiaugiuosi... Jūs taip stropiai tvarkotės, – Džoisė ėmė maigyti savo rankinės dirželį. – Beveik nepamenu to laiko, kai čia gyvenau. Kai išsikėlėme, buvau dar vaikas. Bet visada niršau, kad ši vieta taip nyksta, – nusišypsojusi ji dar kartą perbėgo akimis aplink ir papurtė galvą. – Nemanau, kad būčiau galėjusi čia gyventi. Man patinka miestas, kur kaimynai visada šalia ir mano vaikai turi su kuo žaisti kieme. O ir mano vyras Stanas nori būti visada pasiekiamas.

Akimirką pagalvojusi Megė prisiminė:

– Juk jūsų vyras šerifas, tiesa?

– Taip. Morganvilis ramus miestelis, ne toks kaip Los Andželas, bet ir čia jam pakanka darbo, – Džoisė nusišypsojo, bet Megė netikėtai pajuto jos balse įtampą. – Na, mes tiesiog ne miesto žmonės.

– Taigi, – Megė irgi nusišypsojo. – Ir aš supratau, kad esu ne miesto žmogus.

– Man keista, kad jūs galėjote mesti... – Džoisės veidas išdavė ją kažką žinant. – Norėjau pasakyti – čia visiškai kitoks gyvenimas negu Beverli Hilse.

– Kitoks, – pritarė Megė. Ar tik nėra kokios potekstės šiuose Džoisės žodžiuose, kaip ir anąkart svajingame ir padrikame Luelos kalbėjime? – Bet kitokio aš ir norėjau.

– Ką gi, aš tikrai džiaugiuosi, kad jūs nusipirkote šią žemę, ir dar taip greitai. Stanas pyktelėjo, nes ėmiausi reikalo nepasitarusi su juo. Kas žino, jei nebūtumėte taip netikėtai čia atvykusi, gal jis dar būtų mane atkalbėjęs.

– Matyt, mes abi turėtume būti dėkingos likimui, kad atvykusi čia pastebėjau užrašą: „Parduodama".

Megė bandė mintyse viską surikiuoti. Atrodo, namas išskirtinai priklausė Džoisei, jos vyras ar motina neturėjo į jį jokių teisių. Bet kodėl Džoisė neišnuomojo ar nepardavė jo anksčiau?

– Iš tikrųjų, panele Ficdžerald, aš atvykau dėl savo mamos. Ji sakė man, kad lankėsi čia prieš kelias dienas.

– Taip. Miela moteris.

– Tiesa, – Džoisė pasisuko į besidarbuojančius darbininkus ir sunkiai atsiduso. Megė jau neabejojo: čia iš tiesų yra kažkokia paslaptis. – Norėčiau paprašyti jūsų paslaugos. Jei ji imtų jums trukdyti, pirmiau pasakykite man, o ne jai.

– Kodėl ji turėtų man trukdyti?

Džoisės atodūsyje galėjai išgirsti nuovargį ar neviltį.

– Mama gyvena praeities prisiminimais. Ji taip ir neatsigavo po mano tėvo mirties. Kai kuriuos žmones tai trikdo.

Megė prisiminė tą nejaukumą apsilankius Luelai. Vis dėlto ji papurtė galvą.

– Jūsų motina gali čia kartkartėmis lankytis, ponia Eidži.

– Dėkoju, bet pažadėkite, kad pranešite man, jeigu... Na, jei norėsite, kad ji nebesirodytų pas jus. Dažnai čia ateidavo, netgi kai namas jau buvo negyvenamas. Nenoriu, kad maišytųsi jums po kojų. Ji nežino, kas jūs esate. – Džoisė staiga sutriko ir pasitaisė: – Norėjau pasakyti, mama nesupranta, kad tokie žmonės kaip jūs būna labai užsiėmę.

Megė prisiminė klaidžiojančias akis, nelaimingas lūpas. Ją vėl suėmė apmaudas.

– Gerai, jei ji kels man nepatogumų, pranešiu jums.

Džoisės veidas nušvito palengvėjimu.

– Dėkoju, panele Ficdžerald.

– Mege.

– Na, taip... – Džoisė nedrąsiai nusišypsojo. – Suprantu, kad jūsų padėties žmonės nemėgsta, kai jiems kas nors nuolat lenda į akis.

Megė nusijuokė prisiminusi, kad visą rytą ją trukdė telefono skambučiai iš Kalifornijos.

– Aš nesu atsiskyrėlė, – tarė ji, nors jau nebebuvo tuo tvirtai įsitikinusi. – Ir nesu labai karšto būdo. Kai kurie žmonės netgi laiko mane normalia.

– Na... Neturėjau to galvoje...

– Žinau. Atvažiuokite, kai būsiu suremontavusi grindis, išgersime kavos.

– Ačiū, būtų smagu. Ak, vos nepamiršau, – ji įkišo ranką į savo drobinį krepšį ir ištraukė voką. – Mama sakė, kad norėjote jas pamatyti. Kelios senos nuotraukos.

– Taip, – Megė džiugiai paėmė voką. Ji nė nesitikėjo, kad Luela atsimins ir perduos jas. – Tikiuosi, jos padės man suplanuoti, kaip čia viską sutvarkyti.

– Mama sakė, kad galite laikyti jas kiek tinkama, – Džoisė neryžtingai maigė rankinės dirželį. – Jau turiu skubėti namo. Mano jaunėlis grįžta iš darželio vidurdienį, ir Stanas kartais pareina pietų, o aš dar nesutvarkiau namų. Tikiuosi, susitiksime kada nors mieste.

– Tikrai susitiksime, – Megė pasikišo voką po pažastimi. – Perduokite savo mamai linkėjimų nuo manęs.

Megė buvo beeinanti į namą, bet uždėjusi ranką ant durų rankenos pastebėjo, kad prie Džoisės priėjo Klifas. Smalsumas privertė ją sustoti. Klifas paėmė brunetę už rankų. Nors per motorų ūžesį ji negirdėjo, apie ką jie kalbasi, bet buvo aišku, kad gerai pažįsta vienas kitą. Klifo veidas buvo švelnus – tokio ji dar nebuvo mačiusi – ir šiek tiek susirūpinęs. Jis pasilenkė arčiau, tarsi Džoisė būtų kalbėjusi labai tyliai, ir palietė jos plaukus. Broliškas prisilietimas? – svarstė Megė. O gal meilužio?

Ji matė, kaip Džoisė papurtė galvą, apgraibomis susirado durelių rankeną ir įlipo į automobilį. Klifas akimirką pasilenkė prie lango. Ar jie ginčijasi? Megė pajuto kažkokią įtampą tarp jų. O gal jai tik pasirodė? Stebėdama tylią sceną ant keliuko Megė matė, kaip Klifas atsitraukė nuo lango ir automobilis nuvažiavo. Klifas pastebėjo Megę, kai ši vėrė duris, ir jų žvilgsniai susidūrė.

Juos skyrė gal šimtas pėdų, ore aidėjo darbininkų šūksniai, burzgė mašinos. Saulė kaitriai kepino ir Megei su megztiniu pasidarė per karšta. Nugara netikėtai sudrėko nuo prakaito. Gal tai priešiškumas? Megė bandė save įtikinti, kad tikrai priešiškumas, o ne pirmieji pavojingos aistros ženklai.

Ji troško perbėgti tą šimtą pėdų per kiemą ir pažiūrėti, kas bus toliau. Vien pagalvojus apie tai Megei užvirė kraujas. Klifas nejudėjo, bet ir akių nuo jos nenuleido. Netikėtai nutirpusiais pirštais ji pasuko durų rankeną ir įėjo į vidų.

Po dviejų valandų Megė vėl išėjo į lauką. Ji ne toks žmogus, nebėgs nuo iššūkių – nei nuo savo jausmų, nei nuo nesėkmių. Dėl viso to tikrai kaltas tik Klifas Delanis. Plėšdama linoleumą Megė prisiekinėjo sau, kad jeigu ir leis Klifui priartėti prie jos, tai tik dėl jo patrauklaus vyriškumo ir seksualumo. Ir dar dėl to, kad jis kitoks. Kitoks nei visi iki šiol jos sutikti vyrai. Jis jai nepataikavo – toli gražu. Nedemonstravo tuščio žavesio. Nesididžiavo savo kūno sudėjimu, išvaizda ar išprusimu. Tikriausiai dėl jo išskirtinumo jai buvo sunku apsispręsti, kaip elgtis.

Vaikščiodama aplink namą Megė nusprendė, kad Klifo kompanija gerai padirbėjo jos žemėje. Ji stabtelėjo prie skardžio. Vijoklių, erškėčių ir storų žagrenių nebebuvo. Ten, kur neseniai kerojo apleistos raizgios džiunglės, dabar buvo suverstos krūvos gero dirvožemio. Nebebuvo ir medžio, pavojingai palinkusio virš jos namo – liko tik kelmas. Du darbininkai blizgančiomis nuo prakaito nugaromis ritino akmenį ten, kur šlaitas pereina į veją.

Nusprendusi, kad Klifas Delanis puikiai viską kontroliuoja, Megė nuėjo apžiūrėti kitos kiemo pusės. Čia visa, kas labiausiai rėžė akį, irgi buvo išvalyta. Vyras su neįprastai didele barzda ir darbo drabužiais sėdėjo aukštai ekskavatoriaus sėdynėje tarsi patogiame fotelyje. Ekskavatorius giliai suleisdavo tuščius savo gniaužtus į akmenuotą žemę ir ištraukdavo pilnus. Megė prisidengė akis nuo saulės ir stebėjo ekskavatoriaus darbą, kol šunytis ėmė trintis jai apie kojas ir urgzti. Kiekvienąkart, kai ekskavatorius išpildavo žemes, šuo pradėdavo loti. Juokdamasi Megė pritūpė prie jo, pakasė paausius, paglostė.

– Nebūk bailiukas, Žudike. Neleisiu tavęs skriausti.

– Jumis dėtas neičiau artyn prie ekskavatoriaus, – tarė Klifas jai už nugaros.

Ji pasuko galvą ir prisimerkė nuo saulės.

– Aš neisiu, man ir čia gerai.

Megei nepatiko, kad saulė ją akina, ir ji atsistojo.

– Jūs čia greitai tvarkotės.

– Kol neužėjo liūtis, dar norime pasodinti augalus ir sutvirtinti šlaitą, – jis parodė pirštu į skardį. – Tada čia bus tikra velniava.

– Suprantu, – ji nusuko žvilgsnį į ekskavatorių, nes tie jo akiniai nuo saulės vėl ėmė erzinti. – Jūs turite tikrai daug darbininkų.

Klifas užsikišo nykščius už kišenių.

– Gana daug.

Prieš porą valandų pajutęs kilusį geismą Klifas manė, kad tai tik jo vaizduotė. Dabar jau nebegalėjo to neigti.

Megė nebuvo iš tų moterų, kurios jam patinka, bet vis dėlto jis troško jos. Ji nebuvo iš tų, kurią būtų norėjęs išsirinkti, – bet vis dėlto išsirinko. Kol dar nebuvo palietęs jos ranka, būtų galėjęs ramiausiai atstumti.

Jie stovėjo labai arti vienas kito. Geismas, kurį Megė pajuto prieš kelias valandas, dabar vėl veržėsi – lėtai, gundomai, kol visas jos kūnas įsitempė. Ji žinojo, kad galima pajusti potraukį visai nepažįstamam vyriškiui, su kuriuo prasilenki gatvėje. Viskas priklauso nuo temperamento. Bet jos geismas dar niekada nebuvo toks vitališkas kaip dabar. Ji beprotiškai troško, kad jo rankos ją apkabintų, troško gauti ir teikti pasitenkinimą ar dar ką nors, kas taip įaudrina jausmus. Tai jaudino, tai teikė tokį malonumą, kokio ji dar niekada nebuvo patyrusi. Megė atsigręžė į jį, visiškai nežinodama, ką sakyti.

– Man nelabai patinka visa tai, kas vyksta.

Klifas neapsimetė ne taip supratęs. Abu žinojo, kad kalbama ne apie kūdrą ar ekskavatorių.

– Ar turite iš ko rinktis?

Megė suraukė antakius – reikia elgtis truputėlį apdairiau. Jis nebuvo toks kaip visi jos iki tol sutikti vyrai, taigi standartinės taisyklės netiko.

– Atsikrausčiau, nes norėjau čia gyventi ir dirbti. Taip pat ir dėl to, kad galėčiau būti viena. Ketinu taip ir toliau gyventi.

Klifas tiriamai pažvelgė į ją, tada mostelėjo besirengiančiam pietauti ekskavatorininkui, kad pasišalintų.

– Aš ėmiausi darbo, nes norėjau sutvarkyti šią žemę. Ketinu tai ir padaryti.

Megė linktelėjo, tačiau įtampa neatslūgo.

– Mes vienas kitą teisingai supratome.

Ji nusisuko ir jau norėjo eiti, bet Klifas uždėjo ranką jai ant peties.

– Manau, kad mes abu šį tą supratome.

Jai ėmė spazmuoti pilvo raumenis. Jo pirštai vos lietė jos megztinį, ji jų net nejautė, bet per nugarą tarsi skruzdėlės perbėgo. Oras tapo tvankesnis, karštesnis, darbininkų šūksniai nutolo.

– Nesuprantu, ką turite omenyje.

– Suprantate.

Taip, ji viską gerai suprato.

– Aš jūsų visai nepažįstu, – išlemeno Megė.

Klifas švelniai suėmė jos plaukų sruogelę.

– Aš negalėčiau pasakyti to paties.

Megei sukilo pyktis, nors ji ir suprato, kad jis ją tyčia erzina.

– Ar tikite viskuo, ką perskaitote bulvariniuose laikraščiuose ir žurnaluose? – norėdama išlaisvinti plaukus ji loštelėjo galvą. – Stebiuosi, kad dosniai gamtos apdovanotas vyriškis, kuriam gerai sekasi gyvenime, gali būti toks tamsuolis.

Klifas ramiai priėmė smūgį ir linktelėjo galvą.

– O aš stebiuosi, kad moteris, kuriai taip gerai sekasi ir kuri yra taip dosniai apdovanota gamtos, gali būti tokia kvaila.

– Kvaila? Ką, po velnių, norite pasakyti?

– Man atrodo kvaila skatinti žurnalistus aprašinėti kiekvieną savo gyvenimo detalę.

Megė sukando dantis ir pabandė giliai įkvėpti. Nei viena, nei kita nepadėjo.

– Aš išvis neskatinu žurnalistų nieko daryti.

– Bet ir nekliudote, – atrėžė Klifas.

– Kliudymas ir yra skatinimas, – atkirto ji.

Sukryžiavusi rankas ant krūtinės Megė žvelgė į pavojingąjį skardį.

– Bet kodėl aš visa tai kalbu? – sumurmėjo ji tyliai. – Jūs nieko neišmanote, o aš nesirengiu jums aiškinti.

– Aš žinau, kad jūs davėte interviu apie save ir savo vyrą vos kelios savaitės po jo mirties.

Jis išgirdo gilų jos atodūsį ir mintyse keikė save, kad visai ne laiku palietė per daug asmeniškus dalykus.

– Ar bent nutuokiate, kaip įkyriai spauda mane atakavo? – Megės balsas buvo žemas, ji nebežiūrėjo į jį. – Ar žinote, kokį šlamštą jie tada spausdino? – jos pirštai įsitempė. – Išsirinkau patikimą reporterį, daviau jam patį nuoširdžiausią interviu – tai vienintelis būdas nepabloginti situacijos. Interviu buvo skirtas Džeriui. Tik tiek dėl jo tegalėjau padaryti.

Klifas norėjo jai bakstelėti, gal net skaudžiai įdurti, bet tikrai nenorėjo įskaudinti.

– Atleiskite man.

Jis uždėjo ranką Megei ant peties, bet ji atsitraukė.

– Nebekalbėkime apie tai.

Šįkart jis suėmė ją už pečių ir atsuko į save.

– Aš nepamirštu smūgių žemiau juostos, ypač kai smogiu pats sau.

Megė pabandė susitvardyti ir vėl prakalbo:

– Esu išgyvenusi daugybę smūgių. Patarčiau jums nekritikuoti to, ko nepajėgiate suprasti.

– Juk atsiprašiau, – jis nepaleido Megės pečių, nors ji ir bandė ištrūkti. – Bet nesu linkęs klausyti patarimų.

Megė nurimo. Jie vėl stovėjo arti vienas kito, beveik lietėsi. Pyktis, sumišęs su aistra, tapo vis sunkiau valdomas.

– Tada nebeturime ką pasakyti vienas kitam.

– Klystate, – Klifo balsas buvo labai tylus, bet tvirtas. – Mes dar nė nepradėjome kalbėtis.

– Jūs dirbate man...

– Aš dirbu sau, – pataisė Klifas.

Toks Klifo išdidumas Megei buvo suprantamas ir ją žavėjo. O jo rankos tebebuvo jai ant pečių.

– Aš moku jums už darbą.

– Jūs mokate mano kompanijai. Tai verslas.

– Tegul verslu viskas ir baigiasi.

– Ir vėl klystate, – sumurmėjo jis, bet atitraukė rankas.

Ketindama piktai atsikirsti Megė pravėrė burną, tik staiga nerimastingai ėmė loti šuo. Norėdama parodyti, kad šuo jai rūpi labiau, ji atsuko Klifui nugarą. Neištarusi nė žodžio nusileido šlaitu į daubą, kur ekskavatorius buvo iškasęs krūvą žemių ir akmenų.

– Gana, Žudike, – užkliuvusi už akmens Megė sodriai nusikeikė. – Vis tiek nieko gero toj krūvoj nerasi.

Tačiau šunelis jos nepaisė ir rausė toliau. Lojimas nutilo, kai jis giliau įkišo nosį ir mėgaudamasis naujuoju žaidimu ėmė smagiai vizginti uodega.

– Nustok, – pasilenkusi tarė Megė ir bandė jį iš ten ištraukti, bet pargriuvo pati. – Po velnių, Žudike.

Gulomis ji sugriebė šunį viena ranka ir patraukė į save – nuo viršaus nuriedėjo keletas akmenų.

– Pasisaugokite! – iš viršaus sušuko Klifas džiaugdamasis, kad nė vienas akmuo neužkrito jai ant kojų.

– Tikrai kvailas šuo! – atsišaukė Megė, kai šunelis vėl ištrūko jai iš rankų. – Dievai žino, ką jis rado šiame sąvartyne. Vien žemės ir akmenys, – sumurmėjo atstumdama iki jos atriedėjusius akmenis.

– Na, čiupkite jį ir lipkite atgal, kol dar abu sveiki.

– Tai jau taip, – sumurmėjo ji ir atsiduso. – Jūs tikrai labai padėjote.

Šlykštėdamasi ji ėmė iš ten kabarotis, bet netikėtai pirštai sulindo į sudūlėjusią uolą, ant kurios buvo uždėjusi ranką. Tuštuma, – smalsiai pamanė. Dėmesį patraukė nesiliaujantis šuns lojimas ir Megė pažvelgė žemyn. Staiga ėmė klykti. Klykė garsiai ir ilgai, net šuo išsigandęs užbėgo į viršų.

Pirma Klifo mintis bėgant šlaitu žemyn – gyvatės. Pribėgęs sugriebė ir instinktyviai pakėlė ją ant rankų. Megė nustojo klykusi, bet kvėpavo tankiai ir nelygiai. Kol jis nešė ją šlaitu į viršų, ji laikėsi įsitvėrusi Klifo marškinių.

– Kaulai, – sušnabždėjo ji. Paskui užmerkė akis ir padėjo galvą Klifui ant peties.

– O, Dieve!

Klifas pažvelgė žemyn ir išvydo, ką mašina ir šuo buvo atkasę. Dauboje, tarp akmenų ir žemių, gulėjo, kaip Megė ir sakė, žemėti kaulai, nors galėjo būti tik paprasčiausios baltos lazdelės. Bet visos abejonės išsisklaidė, kai vos už kelių colių nuo tos vietos, kur buvo nugriuvusi Megė, Klifas pamatė ant kaulų užkritusią žmogaus kaukolę.

KETVIRTAS SKYRIUS

– Man jau geriau, – Megė sėdėjo virtuvėje prie stalo ir laikė Klifo paduotą stiklinę vandens. Kai skausmas pirštuose šiek tiek atslūgo, ji ištiesė juos. – Taip rėkiau, kad dabar jaučiuosi tikra kvailė.

Klifas matė, kad ji vis dar išblyškusi. Nors stiklinę laikančios rankos nebedrebėjo, krumpliai buvo išbalę. Plačiai atmerktos, pilnos ką tik patirto siaubo akys atrodė šiek tiek per didelės jos veidui. Jis paglostė jos plaukus, bet tuoj susikišo rankas į kišenes.

– Natūrali reakcija.

– Turbūt, – Megė pažvelgė į jį ir pabandė nusišypsoti. Buvo šalta ir ji kone meldėsi, kad nepradėtų priešais jį drebėti. – Dar niekada nebuvau atsidūrusi tokioje... situacijoje.

Klifas kilstelėjo antakį.

– Aš taip pat.

– Tikrai? – kažkodėl ji norėjo manyti, kad ir jam taip yra buvę. Tada nebūtų taip baisu – ir ne taip asmeniška.

Nieko nematančiomis akimis Megė žvelgė į grindis, kol suinkštė jai prie kojų gulintis šuo.

– Bet argi jūs dirbdami neatkasate daugybės visokių... – ji sudvejojo nežinodama, kaip suformuluoti klausimą, – ...daiktų?

Megė buvo visai arti, ir numanė ji tai ar ne, bet tos didelės rudos akys pasufleravo Klifui paprastą atsakymą.

– Tokių neteko.

Tylos akimirką jų žvilgsniai susitiko ir Megė linktelėjo galvą. Jeigu ji ko nors ir išmoko pasirinkusi tokią sunkią, reikalaujančią įtempti visas jėgas profesiją – tai priimti viską taip, kaip yra.

– Taigi nė vienas iš mudviejų neturime nė menkiausio supratimo, iš kur jie ten atsirado, – lengvas atodūsis buvo paskutinis jos silpnumo ženklas. – Manau, reikėtų kreiptis į policiją.

– Taip.

Kuo labiau rimo Megė, tuo sunkiau darėsi Klifui. Ji išklibino kažką, ką jis buvo nusprendęs laikyti užgniaužęs savyje. Rankos kišenėse buvo suspaustos į kumščius – Klifas iš visų jėgų stengėsi įveikti troškimą ją paliesti. Atstumas – geriausia gynyba.

– Jūs pati paskambinkite, – gyvai tarė Klifas, – o aš pasirūpinsiu, kad darbuotojai nelįstų prie daubos.

Megė ir vėl linktelėjo galvą. Ji žvelgė į jį, einantį prie durų. Klifas atidarė jas ir stabtelėjo. Stovėjo dvejodamas. Būtų stipriai nusikeikęs, jei tik būtų radęs tam priežastį. Kai atsisuko, ji pastebėjo jo veide susirūpinimą, kurį jau buvo mačiusi jam kalbantis su Džoise.

– Mege, ar gerai jaučiatės?

Klausimas ir balso intonacija ją nuramino. Gal padėjo patyrimas, kai žinai, ką reiškia būti prislėgtam kito žmogaus silpnumo.

– Taip, dėkui.

Palaukusi, kol už jo užsitrenkė durys, Megė padėjo galvą ant stalo.

Gerasis Dieve, kur ji pateko?! Normaliame pasaulyje žmonės neranda savo kiemuose kitų žmonių lavonų. Sidžėjus pasakytų, kad tai visiškai necivilizuota. Nurijusi isterišką juoką Megė atsitiesė. Vis dėlto nepaneigsi – žmogaus palaikai tikrai yra ir ji turi kažką daryti. Giliai atsidususi nuėjo prie telefono ir surinko operatorės numerį.

– Sujunkite mane su policija, – greitakalbe išbėrė Megė.

Po kelių minučių ji išėjo į lauką. Tikėjosi pranešusi policijai apie radinį nusiraminti. Taip neatsitiko. Ji nėjo prie daubos, bet negalėjo viena sėdėti namuose ir laukti. Sukdama ratus pievelėje priešais namą rado patogų akmenį ir atsisėdo. Šunelis išsitiesė saulės atokaitoje prie jos kojų ir užmigo.

Megė beveik patikėjo, kad radinys toje žemių ir akmenų krūvoje – tik jos vaizduotės vaisius. Tokiems dalykams šios vietos pernelyg ramios. Oras per švelnus, saulė per šilta. Jos žemė šiek tiek atšiauri, bet rūpestis dėl jos turėtų atitolinti kitas, daug rimtesnes bėdas. Megė svarstė, ar ne dėl to ji ir pasirinko gyvenimą čia. Gal norėjo apsiginti nuo pasaulyje vyraujančio chaoso? Čia rado prieglobstį nuo nuolatinio spaudimo ir reikalavimų, kurie jau taip seniai temdė jos gyvenimą. Ar ši vieta ir yra tie namai, kurių ji visada troško, ar tik laikinas prieglobstis? Ji stipriai užmerkė akis. Jei taip, ji silpna ir nenuoširdi – o šių dviejų savybių Megė labiausiai nemėgo. Kodėl ką tik nutikęs įvykis iškėlė jai klausimus, apie kuriuos anksčiau nė nepagalvodavo? Mėgindama vėl atgauti dvasios ramybę ji pajuto, kad kažkas užstojo saulės šviesą. Atsimerkusi išvydo Klifą.

Nežinia kodėl jai tai suteikė jėgų. Ji nė už ką neprisipažintų jam suabejojusi savimi. Tik ne jam.

– Kas nors netrukus turėtų atvažiuoti, – ji rankomis apsikabino kelį ir pažvelgė į mišką.

– Gerai.

Juodu keletą minučių patylėjo žvelgdami į medžius. Galiausiai Klifas pritūpė prie jos. Keista, – pagalvojo, – bet dabar ji atrodo daug silpnesnė nei tada, kai jis nešė ją į virtuvę. Ne visi vienodai reaguoja, nusprendė ir panoro vėl laikyti ją glėbyje, tvirtai ir švelniai kaip tada. Tas artumas išjudino kažkokius stiprius jo geidulius. Kaip jos muzika – beveik taip pat, kaip jos muzika.

Pagalvojo, kad reikėjo nepriimti užsakymo. Nusigręžti ir nueiti tada, kai pirmąkart ją pamatė. Jis pažvelgė į ją, paskui į besileidžiantį daubon šlaitą.

– Ar kalbėjote su Stanu?

– Stanu? – išsiblaškiusi Megė žvelgė į Klifo profilį. Tą akimirką jis buvo visai šalia, bet tarsi už tūkstančio mylių. – A, su šerifu? – akimirksnį ji panoro, kad jis ją paliestų. Paprasčiausiai uždėtų ranką. – Ne, skambinau ne jam. Paprašiau operatorės, kad sujungtų su policija. Ji sujungė mane su Hagerstauno policijos skyriumi, – Megė nutilo ir laukė komentaro apie tipiškai miesčionišką jos poelgį.

– Aš paleidau darbininkus, – sumurmėjo Klifas. – Taip geriau. Bus mažiau painiavos.

– Ak, – Megė tikrai jautėsi ne savo kailyje, nes nė nepastebėjo, kad darbininkų ir sunkvežimių nebėra. Prisivertė pakelti akis ir pamatė ekskavatorių, tebestovintį toje pačioje vietoje, ant šlaito virš daubos – tokį didelį, geltoną ir tylų. Saulė kaitino jai nugarą, bet oda buvo šalta kaip ledas. Reikia ką nors pasakyti, – pamanė ir atsilošė. – Taip, neabejoju, kad jūs teisus. Ar paskambinti jums į biurą, kai policija leis tęsti darbus? – balsas skambėjo dalykiškai. Jos gerklė išdžiūvo nuo minties, kad gali likti viena, visiškai viena su visu tuo, kas guli dauboje.

Klifas pasuko galvą. Nieko nesakydamas nusiėmė akinius nuo saulės ir jų akys susitiko.

– Pamaniau, dar kurį laiką pabūsiu su jumis.

Megė pajuto palengvėjimą. Ji žinojo, kad tai parašyta jos veide, bet neišdrįso išdidžiai atstumti pasiūlytos pagalbos.

– Norėčiau, kad pasiliktumėte. Kvaila, bet... – ji žvilgtelėjo daubos pusėn.

– Visai nekvaila.

– Gal čia labiau tiktų žodis „silpnumas", – suvapėjo ji mėgindama nusišypsoti.

– Tai žmogiška, – Klifas paėmė jos ranką, nors ir buvo nusiteikęs to nedaryti. Raminamas prisilietimas sukėlė grandininę jausmų reakciją – per greitą, kad būtų galima sustabdyti. Megė taip sutriko, kad norėjo kuo greičiau grįžti į namą. Jis galėjo ją sustabdyti, galėjo ir paleisti. Megė pati nežinojo, ko labiau nori, ir nė nesujudėjo.

Pajutusi jo žvilgsnį, nuo kurio užliejo deginantis karštis, ji liko sėdėti. Niekas daugiau neegzistavo. Niekas nebeturėjo reikšmės. Jautė jo pirštus ant savo rankos, keistai įsitempusius. Tai buvo trauka. Ar ji sklido iš jo, ar iš jos, Megė nežinojo. Tikriausiai iš abiejų. Jo akys temo, iš rainelių liko vien šešėliai, šviesesni už vyzdžius. Atrodė, mato kiaurai ir skaito jos chaotiškas mintis. Popietės tyloje buvo girdėti, kaip jis kvėpuoja. Tas garsas tik stiprino jaudulį.

Abu pamažu linko vienas prie kito, kol lūpos susilietė.

Tai buvo galinga trauka. Iki tol ji nė nenutuokė, kad tarp dviejų žmonių gali atsirasti toks begalinis, toks tyras jausmas. Dabar jau žinojo, kad ir po daugybės metų, netgi tapusi akla ir kurčia, šį žmogų atpažintų vien iš jo lūpų palytėjimo. Akimirksniu pažino jo lūpų formą, liežuvio skonį, šiurkštoką paviršių. Jos lūpos buvo prie jo lūpų, jo rankos ant jos rankų – ir tik tiek. Tą akimirką nieko daugiau ir nereikėjo.

Tas nelauktas bučinys buvo agresyvus, netgi šiurkštus. Jokio saldumo, jokių dvejonių, tokių būdingų pirmiesiems bučiniams. Vis dėlto Megė neatsitraukė. Tikriausiai tai buvo išsipildymas to, ką nujautė tada, kai pirmąkart pamatė jį, išlipantį iš automobilio. Kitoks, jis buvo kitoks nei tie vyrai, vienaip ar kitaip prisilietę prie jos gyvenimo, netgi kitoks nei vyras, su kuriuo ji dalijosi savo kūnu. Megė tai suprato nuo pat pirmo susitikimo su Klifu. Dabar, jo lūpoms išjudinus jos jausmus, ji pasijuto dėkinga. Nebenorėjo, kad viskas būtų kaip anksčiau, jai nebereikėjo prisiminimų apie tai, ką kažkada turėjo ir prarado. Šis vyras nebuvo iš tų, kurie garbina ir lepina. Jis buvo pakankamai stiprus, reikalaujantis stiprybės ir iš kitų. Ji pajuto, kaip jo liežuvis glamonėja jos liežuvį ir braunasi gilyn. Megė mėgavosi šia akimirka.

Prigludęs Megei prie lūpų Klifas iškart pamiršo elegantišką jos kūną, trapią išvaizdą. Jis turėjo nujausti, kad moteris, kurianti tokią seksualią muziką, ir pati yra labai aistringa. Bet kaip galėjo žinoti, kad ta aistra pasirinks jį, nors ir laukė to daugybę metų? Kai pajuto jos lūpų skonį, iškart pamiršo, kad ne tokią moterį norėjo sutikti gyvenime. Bet juk turėjo suprasti, kad ji turi galių priversti vyrą pamesti protą ir nebegalvoti apie logiką. Megės lūpos buvo šiltos ir drėgnos, o jų skonis aitrus kaip netoliese išverstos žemės. Kilo troškimas apglėbti ją ir pamylėti čia, po ryškia popietės saule – nieko daugiau jam nereikėjo. Stengdamasis atsispirti skausmingam aistros proveržiui Klifas atsitraukė.

Sulaikiusi kvapą, visa virpanti Megė žvelgė į jį. Ar galėjo tas vienas karštas lūpų susilietimas sujaudinti jį taip kaip ją? Ar jo mintys irgi plaukioja kaip jos? Ar ir jo kūnu tvinkčioja laukinis geismas? Iš jo veido negalėjai suprasti. Nors Klifas žvelgė tiesiai jai į akis, jo akių išraiška buvo neįskaitoma. Jei ji paklaustų, ar jis atsakytų, kad niekada dar nejautė tokios užburiančios ir triuškinančios aistros? Ji paklaustų, jei tik galėtų kalbėti. Taip sėdint ir stengiantis atgauti kvapą į atmintį sugrįžo visi tos dienos įvykiai. Staiga Megė pašoko ant kojų.

– Dieve, ką mes darome? – paklausė ji ir virpančia ranka nusibraukė nuo veido plaukus. – Kaip galime čia sėdėti, kai tas... tas daiktas yra vos už kelių jardų nuo mūsų?

Klifas paėmė ją už rankos ir atsuko į save.

– Ar dabar tai svarbu?

– Ne. Nežinau, – jausdama malonų maudimą po krūtine Megė pažvelgė į jį. Jos jausmai visada imdavo viršų. Ir nieko čia nepadarysi. Jau daug metų bandė tai pakeisti, bet sumaištis, savigrauža, aistra spinduliuote spinduliuodavo iš jos, būdavo beveik apčiuopiama.

– Tai, ką mes radome, siaubinga, neįtikėtinai siaubinga, o prieš kelias akimirkas aš sėdėjau ir galvojau, ar gera būtų su tavimi mylėtis.

Kažkas suspindo Klifo akyse, bet tuoj pat užgeso. Skirtingai nuo Megės, Klifas seniai buvo išmokęs valdyti savo emocijas.

– Tu tiesiog nesugebi pamiršti to, kas negera.

– Kad pamirštum, reikia daug laiko ir pastangų, – išgirdusi jo įprastą ramų balsą Megė giliai atsiduso. – Žinai, aš nesitikėjau tokio... proveržio. Man atrodo, kad visa tai ant manęs kažkaip netikėtai... užgriuvo ir aš reaguoju perdėm jautriai.

– Jautriai, – jos žodžiai sukėlė Klifui šypseną. Dabar, kai ji jau nusiramino, jis vėl užsigeidė paliesti ją. Ištiesęs ranką švelniai perbraukė pirštų galais jai per skruostą. Oda tebebuvo sušildyta aistros. – Apie tave to nepasakytum. Atrodai kaip moteris, kuri žino, ko nori ir kaip norimą gauti.

Jeigu Klifas norėjo supykdyti Megę, tai nieko geresnio nebūtų galėjęs sugalvoti.

– Liaukis, – staigiu judesiu ji nustūmė jo ranką sau nuo veido. – Jau esu sakiusi – tu manęs nepažįsti. Ir kaskart, kai būname kartu, vis labiau įsitikinu, jog nenoriu, kad geriau pažintum. Tu labai patrauklus vyras, Klifai. Bet labai nemalonus. O nuo tokių aš linkusi trauktis.

Jam toptelėjo į galvą, kad dar niekada nėra pralaimėjęs ginčo. Pastarosiomis dienomis viskas ėmė keistis.

– Tokioje mažoje bendruomenėje sunku laikytis atokiau nuo kokio nors žmogaus.

– Aš labai pasistengsiu.

– Tai beveik neįmanoma.

Bandydama neparodyti paniekos Megė prisimerkė.

– Labai norėdama galiu padaryti bet ką.

– Taip, taip, – jis vėl užsidėjo akinius nuo saulės. Nusišypsojo ir jo sąmoningas įžūlumas tapo perdėm patrauklus, kad būtų galima atsispirti. – Tikiu, kad gali.

– Ar stengiesi būti gudrus, ar žavus?

– Nei viena, nei kita.

– Gerai pagalvok, – stengdamasi nenusišypsoti Megė nusisuko. Netikėtai susivokė žiūrinti į daubą. Per nugarą nuvilnijo šalčio banga. Burnodama ji susikryžiavo rankas ant krūtinės. – Negaliu patikėti, – sumurmėjo, – negaliu patikėti, kad esu čia, dalyvauju absurdiškame pokalbyje, o ten... – ji suprato, kad negali to ištarti, ir pasišlykštėjo savimi. – Turbūt pasaulis ėmė suktis į kitą pusę.

Klifas neketino leisti Megei nualpti, nes vėl tektų nešti ją ant rankų. Silpnumo akimirkomis ji būdavo kur kas pavojingesnė.

– Tai, ką aptikome dauboje, guli ten jau labai seniai, – jo balsas buvo gyvas ir energingas, – ir su tavimi neturi nieko bendra.

– Žemė mano, – atkirto Megė ir atsisuko žėrinčiomis akimis, veidas buvo šiek tiek pakreiptas. – Taigi tai susiję su manimi.

– Tada bent nustok drebėti vos prisiminusi.

– Aš nedrebu.

Netardamas nė žodžio Klifas paėmė jos ranką ir abu pamatė, kaip ji dreba. Įsiutusi Megė vėl ją atitraukė.

– Kai norėsiu, kad liestum mane, pasakysiu, – iškošė pro sukąstus dantis.

– Jau pasakei.

Ji dar nebuvo sugalvojusi tinkamo atsakymo, kai išbėgęs šuo ėmė įnirtingai loti. Po kelių sekundžių jie išgirdo atvažiuojantį automobilį.

– Iš jo išeitų neblogas sarginis šuo, – švelniai pasakė Klifas. Šunytis sukosi aplink lyg pašėlęs, kol galiausiai pasislėpė už akmens. – Gal...

Pasirodė tarnybinis automobilis. Prieš eidamas jo pasitikti, Klifas pasilenkė prie šuns ir paplekšnojo per galvą. Megė skubėjo iš paskos stengdamasi neatsilikti. Jos žemė, jos rūpestis, jos ir atsakomybė, – pamanė ji. Ji ir su policininku kalbėsis.

Policininkas išlipo iš automobilio, kilstelėjo skrybėlę ir nusišypsojo.

– Sveikas, Klifai, nesitikėjau čia tavęs sutikti.

– Sveikas, Bobai, – sveikindamiesi jie nepaspaudė vienas kitam rankos ir Megė pamanė, kad vyrai tikriausiai gerai pažįstami ir dažnai matosi. – Mano kompanija čia atlieka žemės darbus.

– Senoji Morganų žemė, – susidomėjęs policininkas apsižvalgė aplinkui. – Jau senokai čia nebuvau. Radote kažką, apie ką mes turėtume žinoti?

– Atrodo.

– Dabar čia Ficdžerald žemė, – gyvai įsiterpė Megė.

Policininkas sveikindamasis pakėlė ranką prie skrybėlės. Jis atidžiai pažvelgė į Megę ir išsprogdino akis.

– Ficdžerald, – pakartojo jis. – Ei, ar tik jūs ne Megė Ficdžerald?

Ji nusišypsojo, nors ir nesijautė pamaloninta.

– Taip, aš.

– Kad mane kur, atrodote visai kaip iš žurnalo. Tikriausiai nėra tokios jūsų dainos, kurios negalėčiau paniūniuoti. Tai nusipirkote Morganų žemę...

– Taip.

Policininkas atsismaukė skrybėlę ir Megė pagalvojo apie kaubojus.

– Tai sukils emocijos, kai pasakysiu savo žmonai! Per mūsų vestuves buvo grojama Amžinai. Pameni, Klifai? Klifas buvo vyriausiasis pabrolys.

Megė pasuko galvą ir pažvelgė į šalimais stovintį vyriškį.

– Tikrai?

– Jeigu jau baigei giedoti ditirambus, – ramiai tarė Klifas, – gal norėtum žvilgtelėti į daubą?

Bobas vėl draugiškai išsišiepė:

– Dėl to čia ir atvykau.

Jie visi kartu nuėjo daubos link.

– Žinote, vien pažiūrėjus sunku nuspręsti, ar čia žmogaus, ar gyvūno kaulai. Gali būti, ponia, kad jūs aptikote paprasčiausius elnio griaučius.

Megė pažvelgė į Klifą. Vėl prisiminė, kaip jos ranka sulindo į tą šiurpią angą.

– Norėčiau taip manyti.

– Nusileiskime į apačią – pasiūlė Klifas, nesureagavęs į jam mestą žvilgsnį. – Šlaitas nelygus.

Sklandžiu ir apgalvotu judesiu jis užstojo Megei kelią. Ši vos nepargriuvo ir turėjo griebtis jo rankos.

– Kodėl tau nepalaukus čia?

Būtų buvę nesunku tai padaryti. Pernelyg lengva.

– Čia mano žemė, – tarė Megė ir stumtelėjusi jį ėmė leistis į pakalnę. – Šuo pradėjo raustis šioje krūvoje, – savo balse ji išgirdo jaudulio gaideles ir pabandė jas nuslopinti. – Nulipau jo pasiimti, štai tada ir pamačiau... – nutilusi ji parodė pirštu į tai, apie ką kalbėjo.

Policininkas pritūpė ir švilptelėjo.

– Po perkūnais, – sumurmėjo ir pasuko galvą. Bet ne į Megę, o į Klifą. – Nepanašu, kad būtumėte atkasę elnią.

– Taigi, – Klifas atsistojo taip, kad užstotų Megei reginį. – Ką dabar darysi?

Bobas atsistojo. Jis nesišypsojo ir Megė pamanė jo veide pastebėjusi nerimą.

– Turėsiu paskambinti į tyrimų skyrių. Tie vaikinai tikrai norės čia užmesti akį.

Jiems lipant šlaitu aukštyn Megė neištarė nė žodžio. Tylėdama laukė, kol policininkas nuėjo iki savo automobilio ir per raciją pranešė tyrimų skyriui apie radinį. Vėl prabilusi ji sąmoningai vengė kalbos apie kaulus.

– Tai jūs pažįstami, – taip pradedamas paprastas pokalbis niekuo neišsiskiriančią dieną.

– Mes su Bobu lankėme tą pačią mokyklą, – Klifas stebėjo virš medžių skraidančią didelę varną. Jis prisiminė Megės žvilgsnį jai ėmus klykti. – Galiausiai prieš keletą metų jis vedė vieną iš mano pusseserių.

Megė pasilenkė, nusiskynė laukų gėlę ir pradėjo plėšyti.

– Ar daug turi pusbrolių ir pusseserių?

Klifas gūžtelėjo pečiais. Varna nusileido ant medžio šakos ir ramiai tupėjo.

– Gana daug.

– Keletas iš jų – Morganai.

Tai neprasprūdo jam pro ausis.

– Keletas? – lėtai paklausė jis. – Kodėl?

– Gal dėl giminystės su jais tau nepatinka, kad dabar ši žemė priklauso man.

Klifas svarstė, kodėl kitų žmonių tiesmuką nuoširdumą jis vertina, o jos negali pakęsti.

– Ne.

– Bet tau tai nepatinka, – Megė laikėsi savo. – Nemėgai manęs dar nė nematęs.

Tai buvo tiesa ir tas jausmas vis stiprėjo nuo tos dienos, kai jis pajuto jai aistrą.

– Džoisė turėjo teisę parduoti savo žemę kada panorėjusi ir kam panorėjusi.

Megė linktelėjo. Ji žvelgė į išraustose žemėse žaidžiantį šunelį.

– Ar ir ji tavo pusseserė?

– Ką nori tuo pasakyti?

Pakėlusi galvą Megė sutiko nekantrų Klifo žvilgsnį.

– Aš tik bandau suprasti mažų miestelių gyvenimo ypatumus. Šiaip ar taip, juk ruošiuosi čia gyventi.

– Pirmas dalykas, kurį tau teks įsikalti į galvą – žmonės nemėgsta, kai juos per daug klausinėja. Jie gali papasakoti daugybę dalykų, ko reikia ir ko nereikia, bet klausinėjami mažai ką tepasako.

Megė kilstelėjo antakį.

– Turėsiu omenyje.

Apsidžiaugusi, kad jį suerzino, Megė atsisuko į priėjusį policininką.

– Netrukus čia atvyks ekspertų grupė, – jis žvilgtelėjo į Megę, paskui į Klifą, galiausiai įsmeigė akis į daubą už Klifo pečių. – Pasisukios čia truputėlį ir pasiims viską, ką ras.

– O kas tada?

Bobas vėl atsisuko į Megę.

– Geras klausimas.

Ieškodamas atsakymo jis šiek tiek pamindžikavo vietoje.

– Tiesą sakant, aš dar niekada nebuvau susidūręs su tokiu atveju, bet spėju, kad radinius jie išsiųs medicininei ekspertizei į Baltimorę. Ekspertas turi viską patikrinti prieš pradedant tyrimą.

– Tyrimą? – pakartojo Megė ir pajuto, kaip kažkas užgniaužė gerklę. – Kokį tyrimą?

Policininkas pasičiupinėjo nosį.

– Ką gi, ponia, kaip aš suprantu, nėra jokios prasmės ką nors užkasti tokioje dauboje, nebent...

– Nebent kas nors vis dėlto užkasė, – užbaigė Klifas.

Megė spoksojo į šalia keliuko ramiai žaliuojančius medžius.

– Manau, mes visi galėtume išgerti kavos, – sumurmėjo ji ir nelaukdama pritarimo nužingsniavo į namą.

Bobas nusiėmė skrybėlę ir atžagaria ranka nusibraukė prakaitą nuo kaktos.

– Apie tai būtų galima parašyti knygą.

Klifas pastebėjo draugo žvilgsnį, kuriuo jis nusekė išklerusiais laiptais lipančią moterį.

– Apie ką? Šitą ar tą? – jis mostelėjo į daubą.

– Apie viena ir kita, – Bobas išsitraukė pakelį kramtomosios gumos ir atsargiai išvyniojo gabaliuką.

– Pirma, ką tokia moteris kaip ji, tikra žvaigždė, veikia šiose girių platybėse?

– Galbūt suprato, kad mėgsta medžius.

Bobas įsikišo gumą į burną.

– Čia dešimt ar dvylika akrų.

– Dvylika.

– Man atrodo, kad ji nusipirko daugiau nei tikėjosi. Po perkūnais, Klifai, visoje apylinkėje dar nėra buvę sensacingesnio įvykio nuo to laiko, kai pamišėlis Melas Stikleris padegė tuos tvartus. Dabar mieste...

– Ar nemanai, kad šiek tiek per daug įsijautei?

Bobas taip gerai pažinojo Klifą, kad puikiausiai suprato jo humorą bei potekstes.

– Man patinka, kai kas nors vyksta, – paprastai tarė jis. – O ši moteris – dainų kūrėja – tarsi rojaus paukštė, nusileidusi mūsų miestelyje.

– Kaip Kerol Anė?

Klifui užsiminus apie jo žmoną Bobas nusišypsojo.

– Panašiai. Klausyk, Klifai, jei koks vyras jos nepastebi ir neįvertina, jam pats laikas kreiptis į gydytoją. Juk neketini man sakyti, kad nepastebėjai, kokia graži tos merginos figūra.

– Pastebėjau, – jis pažvelgė į šalimais stūksančią uolą. Jie sėdėjo ant jos ir bučiavosi. Nebūtų sunku prisiminti kiekvieną tų akimirkų pojūtį. – Bet man įdomesnė jos žemė.

Bobas nusijuokė.

– Jei taip yra iš tikrųjų, tai nuo vidurinės mokyklos laikų tu labai pasikeitei. Pameni, lankydavomės čia pas tas dvi blondines, palaikymo komandos šokėjas, kurių tėvai kurį laiką nuomojosi šitą namą? Tavoji Čivė štai čia buvo pametusi šalikėlį.

– Pamenu.

– O kaip vaikščiodavome po miškus, – dalijosi prisiminimais Bobas. – Buvo gražiausios mokyklos merginos, bet tėvas gavo darbą kitur ir jas išsivežė.

– Kas atsikėlė po jų? – garsiai svarstė Klifas.

– Ta sena porelė iš Harisburgo – Faradėjai. Jie čia gyveno ilgai, bet kai senasis vyras pasimirė, moteriškė persikėlė gyventi pas vaikus.

Mėgindamas prisiminti Klifas prisimerkė.

– Tai buvo keli mėnesiai prieš Morganui nuriedant nuo tilto. Po to niekas nebegyveno šiame name.

Bobas gūžtelėjo pečiais. Abu pažvelgė į daubos pusę.

– Spėju, kad čia niekas negyveno daugiau kaip dešimt metų.

– Dešimt metų, – pakartojo Klifas, – ilgas laiko tarpas.

Išgirdę atvažiuojantį automobilį jie abu atsisuko į keliuką.

– Ekspertai, – tarė Bobas ir pasitaisė skrybėlę. – Dabar jie imsis darbo.

Megė žvelgė pro langą. Nusprendė: jeigu policininkams jos prireiks, tai pakvies. Regis, jie išmano savo darbą. Ji pabus viduje, – nusprendė gerdama jau antrą puodelį juodos kavos.

Atvykėliai kasinėjo dauboje, kruopščiai apžiūrinėjo ir krovė į maišelius viską, dėl ko ir buvo atvažiavę. Megė tikino save, kad išvežus tuos radinius iš jos žemės, sugebės juos pamiršti. Jai neberūpės. Taip norėjo tuo patikėti. Tai, kas dabar keliavo į plastikinius maišelius, kažkada buvo gyvas padaras. Vyras ar moteris, turėjęs, kaip ir ji, minčių ir jausmų. Jis ilgai gulėjo vienišas vos už kelių jardų nuo tos vietos, kurią ji dabar vadina savo namais. Ne, vis dėlto sunku tikėtis, kad kada nors ji tai pamirš.

Bet kai viskas baigsis, ji norėtų sužinoti, kas buvo tas žmogus, kaip mirė ir kodėl jo kapas buvo jos žemėje. Jeigu nori ir toliau čia gyventi, ji tiesiog privalo tai žinoti. Jau buvo baigusi gerti kavą, kai vienas policininkas atsiskyrė nuo grupės ir pasuko link namo. Megė nuėjo prie durų pasitikti.

– Ponia, – jis linktelėjo jai ir parodė savo ženklelį. – Leitenantas Reikeris.

Megė pamanė, kad vyras panašus į vidutinio amžiaus buhalterį. Kažin, ar po švarku jis turi ginklą?

– Mes jau beveik baigėme. Atleiskite man už sutrukdymą.

– Nieko tokio, – Megė sunėrė rankas ir pamanė, kad mielai eitų vidun ir užsisklęstų savo muzikoje.

– Aš jau girdėjau jus apklaususio policininko ataskaitą, bet norėčiau, kad pati man papasakotumėte, kaip aptikote palaikus.

Palaikus. Megę nukrėtė šiurpas. Labai šaltas žodis. Ji dar kartą pasakojo, kaip jos šunelis aptiko kaulus. Šįkart ji tai darė ramiai, nedrebėdama.

– Jūs neseniai nusipirkote šią žemę, tiesa?

– Taip, atsikrausčiau vos prieš kelias savaites.

– Ir pasamdėte Delanį, kad sutvarkytų aplinką.

– Taip, – ji pažvelgė ten, kur stovėjo ir su kitu policininku šnekėjosi Klifas. – Darbininkas, kuris tvarko mano namą, jį rekomendavo.

– Hmm, – ekspertas užsirašinėjo. – Delanis sakė, kad norite toje dauboje kūdros.

Megė apsilaižė lūpas.

– Taip.

– Gera vieta, čia tiktų, – pasakė leitenantas. – Norėčiau, kad kelias dienas ten nieko nedarytumėte. Mums gali tekti sugrįžti ir dar kartą viską apžiūrėti.

Megė sukiojo rankose puoduką.

– Gerai.

– Mes aptversime teritoriją, – Reikeris truktelėjo savo diržą, – kad jūsų šuo ar kokie benamiai gyvūnai nelįstų.

Ir žmonės, – pamanė Megė nusprendusi, kad jis ir tai norėjo paminėti. Vakarop visa apylinkė jau kalbės apie tai. Ji buvo gera mokinė.

– Darykite viską, ką reikia.

– Dėkoju už bendradarbiavimą, panele Ficdžerald, –

Reikeris sukiojo tarp pirštų tušinuką, tarsi dar kažką būtų norėjęs pasakyti.

– Dar kas nors?

– Žinau, kad ne pats tinkamiausias metas, – tarė jis kvailokai šypsodamasis, – bet negaliu praleisti progos. Gal galėčiau paprašyti autografo? Buvau didelis jūsų motinos gerbėjas, esu girdėjęs tikriausiai visas jūsų dainas.

Megė nusijuokė. Dabar juoktis buvo kur kas maloniau. Visą dieną vienas po kito sekė vien absurdiški įvykiai.

– Be abejo, – ji paėmė iš jo tušinuką ir bloknotą. – Gal norite, kad ką nors užrašyčiau?

– Galėtumėte tiesiog parašyti: „Mano geram draugui Harviui."

Megė pakėlė akis ir pastebėjo, kad Klifas žiūri į ją. Matė jo pašaipią šypseną. Tyliai atsidususi ji pasirašė ir atidavė bloknotą.

– Nedaug teišmanau apie jūsų reikalus, – gyvai ištarė ji, – bet gal galėtumėte mane informuoti apie viską, ką sužinosite.

– Po kelių dienų turėsime medicininės ekspertizės išvadas, – įsikišęs bloknotą į kišenę leitenantas Reikeris vėl tapo savimi pasitikinčiu profesionalu. – Surinkome pakankamai informacijos. Ačiū, kad skyrėte mums laiko, panele Ficdžerald. Pasistengsime kuo greičiau viską sutvarkyti ir duoti jums ramybę.

Megė jautė Klifo žvilgsnį, tačiau į jį nepažvelgė ir apsisukusi grįžo į vidų. Po kelių akimirkų pro atvirus langus jau liejosi muzika.

Net ir atsakęs į visus klausimus Klifas liko stovėti. Jo ausys gėrė garsus, sklindančius iš muzikos kambario. Tai ne jos daina, – nusprendė, – veikiau klasikos gabalėlis, reikalaujantis greičio, susitelkimo ir aistros. Terapija, – pamanė ir suraukęs antakius žvelgė į langą. Paskui truktelėjo pečiais ir nuėjo prie savo automobilio. Nesirūpino, kad panelę tai gali nuliūdinti. Argi ji nesakė, kad atsikėlė čia norėdama pabūti atskirai nuo žmonių?

Pasukęs galvą pamatė besirengiančius išvažiuoti ekspertus. Po kelių akimirkų Megė liks viena. Pro langą besiliejanti muzika buvo kupina įtampos, beveik desperatiška. Nusikeikęs Klifas įsikišo automobilio raktelius į kišenę ir nuėjo link namo.

Megė neatsiliepė į jo beldimą. Muzika tebeskambėjo. Klifas pastūmė duris. Namas virpėjo nuo fortepijono keliamos audros. Nuėjęs iki muzikos kambario Klifas sustojo tarpduryje ir pažvelgė į Megę.

Jos akys buvo tamsios, galva palenkta, bet Klifas buvo įsitikinęs, kad klavišų Megė nemato. Talentas? Niekas negalėtų to paneigti, kaip ir jos aikštingo charakterio ar jautrumo. Vėliau jis dar klaus savęs, kodėl visos trys šios savybės vertė jį jaustis nejaukiai. Gal jis linki jai gero? To paties linkėtų kiekvienam, papuolusiam į tokią padėtį. Juk nebūtinai turi būti ypatingas, kad sulauktum paramos. Beglobiai gyvūnai ir sužeisti paukščiai buvo Klifo silpnybė. Nepatenkintas savo logika jis palaukė, kol ji baigs groti.

Megė pakėlė galvą ir krūptelėjo išvydusi jį tarpduryje.

Velniai griebtų tuos nervus, – pamanė, iš lėto sukryžiuodama rankas ant krūtinės.

– Maniau, kad išvažiavai.

– Ne, tai jie išvažiavo.

Ji nusibraukė ant akių užkritusius plaukus ir pamanė, kad jau susitvardė.

– Ar dar ką nors rado?

– Taip, – jis priėjo prie fortepijono ir pabarbeno į klavišus. Nė dulkelės, pastebėjo, nors namuose jų pilna. Jos darbas jai pats svarbiausias dalykas.

Neišgirdusi jokių smulkmenų Megė susiraukė. Klifas pastebėjo nekantrumą jos akyse.

– Kas dar?

– Galvoju apie bifšteksą.

– Atsiprašau?

Ramus klausimas užčiaupė jam lūpas. Taip, tokia ji tikrai jam patinka.

– Aš dar nevalgiau.

– Atsiprašau, – Megė išlygino natų lapus, – nesupratau.

– Yra tokia vietelė už kokių dešimties mylių nuo čia, – Klifas paėmė ją už rankos ir privertė atsistoti. – Ten kepa nuostabius bifšteksus – tikriausiai geriau ir už tave.

Suraukusi kaktą Megė žvelgė į jį.

– Važiuosime vakarieniauti?

– Taip.

– Kodėl?

Klifas vėl paėmė ją už rankos.

– Aš alkanas, – paprastai paaiškino.

Megei kilo noras priešintis, nors neatrodė, kad jis būtų tai pastebėjęs. Tada jai toptelėjo, kad ir ji pati labai norėtų kur nors išvažiuoti, bent trumpam. Anksčiau ar vėliau reikės grįžti į vienišus namus, bet tada... Ne, ji nenorėjo būti viena.

Klifas žinojo, gerai suprato, kad siūlo tai, ko jai tikrai reikia.

Nors ir vieno, ir kito galvoje sukosi daugybė minčių, eidami pro duris jie neištarė nė žodžio.

PENKTAS SKYRIUS

Kitą dieną Megė užsidarė kambaryje ketindama užbaigti įvadinę partitūros dainą. Ji sąmoningai bandė užmiršti viską, kas įvyko prieš dieną. Viską. Nebegalvojo apie tai, kas buvo palaidota ir atkasta visai arti namų, nebegalvojo apie policiją, ekspertus ir medicininę ekspertizę. Neprisileido minčių ir apie Klifą, aistringą ir jaudinantį bučinį bei keistą jų vakarienę. Sunku patikėti, kad visa tai ji patyrė su tuo pačiu vyru.

Šiandien ji – Megė Ficdžerald, dainų rašytoja, muzikos kūrėja. Jei galvotų vien apie tai, būtų vien tokia, gal net įtikintų save, kad viskas, kas atsitiko vakar, atsitiko ne jai, o kažkam kitam. Ji žinojo, kad lauke darbininkai sėja ir sodina augalus. Jie sodino krūmus, mulčiavo, valė brūzgynus. Jei ji teisingai suprato, šįryt buvo atvežta rąstų atraminės sienelės statybai.

Tačiau dabar jos niekas nebejaudino. Reikėjo užbaigti partitūrą, ir ji dirbo. Megė gerai žinojo taisyklę – kad ir kas dėtųsi aplinkui, darbą reikia padaryti. Ji buvo mačiusi, kaip jos tėvui statant filmą sugedo visa aparatūra ir aktoriai niršo. Motina dainuodavo net karščiuodama. Didžiąją savo gyvenimo dalį Megė praleido prabangiame apsimestiniame pasaulyje, bet atsakomybės išmoko. Šiandien partitūra buvo svarbiausia – dainą reikia parašyti. Tada gal brūkštelės porą žodžių Sidžėjui. Bet tikrai nerašys apie viską, kas pastarosiomis dienomis dėjosi jos žemėje, – skrupulingai popieriuje dėliodama natas galvojo Megė. Antraip Sidžėjui neužteks viso Los Andželo rūgštingumą neutralizuojančių vaistų. Vargšelis, jis taip jaudinasi dėl to stogo, kuris gali užgriūti jai ant galvos. Nežino, kad jau užgriuvo, tik visiškai netikėtu būdu. Sužinojęs apie policininkus, besisukinėjančius jos kieme, Sidžėjus parskraidintų ją į Los Andželą pirmu reisu.

Megė svarstė, ar Klifas būtų ištempęs ją iš namų praėjusį vakarą, jei ji būtų to nenorėjusi. Tikriausiai padarytų tai be didelio vargo. Vis dėlto jis buvo idealus vakarienės partneris. Nors ji nesitikėjo, jis buvo itin dėmesingas. Nesitikėjo ir subtilaus švelnumo, bet sulaukė. Visa tai privertė ją užmiršti, kad dar neseniai laikė jį nemaloniu žmogumi.

Jie nesikalbėjo apie tai, kas tądien buvo atkasta dauboje, nebuvo jų pokalbyje visokių „kodėl" ir „kaip". Nediskutavo ir apie vienas kito darbus – paprasčiausiai šnekėjosi. Megė nebūtų galėjusi detaliai atpasakoti jų pokalbio, bet prisiminė: bendra nuotaika buvo rami. Tokia rami, kad ji net pamiršo apie aistrą, kurią jie vienas kitam spinduliavo po tylia ir kaitria popietės saule. Beveik pamiršo. Bet prisiminimo šešėlis visą vakarą jai nedavė ramybės. Jis vertė greičiau tekėti kraują, skatino spėlioti, ar ir Klifas jaučia tą patį.

Nusikeikusi Megė ištrynė penkias paskutines natas. Sidžėjui nepatiktų, kad ji maišo bosą su tenoru. Atsitiko tai, ko ji visą laiką vengė – praėjusios dienos suirutė atsiliepė darbui. Megė sėdėjo ramiai ir tol giliai kvėpavo, kol mintys praskaidrėjo. Išmintingiausia būtų visą dainą įrašyti iš naujo, nuo pradžių. Staiga ją išblaškė beldimas į duris. Ramus kaimo gyvenimas! Kažin, kur ji girdėjo šį posakį? Megė nuėjo atidaryti durų. Pamačius pistoletą prie vyro šlaunies jai suspaudė skrandį. Prie žalsvų marškinių prisegtas mažas ženklelis rodė: tai šerifas. Pažvelgusi jam į veidą Megė nustebo. Prieš ją stovėjo įdegęs blondinas mėlynomis akimis, apie kurias buvo susimetusios raukšlelės nuo juoko ar nuo saulės. Akimirką ji pagalvojo, kad Sidžėjus atsiuntė jį tiesiai iš filmavimo aikštelės.

– Panelė Ficdžerald?

Megė apsilaižė lūpas ir pasistengė surikiuoti mintis. Sidžėjus vargu ar iškrėstų tokį pokštą. Be to, pistoletas atrodė labai jau tikras.

– Taip.

– Aš šerifas Eidžis. Tikiuosi, kad nesutrukdžiau.

– Ne, – ji pabandė mandagiai nusišypsoti, bet pajuto, kad šypsena išėjo dirbtinė. Ginklai ir ženkleliai, tarnybiniai automobiliai. Per daug visko per tokį trumpą laiką.

– Jei tai nesukeltų jums nepatogumų, norėčiau užeiti ir truputėlį šnektelėti su jumis.

Tai jau sukėlė jai nepatogumų, – norėjo išrėžti ir užverti duris – ir jam, ir viskam, apie ką jis nori šnekėtis. Bailė, – pasakė sau Megė ir žengtelėjusi atgal įleido šerifą.

– Spėju, kad atėjote dėl vakarykščio radinio, – ištarė užverdama duris. – Nežinau, ką dar galėčiau pasakyti.

– Tikiu, kad jums tai bjaurus nutikimas, panele Ficdžerald. Turbūt norėtumėte kuo greičiau jį pamiršti, – šerifo balse buvo girdėti ryški simpatija, sumišusi su profesionalo pareigingumu. Megė pagalvojo, kad jis išmano savo reikalą. – Nesijausčiau atlikęs savo, kaip šerifo ir kaip kaimyno, pareigos, jei kuo galėdamas jums nepadėčiau.

Megė pažvelgė į jį dar kartą. Šįkart šypsotis buvo daug lengviau.

– Dėkoju. Pasiūlyčiau kavos, jei nekreiptumėte dėmesio į netvarką virtuvėje.

Šerifas nusišypsojo. Atrodė toks solidus ir malonus, kad Megė beveik pamiršo ginklą jo pašonėje.

– Niekada neatsisakau kavos.

– Virtuvė štai čia, – Megė nusijuokė. – Jums turbūt nereikia nieko aiškinti. Tikriausiai pažįstate kiekvieną šio namo kertelę geriau už mane.

Jis buvo vos per žingsnį nuo jos.

– Tiesą sakant, daugybę kartų esu buvęs šiose vietose – pjaudavau žolę, medžiodavau. Bet būtų galima ant pirštų suskaičiuoti, kiek kartų buvau viduje. Morganai išsikraustė iš čia, kai Džoisė dar buvo vaikas.

– Taip, ji man sakė.

– Daugiau kaip dešimt metų čia niekas negyveno. Senajam Morganui mirus Luela viską apleido, – jis pažvelgė į nusilaupiusius lubų dažus. – Ji laikė šią nuosavybę savo rankose, kol Džoisei sukako dvidešimt penkeri ir ji tapo paveldėtoja. Tikriausiai girdėjote, kad bandžiau įkalbėti Džoisę neparduoti.

– Na... – nežinodama, ką atsakyti, Megė kuitėsi prie viryklės.

– Tada galvojau, kad galėtume namą suremontuoti ir vėl išnuomoti. Bet tokiam dideliam pastatui reikėtų daug laiko ir pinigų. Džoisė tikriausiai teisingai padarė, kad jį pardavė.

Regis, šis vyras žino, kad svajonės egzistuoja, bet niekada neranda joms laiko.

– Išsirinkote gerus vyrus – Bogą namui suremontuoti, o Delanį žemei sutvarkyti, – kai Megė pažvelgė į šerifą, jis vėl nusišypsojo. – Mažuose miesteliuose naujienos sklinda žaibiškai.

– Sutinku su jumis.

– Dėl to, kas atsitiko vakar... – jis nurijo seiles. – Žinau, kad jums turėtų būti nelengva. Daugelis žmonių, sužinoję apie tokius dalykus jų kieme, būtų tiesiog susikrovę mantą ir išvažiavę gyventi kitur.

Megė paėmė iš spintelės puodukus.

– Aš niekur neišvyksiu.

– Džiugu girdėti, – žiūrėdamas, kaip ji pila kavą, šerifas minutėlę patylėjo. Megės rankos nedrebėjo. – Žinau, kad vakar čia buvo ir Klifas.

– Taip. Jis prižiūri, kaip vyksta darbai.

– O jūsų šuo atkasė...

– Taip, – Megė padėjo puodukus ant stalo ir atsisėdo. – Jis dar mažas šunytis. Dabar miega viršuje. Jam čia per daug jaudinančių nuotykių.

Šerifas rankos mostu atsisakė pasiūlytos grietinėlės ir gurkštelėjo juodos kavos.

– Atėjau čia ne norėdamas išspausti iš jūsų įvykio detalių. Valstijos policijos departamentas apie viską mane informavo. Tik norėjau pasakyti, kad visada būsiu šalia, jei jums ko nors prireiktų.

– Dėkoju. Nelabai išmanau apie tuos dalykus, bet spėju, kad vakar turėjau paskambinti jums.

– Mėgstu pats pasirūpinti savo teritorija, – lėtai ištarė šerifas, – bet kai čia toks įvykis... – jis gūžtelėjo pečiais. – Velniai rautų, vis tiek būčiau turėjęs pranešti valstijos policijai.

Megė stebėjo saulės šviesoje sublizgėjusį jo vestuvinį žiedą. Džoisė turi tokį pat, prisiminė ji. Auksinį. Neįmantrų, bet solidų.

– Atrodo, remontuojate grindis.

Megė abejingai pažvelgė žemyn.

– Na, taip, nuplėšiau senąjį linoleumą. Dabar reikėtų viską nušlifuoti.

– Išsikvieskite Džordžą Kuperį, – pasiūlė šerifas. – Telefoną rasite knygoje. Jis atsiveš elektrinę šlifavimo mašiną ir greitai viską sutvarkys. Tik pasakykite jam, kad rekomendavo Stanas Eidžis.

– Gerai, – pokalbis turėjo padėti Megei atsipalaiduoti, bet ji vis dar jautėsi įsitempusi. – Ačiū.

– Jei jums ko nors prireiktų, paskambinkite mums. Džoisė norėtų pakviesti jus vakarienės. Jos keptas kumpis gardžiausias visoje apylinkėje.

– Būtų smagu.

– Džoisė niekaip negali patikėti, kad toks žmogus kaip jūs galėjo atsikelti gyventi į Morganvilį.

Šerifas siurbčiojo kavą, tuo tarpu Megės kava vėso nė nepaliesta. Jis sėdėjo kėdėje atsilošęs ir atsipalaidavęs, o ji – tiesi ir įsitempusi.

– Aš nelabai domiuosi muzika, bet Džoisė viską žino apie jūsų kūrybą. Ji skaito visus tuos žurnalus. Ir štai netikėtai žmogus, nuolat žvelgiantis iš jų puslapių, atsikrausto į senąjį jos namą, – jis tingiai pažvelgė į galines duris. – Jums reikėtų pasikalbėti su Bogu, kad sutvarkytų užraktą.

Pažiūrėjusi į iškritusią lango pertvarą Megė prisiminė, kad reikia sutepti vyrius.

– Užraktą?

Nusijuokęs jis ištuštino puodelį.

– Štai kas nutinka, kai esi šerifas. Visada galvoji apie saugumą. Mūsų bendruomenė maža ir rami, panele Ficdžerald. Nenorėčiau, kad susidarytumėte kitokį įspūdį. Bet man būtų ramiau, jei įsistatytumėte geras spynas, juo labiau, kad gyvenate viena.

Stodamasis šerifas nevalingai palietė savo pistoleto dėklą.

– Ačiū už kavą. Tik nepamirškite paskambinti, jeigu ko prireiks.

– Gerai, nepamiršiu.

– Aš jau eisiu, nebetrukdysiu jums dirbti. Ir paskambinkite Džordžui Kuperiui.

– Gerai, – Megė palydėjo jį iki galinių durų. – Dėkoju, šerife.

Akimirką Megė pastovėjo įrėmusi galvą į durų staktą. Jai nepatiko, kad taip lengvai susinervina. Šerifas atėjo jos nuraminti, parodyti, kad bendruomenė, kurioje ji nusprendė gyventi, turi rūpestingą ir savo darbą išmanantį įstatymų vykdytoją. Dabar jos smegenys jau buvo visiškai išdžiūvusios nuo tokios daugybės pokalbių su policija. Tiek daug policininkų buvo tada, kai mirė Džeris. Daug policininkų ir daug klausimų. Ji manė viską jau užmiršusi, bet dabar prisiminimai vėl sugrįžo. „Jūsų vyras nuvažiavo nuo skardžio, ponia Brauning. Mes dar neradome jo kūno, bet darome viską, ką galime. Apgailestauju."

Taip, iš pradžių ji sulaukė užuojautos. Iš policijos, jos ir Džerio draugų. Bet paskui pasipylė klausimai: „Ar jūsų vyras vairavo išgėręs?", „Ar jis buvo susijaudinęs, o gal supykęs?", „Ar jūs pykotės?"

Dieve, ar negana to, kad jis nebegyvas? Kodėl jie puola ją ir skaudina visais tais klausimais? Dėl kokių priežasčių dvidešimt aštuonerių metų vyras galėjo nuvažiuoti automobiliu nuo skardžio?

Taip, jis gėrė. Daug gėrė nuo to laiko, kai jo karjera ėmė slysti iš po kojų, o jos – kilti. Taip, jie pykdavosi, nes nesuprato, kur dingo tos svajonės, kurias kažkada turėjo. Ji atsakinėjo į klausimus, kentė spaudos atakas tol, kol suprato, kad tuoj išprotės.

Megė stipriai užmerkė akis. Viskas baigta. Ji nebegali susigrąžinti Džerio ir išspręsti jo problemų. Jis pats rado sprendimą. Nusisukusi nuo durų ji nupėdino į muzikos kambarį.

Savo darbe Megė atrado ramybę ir tvarką, kurios taip troško. Jai visada to trūko. Pabėgdavo į savo muziką, kad išlaisvintų jausmus. Taip ji mokėsi viską sudėlioti į savo vietas. Stengėsi išsilaisvinti. Kurdama ji išlaisvindavo savo emocijas, o jos klausytojai – savąsias. Megei tai sekėsi, o daugiau nieko ir nereikėjo.

Tačiau vien talento neužtenka. Jo neužteko Džeriui. Šalia talento į darbą turi būti įkinkyti disciplina ir kūrybingumas. Dabar Megė taip ir daro.

Laikui bėgant ji susiliejo su muzika ir su savo užsibrėžtu tikslu. Įvadinė daina turėjo būti aistringa, kupina judesio ir seksualumo – taip sufleravo pats pavadinimas. Megė norėjo, kad nuskambėjusi ji sudrebintų pojūčius ir sukeltų didžiulius troškimus bei ilgesį.

Dar nebuvo numatyta, kas atliks šį kūrinį, taigi ji galėjo kurti bet kokį stilių. Megė norėjo bliuzo ir mintyse girdėjo aimanuojant saksofoną. Seksualiai ir aistringai. Norėjo tylios pučiamųjų raudos ir ritmingo boso tvinkčiojimo. Vakar iki paryčių negalėdama užmigti ji parašė keletą sakinių. Dabar eksperimentavo su jais, bandydama sujungti muziką ir žodžius.

Beveik iškart suprato, kad rado atsakymą. Raktas buvo nepaaiškinama, nevaldoma aistra. Geismas, nustumiantis į šalį visa, kas civilizuota. Pasiutimas ir kaitra, kurią vyras ir moteris lieja vienas kitam tol, kol visiškai išsenka. Dabar ji turi raktą. Megės pulsas pradėjo daužytis muzikos ritmu, nes ji pati buvo tai patyrusi. Vakar, ant kalvelės, saulės atokaitoje su Klifu.

Pamišimas. Tai buvo pirmas į galvą atėjęs žodis. Aistra yra pamišimas. Užmerkusi akis jautė, kad pradeda lietis žodžiai ir melodija. Argi ji nepajuto to pamišimo, jo saldumo ir skausmo, kai jis lūpomis įsisiurbė jai į lūpas? Argi nenorėjo jausti jo šalia, ar nenorėjo stipriai prisiglausti? Jis privertė ją galvoti apie tamsias naktis – meilės naktis be mėnulio, kai oras toks tirštas, kad tiesiog limpa prie tavo kūno.

Tada ji iš viso nieko negalvojo, nes aistra buvo pamišėliška.

Megė leido laisvai lietis žodžiams, bereikšmiams pažadams, leido sklandyti jiems virš muzikos kaitros. Viliojantys ir dviprasmiški, jie išlaisvino visus jos jausmus. Mylimojo žodžiai, desperatiškas šnabždesys, sklindantis iš Megės lūpų, užtvindė kambarį. Nė vienas, tai išgirdęs, neturėjo likti abejingas. Toks buvo jos troškimas.

Pabaigus Megei iš laimės užėmė kvapą, ji linksma ėmė suktis po kambarį. Norėdama atsukti kasetę ir dar kartą pasiklausyti paspaudė grotuvo mygtuką ir tada pastebėjo tarpduryje stovintį Klifą. Jos rankos nutirpo, o pulsas, ir taip tankus, dar labiau patankėjo.

Ar iškviečiau jį savo daina, – pamanė paklaikusi. Ar burtai buvo tokie stiprūs? Jis nieko nesakė. Ji išjungė grotuvą ir tarė jau išmoktu ramiu balsu:

– Ar kaime tai priimtina – įeiti į žmonių namus nepasibeldus?

– Tu negirdi mano beldimo, kai dirbi.

Ji klausėsi šiek tiek palenkusi galvą.

– Tai tikriausiai reiškia, kad nemėgstu būti trukdoma.

– Tikriausiai.

Trukdoma. Jis vos nepradėjo juoktis iš šito žodžio. Gal jis ir sutrukdė jos darbą, bet tai niekis palyginti su tuo, kaip jį paveikė daina – kaip dainuojanti Megė paveikė jį. Klifas iš visų jėgų stengėsi valdytis, kad nenutemptų jos nuo fortepijono kėdės ir nepasiguldytų ant dulkėtų grindų. Jis priėjo arčiau žinodamas, kad tuoj pajus jos kvapą, kuris taip svaigina.

– Vakar šiek tiek sugaišau, – Megė nurijo gumulą, kuris trukdė kalbėti. Jos kūnas dar virpėjo, buvo pažeidžiamas dėl aistros, kuri veržte veržėsi iš jos. – Artėja galutinis terminas, kai turėsiu atiduoti partitūrą.

Jis pažvelgė į jos rankas. Troško, kad jos liestų jį taip pat kaip fortepijono klavišus. Žvilgsnis lėtai slydo jos pečių linkiu prie veido. Abu jautė, tarsi jis būtų glamonėjęs ją ne žvilgsniu, o ranka.

Megės kvėpavimas buvo nelygus, akys neramios. Buvo taip, kaip jis norėjo. Klifas dažnai karštai įtikinėdavo save, kad geriau būtų nuo jos atsitolinti, bet suprato: dabar tai jau beveik nebeįmanoma. Ji nebuvo jam skirta – jis buvo tuo save įtikinęs. Bet abu jie turėjo kažką, ką reikėjo išlaisvinti ir ko reikėjo paragauti.

– Iš to, ką girdėjau, – sumurmėjo jis, – suprantu, kad jau baigei.

– Tai nuspręsiu aš.

– Paleisk kasetę iš naujo, – tai buvo iššūkis. Iš Megės akių Klifas matė, kad ji suprato. Šis iššūkis galėjo atsiliepti abiem. – Paskutinę dainą – noriu dar kartą ją išgirsti.

Pavojinga. Megė pajuto pavojų. Kol ji dvejojo, jo lūpų linija keitėsi. To pakako. Netardama nė žodžio ji paspaudė mygtuką, kad atsuktų kasetę atgal. Daina fantastiška, pamanė. Fantastiška – kaip ir filmas. Daina apie filmo veikėjus ir neturi nieko bendra su ja. Nei su juo. Ji paspaudė kitą mygtuką, vėl suskambėjo muzika.

Reikia klausytis bešališkai, – nusprendė Megė, kai muzika užliejo kambarį. Ji klausys kaip muzikė, iš techniškosios pusės. To reikia jos darbui. Tačiau netruko pastebėti, kad jos pačios balsas pradėjo ją gundyti, kad ji klausosi kaip moteris. Atsikėlusi nuėjo prie lango. Kai troškimas toks stiprus, vienintelis išsigelbėjimas – atstumas.

„Sulauk nakties karščio ir jos beprotybės,ir aš priversiu tavo kraują šėlti.

Sulauk nakties, kai aistra sukyla tarsi potvynis kaitros šokyje, o geismas trykšta laisvai ant vandens paviršiaus."

Klausydamasis Klifas jautė, kaip jo kūnas susilieja su muzika ir atsako į pažadus, kuriuos tas žemas balsas šnabžda. Troško visko, kuo jis viliojo. Viso to – ir dar daugiau.

Perėjo per kambarį. Matė, kokia Megė įsitempusi. Beveik girdėjo, kaip spragsi ir šnypščia oras dainos sukeltoje kaitroje. Kai jis priartėjo, Megė atsisuko. Saulė švietė jai iš už nugaros sukurdama aplink ją aureolę, kuri kontrastavo su tamsiomis jos akimis. Juodos kaip naktis, – pamanė Klifas. Dainos žodžiai užpildė visą kambarį. Tų žodžių ir užteko.

Jis nieko nesakė, tik uždėjo ranką jai ant sprando ir ėmė masažuoti. Ji nieko nesakė, tik pasimuistė bandydama išsilaisvinti. Jos akyse įsižiebė pyktis – sau ir jam. Į tokią padėtį ji įstūmė save, išlaisvinusi savo svajones ir jausmus. Tai ne tas pamišimas, kurio ji troško. Atvirkščiai, tai stabilumas. Čia nėra nieko laukinio, audringo, ko ji ieškojo – tik ramybė. Jis nepasiūlys jai tų dalykų.

Kai Megė pabandė atsitraukti, jo pirštai tapo atkaklesni. Tai nustebino abu. Jis pamiršo civilizuoto viliojimo taisykles, kaip ir tai, kad atėjo čia tik pažiūrėti, kaip ji laikosi. Muzika, žodžiai nublankino jos pažeidžiamumą, kuris anksčiau kėlė susirūpinimą. Dabar jis savo pirštuose juto jėgą. Jos laikysenoje įžvelgė iššūkį ir drąsą, persipynusią su pykčiu, kurį išdavė akys. Nieko kito iš Megės jis ir nenorėjo.

Klifas žengė žingsnį arčiau. Kai ji pakėlė ranką protestuodama, jis sugriebė už riešo. Pajuto jos pulsą, kuris tvinkčiojo taip pat stipriai, kaip muzikos ritmas kambaryje. Jų žvilgsniai susitiko, susirėmė – aistra prieš aistrą. Vienu judesiu jis prisitraukė ją prie savęs ir įsisiurbė į lūpas.

Megė išvydo ryškias spalvas ir šviesas, kurias kadaise tik įsivaizduodavo. Paragavo nevaldomo geismo skonio. Glausdama jį dar arčiau prie savęs išgirdo, kaip iš jos pačios lūpų išsprūdo pasitenkinimo dejonė. Visas pasaulis staiga išnyko, liko tik ši akimirka – ir vis tęsėsi.

Ar to ji laukė? Šito beprasmio, nors ir jaudinančio malonumo? Ar šiuos pojūčius, ar šiuos jausmus ji taip seniai bandė išreikšti savo muzika? Atsakymų nebuvo, tik dar daugiau klausimų.

Klifas prarado mąstymo dovaną. Kažkur smegenų kamputyje kirbėjo mintis, kad prarado ir protą. Megė privertė jį pajusti – intelektui čia nėra ką veikti. Jo rankos apkabino ją, paskui įslydo po palaidinuke ieškodamos švelnios šiltos odos, apie kurią jis svajojo. Ji spaudėsi prie jo siūlydama dar daugiau. Jis pajuto, kaip jos lūpos prie jo burnos dėlioja jo vardą ir viduje pabudo laukinis geismas. Klifas nebuvo švelnus, nors kaip mylimasis dar niekad nėra buvęs šiurkštus. Tik pernelyg stipriai geidė liesti ją, nė nepagalvodamas, kad gali įskaudinti daug trapesnį už save sutvėrimą. Bučinys darėsi pašėlusiai laukinis. Jis suprato, kad neįmanoma ja pasisotinti. Troško vis daugiau ir daugiau – kaip ir ji.

Jis varė Megę iš proto. Dar niekas nebuvo parodęs jai tokios nežabotos aistros. Patenkintas troškimas įplieksdavo dar karštesnę ugnį. Ji suprato, kad abu gali nusvilti. Gali sudegti toje karštoje liepsnoje ir likti be nieko. Nuo šios minties ji vėl sudejavo ir dar stipriau apkabino Klifą. Norėjo daugiau. Bet vis dėlto bijojo, kad gali paimti per daug – tiek, kiek pati duoti nebegalės.

– Ne.

Jo lūpos ant kaklo vertė ją tirpti iš malonumo.

– Ne, tai beprotybė, – šiaip ne taip išspaudė ji.

Klifas pakėlė galvą. Dabar jo akys buvo beveik juodos, kvėpavimas trūkčiojantis. Pirmą kartą Megė jo išsigando. Ką ji žino apie šitą vyrą?

– Tu pavadinai tai pamišimu, – sumurmėjo Klifas. – Buvai teisi.

Taip, ji buvo teisi, nes rašydama žodžius šiai dainai mąstė apie jį. Bet dabar jai tikrai praverstų bent lašelis sveiko proto.

– Neturėtume to norėti – nei tu, nei aš.

– Neturėtume, – Klifas jautė, kad tuoj nebegalės savęs valdyti. Jis perbraukė ranka jai per plaukus. – Bet jau per vėlu sustoti. Aš trokštu tavęs, Mege, ir man nesvarbu, gerai tai ar blogai.

Jei jis nebūtų ištaręs jos vardo... Iki tol ji nesuvokė, kad išsprūdęs jam iš lūpų jis gali taip ją paveikti. Užplūdo geismas ir ji padėjo galvą Klifui ant krūtinės. Tai buvo natūralus, nesąmoningas veiksmas, kuris nuskaidrino jo įsišėlusias mintis ir suvaldė aistrą.

Ta moteris gali įsiskverbti giliai į vyro širdį. Jei taip nutiktų, jis jau niekada nebegalėtų išsivaduoti. Supratęs tai Klifas visomis jėgomis stengėsi nepasiduoti nenugalimai užgaidai vėl prisitraukti ją prie savęs. Jis troško jos ir ketino gauti. Bet tai nereiškė, kad nebegali valdytis. Jie abu jautė, kad tarp jų įsižiebusi kibirkštis anksčiau ar vėliau turi virsti tikra ugnimi. Tai paprasta – tiesiog elementaru. Ir jiems abiem nuo to tik geriau.

Klifas nesirūpino dėl sukilusio geismo, bet švelnumas, kurį dabar jautė, kėlė nerimą. Būtų geriau sugrįžti į teisingas vėžes. Jis suėmė Megę už pečių ir šiek tiek atstūmė nuo savęs.

– Mes geidžiame vienas kito, – paprastai pasakė Klifas ir buvo pasiryžęs tuo tikėti.

– Taip, – ji linktelėjo galvą, vėl beveik rami. – Esu tikra, kad tu, kaip ir aš, jau žinai, jog ne visada gali turėti tai, ko nori.

– Tai tiesa. Bet šįkart nėra jokių priežasčių, kad kuris nors iš mudviejų negalėtų gauti to, ko trokšta.

– Galėčiau vieną kitą sugalvoti. Pirmoji – aš tave dar labai menkai pažįstu.

Klifas susiraukęs žvelgė jai į veidą.

– Ar tau tai labai svarbu?

Megė staiga metėsi atgal ir jo rankos nusviro.

– Tu tikrai tiki viskuo, ką perskaitai, – šįkart jos balsas buvo nervingas, akys šaltos. – Los Andželas, nuodėmių ir nusidėjėlių žemė. Apgailestauju, bet turiu tave nuvilti, Klifai – mano gyvenimas nėra užpildytas bevardžių ir beveidžių mylimųjų. Štai kas jį užpildo, – ji tekštelėjo ranka per fortepijoną taip, kad popieriai nukrito ant žemės. – Ir kadangi tiek daug skaitai, tai daug ir žinai apie mane. Tikriausiai tau ne paslaptis ir tai, kad prieš dvejus metus dar buvau susituokusi. Turėjau vyrą ir, kad ir kaip juokingai tai gali skambėti, šešerius metus buvau jam ištikima.

– Tai, ką pasakiau, su tuo neturi nieko bendra, – jo balsas buvo daug švelnesnis už jos ir Megė sustingo – tai kėlė nepasitikėjimą. – Kalbėjau apie mudu, tik apie tave ir mane.

– Dar galiu pridurti, kad laikausi taisyklės – negulti į lovą su vyru, kurio nepažįstu. Kalbu ir apie tave.

Klifas perėjo per kambarį ir palietė jos ranką, gulinčią ant fortepijono.

– Gal bent šiek tiek mane pažįsti?

– Ko gero, niekada geriau ir nepažinsiu, – ji stengėsi suvaldyti norą ištraukti ranką. Šiandien jau buvo pakankamai apsikvailinusi. – Laikausi ir kitos taisyklės – šalintis žmonių, kuriems nepatinka, kas aš esu ir kokia esu.

Jis pažvelgė į jos ranką po savąja. Ji buvo balta, maža, bet stipri.

– Gal aš ir nežinau, kokia esi, – jis žvilgsniu sugavo jos žvilgsnį, – bet ketinu išsiaiškinti.

– Ar nemanai, kad šiam reikalui tau reikės mano pagalbos?

Šiek tiek pralinksmėjęs Klifas pakėlė antakį.

– Pažiūrėsim.

Jos balsas tapo dar šaltesnis.

– Norėčiau, kad išeitum. Turiu labai daug darbo.

– Pasakyk man, apie ką galvojai rašydama dainą.

Kažkas šmėstelėjo jos veide, jis net nebuvo tikras, ar tai panika, ar aistra. Bet ir viena, ir kita jam tiko.

– Juk sakiau – noriu, kad išeitum.

– Išeisiu... kai pasakysi, apie ką galvojai.

Megė stovėjo pakėlusi smakrą ir nuleidusi akis.

– Galvojau apie tave.

Klifas nusišypsojo. Paėmė jos ranką ir pabučiavo į delną. Nuo šito netikėto gesto Megės galvoje ėmė trankytis perkūnija.

– Gerai, – sumurmėjo jis. – Dar pagalvok. Aš sugrįšiu.

Jam pasišalinus Megė sugniaužė kumščius. Neliko kitos išeities, kaip daryti tai, ką jis liepė.

Kai Megė pabudo, buvo vėlyva naktis. Užsimiegojusi pamanė, kad ją sujaudino sapnas. Pakeiksnojo Klifą ir apsivertė ant kito šono. Nenorėjo jo sapnuoti. Tikrai nenorėjo prabusti vidury nakties ir galvoti apie jį.

Žiūrėdama į lubas ji klausėsi tylos. Tokiomis akimirkomis dažnai pamanydavo esanti vieniša. Nebuvo patarnautojų, miegančių apačioje, kaip buvo įpratusi per gyvenimą. Jos artimiausias kaimynas tikriausiai už ketvirčio mylios važiuojant miškais. Nėra naktinių klubų nei visą parą dirbančių vaistinių. Jei nori televizijos, pačiai reikia pasirūpinti, kad būtų prijungta lauko antena. Pačiai reikia daryti viską – to ji ir norėjo.

Bet kodėl tada jos lova staiga pasirodė jai tokia tuščia, o naktis tokia ilga? Versdamasi ant šono Megė pasistengė nuvyti šalin liūdną nuotaiką ir mintis apie Klifą.

Kažkur viršuje sugirgždėjo lenta, bet ji nekreipė dėmesio. Seni namai naktį skleidžia įvairiausius garsus. Megė tai greitai suprato.

Graužiama nerimo ir negalėdama užmigti ji truputį pasikėlė ir pažvelgė į dylantį mėnulį.

Nenorėjo, kad Klifas būtų čia, šalia, nors ir suprato nuėjusi per toli. Tiesa, jų kūnai stipriai traukia vienas kitą. Moteris ne visada gali suvaldyti kūno poreikius, bet gali valdyti savo mintis. Ji prisivertė galvoti apie darbus, kuriuos reikės atlikti rytoj.

Kai garsas vėl pasikartojo, Megė susiraukė ir mašinaliai pažvelgė į lubas. Girgždesys retai kada trukdydavo jai, nes šiame name ji miegodavo labai kietai. Anksčiau, iki Klifo Delanio, – pamanė ir ryžtingai užmerkė akis. Tyliai uždaromų durų garsas privertė vėl atsimerkti. Kol sveikas protas įveikė paniką, Megės širdis spėjo šoktelėti į gerklę ir ėmė smarkiai daužytis. Ji turėtų būti viena, bet name buvo dar kažkas. Galvoje atgijo visi košmarai, kokie kada nors yra kamavę vienišą moterį. Pirštai tvirtai įsitvėrė į patalus, Megė gulėjo įsitempusi ir atidžiai klausėsi. Ar ji iš tikrųjų girdėjo kažką lipant laiptais, ar tai tik vaizduotė? Kai baimė pradėjo smelktis dar giliau, pagalvojo apie daubą. Bandydama sulaikyti klyksmą prikando lūpą. Labai lėtai pasuko galvą ir pažvelgė į šunytį, miegantį šalia lovos. Jis nieko negirdėjo. Megė vėl užsimerkė ir stengėsi kvėpuoti lygiai. Jei šuo nieko negirdėjo, vadinasi, nieko ir nebuvo. Tik lentos sugirgždėjo. Bet bandydama save tuo įtikinti Megė vėl išgirdo kažką ant laiptų. Vėl girgžtelėjo. Virtuvės durys? – paklausė ji savęs jausdama, kad užplūsta panika. Stengdamasi nekelti triukšmo pasiekė telefoną šalia lovos. Pridėjusi ragelį prie ausies išgirdo pypsėjimą ir prisiminė, kad virtuvėje nukabino ragelį – nenorėjo, kad kas nors trukdytų. Dabar telefonas niekuo negelbėjo. Megė jautė kylantį isterijos priepuolį, bet stengėsi tvardytis.

Mąstyk, – liepė ji sau. – Nurimk ir mąstyk. Jei jau esi viena namuose ir negali prisišaukti pagalbos, turi pasikliauti savimi. Juk daugybę kartų per šias kelias savaites ji tvirtino, kad pati gali savimi pasirūpinti.

Megė prispaudė ranką prie burnos, kad kvėpavimas netrukdytų klausytis. Niekas nebegirgždėjo, nesigirdėjo jokio dunksėjimo.

Atsargiai, stengdamasi nesukelti jokio garso Megė išlipo iš lovos ir susirado židinio žarsteklį. Sustingo pasirėmusi į kėdę ir spoksojo į duris. Su žarstekliu rankose ji meldėsi, kad greičiau ateitų rytas.

ŠEŠTAS SKYRIUS

Kelias dienas Megė niekaip negalėjo pamiršti garsų savo namuose. Tą rytą po įvykio pasijuto tikra kvailė. Ją prižadino šunelis – jis laižė nuogas jos kojas, o ji miegojo ant kėdės, sustingusi nuo ilgo laukimo. Žarsteklis gulėjo ant kelių tarsi viduramžių kardas. Skaisti saulė ir paukščių čiulbėjimas įtikino, kad viskas buvo tik vaizduotės žaismas – ji išsigando kažkokių krebždesių kaip vaikas šešėlių. Nors manė galinti gyventi viena, matyt, dar nebuvo prisitaikiusi prie naujos aplinkos. Visa laimė, kad buvo nukėlusi telefono ragelį virtuvėje, antraip dabar jau visas miestelis galvotų, kad ji – baikšti idiotė.

Išsigandau, – pagalvojo Megė. Bet tokiomis aplinkybėmis tai visiškai suprantama. Darbininkai iškasė kieme žmogaus kaulus, šerifas patarė įsigyti geresnius užraktus, o dar ir Klifas Delanis – mintys apie jį baidė miegą. Vienintelis geras dalykas per visą savaitę – užbaigta partitūra. Megė tikėjosi, kad patenkintas darbu Sidžėjus bent kelias dienas atstos nuo jos ir nebeįkalbinės grįžti į Los Andželą.

Nusprendė, kad protingiausia būtų nunešti įrašą bei natas į paštą ir išsiųsti. Vėliau gal atšvęs, juk tai pirmieji muzikiniai pasiekimai naujajame name.

Ji neskubėdama mėgavosi išvyka į miestelį. Siauri maži keliukai buvo apaugę medžiais, kurie po kelių savaičių jau galės paslėpti nuo karščio. Dabar saulė lengvai skverbėsi pro sprogstančius lapelius ir apšvietė kelią. Šen bei ten tarp miškų buvo įsiterpę laukai, suartos rudos žemės lopinėliai. Ji matė ūkininkus, dirbančius su traktoriais, ir svarstė, ką jie sėja. Kukurūzus, žoles, kviečius? Iš visų žmonių, kurie turėjo bent kokį ryšį su naujuoju jos gyvenimu, ji pati apie tai nusimanė mažiausiai. Megė pagalvojo, kad turėtų būti įdomu stebėti, kaip visa tai auga ir bręsta.

Pamatė karves, žindančias mažus veršiukus, ir moterį, nešančią kibirą į vištidę. Aptvertame kieme lakstė šuo ir įnirtingai skalijo atsisukęs į Megės automobilį. Prieš kelias dienas apėmusi panika dabar atrodė tokia juokinga, kad ji apie ją net nebegalvojo.

Megė važiavo pro namus. Vienus iš jų vargiai pavadintum trobelėmis, o kiti buvo tokie nauji ir modernūs, kad net rėžė akį. Ji piktinosi matydama kai kurių senų namų kiemuose styrančius iškirstų medžių kelmus. Kodėl žmonės, užuot sunaikinę, nepalieka visko kaip buvę? Ir nusijuokė iš savęs pačios. Ji ima mąstyti kaip Klifas Delanis. Žmonės juk turi teisę gyventi kur nori ir kaip nori. Bet jai labai patiko seni, visokio oro matę plytiniai ar mediniai namai, apsupti medžių.

Įvažiuodama į Morganvilį Megė pastebėjo, kad namai glaudžiasi vis arčiau vienas prie kito. Tai jau miesto gyvenimas, – pamanė ji. Čia buvo ir šaligatvių, keli automobiliai stovėjo prie šaligatvio bortelio. Žolė kiemuose buvo nupjauta. Pasižvalgiusi į gėlių darželius Megė nusprendė, kad čia jau vyksta lenktyniavimas. Tai priminė jai, kad reikia pasižiūrėti, kaip laikosi jos petunijos. Pašto skyrius buvo už kampo – mažas raudonų plytų pastatas su aikštele dviem automobiliams. Šalia jo, atskirtas ne daugiau kaip dviejų pėdų pločio žolės juosta, stovėjo Morganvilio bankas. Du vyrai rūkė šalia lauke kabančios pašto dėžutės ir kalbėjosi. Jie stebėjo, kaip Megė pasistatė automobilį ir išlipusi nuėjo pašto link.

Nusprendusi išmėginti sėkmę ji pasuko galvą ir nusišypsojo.

– Labas rytas.

– Labą rytą, – atsakė jie vienu metu. Vienas iš jų kilstelėjo kepurę. – Gražus automobilis.

– Dėkui.

Nudžiugusi, kad užmezgė kažkokį ryšį, ji įėjo į vidų. Už langelio stovinti darbuotoja plepėjo su jaunesne moterimi, kuri ant klubo laikė pasisodinusi kūdikį.

– Nė neįsivaizduoju, kiek laiko jie ten dūlėjo, – skaičiuodama pašto ženklus kalbėjo pašto viršininkė. – Po Faradėjų ten niekas negyveno, praėjusį mėnesį suėjo jau dešimt metų. Senoji ponia Faradėj kiekvieną mielą savaitę ateidavo nusipirkti ženklų už dolerį. Aišku, tais laikais jie buvo pigesni, – ji pastūmė pašto ženklus pro langelį. – Iš tavęs penki doleriai, Eime.

– Kaip baisu, – jaunoji moteris pakrutino kūdikį ant klubo, o šis bandė kažką savo kalba pasakyti Megei. Moteris susikišo pirkinį į rankinę. – Jei aš savo kieme rasčiau kažkieno senus kaulus, tą pačią dieną parduočiau namus.

Nuo šių žodžių džiugi Megės nuotaika priblėso.

– Bilas sakė, kad į tą daubą tikriausiai įkrito koks bastūnas, todėl niekas iki šiol nieko ir nežinojo.

– Gali būti. Tikėkimės, kad valstijos policija greitai viską išsiaiškins.

Pašto viršininkė baigė pokalbį ir pasisuko į Megę.

– Ar galėčiau jums padėti?

– Taip, – Megė priėjo prie langelio. Jaunoji moteris pažvelgė į ją smalsiu žvilgsniu ir išsinešė mažylį į lauką. – Norėčiau išsiųsti registruotą siuntinį.

– Ką gi, pažiūrėkime, kiek jis sveria, – pašto viršininkė paėmė paketą ir padėjo ant svarstyklių. – Ar norėsite patvirtinimo apie pristatymą?

– Taip, prašyčiau.

– Gerai, – ji išsitraukė iš už ausies pieštuką ir peržvelgė lentelę, priklijuotą prie svarstyklių. – Kainuos šiek tiek daugiau, bet būsite tikra, kad siuntinys pasiekė adresatą. Pažiūrėkime, kur siunčiate... – Pamačiusi atgalinį adresą pakuotės kampe ji nutilo ir prieš pradėdama pildyti formą atidžiai pažvelgė Megei į veidą. – Jūs ta dainų kūrėja iš Kalifornijos. Nusipirkote Morganų žemę.

– Taip, – nežinodama, ką sakyti po nugirsto pokalbio, Megė nesileido į kalbas.

– Kuriate gražią muziką, – pašto viršininkė rašė kruopščiai išraitydama raides. – Dabartinės aš dažniausiai net nesuprantu. Turiu keletą jūsų motinos įrašų. Ji buvo geriausia dainininkė. Niekas jai neprilygsta.

Megės pajuto jai palankumą, kaip ir kiekvienam, kas gražiai atsiliepdavo apie motiną.

– Tiesa, aš irgi taip manau.

– Pasirašykite čia.

Vykdydama nurodymą Megė jautė pašto viršininkės žvilgsnį. Jai dingtelėjo, kad per šios moters rankas pereis visi jos ir jai siunčiami siuntiniai. Tai buvo keistas jausmas, bet gana malonus.

– Didelis senas namas, Morganų žemė, – moteris užrašė sumą ant mažo balto lapuko. – Kaip jums sekasi įsikurti?

– Po truputį. Dar daug ką reikia atlikti.

– Visada taip būna, kai persikeli į naujus namus, ypač jeigu jie daugybę metų stovi tušti. Turbūt viskas čia kitaip nei ten, kur gyvenote anksčiau?

Megė pakėlė galvą.

– Taip. Bet man patinka.

Gal dėl atviro Megės žvilgsnio, o gal dėl neįmantrios kalbos pašto viršininkė pritariamai linktelėjo galvą. Megė pajuto, kad pirmą kartą čia rado sau palankų žmogų.

– Bogas gerai jums viską sutvarkys. Kaip ir Delanis jaunesnysis.

Ieškodama piniginės Megė šyptelėjo. Maži miesteliai. Nėra jokių paslapčių.

– Tą dieną jūs turbūt patyrėte tikrą siaubą.

Megė išklausė visa tai ramiai ir laukė dar kokio nors komentaro.

– Nenorėčiau dar kartą to išgyventi.

– Na, ko gero, niekas nenorėtų. Pamirškite visa tai ir džiaukitės naujuoju būstu, – patarė pašto viršininkė. – Senais laikais jame vykdavo įvairiausių renginių. Luela puikiai tvarkėsi. O radiniu pasirūpins policija.

– Taip, tikiuosi, – Megė įsikišo grąžą į kišenę. – Ačiū.

– Pasistengsime paketą išsiųsti kuo greičiau. Geros dienos.

Patenkinta savimi Megė išėjo į lauką. Įkvėpė švelnaus pavasariško oro, dar kartą nusišypsojo dviem šalia pašto dėžutės besišnekučiuojantiems vyrams ir pasuko prie savo automobilio. Šypsena dingo, kai pamatė Klifą, kuris kilstelėjo kepurę ir paprastai pasakė:

– Anksti išvažiavai.

Jis buvo sakęs, kad tokio dydžio miesteliuose sunku išvengti susitikimo su kokiu nors žmogumi. Megė nusprendė, kad Klifas visada teisus, ir susierzino.

– Ar neturėtum būti darbe?

Jis nusišypsojo ir ištiesė jai sodos vandens buteliuką.

– Tiesą sakant, dabar aš kaip tik iš vienos darbų aikštelės važiuoju į kitą.

Ji nepaėmė iš jo vandens buteliuko, tada Klifas pakėlė jį prie lūpų ir atsigėrė.

– Čia, Morganvilyje, nedaug tokių pamatysi, – jis dūrė pirštu į jos „Aston Martin" markės automobilį.

Megė apėjo Klifą ir priėjo prie mašinos.

– Atsiprašysiu, – ištarė ramiai, – aš užsiėmusi.

Klifas paėmė ją už rankos ir nekreipdamas dėmesio į rūstų žvilgsnį bei du smalsuolius vos už kelių jardų pažvelgė jai į veidą.

– Tavo paakiai pajuodę. Prastai miegojai?

– Miegojau kuo puikiausiai.

– Netiesa, – jis vėl ją sulaikė ir pakėlė ranką jai prie veido. Megė nė nesuprato, kad kaskart, kai atsiskleisdavo jos silpnumas, jam žemė imdavo slysti iš po kojų. – Maniau, kad nevengi žmonių.

– Klausyk, aš užsiėmusi.

– Tave labai paveikė tas radinys dauboje.

– O jeigu ir paveikė? – pratrūko Megė. – Ir aš žmogus. Tai normali reakcija.

– Aš ir nesakau, kad nenormali, – Klifas kilstelėjo jos smakrą. – Šiomis dienomis tu labai greitai susierzini. Ar visa tai dėl tos daubos, ar yra ir kitų priežasčių?

Megė stovėjo ramiai ir nebebandė atsitraukti. Gal jis nepastebėjo tų dviejų vyrų bei pašto viršininkės, kurie smalsiai juodu stebėjo.

– Ne tavo reikalas, susierzinusi aš ar ne. Jei galėtum baigti šią sceną, norėčiau grįžti namo.

– Ar viešumas tave trikdo? – šįkart Klifas patenkintas prisitraukė ją prie savęs. – Sunku patikėti. Daugybę kartų žurnaluose mačiau tavo nuotraukas.

– Liaukis, Klifai, – Megė įrėmė rankas jam į krūtinę. – Dėl Dievo meilės, mes stovime pagrindinėje gatvėje.

– Taip. Ir jau tapome karščiausia dešimtos valandos naujiena.

Dar nespėjusi suvokti, jog jis sako tikrą tiesą, Megė išgirdo juoką.

– Tau tai didelis malonumas, ar ne?

– Na... – pasinaudojęs Megės sutrikimu Klifas ją apglėbė. – Galbūt. Aš tik noriu su tavimi pasikalbėti.

Pro juos praėjo moteris su laišku rankoje. Megė pastebėjo, kad ji užtruko prie pašto dėžutės.

– Manau, galėtume rasti tam tinkamesnę vietą. Ne tai turėjau omenyje, – pasipiktino Megė, kai Klifas nusijuokė. – Ar paleisi mane?

– Palauk. Atsimeni tą vakarą, kai kartu vakarieniavome?

– Taip, atsimenu. Klifai... – pasukusi galvą Megė pamatė, kad tuodu vyrai vis dar tebespokso į juos. Moteris taip pat. – Tai tikrai nejuokinga.

– Noriu pasakyti, – tęsė jis, – kad mūsų miestelyje toks paprotys: jei kas nors pakviečia tave vakarienės, turi atsilyginti tuo pačiu.

Stengdamasi išsilaisvinti iš jo glėbio Megė ėmė muistytis, bet nuo to tik dar labiau užkaito.

– Šiuo metu neturiu laiko jokiai vakarienei. Pasikalbėsime po poros savaičių.

– Surenkime vaišes, atsinešiu maisto.

– Vaišes? – pakartojo Megė. – Mano namuose?

– Gera mintis.

– Palauk! Aš nesakiau...

– O gal tu nemoki ruošti valgio?

– Žinoma, kad moku, – atšovė ji.

– Puiku. Septintą?

Megė pažvelgė į Klifą pačiu negailestingiausiu, pačiu karališkiausiu žvilgsniu.

– Šįvakar klijuoju sienų apmušalus.

– Bet kartkartėm pravartu ir užkąsti, – Megei dar nespėjus nė prasižioti Klifas pabučiavo ją. Tas trumpas, bet gana stiprus bučinys Megę sujaudino. – Pasimatysime septintą, – tarė jis ir įšoko į savo pikapą.– Mege, – šūktelėjo pro atvirą langą, – tik nepersistenk gamindama. Aš neišrankus.

– Tu... – pradėjo Megė, bet pikapo variklio riaumojimas ją nutildė. Ji liko vidury automobilių stovėjimo aikštelės ir supykusi burnojo. Jausdama bent tuziną į ją įsmigusių porų akių Megė atmetė galvą ir įsėdo į automobilį.

Visą trijų mylių kelią namo ji keiksnojo Klifą – to jau buvo pramokusi. Grįžusi tikėjosi rasti kieme Klifo darbininkus. Paprastas juodas automobilis keliuko gale, šiaip ar taip, buvo staigmena. Apvažiuodama jį Megė pajuto, kad nėra nusiteikusi priiminėti svečius, susipažinti su užsukusiais kaimynais ar šiaip smalsuoliais. Norėjo būti viena ir šlifuoti grindis iš Džordžo Kuperio išsinuomota šlifavimo mašina.

Išlipusi iš automobilio ji pamatė ilgakojį vyrą žilstelėjusiais plaukais, ateinantį per kiemą iš daubos pusės. Megė atpažino jį.

– Panele Ficdžerald.

– Labas rytas. Jūs leitenantas Reikeris, ar ne?

– Taip, ponia.

Kaip turi elgtis žmogus, kai grįžęs namo prie durų randa detektyvą iš žmogžudysčių skyriaus? Megė nusprendė būti formali, bet draugiška.

– Ar galiu jums kuo nors padėti?

– Ketinau prašyti jūsų pagalbos, panele Ficdžerald, – leitenantas stovėjo visą svorį perkėlęs ant vienos kojos, tarsi kitą būtų skaudėję. – Tikriausiai norėtumėte tęsti žemės tvarkymo darbus, bet mes prašytume kuriam laikui atidėti kūdros kasimą.

– Suprantu, – atsitiko tai, ko ji ir baiminosi. – Gal galėtumėte pasakyti kodėl?

– Gavome preliminarias medicininės ekspertizės išvadas ir tęsiame tyrimą.

Gal būtų geriau neklausti ir nieko nežinoti. Bet Megė nebuvo įsitikinusi, kad sprukusi į krūmus vėliau nesigailės.

– Leitenante, nežinau, ką galite man pasakyti, bet tikriausiai turiu teisę kai ką žinoti. Čia mano žemė.

– Jūs nesusijusi su tuo, panele Ficdžerald. Šis reikalas labai senas.

– Jei mano žemėje kažkas atsitiko, aš irgi susijusi, – Megė susivokė maiganti rankinės dirželį, kaip ir Džoisė per savo apsilankymą, ir susitvardė. – Man būtų lengviau, leitenante, jei žinočiau.

Reikeris persibraukė ranka per veidą. Tyrimas dar tik pradėtas, o jam jis jau pabodo. Galbūt tai, kas dešimt metų pragulėjo po žeme, ten turėtų ir likti. Kartais taip būtų geriau, nusprendė jis niūriai.

– Medicininės ekspertizės specialistas nustatė, kad tai vos į šeštą dešimtį įžengusio kaukaziečio vyro palaikai.

Megė nurijo seiles. Viskas tapo realu. Pernelyg realu.

– Ar ilgai... – pradėjo ji ir vėl nurijo seiles. – Ar ilgai jie ten išgulėjo?

– Specialisto manymu, apie dešimt metų.

– Tiek metų šis namas stovėjo tuščias, – sumurmėjo ji. Atsitokėjusi priminė sau, kad jos tai neliečia. Iš esmės su ja tai neturi nieko bendra. – Ar jiems pavyko nustatyti mirties priežastį?

– Nušautas, – Reikeris matė, kaip jos akys plečiasi iš siaubo. – Atrodo, kad šauta iš trisdešimto kalibro šratinio šautuvo, tikriausiai iš arti.

– Dieve mano.

Žmogžudystė. Argi ji to nenujautė nuo pat pirmos akimirkos? Megė pažvelgė į mišką ir pamatė medžio kamienu bėgančias dvi voveres. Kaip tai galėjo atsitikti?

– Po tiek metų... – pradėjo ji ir vėl nurijo seiles. – Ar įmanoma po tiek metų atpažinti?..

– Jis šįryt buvo identifikuotas, – Reikeris matė, kad Megė išblyško, jos vyzdžiai išsiplėtė. Pasijuto kaltas. Prieš dvidešimt metų jis, kaip ir kiekvienas kitas vyras šioje valstijoje, vaizduotėje kūrė nuostabius meilės romanus su jos motina. O Megė dar tokia jauna, galėtų būti jo dukra. Tokiomis akimirkomis Reikeris gailėdavosi pasirinkęs detektyvo profesiją.

– Dar radome žiedą, seną žiedą su daugybe prašmatnių raižinių ir trimis akutėmis briliantams. Prieš valandą Džoisė Eidži atpažino, kad jis jos tėvo. Toje dauboje buvo nužudytas ir pakastas Viljamas Morganas.

Betgi tai netiesa! Megė persibraukė ranka per plaukus ir pabandė surikiuoti mintis. Nesvarbu, kad Reikeris taip užtikrintai kalba – tai netiesa.

– Negali būti. Man sakė, kad Viljamas Morganas žuvo važiuodamas automobiliu.

– Prieš dešimt metų jo automobilis įsirėžė į tilto, vedančio į vakarų Virdžiniją, turėklus ir nulėkė žemyn. Automobilis buvo ištrauktas iš Potomako upės, bet be kūno. Jo kūno niekas niekada taip ir nesurado... iki šių dienų.

Pro turėklus į vandenį, – mąstė pritrenkta Megė. Kaip Džeris. Jie nerado Džerio kūno beveik savaitę. Tą savaitę jos gyvenimas buvo virtęs tikru pragaru. Megė stovėjo žvelgdama tiesiai prieš save ir jautėsi susidvejinusi – tarsi du žmonės skirtingame laike.

– Ką darysite toliau?

– Bus oficialus tyrimas. Jūs čia niekuo dėta, tik paprašysime netęsti darbų toje jūsų valdos dalyje. Šįvakar čia atvažiuos grupė darbuotojų, kurie dar kartą viską apžiūrės.

– Gerai. Jei jums daugiau nieko nereikia...

– Nereikia, ponia.

– Eisiu į vidų.

Eidama per veją namo link ji tikino save, kad tai, kas įvyko prieš dešimt metų, jos neliečia. Prieš dešimt metų ji tebebandė atsigauti po tėvų žūties. Lipdama laiptais į prieangį Megė nesusivaldė ir žvilgtelėjo per petį į daubą.

Džoisės Eidži tėvas. Megę nukrėtė šiurpas. Džoisė pardavė savo namą nežinodama, kas čia bus atrasta. Megė prisiminė dailią sutrikusią jauną moterį, dėkingą už paprastą gerumą jos motinai. Paėmusi prie telefono gulinčią telefonų knygą ji nedvejodama paskambino Džoisei Eidži. Atsiliepė švelnus, vos garsesnis už šnabždesį balsas. Megė pajuto jai simpatiją.

– Ponia Eidži, Džoise, čia Megė Ficdžerald.

– Ak... Taip, laba diena.

– Nenorėčiau trukdyti...

O kas toliau? – paklausė Megė savęs. Ji nėra visos tos istorijos dalis, jai tik priklauso tas žemės lopinėlis, ilgą laiką gerokai apleistas.

– Noriu, kad žinotumėte: aš labai apgailestauju ir jei tik galėčiau ką nors padaryti... Norėčiau jums padėti.

– Dėkoju, bet jūs niekuo padėti negalite, – Džoisės balsas tapo garsesnis, bet tuoj ir vėl susilpnėjo. – Mus tai sukrėtė. Visada manėme....

– Taip, žinau. Prašau negalvoti, kad turite kalbėtis su manimi ir būti mandagi. Aš tik paskambinau, nes kažkodėl... – Megė nutilo ir persibraukė ranka plaukus. – Nežinau. Jaučiu kažkokią savo kaltę.

– Geriau žinoti tiesą, – Džoisės balsas staiga tapo ramus. – Visada geriau žinoti. Aš jaudinuosi dėl mamos.

– Ar ji gerai jaučiasi?

– Aš... aš nesu tikra, – Megė išgirdo jos balse nuovargį, ne ašaras. Gerai suprato, kad taip kartais irgi pasireiškia širdgėla. – Ji pas mus. Su ja gydytojas.

– Tada netrukdysiu jums, Džoise. Mes menkai pažįstame viena kitą, bet norėčiau jums padėti. Prašau pranešti, jei ko nors prireiktų.

– Pranešiu. Ačiū, kad paskambinote.

Megė padėjo ragelį. Tai nieko nekeičia, – pamanė. Tai nieko nekeičia, nes ji nepažįsta Džoisės Eidži. Kai tave prislegia širdgėla, reikia ko nors kito, kaip jai Džerio po tėvų žūties. Nors žinojo, kad Džoisė turi vyrą, Megė pagalvojo apie Klifą – kaip jis laikė tos moters rankas, prisiminė rūpestingą jo žvilgsnį, kai juodu kalbėjosi. Jis buvo pasirengęs jai padėti. Dabar jau Megė norėjo žinoti, ką jie vienas kitam reiškia. Norėdama išlieti susikaupusią energiją ji įjungė išsinuomotą šlifavimo mašiną.

Saulė jau buvo žemai, dangus nusidažė rausva spalva. Klifas važiavo senosios Morganų žemės link. Galvoje kirbėjo daugybė klausimų.

Viljamas Morganas nužudytas. Nušautas ir pakastas savo paties valdose. Tada kažkas paslėpė pėdsakus – nukreipė jo automobilį į upę.

Klifas artimai pažinojo Morganus ir, kaip visi Morganvilio gyventojai, žinojo: dažnas žmogus mieste galėjo trokšti Viljamo Morgano mirties. Tai buvo kietas, šaltas žmogus. Jis gebėjo prasimanyti pinigų ir įsigyti priešų. Bet ar galėjo jį nužudyti kuris nors iš Klifo pažįstamų, su kuriais kasdien kalbasi gatvėje?

Tiesą sakant, jam buvo nusispjauti į senąjį vyrą, labiau jaudinosi dėl Luelos ir Džoisės – ypač dėl Džoisės. Tą vakarą ji jam nepatiko – tokia rami, abejinga, be jokio jaudulio. Ji jam reiškė daugiau nei kuri kita moteris, bet, regis, jis negali jai niekuo padėti. Tai Stano rūpestis. Privažiavęs posūkį Klifas perjungė pavarą.

Dievaži, ar policija kada nors ateina su geromis žiniomis? Jis netikėjo, kad po įvykio praėjus daugybei metų taip gali nutikti. Vadinasi, Džoisė turės gyventi žinodama, kad jos tėvas buvo nužudytas, o žudikas vis dar vaikšto laisvėje. Ar ji stebės kaimynus ir įtarinės kiekvieną? Nusikeikęs Klifas įsuko į keliuką, vedantį į Morganų žemę. Jis jaudinosi ir dėl kitos moters, nors jų draugystė nebuvo nei ilga, nei artima.

Prakeikimas, juk jis visai nenori jaudintis dėl tos Megės Ficdžerald. Ji – ateivė iš kitur, mėgstanti blizgančius vakarėlius ir visokius atidarymus. Kai jis rinktųsi vienatvę, ji pasirinktų minią. Ji norėtų šampano, jis – šalto alaus. Ji pirmenybę teiktų kelionėms į Europą, jis – ramiam pasiplaukiojimui upe. Dėl jos jam mažiausiai reikia jaudintis.

Megė buvo susituokusi su dainininku, kuris suliepsnojo tarsi kometa ir greitai sudegė. Ją visą laiką supo garsiausios įžymybės. Smokingai, šilkiniai šaliai ir deimantinės segės, – pašaipiai mąstė Klifas. Ką, po velnių, ji veikia šioje maišalynėje? Ir ką, po velnių, ji veikia jo gyvenime? Jis sustojo už jos automobilio ir susimąstęs įsispoksojo į namą. Tikriausiai po viso to, kas čia nutiko, ji apsispręs grįžti į Vakarus. Jam nuo to būtų tik geriau. Tik kvailys galvotų kitaip. Ji neturėjo jokios teisės lįsti į jo mintis. Dar ta muzika. Prisiminęs jis vėl nusikeikė. Ta nakties muzika. Klifas suprato: jis trokšta Megės taip, kaip dar nė vienos moters nėra troškęs. Tai buvo jėga, kurios jis negalėjo įveikti. Vargiai begalėjo valdyti.

Tai kodėl tada jis čia? Kodėl taip veržiasi susitikti, nors ji ir nenori? Todėl, kad galvodamas apie jų santykius jis trokšta daugiau. Šiąnakt jis nenori tramdyti savęs.

Eidamas link priekinių durų Klifas priminė sau, kad turi reikalą su moterimi, kuri visai nepanaši į kitas. Nusprendęs būti atsargus jis pabeldė į duris.

Megė abiem rankomis sugriebė rankeną ir patraukė. Prireikė dviejų bandymų, kol atidarė duris, o Žudikas tuo metu nepaliaujamai lojo.

– Turėtum paprašyti Bogo, kad sutaisytų duris, – tarė Klifas.

Jis pasilenkė ir pašiaušė šuns kailį. Žudikas apsivertė ant nugaros siūlydamas paglostyti pilvą.

– Paprašysiu, – Megė apsidžiaugė, kad Klifas atvažiavo. Pamanė, kad būtų patenkinta kiekvienu svečiu, bet pažvelgusi į Klifą suprato, jog bando save apgauti. Visą popietę jo laukė. – Vis ruošiuosi tai padaryti.

Klifas pastebėjo, kokia ji įsitempusi – iš to, kaip stovi įsitvėrusi durų rankenos. Jis tyčia įžūliai nusišypsojo.

– Kas vakarienei?

Megė nusijuokė ir įtampa atslūgo.

– Mėsainiai.

– Mėsainiai?

– Tu pats save pasikvietei, – priminė ji. – Ir liepei nepersistengti.

– Liepiau, – Klifas dar pakasė Žudikui paausį ir įėjo į vidų.

– Ką gi, tu pirmasis svečias mano namuose ir aš nusprendžiau pagaminti savo firminį patiekalą. Gali rinktis – mėsainiai arba sriuba iš skardinės ir šalti sumuštiniai.

– Ar čia atvykusi taip ir maitiniesi? Nenuostabu, kad esi tokia liekna.

Susiraukusi Megė nužvelgė save.

– Ar pastebėjai, kad mėgsti kritikuoti?

– Nesakiau, kad nemėgstu lieknų moterų.

– Aš ne apie tai. Skųstis gali išeiti už durų, o aš kepsiu mėsainius.

Eidamas per svetainę Klifas pastebėjo, kad kai kur Megė buvo nuplėšusi sienų apmušalus. Matyt, ji rimtai kalbėjo apie didžiulį darbą – namo remontą. Jiems einant pro muzikos kambarį jis pažvelgė į fortepijoną. Turėdama tiek pinigų ji gali nusisamdyti visą armiją dekoratorių ir meistrų. Darbas būtų atliktas per kelias savaites, o ji pati vargs kelis mėnesius, gal net metus. Klifo žvilgsnis užkliuvo už šviežiai nušlifuotų virtuvės grindų.

– Gerai pasidarbavai, – jis pritūpė ir perbraukė pirštais grindų paviršių. Šuo tai suprato kaip pasiūlymą palaižyti jam veidą.

Megė kilstelėjo antakį.

– Ką gi, ačiū.

Norėdamas pamatyti jos veido išraišką Klifas pakėlė galvą. Nebūtų galėjęs paneigti, kad nuo pat pradžių nedavė jai ramybės savo pašaipomis ir kritika. Tam turėjo savų priežasčių. Svarbiausia iš jų – Megė stipriai jį traukė.

– Tik... – tarė jis keldamasis, – kodėl tu visa tai darai?

– Kad grindys būtų gražesnės, – Megė nusisuko į stalą ruošti paplotėlių.

– Klausiu, kodėl tu darai?

– Čia mano namas.

Klifas perėjo per kambarį ir atsistojo šalia jos. Ir vėl pagavo save stebintį jos rankas.

– Ar Kalifornijoje tu irgi pati šlifuodavai grindis?

– Ne, – susierzinusi Megė sudėjo paplotėlius ant grotelių. – Kiek suvalgysi?

– Užteks vieno. Kodėl tu šlifuoji grindis ir klijuoji sienų apmušalus?

– Todėl, kad čia mano namai, – Megė pagriebė iš šaldytuvo salotas ir ėmė smulkinti.

– Kalifornijoje juk irgi buvo tavo namai.

– Ne taip kaip čia, – ji numetė salotas ir pažvelgė jam į veidą. Nekantrumas, susierzinimas, nusivylimas – visos šios emocijos aiškiai švietė veide. – Klausyk, aš nesitikiu, kad tu suprasi. Man nesvarbu, ar suprasi. Šis namas ypatingas. Netgi po viso to, kas atsitiko, jis ypatingas.

Klifas nesuprato, bet pamanė, kad norėtų suprasti.

– Ar policija buvo atvykusi?

– Taip, – Megė taip įnirtingai ėmė plėšyti salotas, lyg būtų norėjusi joms atkeršyti. – Tas detektyvas, leitenantas Reikeris, buvo čia šįryt, – jos pirštai smigo į šaltus šlapius lapus. – Po velnių, Klifai, aš jaučiuosi siaubingai. Paskambinau Džoisei ir pasijutau kaip idiotė, kaip įsibrovėlė. Nežinojau, ką sakyti.

– Tikrai? – sumurmėjo Klifas. Keista, kad Džoisė jam apie tai neužsiminė. Kita vertus, Džoisė jam išvis mažai ką besakė. – Tau nereikėjo jai skambinti, – jis uždėjo rankas Megei ant pečių ir pajuto, kaip jos kūnu perbėgo drebulys. – Tai toks dalykas, su kuriuo susidoroti turi pati Džoisė, jos motina ir policija. Su tavimi tai neturi nieko bendra.

– Aš bandau sau tai įteigti, – tyliai tarė Megė. – Protu suvokiu, bet... – ji atsisuko, nes jai reikėjo kokio nors žmogaus. Reikėjo Klifo. – Tai įvyko visai čia pat, už durų. Aš įtraukta į visa tai, susijusi – noriu to ar nenoriu. Vos už kelių jardų nuo mano namo buvo nužudytas žmogus. Nužudytas ten, kur tikėjau būsiant mano kūdrą, o dabar...

– O dabar, – įsiterpė Klifas, – praėjo jau dešimt metų.

– Argi tai ką nors keičia? – paklausė ji. – Mano tėvai žuvo prieš dešimt metų – laikas nieko nepakeičia.

– Tai jau tiesiogiai su tavimi susiję, – atrėmė jis ne taip švelniai, kaip būtų norėjęs.

Atsidususi Megė leido sau silpnybę – priglaudė galvą jam prie krūtinės.

– Žinau, kaip dabar jaučiasi Džoisė. Kur tik pasižiūriu, kas nors man viską primena.

Kuo daugiau Megė kalbėjo apie Džoisę, tuo mažiau Klifas galvojo apie tyliąją brunetę ir daugiau apie Megę. Jo pirštai paniro jai į plaukus. Tai, ką jis dabar jautė, nebuvo geismas, greičiau nuožmus poreikis ją apsaugoti. Tai ir turėčiau padaryti, – nusprendė jis ir atsitraukė.

– Tu nebuvai pažįstama su Viljamu Morganu.

– Ne, bet...

– Aš buvau. Jis buvo šaltas, kietaširdis žmogus ir netikėjo tokiais dalykais kaip užuojauta ar kilnūs jausmai, – Klifas stumtelėjo Megę į šoną ir pasilenkė prie mėsos, kepančios ant grotelių. – Prieš dešimt metų pusė miestelio gyventojų būtų džiūgavę dėl jo mirties, tik ne Luela. Ji mylėjo tą vyrą. Džoisė taip pat jį mylėjo, nors abi nežmoniškai bijojo. Policijai nebus lengva išsiaiškinti, kas jį nužudė, o miestelio gyventojams tai nė kiek nerūpi. Aš ir pats jo nekenčiau, turėjau tam savų priežasčių.

Megei nepatiko, kad apie žmogžudystę Klifas kalba taip ramiai ir šaltai. Ir vėl, kaip jau buvo sakiusi ne kartą, jie vienas kito nesuprato. Likusi be darbo Megė grįžo prie salotų.

– Dėl Džoisės? – paklausė ji.

– Taip, ir dėl jos. Morganas mėgo tvarką. Senamadišką tvarką. Džoisė man lyg sesuo. Kai pamačiau Morganą, einantį prie jos su diržu – tuomet jai buvo jau šešiolika – pagrasinau jį nužudyti.

Klifas pasakė tai taip paprastai, kad Megei sustingo kraujas. O jis išvydo jos akyse daugybę dvejonių ir klausimų.

– Ir šitai, – pridūrė Klifas, – kaip girdėjau iš pasakojimų, norėjo padaryti pusė Morganvilio gyventojų. Niekas neliūdėjo, kai gelbėtojai ištraukė Viljamo Morgano automobilį iš upės.

– Niekas neturi teisės nutraukti gyvybės siūlo, – tarė Megė drebančiu balsu. – Nei savo, nei kieno kito.

Klifas prisiminė, kad gelbėtojai iš vandens ištraukė ir Megės vyro automobilį. Galutinė versija – savižudybė.

– Geriau negretink tų dviejų atvejų, – tarė šiurkščiai.

– Jie patys gretinasi.

– Tai, kas nutiko Džeriui Brauningui, buvo tragiškas gyvenimo ir talento švaistymas. Ar dėl to tu irgi nori prisiimti kaltę?

– Aš niekada jos neprisiėmiau, – atrėmė Megė.

– Ar tu jį mylėjai?

Jos akys degė, bet balsas buvo ramus.

– Nepakankamai.

– Pakankamai, kad liktum ištikima šešerius metus, – atšovė Klifas.

Išgirdusi sugrįžtant savo pačios žodžius Megė nusišypsojo.

– Tu teisus, tam pakankamai. Bet meilė – daugiau nei ištikimybė, tiesa?

Klifo ranka vėl švelniai palietė jos veidą.

– Sakei, kad neprisiėmei kaltės.

– Atsakomybė ir kaltė – skirtingi dalykai.

– Ne, – jis papurtė galvą, – šįkart nėra nei atsakomybės, nei kaltės. Ar nemanai, kad atsakomybė dėl kieno nors kito veiksmų – egoizmo viršūnė?

Ji jau rengėsi atsikirsti, bet staiga suprato, kokie taiklūs jo žodžiai.

– Galbūt. Gal taip ir yra, – nebuvo lengva, bet ji nusikratė blogos nuotaikos ir nusišypsojo. – Mėsainiai turbūt jau iškepė. Užkąskim.

SEPTINTAS SKYRIUS

Megei buvo jauku virtuvėje. Kvepėjo karštu maistu, buvo girdėti ką tik prasidėjusio lietaus lašų barbenimas į langus. Pagalvojo, kad dar niekada nebuvo patyrusi tikro jaukumo. Jos tėvai gyveno milžiniškuose namuose su didžiuliais elegantiškai apstatytais kambariais, kuriuose būdavo rengiami prašmatnūs vakarėliai, lankydavosi triukšmingi, ekscentriški draugai. Ir jos pačios namai Beverli Hilse buvo tokie pat. Tuo gyvenimo tarpsniu jai tikriausiai viso to reikėjo, o gal jau buvo tapę įpročiu. Megė neprisiminė, kada ėmė tuo bodėtis, nežinojo, ar kada nors anksčiau jautėsi tokia atsipalaidavusi, kaip tą akimirką, kai savo pusiau suremontuotoje virtuvėje valgė mėsainius su vyriškiu, apie kurį dar tiek mažai žinojo.

Jis stiprus, – pamanė ji. Turbūt jos gyvenime tokio stipraus vyro dar nebuvo. Tėvas buvo stiprus. Jis darė tai, ką norėjo, gaudavo tai, ko užsigeisdavo – ir tik todėl, kad to norėjo. Tai buvo ne fizinė, greičiau jau asmenybės ir valios jėga. Jos motina papildė jį ištverme ir energija. Megė niekad nematė tobulesnių vyro ir moters santykių. Jų meilė buvo aistringa ir tvirta, nestokojanti praktiškumo, užuojautos ir entuziazmo. Jie niekada nekonkuravo ir nepavydėjo vienas kitam sėkmės. Tikriausiai tai ir buvo jų gerų santykių garantas. Visiška abipusė parama. Megės santuokoje to nebuvo ir ji manė, kad jos tėvai unikalūs.

Kažkas sutrikdė jos ir Džerio santykių pusiausvyrą. Tuo metu, kai jis silpo, ji stiprėjo. Netikėtai suvokė, kad laiko visus keturis namų kampus, o Džeris viskuo tik naudojasi. Vis dėlto ji jo nepaliko, nes neįstengė pamiršti draugystės. Draugai nelaužo priesaikos.

Žvelgdama į Klifą Megė svarstė, koks draugas būtų jis. O koks būtų mylimasis?

– Apie ką mąstai?

Klausimas buvo toks netikėtas, kad Megė vos neapvertė savo taurės. Ji greitai surikiavo mintis ir atsirinko mažiausiai asmeniškas. Sunkiai būtų galėjusi pasakyti, kuri iš jų buvo paskutinė.

– Galvojau, – pradėjo ji ir pakėlė taurę, – kaip jauku vakarieniauti čia, virtuvėje. Tikriausiai valgomąjį nustumsiu į galą remontuojamų kambarių sąraše.

– Apie tai ir mąstei? – iš Klifo žvilgsnio Megė suprato, kad jis nujaučia buvus kitokių jos minčių.

– Daugmaž, – visą gyvenimą klausinėjama, daugybę interviu davusi moteris mokėjo išsisukti. Ji paėmė butelį ir vėl pripildė Klifo taurę. – Šis bordo – dar viena mano agento dovana. Arba bandymas papirkti.

– Papirkti?

– Jis nori, kad baigčiau kvailiojusi šioje laukinėje gamtoje ir grįžčiau į civilizaciją.

– Ir tiki, kad gali to pasiekti dovanodamas šuniukus ir prancūziško vyno?

Megė nusijuokė.

– Jei nebūčiau taip prisirišusi prie šios vietos, būtų užtekę ir kurios nors vienos dovanos.

– Ar tai tiesa? –susimąstęs paklausė Klifas. – Prisirišusi?

Po šito klausimo Megės akys ir švelnios lūpos surimtėjo.

– Tu esi verslo žmogus ir turėtum žinoti, kad kai kurie dalykai greitai įtraukia.

– Kai kurie taip, – tarė jis. – Bet vėliau žmogus vis tiek negali gyventi naujoje aplinkoje.

Megė piršto galu pabarbeno į savo taurę. Ji stengėsi suprasti, kodėl Klifo dvejonės taip giliai ją veikia.

– Tu nelabai tiki manimi, ar ne?

– Gal ir ne, – jis gūžtelėjo pečiais, tarsi diskutuojama tema jau nebebūtų turėjęs tvirtos nuomonės. – Šiaip ar taip, man įdomu stebėti, kaip tu bandai prisitaikyti.

Megė nusprendė palaikyti tokią nuotaiką.

– Ir kaip man sekasi?

– Geriau nei tikėjausi, – Klifas kilstelėjo taurę tarsi skelbdamas tostą. – Bet išvadas daryti dar per anksti.

Megė nusijuokė, nes ginčytis atrodė beprasmiška.

– Ar tu gimei cinikas, Klifai, ar to išmokai?

– O tu gimei optimistė?

Megės antakiai pakilo ir pasislėpė už tamsiai rudų kirpčiukų.

– Gerai pasakyta, – tarė ji. Maistas nebebuvo įdomus, ji žvelgė į vyrą. Jo veidas jai ėmė patikti, nors akys taip ir liko neįskaitomos. Stipri savikontrolė, pamanė ji. Tik jis pats gali leisti perskaityti jo mintis. – Žinai, aš nebepykstu ant tavęs ir džiaugiuosi, kad šįvakar esi čia, – iš lėto tarė ji ir nusišypsojo. – Antraip nežinau, kada būčiau atidariusi šį vyno butelį.

Šįkart jau jis nusišypsojo.

– Aš erzinu tave?

– Manau, kad kuo puikiausiai tai žinai, – ištarė Megė. – Ir dėl kažkokių asmeninių priežasčių tau tas labai patinka.

Klifas gurkštelėjo vyno – šilto, sodraus, primenančio jos lūpas.

– Tikra teisybė.

Pasakė tai taip paprastai, kad Megė vėl nusijuokė.

– Ar tu puldinėji tik mane, ar erzinti žmones – tavo pomėgis?

– Tik tave, – jis žvelgė į ją pro savo taurės kraštą. Megė buvo susisegusi plaukus Gibsono stiliumi, kuris pabrėžė subtilius, senamadiškus jos bruožus. Akys atrodė dar didesnės dėl tamsaus makiažo, bet lūpos buvo nedažytos. Klifas pamanė, kad ši moteris moka pabrėžti savo privalumus. Vyrus patraukia jos išvaizda ir jie nė nebando aiškintis, kur tikroji Megė, o kur susikurta iliuzija. – Man patinka tavo reakcija, – tęsė jis po minutėlės. – Tu nesistengi valdyti savo temperamento.

– O tau patinka provokuoti mane ir laukti atkirčio, tiesa?

– Taip, – jis vėl nusišypsojo. – Panašiai.

– Kodėl? – paklausė ji šiek tiek suirzusi.

– Aš negaliu tau atsispirti, – pasakė Klifas taip tyliai, kad jos pirštai suspaudė taurės kojelę. – Nenorėčiau manyti, kad tu galėtum atsispirti man.

Minutėlę Megė sėdėjo suglumusi. Paskui atsistojo ir bandydama nuslėpti beprasiveržiančius jausmus pradėjo kraustyti stalą.

– Negalėčiau. Gal norėtum dar vyno ar kavos?

Jis uždėjo delnus ant indus dėliojančių Megės rankų, lėtai atsistojo ir įbedė žvilgsnį jai į veidą. Megei pasirodė, kad virtuvė prarado realius kontūrus, sumažėjo. Kaip Alisa triušio narvelyje, – sutrikusi pagalvojo. Ar paragauti gėrimo iš viliojančio buteliuko? Lietaus lašų barbenimas atrodė dar garsesnis.

– Noriu mylėtis su tavimi.

Megei toptelėjo – juk ji jau ne paauglė. Vyrai ir anksčiau daugybę kartų jos siekė ir daugybę kartų ji atsispyrė pagundai. Bet ar bent vienas iš jų taip stipriai ją traukė?

– Apie tai mes jau kalbėjome.

Ji pabandė ištrūkti, bet jo rankos dar tvirčiau suspaudė jos rankas.

– Tik nieko taip ir neišsiaiškinome.

Megė pajuto neturinti jėgų pabėgti nuo tokio vyro. Vis dėlto stengėsi būti tvirta.

– Maniau, kad išsiaiškinome. Dabar geriausia būtų išgerti kavos, juk šįvakar dar turėsi sėsti prie vairo, o man reikia dirbti.

Klifas paėmė iš jos indus ir vėl padėjo ant stalo.

Megė stovėjo tuščiomis rankomis ir nežinojo, ką daryti. Tada sukryžiavo rankas ant krūtinės ir Klifas pagalvojo, kad ji visada taip elgiasi susijaudinusi ar supykusi. Tą akimirką jam nerūpėjo, ar ji susijaudinusi, ar supykusi. Svarbiausia, kad neabejinga.

– Mes dar neišsiaiškinome, – pakartojo jis ir ištraukė segtuką jai iš plaukų. – Dar nė nepradėjome aiškintis.

Nors Megės akys liko ramios, jam pabandžius prisiartinti ji atsitraukė. Klifas pasijuto kaip medžiotojas – tai buvo keistas ir jaudinantis pojūtis.

– Maniau, kad pasakiau aiškiai, – tarė Megė tokiu balsu, kuris neleido abejoti jos ketinimų tvirtumu. Bent jau jai pačiai taip atrodė.

– Man viskas aišku, kai liečiu tave, – Klifas prispaudė ją prie bufeto ir ištraukė iš plaukų dar vieną segtuką. – Viskas kuo aiškiausiai, kai žiūri į mane taip, kaip dabar.

Megės širdis nusirito į kulnus. Jėgos ją apleido, rankos ir kojos apsunko, galvoje nebeliko minčių. Aistra yra pagunda, o pagunda stiprina pati save.

– Nesakiau, kad nenoriu tavęs...

– Nesakei, – nutraukė ją Klifas. Jis ištraukė dar vieną segtuką jai iš plaukų ir jie lėtai nuvilnijo ant pečių, tamsūs ir susitaršę. – Nemanau, kad galėtum meluoti.

Megė pati nustebo, nes prieš kelias akimirkas buvusi tokia rami, dabar tiesiog sustingo. Kiekvienas jos kūno raumenėlis buvo įsitempęs ir pasirengęs kovoti su tuo, kas atrodė neišvengiama.

– Aš niekada nemeluoju, – dabar jos balsas buvo žemesnis, truputį prikimęs. – Sakiau, kad nepažįstu tavęs, o ir tu manęs nesupranti.

Kažkas krustelėjo Klifo viduje. Gal įniršis, o gal aistra?

– Man visiškai nusispjauti, ar mes pažįstame, ar suprantame vienas kitą. Žinau viena – aš trokštu tavęs, – jis suėmė ranka jos plaukų sruogą. – Vos palietęs tave suprantu, kad ir tu manęs trokšti.

Megės akys patamsėjo. Kodėl jai atrodo, kad jos aistra visada persipynusi su pykčiu ir kažkokiu silpnumu, kurio ji nekenčia, bet negali valdyti?

– Ar tikrai manai, kad viskas taip paprasta?

Klifas norėjo taip manyti. Buvo įsitikinęs, kad jo paties labui santykiai su Mege turi išlikti fiziniame lygmenyje. Jie mylėtųsi visą naktį, kol išsektų jėgos. Ryte nei aistros, nei troškimo, nei įsipareigojimų nebeliktų nė pėdsako. Jis turi tuo tikėti, kitaip... Nenorėjo galvoti apie tą kitaip.

– Kodėl manai, kad turėtų būti sudėtinga? – atrėmė jis.

Megės viduje pyktis kovojo su geismu.

– Iš tikrųjų kodėl? – sumurmėjo ji.

Kambaryje staiga tapo nejauku. Megei atrodė – užtrokš, jei neištrūks iš čia. Jos akys žėrėjo, jo buvo beveik brutaliai ramios. Ji atlaikė žvilgsnį. Kodėl turėtų bandyti viską paaiškinti ar apgaubti romantikos skraiste? – paklausė savęs. Juk nėra svajinga nekalta jauna panelė. Ji – suaugusi moteris, našlė, karjeros moteris, išmokusi gyventi realybėje. Realiame gyvenime žmonės ima, ko nori, o paskui susitvarko su pasekmėmis. Taip darys ir ji.

– Miegamasis viršuje, – tarė ji ir išėjo iš virtuvės.

Klifas sutrikęs žvelgė iš paskos. Štai, ko ji nori, – pamanė. Kad nebūtų painiavos. Vis dėlto jos žodžiai buvo tarsi šaltas dušas. Ne, nusprendė jis eidamas paskui ją, ne to ji trokšta.

Jis pasivijo Megę laiptų apačioje. Ji žvilgtelėjo per petį – akys liepsnojo įtūžiu. Paėmęs ją už rankos Klifas pajuto, kokia ji įsitempusi. Štai, ko jam reikia, suprato Klifas. Ne jos šalto, bejausmio pritarimo ar nerūpestingo paklusnumo, o įtūžio ir įtampos, kurie vėliau galėtų virsti nevaržoma aistra. Iki baigiantis nakčiai jis išsems iš jos visa tai, o kartu išsivalys ir pats.

Tylėdami jie užkopė laiptais į antrą aukštą.

Lietus lijo stiprus ir vienodas, barbeno į langus ir krito ant neseniai pasėtos vejos. Lietaus garsas išjudino Megės mintis apie ritmingą mušamųjų instrumentų dunksėjimą neseniai baigtos dainos aranžuotėje. Mėnulis neapšvietė laiptų, todėl lipant teko pasikliauti atmintimi ir nuojauta. Buvo tamsu nors į akį durk. Įėjusi į miegamąjį ji neatsisuko, bet jautė, kad Klifas šalia. Kas toliau? Megę apėmė paniką. Ką ji sau galvoja, atsivedė jį į patį intymiausią savo kampelį? Gal jis išvažiuos supratęs šį tą daugiau, bet ji tikriausiai nieko nauja neatras. Ir vis dėlto jie abu jautė nesuvaldomą, nepaaiškinamą trauką. To nenuneigsi.

Megės nervai dar labiau įsitempė, ji apsidžiaugė tamsa kambaryje. Nenorėjo, kad jis pastebėtų jos dvejones. O ir stiprėjančio geismo negalėtų nuslėpti. Tamsoje geriau, sakė ji sau, nes tamsa slepia. Klifas palietė prieštaringų jausmų draskomą jos kūną, švelniai paglostė pečius, rankos nuslydo per nugarą. Jis nenorėjo, kad ji būtų per daug atsipalaidavusi, per daug nuolanki. Dar ne dabar. Norėjo jausti jos viduje vykstančią kovą, bandymą nepasiduoti kažkokiems gilesniems jausmams.

– Tu nenori pasiduoti savo troškimams, – tyliai tarė Klifas. – Ir man.

– Nenoriu.

Klifo rankos nuslydo po jos plonu vilnoniu megztiniu ir ji suvirpėjo: ne iš baimės – per kūną nuvilnijo malonumo virpuliai.

– Ar gali rinktis?

Niūrioje tamsoje ji įžvelgė jo veidą labai arti prie savęs.

– Velniai tave griebtų, – sušnabždėjo. – Kito pasirinkimo nėra.

Klifo rankos nukeliavo aukštyn nuoga jos nugara, išlindo pro megztinio skylę kaklui, pirštai užčiuopė plaukus.

– Nei tau, nei man.

Jo tvirtas kūnas buvo šalia. Balse, švelniame ir žemame, galėjai išgirsti pyktį. Megė užuodė nuo Klifo kūno sklindantį muilo kvapą – aštrų, vyrišką. Jo veido bruožai tamsoje buvo neryškūs ir paslaptingi. Čia galėjo būti bet kas. Megė pajuto dar vieną aistros antplūdį, jau beveik troško išsipildymo.

– Mylėkimės, – pareikalavo ji. Sprendimą priėmė greitai, nesivaržydama, kad vėliau nereikėtų gailėtis. – Paimk mane dabar – juk abu to norime.

Ar tikrai? Klausimas šmėstelėjo Klifo galvoje, kai lūpomis palietė jos lūpas. Bet tuoj neliko jokių klausimų, tik liepsna, karštis ir jėga. Dingo bet kokios mintys apie priežastis, bet kokie samprotavimai. Viską valdė pojūčiai, tik pojūčiai. Tikriausiai abu tai jautė ir suprato, kad tokio sūkurio, į kurį buvo įsukti, nė vienas iš jų negali suvaldyti. Pasidavę geismui jie krito ant lovos.

Jis nebuvo labai švelnus, bet atrodė, kad ji to nei tikisi, nei nori. Jis troško, kad ji būtų nuoga, bet ne pažeidžiama, švelni, bet ne nuolanki. Jei savo norus jis būtų sudėjęs į žodžius, ji tikriausiai būtų pasielgusi kitaip nei jis troško. Pasilenkusi Megė padovanojo jam laukinį taip laukiamą bučinį, kuris buvo tik aistros preliudija. Pamiršęs visą subtilumą jis ėmė įnirtingai ją nurenginėti, paskui sulaikė kvėpavimą, kai ji su tokiu pat įsiūčiu pradėjo nurenginėti jį. Drabužiai nuskrido į šalį, jie buvo visiškai nereikalingi.

Jos oda ir plaukai skleidė kvapą, kuris aptemdė bet kokius sveiko proto likučius, kuriuos jis dar bandė išlaikyti. Čiužinys siūbavo jiems šėlstant, jie nebegalvojo apie lietų, tamsą, laiką ir erdvę.

Buvo nuogi ir įkaitę, kūnas prie kūno. Abu desperatiškai troško visko, ką gali duoti vienas kitam. Šnabždesiai, reikalavimai, sunkus kvėpavimas, dejonės ir malonumo atodūsiai – visa tai nustelbė lietaus barbenimą. Jos kūnas buvo mažas, lankstus ir stulbinamai stiprus. Tai varė Klifą iš proto.

Štai ką reiškia imti ir duoti. Megė jautė, kaip jos kūną glamonėjančios rankos kelia virpulius – banga po bangos. Kaip išbadėjęs duonos ji laukė kiekvienos naujos geismo bangos. Godi teikiamų malonumų leido jam daryti viską, ko tik jis norėjo. Nejautė jokios gėdos nei dvejonių, mėgavosi jo kūnu, lietė jį prašydama vis daugiau – ir visa tai priimdama.

Atrodė, kad jo kūnas sukurtas jos poreikiams tenkinti – jis buvo tobulas. Ji mėgavosi juo, ant raumenų iššokusiomis gyslomis, ilgomis kojomis. Kur tik palietusi jautė po oda tvinkčiojantį kraują.

Megė norėjo tikėti, kad Klifas nėra už ją valingesnis. Norėjo galvoti, kad jie abu tėra dviejų į vieną susijungusių galių aukos. Vienintelio žvilgsnio uždegta dagtimi greitai bėgo liepsna. Aistra yra pamišimas, ir jei šie jos dainos žodžiai – tiesa, ji jau pametė sveiką protą. Jie suartėjo maldaudami vienas iš kito nežabotos laukinės aistros, stengėsi ją pratęsti, troško pagauti kiekvieną malonumo žybsnį. Ji girdėjo vėtrą ir riaumojantį griaustinį, jautė sūkurius ir nežabotą tempą. Staiga jos mintys ir kūnas suvirpėjo nuo paskutinės galingos bangos.

Ar tai meilė? – klausė Megė savęs, kai jos mintys vėl ėmė giedrytis. Jei toks ir turi būti meilės aktas, tai iki šiol ji buvo skaisti. Ar iš pažiūros švelnus jausmas gali turėti tokį galingą poveikį kūnui? Jos kūnas pulsavo ir tvinkčiojo, tarsi ji būtų užbėgusi į kalno viršūnę ir vėl nuo jo nusileidusi. Ji kūrė dainas apie meilę ir aistrą, bet iki šiol dar nebuvo gerai supratusi tų žodžių prasmės.

Iki šiol, – pamanė ji. O štai dabar šitas šalia gulintis vyras padėjo jai įgyvendinti slapčiausias fantazijas. Su juo ji rado raktą į tamsų neapibrėžtų moters poreikių pasaulį – poreikių, kurie jos muzikai teikė tvirtumo ir melancholijos. Ji tai suvokė, bet suvokimas iškėlė daugybę klausimų.

Nustebinta vis dar tvyrančio galios ir išsipildžiusio stebuklo pojūčio Megė persibraukė ranka per kūną. Kaip ilgai ji laukė šios nakties? Tikriausiai aistra visada tūno kažkur užslėpta, neištirta, kol koks nors žmogus tinkamiausiu laiku jos nepažadina.

Megė pagalvojo apie filmą, kuriam kūrė muziką. Taip nutiko ir vienai to filmo veikėjai. Ji buvo patenkinta savo gyvenimu, beveik didžiavosi juo, kol vieną gražią dieną pasirodė vyras, visiška tos moters priešingybė, ir įskėlė kibirkštį, kuri iš pagrindų viską pakeitė. Ir visai nesvarbu, kad moteris protinga, savarankiška ir sėkmingai daro karjerą. Užteko, kad tas vyras atsirado šalia jos – ir gyvenimas iš esmės pasikeitė.

Jei tas pats dabar vyksta su ja, gal dar galima sustoti, kol nežabota aistra visko nesunaikino? Filme veikėjų santykiai pagimdė smurtą. Nuojauta jai sakė, kad tarp jos ir Klifo irgi tvyro kažkokia pavojinga įtampa. Abu jie mažai tesugeba valdytis. Tokie kraštutinumai sujaukia žmogaus prigimtį.

Gal likimas atvedė ją į šį ramų žemės lopinėlį norėdamas išbandyti smurtu? Tas pats likimas tikriausiai skyrė jai ir šį tylų žemišką vyrą, kuriame galėjai įžvelgti ir ramybę, ir pavojų. Galvoje kirbėjo klausimas: ar ji pakankamai stipri, kad galėtų susidoroti su galimais padariniais? Žvelgdama į tamsą Megė klausė savęs – kas bus toliau?

Klifas tylėjo. Viskas buvo ne taip, kaip jis tikėjosi. Jis troško aistros, bet nemanė, kad ji bus tokia galinga. Troško to, apie ką šnabždėjo jos dainos, bet tikrovėje viskas buvo daug stipriau. Jis tikėjosi, kad įtampai nuslopus potraukis sumažės.

Tiesa, kūnas buvo sotus malonumo, didesnio už bet kokį anksčiau jo pažintą, bet mintys... Norėdamas pailsinti mintis Klifas užsimerkė. Bet jose buvo Megė ir jis suprato – vienas vienintelis jos prisilietimas vėl įžiebtų ugnį. Toks potraukis labai panašus į priklausomybę. Jie nieko negali pasiūlyti vienas kitam, – priminė jis sau, – tik tą nežmoniškai stiprią abipusę aistrą.

Netikėtai Klifo mintyse suskambėjo eilutė iš jos dainos: „Aistra – tai beprotybė". O kad galėtų susivaldyti, kad galėtų jos nelytėti! Bet jau siekė Megės kūno.

– Tau šalta, – sumurmėjo jis ir norėdamas sušildyti prisitraukė prie savęs.

– Šiek tiek, – jai buvo nejauku, jautė kažkokį nenusakomą troškimą.

– Štai, – jis užtempė ant jos suglamžytą užtiesalą ir vėl prisitraukė prie savęs. – Geriau?

– Taip, – jos kūnas šalia jo atsipalaidavo, nors mintys ir nenurimo. Jie vėl atsidavė tylai, nenutuokdami, kaip elgtis su tarp jų beįsižiebiančia liepsna.

Klifas klausėsi lietaus lašų barbenimo į langus – tas garsas ramino. Jis žinojo, kad net giedrą naktį iš čia nepamatysi kito namo žiburio.

– Ar tau čia vienai nebūna nesmagu?

– Nesmagu? – Megė bandė išsisukti nuo atsakymo. Ji norėjo, kad viskas ir toliau būtų kaip dabar: šalia jo jai šilta, saugu ir ramu. Dabar nenorėjo nė pagalvoti, kad galėtų likti viena šitame dideliame name, šioje lovoje.

– Šis kampelis nuošalesnis už kitus.

Kokia ji švelni, – pamanė Klifas. Buvo malonu jausti jam ant peties užkritusius jos plaukus.

– Dauguma žmonių, net ir čia užaugusių, nesmagiai jaustųsi būdami taip toli nuo kitų, ypač po viso to, kas čia įvyko.

Ne, ji nenori apie tai kalbėti. Megė užsimerkė ir dar kartą priminė sau, kad atvyko čia apsisprendusi pati pasirūpinti savimi, susidoroti su viskuo, kas ją beištiktų. Sunkiai atsidususi norėjo apsiversti ant kito šono, bet Klifas sulaikė.

– Tu kažkodėl nerimauji. Ar dėl to, kas čia įvyko?

– Tikrai ne, – tą akimirką labiausiai jai ramybės nedavė mintis, kaip priversti savo kūną ir protą nebegeisti jo. Atsimerkė ir pažvelgė į lietaus lašus, bėgančius per lango stiklą. – Prisipažįstu, porą dienų po to negalėjau užmigti... Kai žinai, kas nutiko toje dauboje prieš dešimtį metų, o dar mano vaizduotė tokia laki...

– Ar tai būdinga tavo profesijos žmonėms? – jis pasisuko į Megę ir jos koja atsitiktinai atsidūrė jam tarp kojų. Jos oda buvo lygi tarytum poliruotas stiklas.

– Tikriausiai, – ji nusijuokė ir tame juoke Klifas išgirdo įtampą. – Vieną naktį tariausi girdinti name kažkokius žingsnius.

Jis liovėsi glostęs jos plaukus ir atsitraukė, kad galėtų matyti akis.

– Name?

– Tai tik mano vaizduotė, – tarė ji gūžtelėjusi pečiais. – Girgždėjo lentos, buvo girdėti tylūs žingsniai ant laiptų, varstomos durys. Buvau mažumėlę išsigandusi.

Jam nepatiko nei abejingas jos balsas, nei tai, ką ji pasakė.

– Ar šiame kambaryje nėra telefono? – paklausė Klifas.

– Yra, bet...

– Kodėl nepaskambinai policijai?

Megė atsiduso. Geriau jau būtų nieko nesakiusi. Jis kalba kaip amžinai nepatenkintas vyresnysis brolis, pasirengęs išbarti išsiblaškiusią seserį.

– Virtuvėje buvau nukėlusi telefono ragelį. Tą vakarą bandžiau dirbti... – žodis „išsiblaškiusi" vėl šmėstelėjo jai galvoje. Sutrikusi ji nutilo. – Šiaip ar taip, gerai, kad nepaskambinau. Ryte jaučiausi kaip kvailė.

Buvo taip ar ne, – pamanė Klifas, bet ji viena visame name, toli nuo kitų kaimynų, ir visi dešimties myliu spinduliu tai žino.

– Ar rakini duris?

– Klifai...

– Mege, – jis pasisuko ir pažvelgė į ją, gulinčią ant nugaros. – Ar rakini duris?

– Nerakinu, – susierzinusi tarė ji. – Bet po to, kai apsilankė šerifas, aš...

– Čia buvo Stanas?

Megė atsiduso.

– Po velnių, ar pastebi, kaip dažnai tu mane nutrauki vidury sakinio?

– Taip. Kada Stanas buvo užėjęs?

– Kitą dieną po to, kai čia lankėsi valstijos policija. Jis norėjo mane nuraminti, – dabar Megei nebebuvo šalta, negalėjo būti, nes jis stipriai prisiglaudė prie jos. Vėl ėmė busti aistra. – Atrodo, jis išmano savo darbą.

– Jis geras šerifas...

– Bet? – nujausdama kažką daugiau paragino Megė.

– Nieko. Asmeniniai reikalai, – sumurmėjo Klifas ir šiek tiek atsitraukė.

Megei vėl pasidarė šalta.

– Džoisė, – tepasakė ji ir rengėsi keltis.

Klifo ranka vėl ją paguldė.

– Tu mažai kalbi, bet daug pasakai, – dabar jo balsas buvo ramus, jis tvirtai laikė ją. – Tai talentas.

– Atrodo, mes nedaug ką turime vienas kitam pa- sakyti.

– Aš neprivalau tau pasakoti visko apie save.

Megė gulėjo įsitempusi, nejudri.

– Aš ir neprašau.

– Žinoma, kad neprašai, – piktai tarė Klifas ir atsisėdo, pakeldamas kartu ir ją. Antklodė nukrito žemyn. Megės oda buvo blyški, o plaukai ant pečių juodi tarsi naktis. Nors Klifas atkakliai stengėsi nekalbėti apie asmeniškus reikalus, šįkart buvo priverstas pasiaiškinti.

– Džoisė man kaip sesuo. Aš ją išleidau už Stano, esu jų dukters krikštatėvis. Tau turėtų būti sunku suprasti tokią draugystę.

Jai nebuvo sunku. Tokie santykiai siejo ją su Džeriu. Jų santuoka buvo klaida ir pakenkė draugystei.

– Man nesunku, aš suprantu, – tyliai tarė Megė. – Tik nesuprantu, kodėl taip dėl jos rūpiniesi.

– Tai mano reikalas.

– Žinoma, kad tavo.

Jis vėl nusikeikė.

– Klausyk, Džoisei dabar sunkus metas. Ji niekad nenorėjo likti Morganvilyje. Kai buvo paauglė, troško išvažiuoti į miestą studijuoti aktorystės.

– Norėjo vaidinti?

– Tuščios svajonės, – Klifas patraukė pečiais. – Ji atsikratė jų ištekėjusi už Stano, bet niekada nebuvo laiminga likusi Morganvilyje. Viena iš priežasčių, kodėl pardavė šį namą – norėjo turėti pakankamai pinigų išsikraustyti. Bet Stano niekur iš čia neišvežtum...

– Jie galėtų pabandyti rasti kompromisą.

– Stanas nesupranta, kaip svarbu jai ištrūkti iš čia. Džoisė ištekėjo aštuoniolikos. Per penkerius metus susilaukė trijų vaikų. Pusę savo gyvenimo skrupulingai laikėsi griežtų savo tėvo taisyklių, kitą pusę rūpinosi savo vaikais ir motina. Tokia moteris kaip tu to nesupras.

– Man jau įgriso! – pratrūko Megė ir atšlijo nuo Klifo. – Net bloga nuo to, kad tu nuolat priskiri mane kokiai nors kategorijai. Išpaikusi įžymybė, kuri neturi nė menkiausio supratimo apie tai, kaip gyvena ar jaučiasi paprastas žmogus, – kilęs pyktis buvo toks staigus ir galingas, kad ji nė nemėgino valdytis. – Koks tu vyras, jei guliesi į lovą su moterimi, kuriai nejauti nė trupučio pagarbos?

Apstulbęs dėl tokio karšto emocijų protrūkio Klifas žvelgė į ją, lipančią iš lovos.

– Palauk minutėlę.

– Ne, šįvakar jau padariau pakankamai klaidų, – tarp išmėtytų ant grindų drabužių Megė pradėjo ieškoti savųjų. – Gavai maisto ir sekso, – nervingai tarė ji. – Dabar eik iš čia.

Jos įtūžis buvo toks audringas, kad jis turėjo kažką sakyti. Ji teisi, – pamanė Klifas. Įsitempė ją į lovą – ir viskas. Intymumas ne visada reiškia artumą. Jis nenorėjo tiesiog būti šalia jos ar daryti ką nors kartu, jam rūpėjo tik jos kūnas. Pagalvojęs apie tai Klifas suglumo. Pasitenkinimas, kurį patyrė, jau buvo išblėsęs. Jis girdėjo, kaip vilkdamasi megztinį Megė nelygiai kvėpuoja. Siekdamas savo drabužių stengėsi to negirdėti – verčiau jau klausytis lietaus barbenimo.

– Mes dar nebaigėme, – sumurmėjo jis.

– Argi? – Megė atsisuko įsiutusi ir susinervinusi. Jautė veidu srūvančias ašaras, bet tamsoje jautėsi saugi. Stovėjo nuogomis kojomis, megztinis buvo iki pusės šlaunų. Ji suprato, ką jis galvoja apie ją, ir nusprendė patvirtinti, kad jis teisus. – Mes pasimylėjome ir abiem buvo gera, – paprastai tarė ji. – Ne visi vienos nakties santykiai būna tokie puikūs. Tu geras meilužis, Klifai, jei tai pamalonins tavo ego.

Šįkart jau jis nesuvaldė susierzinimo. Sugriebęs abi jos rankas jis pasilenkė prie jos.

– Velniai tave griebtų, Mege.

– Kodėl? – atšovė ji. – Ar todėl, kad tai pasakiau? Važiuok namo, Klifai, ir lik ten su savo dvigubais standartais. Man jų nereikia.

Žodžiai buvo taiklūs ir pasiekė tikslą. Pasilikęs jis nežinotų, ką daryti. Pasmaugti ją? Nebloga mintis. O gal vėl įversti į lovą ir atsikratyti jį apėmusios grėsmingos aistros? Ši galimybė viliojo labiau. Laikydamas ją už rankų jis nebesuprato, kuris iš jųdviejų dreba, bet žinojo – negali pasilikti, kad nenutiktų kas nors nenumatyta, gal net nepataisoma.

Paleidęs jos rankas jis išėjo iš kambario.

– Užsirakink duris, – sušuko ir lipdamas laiptais nusikeikė.

Megė sukryžiavo ant krūtinės rankas, iš akių ėmė plūsti ašaros. Rakinti duris buvo jau per vėlu.

AŠTUNTAS SKYRIUS

Kelias dienas Megė įtemptai dirbo. Pagaliau sutvarkė virtuvės grindis, ir tai buvo pirmas jos iki galo sėkmingai užbaigtas sumanymas. Savo miegamajame ji priklijavo dar tris naujus sienų apmušalų rėžius, surado kilimą muzikos kambariui ir nuvalė žemutinio aukšto menės dekoratyvinę apdailą.

Vakarais Megė sėdėdavo prie fortepijono, kol pavargdavo taip, kad nebematydavo klavišų ir nebegirdėdavo savo muzikos. Telefono ragelį laikė nukeltą. Galiausiai tvirtai nusprendė: atsiskyrėlės gyvenimas turi privalumų. Jos darbas buvo produktyvus, nes niekas nekliudė lėtos dienų tėkmės. Buvo beveik galima patikėti, kad to ji ir norėjo – nieko daugiau.

Gal ji vertė save taip manyti? Su tuo Megė sutiko, bet neprisileido minties, kad tokiu būdu stengiasi pabėgti nuo minčių apie naktį su Klifu. Tai buvo klaida. Neišmintinga likti su klaidomis.

Ji nematė nė vieno žmogaus, su niekuo nesikalbėjo ir tikino save, kad yra pasirengusi visą laiką taip gyventi.

Kurgi ne! Žmogus vienišas tada, kai vienatvė trunka ilgai. Megė dažė muzikos kambario lango rėmus, kai išgirdo atvažiuojantį automobilį. Nusprendė nekreipti dėmesio į atvykėlį ir palaukti, kol šis išvažiuos nesulaukęs atsako. Tai buvo neginčijama jos, pradedančiosios atsiskyrėlės, teisė. Tada atpažino senąjį linkolną. Ant grindų patiesusi skudurą ji padėjo teptuką ir nuėjo prie durų pasitikti Luelos Morgan. Šįkart ji atrodė dar bejėgiškesnė. Tvarkingi balti plaukai, beveik permatoma oda. Keista, kone klaiki jaunystės ir senatvės kombinacija. Megė matė, kaip Luela pažvelgė į daubos pusę. Akimirką sustingo tartum statula – nejudanti, nemirksinti, nekvėpuojanti. Kai ji žengė žingsnį aptvertos teritorijos link, Megė išėjo į lauką.

– Labas rytas, ponia Morgan.

Luela pakėlė galvą ir pabandė susikaupti. Šiek tiek drebančia ranka ji persibraukė per plaukus.

– Norėjau čia ateiti.

– Žinoma, – Megė nusišypsojo tikėdamasi, kad nedaro klaidos. – Prašau užeiti į vidų. Aš jau rengiausi išsivirti kavos.

Luela užlipo sukrypusiais laiptais, dėl kurių Megė niekaip neprisiruošė kreiptis į Bogą.

– Kai ką čia pakeitėte.

Megė nusišypsojo.

– Taip, šį tą darau. Ir viduje, ir lauke. Aplinkos tvarkymo specialistai dirba greičiau už mane.

Žudikas tarpduryje urzgė ir palengva traukėsi atgal. Abi moterys įėjo į kambarį. Megė nuramino šunelį.

– Šitais apmušalais sienos buvo išmuštos jau tada, kai įsikėlėme į namą, – sumurmėjo Luela. – Visada norėjau juos pakeisti.

– Tikrai? – Megė iš lėto palydėjo ją į svetainę. – Gal galėtumėte man patarti, ką rinktis? Vis negaliu apsispręsti.

– Rinkitės šiltesnių spalvų, – švelniai tarė Luela. – Pastelinių, kad būtų jaukiau. To ir aš norėjau.

– Taip, esu tikra, kad tokie čia geriausiai tiktų.

Megei kilo noras apkabinti senąją moterį, parodyti, kad ją supranta. Bet gal geriau to nedaryti.

– Tokie namai turėtų kvepėti citrinomis ir gėlėmis.

– Taip ir bus, – patikino Megė. Ir pati suprato, kad tikrai būtų geriau, jeigu nosies neriestų dulkių ir dažų kvapas.

– Visada maniau, kad namai turi būti pilni vaikų, – Luela peržvelgė kambarį keistai susikaupusi ir Megei pasirodė, kad senutė mato jį tokį, koks buvo prieš dvidešimt metų. – Vaikai suteikia namams gyvybės – daug labiau nei interjeras ar prabangios smulkmenos. Jie palieka jame savo žymę.

– Ar jūs turite vaikaičių? – Megė palydėjo ją iki sofos.

– Taip, tai Džoisės vaikai. Mažasis jau eina į mokyklą. Jauniems laikas bėga greitai. Peržiūrėjote nuotraukas? – staiga paklausė ji.

– Nuotraukas? – Megė suraukė kaktą, bet tuoj jos veidas vėl nušvito. – Ak, taip. Tiesą sakant, spėjau tik akį užmesti. Buvau šiek tiek užsiėmusi, – ji nuėjo prie židinio ir paėmė voką. – Jūsų rožės buvo labai gražios. Kažin, ar aš sugebėsiu taip susitvarkyti.

Luela paėmė voką ir įsmeigė į jį akis.

– Rožės reikalauja meilės ir disciplinos. Kaip vaikai.

Megė nusprendė nebesiūlyti kavos ir atsisėdo šalia Luelos.

– Būtų gerai, jeigu galėtume kartu jas peržiūrėti.

– Senos nuotraukos, – Luela atidarė voką ir išėmė jas. – Tokiose galima daug įžvelgti, jei tik žinai, kur žiūrėti. Ankstyvas pavasaris, – sumurmėjo žiūrėdama į pirmąją nuotrauką. – Matote, žydi hiacintai ir gelsvieji narcizai.

Megė pažvelgė į seną nespalvotą nuotrauką. Jos dėmesį patraukė ne gėlės, o vyras ir maža mergaitė. Vyras buvo aukštas, plačiapetis, išraiškingo veido su išsišovusiais skruostikauliais. Vilkėjo griežtu kostiumu, kuris jam tiko. Mergaitė šalia jo buvo apsivilkusi įmantrią suknelę, per liemenį surištą kaspinu, avėjo juodus batelius su dirželiu, buvo užsidėjusi moterišką skrybėlaitę.

Tikriausiai Velykos, – nusprendė Megė. Mažoji mergaitė šypsojosi fotografui. Džoisei tuo metu galėjo būti maždaug ketveri. Ji turėjo ne itin smagiai jaustis su tokiais ištaigingais drabužiais. Neatrodo, kad Viljamas Morganas būtų buvęs griežtas, pamanė Megė, tyrinėdama jo sustingusį, neįskaitomą veidą. Gal tiesiog nepajudinamas, nepasiekiamas. Ją nukratė šiurpulys.

– Aš ir pati norėčiau pasodinti keletą svogūnėlių. Rudenį viskas jau turėtų būti savo vietose, – tarė Megė.

Luela nieko neatsakė ir paėmė kitą nuotrauką.

Šįkart Megė žvelgė į Luelą jaunystėje. Šukuosena ir apsirengimas sufleravo – nuotraukai jau daugiau nei dvidešimt metų. Kadangi vaizdas buvo šiek tiek pakrypęs, Megė nusprendė, kad fotografavo Džoisė, dar visai maža.

– Rožės, – sumurmėjo Luela, vesdama pirštu per nuotrauką ten, kur jų buvo matyti labai gausiai. – Nunyko, nes nebuvo kam jomis rūpintis.

– O dabar ar turite gėlių darželį?

– Džoisė turi, – Luela padėjo nuotrauką į šalį ir paėmė kitą. – Aš prižiūriu jį, bet tai ne tas pats, kaip turėti savo.

– Ne tas pats. Bet Džoisė turbūt labai dėkinga jums už pagalbą.

– Jai niekada nebuvo lengva gyventi miestelyje, – ištarė Luela beveik pati sau. – Niekada. Dėl to ji nebyliai kaltina mane, o ne savo tėvą.

– Ji maloni moteris, – tarė Megė, nežinodama, ką kita galėtų pasakyti. – Viliuosi geriau su ja susipažinti. Jos vyras pasiūlė mums kartu pavakarieniauti.

– Stanas – geras žmogus. Rimtas, patikimas. Jis visada ją mylėjo, – liūdna šypsena šiek tiek pagyvino Luelos veidą. – Ir man jis geras.

Moteris paėmė kitą nuotrauką ir Megė pajuto, kaip ji įsitempė. Šypsena nedingo nuo veido, bet sustingo. Nuotraukoje buvo Viljamas Morganas ir jaunas, tikriausiai dar paauglys Stanas Eidžis. Šitoje kiek naujesnėje spalvotoje nuotraukoje medžiai fone buvo rudens nudažyti gyvomis spalvomis. Abu vyrai buvo apsirengę flaneliniais marškiniais, su kepurėmis, abu dėvėjo pilkai rusvas liemenes su kažkuo apsiūtais pakraščiais. Mažais svareliais, – pamanė Megė. Abu laikė rankose šautuvus.

Tai dėklai šoviniams, o ne svareliai, – pagaliau suprato Megė, geriau įsižiūrėjusi į liemenes. Tikriausiai abu buvo išsirengę į medžioklę. Fotografuojami jie stovėjo ant skardžio krašto. Sutrikusi Megė vėl pažvelgė į medžius, – šį vaizdą būtų norėjusi pamatyti savo akimis.

– Šitai tikriausiai nufotografavo Džoisė, – sumurmėjo Luela. – Ji eidavo su tėvu medžioti. Nė dvylikos neturėjo, kai jis išmokė ją įvairių gudrybių su ginklais. Jam nerūpėjo, kad mergaitė jų pakęsti negali – turėjo mokytis visko, kad tėvas būtų patenkintas. Viljamas ir atrodo patenkintas, – tęsė Luela, nors Megė to ir neįžvelgė. – Jis mėgo medžioti šiose vietose. Dabar mes žinome, kad čia ir mirė. Čia, – pakartojo ji ir bedė pirštu į nuotrauką. – Ne upėje už trijų mylių. Jis niekada nepaliko šios žemės. Kažkodėl man atrodo, kad visada tai žinojau.

– Ponia Morgan, – Megė padėjo nuotraukas į šalį ir uždėjo ranką jai ant rankos. – Suprantu, jums sunku, nes išgyvenate viską iš naujo. Norėčiau ką nors dėl jūsų padaryti.

Pasukusi galvą Luela be jokios šypsenos įsistebeilijo į Megę.

– Iškaskite tą savo kūdrą, – tarė ji lygiu balsu. – Pasodinkite gėlių. Taip viskas turi būti. Visa kita jau baigta.

Kai Luela atsistojo, Megė suprato esanti daug labiau sutrikusi dėl bejausmio atsakymo, nei kad ji būtų paplūdusi ašaroms.

– Štai jūsų nuotraukos, – bejėgiškai tarė.

– Pasilaikykite jas sau, – Luela išėjo pro duris ir tik tada atsisuko. – Man jų nebereikia.

Nusiminusi Megė klausėsi nuvažiuojančio automobilio. Ar jos reakcija yra normalus kito žmogaus tragedijos išgyvenimas, ar ji ir vėl per daug asmeniškai įsijautė į visa tai? Pastarosiomis dienomis buvo beveik įtikinusi save, kad Morganų reikalai nė kiek jos neliečia. Dabar, po trumpo sąlyčio su praeitimi, vėl nebegalėjo liautis apie tai galvojusi.

Vis dėlto tai kažkas daugiau nei įsijautimas. Megė patrynė delnus vieną į kitą, kad sušiltų. Apžiūrinėdama nuotraukas Luela atrodė paklaikusi. Tarsi visus tuos žmones mintyse būtų nusiuntusi amžinojo atilsio, nors tik vienas iš jų buvo miręs.

Ir vėl vaizduotė. Per daug įsiaudrinau, – subarė ji save.

Vis dėlto kažkaip keistai Luela žvelgė į paskutinę nuotrauką. Tarsi būtų tyrinėjusi kiekvieną detalę, kažko ieškojusi. Susiraukusi Megė vaikštinėjo po kambarį, paskui dar kartą atidžiai apžiūrėjo nuotraukas, ypač spalvotąją.

Joje irgi buvo Viljamas Morganas, šiek tiek retesniais plaukais, rūstesnėmis akimis nei nuotraukoje, darytoje per kažkurias Velykas. Šerifas Eidžis stovėjo šalia jo – paauglys susivėlusiais plaukais. Atrodo kaip koks bastūnas, – nusprendė Megė. Nors šautuvą laiko taip, tarsi būtų pripratęs prie ginklų. Žvelgdama į jį Megė nesunkiai suprato, kodėl Džoisė įsimylėjo jį ir paaukojo net savo svajones apie sėkmę ir šlovę. Jis buvo tikras gražuolis, veide galėjai įžvelgti kažkokio įžūlaus seksualumo pėdsakų. Lengva suprasti ir tai, kodėl Džoisė bijojo, klausė ir stengėsi įtikti vyrui, stovinčiam šalia Eidžio. Viljamas Morganas žvelgė tiesiai į fotoaparatą, stovėjo plačiai išsižergęs, abiem rankomis įsitvėręs ginklo. Klifas apibūdino jį kaip kietą, šaltą žmogų. Megei tai nekėlė abejonių, bet nepaaiškino, kodėl Luela taip sutriko pažvelgusi į šią nuotrauką. Arba kodėl ji pati, Megė, sunerimo.

Susierzinusi dėl savo jautrumo ji ėmė atidžiau studijuoti nuotrauką ir išgirdo atvažiuojant dar vieną automobilį.

Jau kai sekasi, tai sekasi, – susierzinusi pamanė. Atsargiai užmetusi nuotrauką ant kitų ji priėjo prie lango. Kai pasirodė Klifo pikapas, jos kūnu perbėgo malonus virpulys. Ak, ne! – įspėjo Megė save. – Tik neprasidėk! Moteris, kuri padaro tą pačią klaidą du kartus, nusipelno to, kas jos laukia vėliau. Ji ryžtingai čiupo teptuką ir pradėjo tepti dažus ilgais tirštais dryžiais. Tegu beldžiasi kiek nori, – pamanė piktai atmetusi galvą. Ji turi darbo.

Praėjo kelios minutės, bet jis nepriėjo prie durų. Megė dažė toliau ir bandė sau įteigti, kad jai nerūpi, ką jis veikia lauke. Kai vis dėlto pamėgino pasilenkusi pažvelgti pro langą, prisilietė prie ką tik nudažytos palangės ir išsitepė džinsus.

Keiksnodama ji ėmė trinti juos ir tik dar labiau išterliojo.

Man nusispjauti ant Klifo Delanio, – pasakė sau Megė. Bet kodėl kažkokie žmonės ramiai sau vaikštinėja po jos žemę? Ji turi teisę išeiti į lauką ir pasidomėti, ką jis ten veikia, turi teisę liepti jam pasišalinti, – pamanė dėdama teptuką. Jei tikrina, kaip auga jos žolė, – piktinosi eidama prie durų, – tai galėtų bent malonėti pranešti apie savo atvykimą. Nepranešęs atima iš jos malonumą jį ignoruoti.

Ji atidarė duris, bet nepamatė, ko tikėjosi. Klifas nebuvo pasilenkęs prie mažų žalių daigelių, ką tik prasikalusių pro viršutinį žemės sluoksnį. Neapžiūrinėjo jis nei flioksų, nei kadagių krūmų, augančių ant pylimo priešais namą. Tikriausiai nusprendė užmesti akį į paskutinį dar nebaigtą darbą – vikius ant nuožulnaus pylimo galiniame kieme.

Susierzinusi, kad iškart apie tai nepagalvojo, ji jau sukosi grįžti į namą, bet akį patraukė kažkas, judantis prie daubos. Akimirksniu joje pabudo iki tol snaudusi primityvi baimė. Pagalvojo apie vaiduoklius ir pabaisas, prisiminė pasakojimus apie atilsio nerandančias sielas, bet tuoj atpažino Klifą. Sumaištį pakeitė įtūžis dėl savo pačios reakcijos ir ji nuėjo susitikti su juo akis į akį.

Priėjusi arčiau Megė pamatė gluosnį – laibą, mažą, šviesiai žalią. Klifas kišo šaknų kamuoliuką į duobutę, kurią akmenuotoje žemėje buvo iškasęs kapliu ir kastuvu. Jis stovėjo už kokių šešių pėdų nuo daubos, marškinius buvo nerūpestingai numetęs ant žemės. Ji matė, kaip juda nugaros raumenys, jam kastuvu pilant žemes atgal į duobutę. Maudimas pilve sakė, kad šįkart jos reakcija buvo ne ką silpnesnė nei prieš jiems mylintis. Megė išsitiesė ir išdidžiai pakėlė galvą.

– Ką čia darai?

Tikriausiai jis pastebėjo, kad ji ateina, nes ir toliau kasė nekeisdamas ritmo.

– Sodinu medį, – paprastai atsakė.

Megė prisimerkė.

– Matau. Jei gerai atsimenu, neužsisakiau iš tavęs gluosnio.

– Neužsakei, – jis priklaupė ir išlygino žemę aplink sodinuką. Ji stebėjo jo rankas – prisiminė, ką jos gali daryti su jos kūnu. Atrodė, kad tokius pat gabumus demonstruoja ir tvarkydamas žemę. – Sodinu už dyką.

Niršdama dėl kvailų jo replikų ir savo kylančio jaudulio Megė sukryžiavo rankas ant krūtinės.

– Kodėl sodini medį, kurio nepirkau iš tavęs?

Patenkintas, kad gluosnis gerai pasodintas, Klifas atsistojo, pasirėmė į kastuvą ir ramiai pažvelgė į Megę. Turėjo pripažinti, kad jam nepavyko išstumti jos iš savojo pasaulio – iš savo minčių. Net dabar negalėjo atsikratyti įtampos, kurią jautė visas tas keturias dienas.

Galbūt visos jo pastangos nueis vėjais, bet pabandyti verta.

– Kai kurie žmonės tai pavadintų taikos pypke, – galiausiai ištarė jis ir pamatė, kad Megė išsižiojo, bet tuoj vėl užsičiaupė.

Ji žiūrėjo į medelį. Jis buvo jaunas ir gležnas, bet kada nors ji pamatys jį platų, išskėtusį šakas virš jos kūdros ir... Staiga susivokė, kad pirmą kartą po to nemalonaus įvykio pagalvojo apie kūdrą. Klifas tikriausiai tai suprato. Susivokė, jog gali užtekti šito gluosnio, kad ji vėl pradėtų justi grožį ir ramybę. Visas jos pyktis atlėgo ne- spėjus prisiminti, kad buvo nusiteikusi bent truputį jo pasilikti.

– Taikos pypke, – pakartojo Megė, braukdama pirštu per gležną lapelį. – Ar ir tu taip vadini?

Jos balsas buvo šaltas, bet Klifas pastebėjo, kad akys darosi šiltesnės. Kažin, kiek stiprių vyrų ji yra pakirtusi šiuo žvilgsniu?

– Galbūt, – jis įsmeigė kastuvą į žemę. – Gal turi ko nors šalto atsigerti?

Tai atsiprašymas, nusprendė Megė. Toks vyras tikriausiai tik tokį ir gali ištarti. Jai prireikė tik penkių sekundžių apsispręsti, ar jį priimti.

– Galbūt, – jį mėgdžiodama ištarė, nusisuko ir nuėjo link namo.

Jis pasivijo ją ir žingsniavo šalia. Megės lūpose pasirodė šypsena.

– Tavo vyrai puikiai padirbėjo, – tęsė ji. Jie apėjo aplink namą, praėjo pro galines duris. – Nekantrauju pamatyti, kaip atrodys apželdinta atraminė sienelė.

– Pasėjome vikių, – Klifas sustojo patikrinti, kaip atliktas darbas. – Daigai turėtų prasikalti po keturių penkių dienų. Jie greitai čia suaugs ir vasaros gale apklos visą pylimą. – Jis laikė rankas kišenėse, apžiūrinėjo vyrų darbą ir galvojo apie moterį šalimais. – Darbavaisi?

Megė kilstelėjo antakį.

– Šiek tiek. Namui reikia priežiūros.

– Ar skaitei laikraštį?

– Ne, – suglumo ji. – Kodėl klausi?

Klifas patraukė pečiais ir priėjęs atidarė priekines duris.

– Jame išspausdintas didelis straipsnis apie Viljamą Morganą, rastą savo paties žemėje. Žemėje, – tęsė jis, eidamas paskui Megę į virtuvę, – kurią neseniai nusipirko įžymi dainų kūrėja.

Ji staiga atsisuko.

– Ar paminėtas mano vardas?

– Taip, paminėtas... kelis kartus.

– Po velnių, – sušnabždėjo ji ir užmiršusi, kad Klifas prašė atsigerti, sudribo į kėdę. – Norėjau išvengti tokių dalykų, – ji viltingai pažvelgė į jį. – Vietiniame laikraštuke?

Klifas priėjo prie šaldytuvo ir išsiėmė sodos vandens.

– Morganvilis neturi savo laikraščio. Straipsniai dienraščiuose „Frederic Post" ir „Herald Mail", – atsikimšęs butelį jis linktelėjo į nukeltą telefono ragelį. – Jei nebūtum to padariusi, neatsigintum reporterių.

Ir jis pats būtų jai įkyrėjęs. Per pastarąsias dvidešimt keturias valandas Klifas skambino Megei gal tuziną kartų. Kiekvienąkart, išgirdęs signalą „užimta", siuto iš piktumo. Kokia moteris galėtų nukelti ragelį ir palikti taip kelioms valandoms? Nepriklausoma nuo aplinkinio pasaulio arba nuo jo besislepianti. Jis pakėlė buteliuką prie lūpų ir atsigėrė.

– Tai taip šiomis dienomis tu bėgi nuo pasaulio?

Gindamasi Megė pakilo ir piktai tėškė ragelį į vietą.

– Man nereikia nuo nieko bėgti. Pats sakei, kad visas šitas reikalas manęs neliečia.

– Sakiau, – Klifas pažvelgė į buteliuke likusi vandenį. – O gal bėgai nuo ko nors kito? – jis ilgai žiūrėjo jai į akis. – Ar nuo manęs slėpeisi, Mege?

– Tikrai ne, – pasilenkusi prie kriauklės ji ėmė gramdyti dažus nuo rankų. – Juk sakiau, kad buvau užsiėmusi.

– Pernelyg užsiėmusi, kad atsilieptum į skambutį?

– Telefonas blaško. Jei vėl nori kivirčytis, Klifai, gali pasiimti savo taikos pypkę ir...

Suskambėjo telefonas ir savo sakinį Megė užbaigė giliu atodūsiu. Jai dar nespėjus prieiti Klifas greitai pakėlė ragelį.

– Klausau, – atsiliepė. Atsirėmęs į bufetą jis matė, kaip Megės akyse įsižiebia pyktis. Suprato, kad jam trūko tų emocijų ir subtiliai seksualaus jos kvapo. – Ne, atsiprašau, panelė Ficdžerald negali pakomentuoti įvykio.

Klifas padėjo ragelį, o Megė nusišluostė į džinsus drėgnas rankas.

– Ačiū, bet aš pati galiu atsiliepti, kai man skambina. Kai reikės pavydaus meilužio, pranešiu.

Jis vėl gurkštelėjo vandens.

– Bandau palengvinti tau gyvenimą.

– Nenoriu, kad kas nors lengvintų man gyvenimą, – pyko Megė. – Gyvenimas mano, galiu daryti su juo ką tinkama.

Klifas nusišypsojo, bet dar jai nesurezgus keršto plano vėl suskambėjo telefonas.

– Nedrįsk, – įspėjo ji. Nustūmusi Klifą į šalį Megė atsiliepė pati.

– Klausau.

– Po velnių, Mege, tu ir vėl buvai nukėlusi ragelį.

Megė susierzinusi atsiduso. Su reporteriu būtų lengviau susitvarkyti.

– Labas, Sidžėjau. Kaip laikaisi?

– Aš pasakysiu tau, kaip laikausi!

Megė pridengė ragelį delnu ir rūsčiai pažvelgė į Klifą.

– Tau visai nebūtina čia kiurksoti.

Klifas vėl gurkštelėjo iš buteliuko ir įsitaisė patogiau.

– Man nesunku.

– Mege! – telefono ragelyje sugriaudėjo Sidžėjaus balsas. – Su kuo, po velnių, tu ten kalbi?

– Su niekuo, – suburbėjo ji ir ryžtingai atsuko Klifui nugarą. – Regis, ketinai papasakoti man, kaip laikaisi.

– Pastarąsias dvidešimt keturias valandas lyg pasiutęs bandžiau tau prisiskambinti. Mege, neatsakingai elgiesi nukeldama ragelį, kai žmonės bando su tavim susisiekti.

Ant stalo gulėjo sausainių pakelis. Megė išsiėmė vieną ir suleido dantis.

– O kas tau neaišku? Aš dėl to ir nukėliau ragelį, kad niekas netrukdytų.

– Jei šįkart nebūčiau prisiskambinęs, būčiau siuntęs telegramą. Bet aš net nesu tikras, ar į tokias vietas telegramos ateina. Ką, po velnių, tu veikei?

– Dirbau, – pro dantis iškošė Megė. – Negaliu dirbti, kai nuolat skamba telefonas ir vis užeina kokie nors žmonės. Atsikrausčiau čia, norėdama pabūti viena. Bet vis dar laukiu tos palaimos.

– Geras požiūris, – atkirto Sidžėjus. Sėdėdamas prie stalo Los Andžele jis rausėsi po stalčius ieškodamas rūgštingumą reguliuojančių vaistų. – Visoje šalyje žmonės dėl tavęs susirūpinę.

– Po velnių, žmonės visoje šalyje neturi rūpintis dėl manęs. Čia nieko ypatinga nenutiko!

– Jeigu spręsčiau pagal tai, kaip tu šauki, tai tikrai nieko ypatinga.

Megė stengėsi suvaldyti savo aikštingą būdą. Kalbėdama su Sidžėjumi ji dažnai pratrūkdavo.

– Atsiprašau, kad piktai kalbėjau su tavimi, Sidžėjau, bet aš jau pavargau būti kritikuojama dėl visko, ką noriu daryti ir darau.

– Aš nekritikuoju, – Sidžėjus nurijo pipirmėtės skonio tabletę. – Paprasčiausiai rūpinuosi. Dėl Dievo meilės, Mege, kas galėtų nesirūpinti po tokio straipsnio laikraštyje?

Megė įsitempė, nieko negalvodama pasisuko ir pažvelgė į Klifą. Šis įdėmiai ją stebėjo, tarp pirštų sukiodamas buteliuką.

– Kokio straipsnio kokiame laikraštyje?

– Kad tavo žemėje aptiktas vyras... na, vyro palaikai. Dėl Dievo, Mege, kai perskaičiau, man vos nesustojo širdis. Tada, negalėdamas tau prisiskambinti...

– Atsiprašau, – ji persibraukė ranka per plaukus. – Tikrai atsiprašau, Sidžėjau. Nesitikėjau, kad tai gali aprašyti laikraščiai. Juolab kad nelabai yra apie ką rašyti.

– Manai, kad nieko nežinodamas jausčiausi geriau?

Megė suprato, kad Sidžėjus įsižeidė, ir nusišypsojo.

– Taip, tu teisus. Jei būčiau žinojusi, kad naujienos pasklis taip toli, tikrai bučiau paskambinusi ir viską paaiškinusi.

– Pasklis taip toli? – šūktelėjo Sidžėjus. – Mege, tu juk žinai: jei tik atsitiks kas nors, kur bus paminėtas tavo vardas, istoriją tuoj nusigriebs žiniasklaida abiejose Atlanto pusėse.

Megė pirštu pasitrynė dešinįjį smilkinį.

– O tu žinai, kad tai viena iš priežasčių, kodėl aš norėjau pasprukti.

– Kad ir kur gyventum, vieta nieko nekeičia.

Ji atsiduso.

– Matyt, ne.

– Be to, tai neturi nieko bendra su tuo, kas ką tik nutiko, – pyko Sidžėjus. Jis spustelėjo ranka savo nerimastingą skrandį svarstydamas, ar „Perrier" [Mineralinis vanduo (vert.)] stiklinė jį nuramintų. Galbūt škotiškas viskis būtų geriau?

– Aš to laikraščio nė akyse neregėjau, – pradėjo Megė lygiu balsu, – bet esu įsitikinusi, kad viskas ten per daug išpūsta.

– Išpūsta?! – ji ir vėl turėjo atitraukti ragelį nuo ausies. Už kelių žingsnių sėdintis Klifas kuo puikiausiai girdėjo Sidžėjaus balsą. – Juk tu užkliuvai už... kaulų krūvos, ar ne?!

Megė išsiviepė nuo nupiešto vaizdo.

– Ne visai taip, – norėdama išlikti rami, ji turėjo susikaupti. – Tiesą sakant, juos aptiko šuo. Iškart atvažiavo policija ir viską ištyrė. Aš čia niekuo dėta.

Išgirdęs paskutinį sakinį Klifas kilstelėjo antakį, bet nieko nepasakė.

– Mege, spauda rašo, kad vos už kelių jardų nuo tavo namo buvo nužudytas ir užkastas žmogus.

– Prieš dešimt metų, – ji stipriau prispaudė pirštus prie smilkinio.

– Mege, grįžk namo.

Ji užsimerkė, nes Sidžėjaus balse išgirdo maldavimą, kuriam buvo sunku atsispirti.

– Sidžėjau, aš ir esu namuose.

– Po velnių, kaip galėsiu ramiai miegoti žinodamas, kad tu viena kažkur... kažkokiame užkampyje? Dėl Dievo meilės, tu viena iš sėkmingiausiai darančių karjerą, turtingiausių ir įžymiausių moterų šioje planetoje, o gyveni kažkokiame Dogpače [Garsaus Amerikos karikatūristo Elo Kepo komikse – pats neturtingiausias ir nedėkingiausias miestelis Žemėje (vert.)].

– Jeigu man sekasi, jeigu esu turtinga ir įžymi, tai galiu gyventi kur panorėjusi, – Megė stengėsi susivaldyti. Kad ir ką jis sakytų, kad ir kaip kalbėtų, vis dėlto jo susirūpinimas rimtas ir pagrįstas. Reikia to nepamiršti. – Sidžėjau, aš turiu piktą sarginį šunį, kurį man atsiuntei, – ji pažvelgė į Žudiką, ramiai miegantį prie Klifo kojų, tada pakėlė akis ir nusišypsojo Klifui. – Negalėčiau būti saugesnė.

– Jei pasisamdytum asmens sargybinį...

Dabar jau Megė nusikvatojo.

– Tu ir vėl kalbi kaip kokia senė. Asmens sargybinio man čia reikia mažiausiai. Aš puikiausiai gyvenu, – bėrė ji greitosiomis, kad Sidžėjus nespėtų įsiterpti. – Užbaigiau partitūrą, mano galvoje kirba daugybė idėjų naujoms dainoms, aš net galvoju apie dar vieną miuziklą. Kodėl nesakai, kad mano partitūra nuostabi?

– Tu ir pati tai žinai, – suvapėjo Sidžėjus. – Regis, geriausias tavo kūrinys.

– Dar, – pareikalavo Megė. – Pasakyk dar ką nors. Ma- no ego alksta.

Pripažindamas savo pralaimėjimą Sidžėjus atsiduso.

– Kai pagrojau jį prodiuseriams, juos apėmė ekstazė. Siūlo tau atvažiuoti ir prižiūrėti įrašymą.

– Nė negalvok apie tai, – Megė ėmė vaikštinėti iki kriauklės ir atgal.

– Po velnių, mes atvyktume pas tave, bet tame Prasčiokvilyje nėra įrašų studijos.

– Morganvilyje, – švelniu balsu pataisė ji. – Įrašinėjant jums manęs neprireiks.

– Jie nori, kad tu pati atliktum įvadinę dainą.

– Ką? – nustebusi Megė sustingo vietoje.

– Prieš pasakydama „ne", išklausyk, – Sidžėjus išsitiesė kėdėje ir nutaisė geriausio derybininko balsą. – Aš nepamiršau, kad tu niekada nesiimi pati atlikti savo kūrinių, nenori dalyvauti juos įrašant – niekada tavęs nespaudžiau to daryti. Bet šįkart siūlau rimtai apsvarstyti. Mege, ta daina stulbinama, absoliučiai tobula, ir niekas nesugebės taip įsijausti į tavo kūrinį kaip tu pati. Kai pagrojau kasetę, visiems kambaryje prireikė šalto dušo.

Megė nusijuokė. Nebuvo lengva atsisakyti tokio pasiūlymo.

– Žinau daugybę dainininkų, kurie galėtų gerai atlikti mano dainą. Sidžėjau, jums nereikia manęs.

– Aš taip pat daug tokių pažįstu, – atšovė jis. – Bet nė vienas neprilygs tau. Dainai reikia tavęs, Mege. Bent jau pagalvok apie tai.

Ji pamanė, kad tądien jau davė jam pakankamai neigiamų atsakymų.

– Gerai, pagalvosiu.

– Šią savaitę norėčiau sužinoti, ką nuspręsi.

– Sidžėjau...

– Gerai, gerai, duodu dvi savaites.

– Sutarta. Dar kartą atsiprašau dėl telefono.

– Galėtum nusipirkti tą šlykštynę atsakiklį.

– Pagalvosiu. Rūpinkis savimi, Sidžėjau.

– Tą ir darau. O tu klausyk savo pačios širdies balso.

– Visada tik taip ir elgiuosi. Iki, – padėjusi telefono ragelį Megė sunkiai atsiduso. – Jaučiuosi taip, tarsi ką tik būčiau buvusi išbarta mokyklos direktoriaus.

Klifas stebėjo, kaip ji ima sulenktą indų šluostę, paglamžo ir vėl deda į vietą.

– Tu moki su juo kalbėti.

– Patirtis išmokė.

– Kaip iššifruoti – Sidžėjus?

– Konstantas Džitersas, – sumurmėjo ji ir papurtė galvą. – Ne, tiesą sakant, neturiu menkiausio supratimo.

– Ar jis visada tave nervina?

– Regis, taip, – ji vėl pakėlė indų šluostę. – Akivaizdu, kad naujienos jau pasiekė Pakrantės laikraščius. Negalėdamas man prisiskambinti... – ji nutilo ir pažvelgė pro langą.

– Tu įsitempusi.

Megė numetė šluostę ant kriauklės krašto.

– Ne.

– Taip, – patvirtino Klifas. – Matau tai, – jis perbraukė pirštu jai per kaklą iki peties linkio. – Jaučiu tai.

Nuo jo prisilietimo Megė suvirpėjo ir lėtai pasuko galvą.

– Liaukis...

Norėdamas padėti atsipalaiduoti Klifas ryžtingai abiem rankomis ėmė masažuoti Megei pečius. Ramino ją ar save?

– Nenori, kad tave liesčiau? – tyliai paklausė jis. – Man sunku to nedaryti.

Jausdama, kad jos pasipriešinimas silpnėja, Megė uždėjo rankas jam ant plaštakų.

– O tu pasistenk, – bandydama nustumti jo rankas patarė.

– Tik tą ir darau pastarąsias kelias dienas, – jis atkakliai spaudė pirštais jos pečius, kartojo tai tokiu ritmu, nuo kurio ją apėmė silpnumas. – Taip tik tuščiai švaistau energiją, kurią galėčiau geriau išnaudoti meilės guolyje.

Megės mintys ėmė painiotis, akis aptraukė migla, kvėpavimas pagreitėjo.

– Mes nieko negalime vienas kitam duoti.

– Ir abu tai suprantame, – Klifas palenkė galvą ir pabučiavo ją į smilkinį, kurį ji glostė kalbėdama telefonu.

Iš Megės lūpų išsiveržė atodūsis – nespėjo jo sulaikyti. Ne to ji norėjo... Tik to ji norėjo...

– Seksas yra...

– Svarbi ir maloni gyvenimo dalis, – užbaigė Klifas ir pasilenkęs pabučiavo ją į lūpas.

Gundytojas, – pagalvojo Megė ir jos mintys susijaukė. Tai buvo bevalis jausmų sužadinimas. Ji jautė, kad nebegali priešintis – pasiduoda, tirpsta, paklūsta jam. Suprato: jeigu nesugebės atsispirti, visi tiltai už jos bus sudegę.

– Mes – tik du žmonės, besidalijantys viena lova, – sumurmėjo ji.

– Daugiau nieko ir nereikia.

Gal tai buvo klausimas, gal teiginys, bet Klifas norėjo tikėti, kad jis teisingas. Jei būtų dar kažkas daugiau, visa tai niekada nesibaigtų. Ši menkai pažįstama moteris jį tvirtai apsivytų ir visą likusį gyvenimą jis turėtų praleisti su ja. Jei tai tik potraukis, jis gali pamiršti savikontrolę ir tenkinti geismą. Jei tik aistra, gali pasiimti viską, ko nori – be jokių įsipareigojimų. Argi jis rūpinosi dėl pasekmių, kai ji tirpo jo rankose?

– Leisk man tave pajusti, – sumurmėjo jai prie lūpų. – Noriu, kad mano rankos liestų tavo odą, švelnią ir karštą, noriu priversti tavo širdį smarkiai plakti.

Imk viską, ko nori, – svaigdama pamanė Megė. Buvo pasirengusi atiduoti jam bet ką, kad tik jis būtų taip arti kaip dabar, kad tik jo lūpos nesiliautų taip paslaptingai, desperatiškai, beprotiškai gundžiusios. Nuvilkęs jos marškinėlius jis ėmė ją glostyti – žemyn, aukštyn, o ji beprotiškai troško, kad tai niekada nesiliautų. Jo marškiniai kliuvo už sustandėjusių jos spenelių. Jis sugriebė jos krūtis ir švelniai suspaudė.

Dabar Klifas jautė, kaip daužosi jos širdis, o ir ji pati girdėjo tuksėjimą savo galvoje. Jos šlaunys prisispaudė prie jo šlaunų, juos skyrė tik du sluoksniai plonos, švelnios džinsinės medžiagos. Ji atsiminė kiekvieną jo kūno vingį ir tą jausmą, kuris buvo apėmęs, kai jis, nuogas, šiltas ir kupinas aistros, glaudėsi prie jos.

Klifas kvepėjo darbu ir grynu oru, šiek tiek prakaitu ir žeme. Jo kvapas skverbėsi į jos jausmus, ji lūpomis lietė jo veidą ir kaklą, ragavo jo skonį.

Jis buvo neprijaukintas kaip ir žemė, kuri laikė čia juos abu. Žavus ir paslaptingas kaip netoliese dunksančios tankios girios. Tokios buvo jos mintys apie liepsnojančią aistrą, kuri jaukė sąmonę. Čia slypėjo ir pavojus, ir malonumas, ir kažkoks stebuklas. Nustūmusi į šalį sveiką protą Megė pasidavė.

– Dabar, – kimiu balsu pareikalavo ji. – Noriu tavęs dabar.

Nebejausdami nei laiko, nei erdvės, nė kiek nedvejodami jie susmuko ant grindų. Desperatiškai grūmėsi su drabužiais, tai tik kurstė aistrą, kuri blykstelėdavo vos jiems vienas kitą palietus. Liepsna prieš liepsną – jie atrado vienas kitą.

Nei vienas, nei kitas negirdėjo, kaip suskambėjo telefonas. Savo pačių pasirinkimu ar likimo valia tą akimirką jie gyveno tik vienas kitam, realybė išnyko.

Virpulys, dejonės, šiurkščios glamonės, aistros kvapas ir įtūžis – toks buvo jų pasaulis. Vis atkakliau jie ieškojo vienas kito, lietė vienas kitą – nepasisotindami, nepavargdami. Grindys buvo lygios ir kietos, bet jiems atrodė tarytum pūkų patalai. Saulės spinduliai pro langus krito ant jų. Besimylintieji tyrinėjo vienas kitą ir atrado tai, ką buvo slėpusi naktis. Vyrui ir moteriai nebuvo svarbu nei laikas, nei vieta. Karštos pražiotos jo lūpos susirado jos lūpas ir prigludo tarsi troškulio nukamuotos prie vandens. Jis užsikėlė ją ant savęs ir nirčiai glaudė jos šlaunis prie savųjų, o jos oda gundomai lietė jo kūną. Jis jautė, kaip ji virpa, o ji – kaip jį užvaldo aistra. Susijungimo akimirką jos kūnas išsilenkė nuo stulbinamo malonumo. Viskas vyko pašėlusiai greitai, jie buvo bejėgiai, valdomi kažkokio niršulio, ir skatino vienas kitą nesustoti – nuožmiai ir negailestingai.

Pro pramerktas blakstienas Klifas matė, kaip Megė virpa kopdama į palaimos viršūnę. Ir jie abu pakilo paskutiniam liepsnojančios aistros šokui.

DEVINTAS SKYRIUS

Klifas bandė susigaudyti, kiek laiko praėjo – buvo visiškai praradęs nuovoką. Pagal saulės padėtį tai padaryti buvo gana sunku ir jis abejojo. Jautėsi žvalus, tarsi iš naujo gimęs. Pasukęs galvą pamatė šalia miegančią Megę. Nors jo atmintį gaubė migla, viskas atrodė tarsi sapnas. Prisiminė, kad užnešė ją į antrą aukštą, kur abu sukrito į lovą. Tada išsekę apsikabino ir užmigo. Visa tai skendėjo migloje, bet visa kita... ant virtuvės grindų...

Jis persibraukė ranka per veidą stengdamasis suprasti, ar yra laimingas, ar priblokštas. Ir viena, ir kita buvo sumišę jo viduje.

Jis mylėjosi su Mege ant virtuvės grindų kaip pašėlęs paauglys, kurį pirmąkart užvaldė aistra. Trisdešimties sulaukęs patyręs vyras jau turėtų būti išmokęs bent šiek tiek valdytis, elgtis švelniau. Vis dėlto jam tai nepavyko – nei pirmą, nei antrą kartą. Klifas nebūtų galėjęs tvirtinti, ar jiems mylintis šimtąjį kartą būtų kitaip. Megė gebėjo pažadinti jame ne subtilią, santūrią, o kažkokią kitokią, nepaprastą aistrą. Ir vis dėlto...

Megė buvo giliai įmigusi. Jis nubraukė plaukus jai nuo skruosto ir pažvelgė į veidą. Jam patiko į ją žiūrėti, tai jau buvo tapę maloniu įpročiu, kurio tikriausiai nebūtų lengva atsisakyti. Jiems taip ramiai gulint jį užvaldė švelnumas, noras globoti ją ir saugoti. Klifas negalėjo prisiminti, kad kokia nors moteris anksčiau būtų sužadinusi tokį jausmą. Ši mintis jam nepatiko.

Gal todėl, kad mieganti ji atrodė gležna, nedidukė, bejėgė. Silpnumas jį visada nuginkluodavo. Vis dėlto jo glėbyje ji liepsnojo tokia jėga, kokios, atrodė, niekas negalėtų suvaldyti. Iššūkiams jis nebuvo atsparus.

Kokia ji, tikroji Megė Ficdžerald? – mąstė Klifas, piršto galiuku braukdamas jai per lūpas. Nepasakytum, kad graži, bet jos veidas turėjo galią apsvaiginti vyrą ir nepalikti ramybėje. Jis nelaukė iš jos švelnumo ar užuojautos, vis dėlto rado joje šias savybes. Nesitikėjo, kad ji bus tokia savarankiška, bet ji įrodė, kad gali – net itin sudėtingomis sąlygomis.

Klifas susiraukė ir nesąmoningai prisitraukė Megę prie savęs. Ji sumurmėjo, bet neprabudo. Nors jis ir tvirtino, jog ji neturi nieko bendra su įvykiais prieš dešimt metų, Klifui nepatiko, kad ji viena gyvena dideliame nuošaliame name. Tegul Morganvilis ir ramus miestelis, bet netgi tokiuose būna pavojingų povandeninių srovių. Pastarosios dvi savaitės tai įrodė.

Kad ir kas būtų Viljamo Morgano žudikas, jau dešimt metų jis gyvena laisvėje ir tikriausiai vaikšto miestelio gatvėmis, šnekasi su žmonėmis, linksminasi per Mažosios lygos varžybas. Tai buvo nemaloni mintis. Norėdamas ramiai gyventi miestelyje, kuriame visi žino viską vienas apie kitą, nusikaltėlis galėtų padaryti bet ką. Gal tai tik pasakos, kad žudikas visada sugrįžta į nusikaltimo vietą, bet...

Megė atsibudo viena, mintys vis dar buvo pakrikusios. Ar jau rytas? – paklausė savęs, nugrimzdusi į malonų svaigulį. Atsisėdusi lovoje pabandė nusibraukti atgal plaukus ir pajuto, kad jos rankos ir kojos maloniai apsunkusios – kaip visada pasimylėjus. Atsikvošėjusi ji pažvelgė į lovą ir pamatė, kad ji tuščia. Gal ji tik sapnavo? Bet palietusi patalus šalia savęs pajuto išlikusią šilumą, o įsikniaubusi į pagalvę užuodė jo kvapą.

Prisiminė, kad mylėjosi ant virtuvės grindų – jie abu to norėjo. Kuo puikiausiai prisiminė, kaip jis užnešė ją laiptais į viršų – švelniai tarytum neįkainojąmą vertybę. Šis prisiminimas buvo šiltas, visiškai kitoks nei erotinių glamonių. Juo ji galės guostis ilgomis bemiegėmis naktimis ateityje.

Bet jis išėjo nieko nepasakęs, neatsisveikinęs.

Suauk, Mege, – paliepė ji sau. – Atgauk sveiką protą. Juk nuo pat pradžios buvo aišku: tai ne jausmai, o aistra. Jausmai iki šiol jai teikė tik skausmo. Jausmai – nepraktiškiems, pažeidžiamiems, naiviems. Argi ji nesistengė tokia nebūti?

Jis nemyli jos – ji nemyli jo. Nuo antrojo neiginio sudiegė skrandį ir Megė prikando lūpą. Ne, – dar kartą atkakliai patvirtino, – nemyli. Negali sau to leisti. Jis kietas žmogus, nors kartais ir būna kiek švelnesnis. Netolerantiškas, nekantrus storžievis, nė nenutuokiantis apie geras manieras. Jokia moteris neturėtų atverti savo širdies tokiam vyrui. Jis nedviprasmiškai leido suprasti, kad trokšta jos kūno – ir tik jo. Dukart ji jam atsidavė, taigi neturi jokios teisės apgailestauti. Netgi po to, kai jis nė neatsisveikinęs išėjo.

Megė užsidengė rankomis akis. Nenorėjo pripažinti, kad, pati to nesuprasdama, atidavė jam daugiau nei savo kūną. Staiga išgirdo virš galvos tylų girgždėjimą. Pagulėjo dar ramiai klausydamasi. Kai girgždesys pasikartojo, ją apėmė panika. Buvo pats vidurdienis, ji nemiegojo, o iš jos palėpės – ne vaizduotėje – sklido keisti garsai.

Virpėdama ji tylutėliai išsliuogė iš lovos. Šįkart nebebus bailė ir nebeužsidarys kambaryje, nes kažkas įsibrovė į jos namus. Šįkart... Rengdamasi marškinėlius Megė apsilaižė lūpas. Šįkart ji išsiaiškins, kas ten yra ir ko jam reikia. Šaltu, blaiviu protu ji paėmė nuo židinio žarsteklį ir išslinko į prieškambarį.

Laiptai į palėpę buvo Megei iš dešinės. Ji pamatė, kad durys viršuje atdaros, ir baimė vėl sukaustė kūną. Dar niekada ji nebuvo ten užlipusi. Drebėdama, tačiau ryžtingai Megė suspaudė žarsteklį ir ėmė lipti laiptais. Tarpduryje sustojo išgirdusi krebždesį. Paskui tvirtai sučiaupė lūpas, nurijo seiles ir žengė į palėpę.

– Po velnių, Mege, juk gali ką nors sužaloti šituo daiktu.

Ji atšoko ir skaudžiai atsitrenkė į durų staktą.

– Ką tu čia veiki? – paklausė ji Klifo, kuris piktai žvelgė į ją.

– Tikrinu. Kada paskutinį kartą čia buvai?

Įtampa atlėgo ir Megė atsiduso.

– Niekada. Palėpė mano sąraše viena iš paskutiniųjų, todėl niekada nebuvau čia užėjusi.

Jis linktelėjo galvą ir dar kartą apsižvalgė.

– Kažkas kitas buvo.

Megė pirmąkart apžiūrėjo kambarį. Kaip ir tikėjosi, čia beveik nieko nebuvo, tik dulkių ir voratinklių. Kambarys gana aukštas ir Klifas stovėjo nesusilenkęs – iki lubų dar buvę likęs koks colis. Į šalis lubos žemėjo pagal stogo nuolydį. Kambaryje stovėjo senoviškas supamasis krėslas, kuris atnaujintas galėtų dar visai neblogai atrodyti, sukiužusi sofa, dvi lempos be gaubtų ir didelė kelioninė skrynia.

– Neatrodo, kad čia būtų kas lankęsis daugybę metų.

– Lankėsi gal kiek anksčiau nei prieš savaitę, – patikslino Klifas. – Pažvelk.

Jis priėjo prie skrynios ir ėmė tyrinėti dulkių sluoksnį ant grindų. Megė basomis atsekė iš paskos.

– Na? – paklausė ji. – Džoisė minėjo, kad čia yra keletas visai nereikalingų daiktų. Aš patariau jai nesirūpinti, pažadėjau pati išgabenti, kai turėsiu laiko.

– Manyčiau, kažkas kažką iš čia jau išsinešė, – Klifas pritūpė prie dulkių nugultos dėžės ir bakstelėjo pirštu.

Megė susierzino. Stengdamasi sulaikyti čiaudulį ji pasilenkė prie skrynios. Ir tada pamatė: prie pat spynos buvo delno atspaudas, tiesa, labai neryškus. Bet...

Klifas sugriebė jos riešą dar jai nespėjus paliesti atspaudo.

– Aš to nedaryčiau.

– Kažkas čia buvo, – sumurmėjo ji. – Aš nieko neišsigalvojau.

Stengdamasi išlikti rami ji atsisuko į Klifą.

– Ir ko gi gali kam prireikti šitame kambaryje?

– Geras klausimas, – jis atsitiesė nepaleisdamas jos rankos.

Megė panoro sušvelninti pokalbį.

– Gal žinai gerą atsakymą?

– Manau, kad reikėtų paklausti šerifo.

– Ar tai susiję su... Su tuo kitu reikalu?

Megės balsas buvo ramus, bet pulsas, kurį jis jautė po savo pirštais – anaiptol.

– Keista, kad tokie dalykai dedasi vienu metu. Sutapimai visada įdomūs. Šįkart būtų neprotinga apsimesti, kad nieko nenutiko.

– Žinoma, – netikėtai ji suvokė, kad viskas vyksta dabar, o ne prieš dešimt metų. – Paskambinsiu šerifui.

– Aš pats jam paskambinsiu.

Megė pyktelėjusi sustojo tarpdury.

– Čia mano namas... – pradėjo.

– Tikrai, – ramiai pritarė Klifas ir perbraukė rankomis per nuogas jos šlaunis. – Man patinka žiūrėti į tave pusnuogę, bet Staną tai tikriausiai trikdytų.

– Labai juokinga.

– Ne, labai gražu, – Klifas palenkė galvą ir pabučiavo ją švelniai kaip niekada anksčiau. Megė nė nesujudėjo. – Aš paskambinsiu šerifui, – kategoriškai pareiškė jis, – o tu eik užsimauti kelnių.

Nelaukdamas atsakymo Klifas ėmė lipti laiptais žemyn. Megė nulydėjo jį žvilgsniu. Apsvaigusi ji pirštu persibraukė per lūpas. Šis bučinys buvo toks pat netikėtas ir nepaaiškinamas, kaip ir visa, kas vyko tarp jų.

Sutrikusi Megė atrėmė žarsteklį į duris ir nuėjo į savo kambarį. Ji nežinojo, kad jis gali taip bučiuoti – švelniai, subtiliai. Nežinojo, kad nuo tokio bučinio jos pačios širdis gali sustoti krūtinėje. Kitoks bučinys sukėlė kitokį atsaką. Ji nebeturėjo jėgų kovoti.

Aistringas, agresyvus prisilietimas – ir ji atsako tuo pačiu. Jie lygiaverčiai partneriai: ji negali valdytis, jis taip pat. Poreikis atsiliepia į poreikį, ugnis į ugnį, bet švelnumas... O jei jis dar kartą taip pabučiuos? Ar ilgai reikės tokio bučinio laukti? Moteris gali įsimylėti taip bučiuojantį vyrą.

Megė atsipeikėjo. Kai kurios moterys, – pasitaisė ji, paskubomis maudamasi džinsus, – tik ne ji. Nė už ką neįsimylės Klifo Delanio – jis jai netinka. Jam nereikia nieko daugiau, tik...

Tada ji prisiminė, kad jis išėjo nieko nepasakęs. Tiesa, juk iš viso neišėjo...

– Mege!

Balsas iš apačios ją sujaudino.

– Aš čia, – atsiliepė ji, žvelgdama į sunerimusį savo veidą veidrodyje.

– Stanas atvažiuoja.

– Gerai, tuoj nulipsiu į apačią. Po minutės, – tyliai pridūrė ji, – po minutės.

Palengva, tarsi nepasitikėdama savo kojomis, ji atsisėdo ant lovos. Jei jau įsimylėjo, tai gal geriau prisipažinti sau dabar, kol dar galima ką nors pakeisti. Tik ar įmanoma? Jai atėjo mintis, kad tai buvo nulemta jau prieš daugelį dienų, gal net dar seniau. Tikriausiai tada, kai jis pirmąkart išlipo iš savo pikapo šiame kieme.

Kas toliau? – klausė ji savęs. Įsimylėjo vyrą, kurį vos pažįsta, kurio niekaip neperpranta ir netgi buvo įsitikinusi, kad nemėgsta. O jis jos nesupranta ir, ko gero, nenori suprasti.

Bet vis dėlto pasodino jos kieme gluosnį. Gal suprato daugiau, nei jie abu norėtų pripažinti. Žinoma, tarp jų negali būti nieko rimta, tai aišku kaip dieną. Jie stovi priešinguose poliuose ir mąsto skirtingomis kategorijomis. Bet šią akimirką nėra kito pasirinkimo, kaip tik klausyti savo širdies ir tikėtis, kad protas neleis jai pernelyg įsijausti. Keldamasi nuo lovos Megė prisiminė, kad iki šiol jai tai nepavykdavo.

Apačioje buvo ramu. Nulipusi Megė užuodė kavos kvapą. Stabtelėjo ir akimirką svarstė, kaip turėtų jaustis dėl to, kad Klifas čia elgiasi kaip savo namuose. Taip ir neapsisprendusi įėjo į virtuvę.

– Nori kavos? – paklausė Klifas jai įėjus. Jis pasilenkė ir gurkštelėjo iš puoduko.

Megė kilstelėjo antakį.

– Tiesą sakant, norėčiau. Ar viską radai?

Nekreipdamas dėmesio į jos sarkazmą jis išėmė iš spintelės dar vieną puoduką.

– Ne. Tu dar nevalgei priešpiečių.

– Aš niekada nevalgau priešpiečių, – ji priėjo prie jo pasiimti kavos.

– O aš valgau, – paprastai pasakė jis. Megei pasirodė, kad tas paprastumas toks artimas arogancijai. Klifas atsidarė šaldytuvą ir ėmė jame kažko ieškoti.

– Vaišinkis, – sumurmėjo Megė ir nusiplikė liežuvį kava.

– Tau reikėtų įprasti kaupti atsargas,– tarė Klifas, pamatęs pustuštį šaldytuvą. – Tokie keliukai kaip šis žiemą dažnai būna užpustyti ir nepravažiuojami, kartais net visą savaitę.

– Turėsiu omenyje.

– Tu valgai šitai? – paklausė jis, stumdamas į šalį jogurto dėžutę.

– Taip jau nutiko, kad mėgstu, – Megė priėjo ir jau ketino užtrenkti šaldytuvo dureles. Klifas greitai išsitraukė vištos šlaunelę ir pasitraukė į šalį. – Norėčiau pasakyti, kad doroji mano vakarienę.

– Nori atsikąsti? – jis draugiškai atkišo jai šlaunelę. Megė vos sulaikė juoką.

– Ne.

– Keista, – Klifas atsikando vištienos ir susimąstęs kramtė. – Vos tik užeinu į šią virtuvę, iškart pajuntu nežmonišką alkį.

Megė stovėjo ten, kur jie dar visai neseniai pašėlusiai mylėjosi. Ji dirstelėjo į Klifą. Jei jis stengiasi išvesti ją iš pusiausvyros, tai puikiai sekasi. O jei bando atitraukti jos mintis nuo to, ką aptiko palėpėje, jam taip pat puikiai sekasi. Kad ir kaip būtų, Megė suprato, kad negali jam atsispirti. Ji ryžtingai žengė žingsnį ir uždėjo rankas jam ant krūtinės. Laikas atsilyginti tuo pačiu, – nusprendė ji.

– Gal ir aš jau išalkau, – sumurmėjo ir pasistiebusi ant pirštų lūpomis švelniai palietė jo lūpas.

Klifas to nesitikėjo. Visą laiką jis persekiojo ir viliojo ją. Megė – dama, princesė. Ji slepia savyje nežabotą aistrą, apie kurią vyrai svajoja ilgomis tamsiomis naktimis. Dabar giliose aksominėse akyse jis įžvelgė kerėtoją. Kuris kurį persekiojo ir suviliojo? – pamanė jis, kai kraujas ėmė kaisti.

Staiga jam užgniaužė kvapą – užteko vien jos kūno aromato. Vienu prisilietimu ji sujaukė jo mintis. Žvelgė į jį supratingomis akimis, prasižiojusi, lūpos prie lūpų, ir buvo vienintelė moteris, kurios jis geidė, vienintelė moteris, kurią pažino. Tokiomis akimirkomis Klifas troško, kad ta ugnis niekada neužgestų. Pajuto, kad jos bijo.

– Mege, – jis pakėlė ranką, tarsi būtų norėjęs apsiginti. O gal prisitraukti ją arčiau? Ėmė loti šuo, jie išgirdo atvažiuojančio automobilio burzgimą. Klifas nuleido ranką. – Tai Stanas.

– Taip, – ji smalsiai tyrinėjo jo veidą – tokiam žvilgsniui jis vos galėjo atsispirti.

– Geriau atidaryk duris.

– Gerai, – ji dar akimirką žvelgė jam tiesiai į akis ir liko patenkinta, pamačiusi jose netikrumą ir nepasitikėjimą savimi.

– Eini?

– Taip, tuojau.

Klifas palaukė, kol Megė išėjo, ir sunkiai atsiduso. Jis buvo priėjęs kažkokią ribą ir jautėsi sutrikęs. Kas už tos ribos, nežinojo – ir tai jam nepatiko. Apetitas dingo. Padėjęs į šalį vištos šlaunelę Klifas paėmė puoduką. Ranka truputį drebėjo ir jis vienu gurkšniu išgėrė, kas dar buvo likę.

Ką gi, tikrai yra apie ką pamąstyti, – pagalvojo Megė, eidama per priemenę. Šerifas vėl stovi prie jos namo durų, o Klifas virtuvėje atrodo tarsi gavęs plaktuku per galvą. Ji pati keistai lengva – gal pajuto prabudusią savo galią? Kas dar galėtų nutikti? Nepasakytum, kad jos bandymas pradėti gyvenimą kaime ramus. Dar niekada nebuvo tiek daug visko patyrusi per tokį trumpą laiką.

– Panele Ficdžerald.

– Šerife, – Megė viena ranka užčiaupė Žudiką, kad nebelotų.

– Tikras žvėris, – tarė Stanas ir ištiesęs ranką leido šuneliui apuostyti. – Klifas man skambino, – tęsė jis. – Sakė manąs, kad kažkas buvo įsibrovęs į namą.

– Regis, kad tai vienintelis logiškas paaiškinimas, – Megė žengtelėjo atgal, paėmė į glėbį šuniuką ir įnirtingai pastūmė duris. – Nors man jokio skirtumo. Matyt, praėjusią savaitę palėpėje kažkieno būta.

– Praėjusią savaitę? – Stanas pats uždarė duris ir nerūpestingai uždėjo ranką ant pistoleto dėklo.

Pasijutusi kvailai Megė nuleido ant žemės šunelį ir spirtelėjo jam į užpakalį. Šis spruko į muzikos kambarį.

– Kažkurią naktį prabudusi išgirdau keistus garsus. Prisipažinsiu, tada puoliau į paniką, bet ryte... – ji nutilo ir gūžtelėjo pečiais. – Pamaniau, kad man pasigirdo, taigi bemaž pamiršau visa tai.

Stanas išklausė, linktelėjo patvirtindamas, kad supranta, ir paragino pasakoti toliau.

– O dabar?

– Taip jau atsitiko, kad užsiminiau apie tai Klifui... na... šįryt, – tęsė ji. – Jis užlipo į palėpę, iš smalsumo.

– Aišku.

Megė neabejojo, kad jam viskas aišku.

– Stanai, – nesivaržydamas šūktelėjo Klifas, eidamas iš virtuvės. – Ačiū, kad atvažiavai.

Aš turėjau padėkoti, – pamanė Megė, bet nebespėjo nė žodžio įtepti, nes abu vyrai jau buvo pradėję šnekučiuotis.

– Toks mano darbas, – pareiškė Stanas. – Tu čia jau įgyvendinai didelę dalį savo planų.

– Viskas palengva juda į priekį.

Stanas nusišypsojo kreiva šypsena.

– Tu mėgsti iššūkius.

Jie buvo geri pažįstami ir Klifas kuo puikiausiai suprato – Stanas kalba ne tiek apie žemę, kiek apie moterį.

– Be iššūkių gyvenimas būtų pilkas ir neįdomus, – ramiai atsakė.

– Girdėjau, kad palėpėje kažką radai.

– Šį tą aptikau. Manau, kažkas buvo ten įkišęs nosį.

– Norėčiau pamatyti.

– Palydėsiu jus, – ramiai tarė Megė ir pasiuntusi Klifui iškalbingą žvilgsnį ėmė lipti laiptais aukštyn.

Jie priėjo palėpės duris ir Stanas pamatė į jas atremtą žarsteklį.

– Kas nors gali už jo užkliūti, – maloniai tarė Stanas.

– Matyt, būsiu jį čia užmiršusi, – nekreipdama dėmesio į pašaipų Klifo šypsnį Megė pakėlė žarsteklį ir paslėpė už nugaros.

– Neatrodo, kad čia kas nors neseniai būtų vaikščiojęs, – pakomentavo Stanas, braukdamas nuo veido voratinklį.

– Šiandien užlipau čia pirmą kartą, – Megė pamatė didelį juodą vorą, ropojantį siena jai iš kairės, ir nusipurtė. Ji niekam dar nebuvo sakiusi, kad neina į palėpę, nes bijo pelių ir kitokių gyvių. – Šiame name ir taip yra ką veikti, – ji atsitraukė tolėliau nuo sienos.

– Daiktų nedaug, – Stanas ranka pasitrynė smakrą. – Paveldėję namą mes su Džoise išsivežėme viską, kas mums tiko. Luelai ir taip nieko netrūko. Jei nesilankėte čia, – tęsė jis, įdėmiai viską apžiūrinėdamas, – iš kur žinote, kad kažko trūksta?

– Nežinau, tik spėju. Pažvelkite, – Megė dulkėtomis grindimis nuėjo prie skrynios. Šįkart jau ji pritūpė ir parodė pirštu.

Stanas pasilenkė prie jos ir ji užuodė paprastą, matyt, universalinėje parduotuvėje pirktą losjoną, kurį jis naudojo po skutimosi. Atpažino tą kvapą – toks pats buvo ir jos motinos vairuotojo. Vien dėl šios priežasties ji pajuto Stanui prielankumą.

– Įdomu, – sumurmėjo Stanas, stengdamasis nenutrinti ir taip neryškių kontūrų. – Ar buvote atidarę skrynią?

– Mes jos nelietėme, – tarė Klifas už nugaros.

Dar kartą linktelėjęs Stanas paspaudė užraktą. Kita jo ranka nevalingai pakilo prie delno atspaudo, bet jo nepalietė.

– Atrodo, kad tai padarė kažkas kitas, – jis atsargiai suėmė už dangčio ir kilstelėjo. – Užrakinta, – klūpomis jis žvelgė į skrynią. – Po velnių, jei tik galėčiau prisiminti, kas buvo viduje, arba kur yra raktas. Gal Džoisė žinos... Arba Luela. Vis dėlto... – Jis papurtė galvą ir atsistojo. – Juk nėra jokios prasmės kažkam brautis į namą ir imti kažką iš šios senos skrynios. Juo labiau, kad namas dešimtį metų stovėjo tuščias, juk neseniai jį nusipirkote.

Jis atsisuko į Megę.

– Ar apačioje niekas nedingo?

– Ne... Norėjau pasakyti, nemanau. Beveik viskas, ką atsigabenau, dar tebeguli dėžėse.

– Nepakenktų geriau apžiūrėti.

– Gerai, – ji priėjo prie laiptų ir ėmė lipti žemyn į antrą aukštą, norėdama įsitikinti, ar kas nors nepavogta. Viskas būtų paprasčiau, labiau apčiuopiama. Neryškus delno atspaudas, o tiksliau – nepaaiškinamas jo atsiradimas kėlė jai šleikštulį. Dėl paprasto įsilaužimo ar vagystės būtų tik supykusi.

Abiejų vyrų lydima ji nuėjo į savo miegamąjį ir pirmiausia patikrino, ar nepaliesti juvelyriniai dirbiniai. Viskas savo vietose. Kitame miegamajame stovėjo sukrautos dėžės, į kurias vien pažvelgus buvo aišku, kad jos nepaliestos, nes dar nebuvo atidarytos.

– Šiame aukšte viskas. Apačioje yra ir daugiau dėžių, keli paveikslai, kurių dar nespėjau perrėminti.

– Pasižiūrėkime.

Paklususi šerifui Megė grįžo prie laiptų.

– Aš čia kažko nesuprantu, – pusbalsiu pasakė Klifas Stanui. – Juk ir tu pats netiki, kad apačioje galėtų ko nors trūkti.

– Bet įsilaužimas ir vagystė – vienintelis logiškas paaiškinimas.

– Nuo tada, kai pradėjome kasybos darbus dauboje, atsitiko jau daug logiškai nepaaiškinamų dalykų.

Žvelgdamas į nueinančios Megės nugarą Stanas giliai atsiduso.

– Žinau. Daugeliu atvejų sunku surasti atsakymus.

– Ar ketini papasakoti apie tai Džoisei?

– Tikriausiai teks, – Stanas stabtelėjo laiptų aikštelėje ir pasitrynė sprandą, tarsi būtų bandęs atsikratyti įtampos ir nuovargio. – Ji stipri moteris, Klifai. Aš nė nenutuokiau, kokia ji stipri, kol neprasidėjo visi šitie įvykiai. Žinau, kai tuokėmės, žmonės galvojo, kad vedu ją dėl jos paveldėtų turtų.

– Ne visi.

Stanas gūžtelėjo pečiais.

– Šiaip ar taip, po kurio laiko tos kalbos prislopo, o galiausiai, kai tapau šerifu, ir visai nutilo. Kartais pasvarstydavau, ar ir Džoisė yra apie tai pagalvojusi.

– Ji būtų man pasakiusi, – pusbalsiu tarė Klifas.

Trumpai nusijuokęs Stanas atsigręžė į jį.

– Taip, tikrai būtų.

Megė iš muzikos kambario sugrįžo į priemenę.

– Ten irgi nieko netrūksta. Turiu keletą daiktų svetainėje, bet...

– Dėl viso pikto patikrinkite, kad būtume visiškai tikri, – paprašė Stanas ir nuėjęs į priemenės galą peržengė slenkstį. – Perdažote viską po truputį? – paklausė pastebėjęs prie lango dažų skardinę ir teptuką.

– Šiandien tikėjausi užbaigti šį kambarį, – išsiblaškiusi atsakė Megė, tikrindama dėžes, – bet tada užėjo ponia Morgan ir...

– Luela? – įsiterpė Stanas.

Jis susiraukė ir Megė pabandė sušvelninti pokalbį.

– Taip, bet ilgai neužsibuvo. Mes tik peržiūrėjome nuotraukas, kurias ji buvo man paskolinusi, – sutrikusi ji paėmė nuotraukas. – Tiesą sakant, norėjau tau jas parodyti, Klifai. Pamaniau, galėtum patarti, kaip užsiauginti tokių vijoklinių rožių kaip šios.

Ji ėmė apžiūrinėti nuotraukas, o vyrai stovėjo šalia.

– Luela tikrai mokėjo rūpintis gėlėmis. Jos atrodo tarsi užaugusios be niekieno pagalbos, – sumurmėjo ji. – Nežinau, ar aš irgi turiu tokių gabumų.

– Ji labai mylėjo šias vietas, – tarė Stanas. – Ji... – Megė atvertė spalvotą nuotrauką, kurioje buvo juodu su Morganu, ir Stanas nutilo. – Buvau užmiršęs apie šitą, – po akimirkos tarė jis. – Džoisė ją padarė pirmąją elnių medžioklės sezono dieną.

– Luela minėjo, kad ir Džoisė eidavo į medžioklę.

– Taip, – įsiterpė Klifas, – nes Morganas norėjo, kad ji medžiotų. Jo aistra buvo... ginklai.

Nuo vieno iš jų jis ir žuvo, – pamanė Megė ir suvirpėjo. Ji padėjo nuotraukas.

– Neradau, šerife, kad kas būtų dingę.

Stanas žvelgė į nuotraukų krūvelę.

– Ką gi, apžiūrėsiu duris ir langus, ar nėra įsilaužimo pėdsakų.

– Galite žiūrėti, – atsiduso Megė, – bet aš net nežinau, ar buvau užrakinusi duris. Ir beveik pusė langų buvo atviri.

Stanas pažvelgė į ją kaip tėvas į vaiką, kai šis iškrečia kokią kvailystę, nors to ir buvo galima tikėtis.

– Šiaip ar taip, pašniukštinėsiu čia dar truputėlį. Negali žinoti, gal aptiksiu ką.

Kai jis išėjo, Megė žnektelėjo ant sofos, tyli ir susimąsčiusi. Nesugalvojęs nieko geresnio Klifas priėjo prie laikrodžio, stovinčio ant židinio atbrailos, nusprendęs prisukti. Iš po sofos išlindo Žudikas ir ėmė trypčioti vietoje. Kambaryje tvyrojo įtampa. Megė jau beveik nebesitikėjo, kad ji kada nors atslūgs.

Kuriam galui kažkam laužtis į seną skrynią, nenaudojamą jau daugybę metų? Kodėl Klifas buvo čia, kai tai išaiškėjo, kaip ir tada, kai dauboje buvo rasti palaikai? Kas pastūmėjo ją įsimylėti šį vyrą? Ar ši aistra kada nors išblės, kaip kad užgęsta ugnis? Jei rastų atsakymą į bent vieną iš šių klausimų, kiti tikriausiai savaime išaiškėtų ir ji žinotų, ką daryti toliau.

– Neatrodo, kad būtų išlaužta kuri nors spyna, – sugrįžęs į kambarį tarė Stanas. – Nuvažiuosiu į miestą ir užpildysiu formalų pranešimą, o tada vėl grįšiu prie šio reikalo, bet... – žiūrėdamas į Megę jis papurtė galvą. – Nieko negaliu pažadėti. Siūlau laikyti duris užrakintas. Pasistenkite sutvarkyti sugedusias spynas.

– Liksiu čia kelioms dienoms, – pareiškė Klifas. Stanas ir Megė liko be žado. Tarsi nepastebėjęs jų reakcijos, Klifas tęsė: – Megei nesaugu būti vienai, nors ir atrodytų, kad viskas, ko kažkam reikėjo šiame name, jau paimta.

– Taip, – bandydamas nuslėpti pašaipų šypsnį Stanas pasikasė nosį. – Turbūt man jau metas. Tai jau eisiu.

Megė nesusiprato nė atsisveikinti, tik spoksojo į Klifą, kol durys užsitrenkė.

– Ką tu nori tuo pasakyti?

– Pirmiausia reikės nuvažiuoti į maisto parduotuvę. Neišgyvensiu čia vien tuo, ką turi virtuvėje.

– Niekas neprašė tavęs čia gyventi, – pašokusi atšovė Megė. – Ir niekas neprašė likti. Nesuprantu, kodėl turiu tiek kartų vis iš naujo tau priminti, kieno šis namas ir ši žemė.

– Ir aš nesuprantu.

– Tu pasakei jam, – tęsė ji. – Tai tas pats, kaip pareikšti visam miesteliui, kad mudu...

– Esame tokie, kokie esame, – paprastai užbaigė Klifas. – Geriau apsiauk batus, važiuosime į miestelį.

– Aš nevažiuosiu į miestelį, o tu neliksi čia.

Jis priėjo taip sparčiai, kad ji nespėjo nė susivokti, ir suėmė ją už rankų.

– Neleisiu tau likti čia vienai tol, kol nesužinosime, kas vyksta.

– Jau esu sakiusi, kad galiu pati savimi pasirūpinti.

– Gal ir gali, bet neerzinsime likimo. Aš lieku.

Megė ilgai spoksojo į jį. Tikra tiesa, ji nenori būti viena. Tiesa ir tai, kad jis ją traukia, gal net per stipriai. Vis dėlto juk pats primygtinai reikalauja pasilikti, pamanė, kai jos įniršis šiek tiek atvėso. Jeigu reikalauja, tikriausiai jam ji rūpi labiau, negu jis būtų norėjęs pripažinti. Gal laikas jai surizikuoti?

– Jeigu leisiu tau pasilikti... – pradėjo ji.

– Aš lieku.

– Jei leisiu tau pasilikti, – atkakliai tęsė ji, – tu šįvakar ruoši vakarienę.

Klifas nustebęs kilstelėjo antakius, jo rankos šiek tiek atsileido.

– Įvertinęs tai, ką anąkart patiekei, tikrai negalėčiau ginčytis.

Stengdamasi neįsižeisti Megė linktelėjo galvą.

– Puiku. Apsiausiu batus.

– Vėliau, – jai dar nespėjus susigaudyti jie abu atsidūrė ant sofos. – Mes turime visą dieną.

DEŠIMTAS SKYRIUS

Gyvenimo ironija – vos pradėjusi priprasti prie vienišo žmogaus gyvenimo, Megė jau nebegyveno viena. Klifas pasistengė, kad ji nejaustų šito perėjimo. Jokio nervinimosi ir jokių rūpesčių. Gyvas, tačiau subtilus gebėjimas organizuoti atrodė neatskiriamas nuo jo būdo. Megė visada gerbė tokius žmones – tačiau tik per atstumą.

Paprastai Klifas išvažiuodavo anksti, jai dar nespėjus susivokti, kad reikia keltis. Vaikščiodavo tyliai ir atsargiai, niekada jos nepažadindavo. Užsimiegojusi apgraibomis ji nulipdavo vėlyvą rytą į apačią ir šalia kavinuko rasdavo greitosiomis parašytą raštelį: „Telefonas vėl buvo nukeltas" arba: „Trūksta pieno. Išvažiavau nupirkti". Nelabai panašu į meilės laiškelius, – ironiškai galvodavo Megė. Toks vyras kaip Klifas nesivargina užrašinėti savo jausmų ant popieriaus skiautelės, kaip ji būtų norėjusi. Tai buvo tik vienas iš daugelio jo bruožų, kurie neatitiko jos susikurto idealo. Megė niekada nebuvo tikra, kokius jausmus Klifas jai jaučia – dažnai jis būdavo nepakantus, kartkartėmis netolerantiškas. Manydavo suvirpinusi švelnesnes jo stygas, bet jis vis tiek niekada neatrodė tikras įsimylėjėlis. Nenešdavo jai gėlių, bet pasodino gluosnį. Nepataikavo ir nesistengė kalbėti aukštomis frazėmis, bet ji prisiminė jo akis. Nebuvo poetas, nebuvo romantikas, tačiau tas žvilgsnis – tas vienintelis ilgas gilus žvilgsnis pasakydavo daugiau, nei kuri kita moteris yra kada nors girdėjusi. Galimas dalykas, prieš savo ir jo norą ji jau ėmė jį suprasti. Juo geriau suprato, juo sunkiau galėjo slėpti savo meilę. Klifas nebuvo iš tų vyrų, kurių jausmus būtų galima sukelti, valdyti ar nukreipti kur nors. O ji buvo jausmams pasiduodanti moteris, ir visai nesvarbu, kuria kryptimi jie liejosi.

Nors dar tik mėnesį gyveno netoli Morganvilio, Megė jau spėjo įsisąmoninti kelias pagrindines mažo miestelio gyvenimo taisykles. Viskas, ką ji daro, visiems tampa žinoma dar nespėjus darbo užbaigti. Kiekvienas įvykis sukelia daugybę skirtingų nuomonių, kurios galiausiai susiklosto į vieną bendrą. Keli pagrindiniai asmenys tam procesui turėjo daugiausia įtakos. Megė suprato, kad Klifas – vienas iš jų. Jei tik jam tai rūpi. Kiti du buvo Stanas Eidžis ir pašto viršininkė. Megė netruko susivokti, kad paisoma ir Bogo nuomonės, ją rūpestingai pasveriant.

Politiniai žaidimai Morganvilyje buvo žaidžiami gal kiek mažesniu mastu nei pietų Kalifornijos muzikos industrijoje, bet Megė pastebėjo, kad jie ir čia maždaug tokie pat. Los Andžele, šiaip ar taip, ji buvo antros kartos karališkasis asmuo, tuo tarpu čia – pašalietė. Atėjūnė, kurios socialinis statusas galėjo būti arba paniekintas, arba pripažintas. Ligi šiol ją lydėjo Fortūna, nes didžioji svarbiausių asmenų dalis buvo linkusi ją pripažinti. Galvodama apie mažus miestelius Megė nusprendė, kad prie jos pripažinimo labai prisidėjo gyvenimas su Klifu.

Ne gyvenimas su juo, – pasitaisė Megė, pildama klijų ant ką tik nuluptų vonios grindų. Jis negyvena su ja, o tik laikinai būna. Tai skirtingi dalykai. Juk nepersikraustė čia, nesusivežė daiktų. Niekada nekalbėjo, kaip ilgai rengiasi čia būti. Tarsi svečias, kurio nesijauti įsipareigojęs linksminti, neprivalai stengtis įsiteikti.

Niekieno neprašomas, savo paties noru, Klifas nusprendė būti jos asmens sargybiniu. O naktį, kai nusileisdavo saulė ir nurimdavo miškai, jos kūnas atitekdavo jam. Jis priimdavo jos aistrą, jos troškimus ir poreikius. Gal kurią dieną priims ir jos jausmus, kurie siautėjo beveik taip pat stipriai ir karštai? Bet pirmiausia turėtų įsiklausyti į ją, pradėti ją suprasti, kaip kad ji pradėjo suprasti jį. Be šito, kaip ir be pagarbos, kurią skatina supratimas, jausmai ir net aistra nuvystų ir išnyktų. Megė įklijavo į vietą dar vieną kvadratinę plytelę, tada atsilošė pasigrožėti, kiek jau yra padariusi. Raštuotos keraminės plytelės nebuvo įmantrios ir ji nesunkiai galėjo dėlioti spalvų derinius. Norėjo, kad jos namuose niekas neatrodytų pernelyg pedantiška ar įsprausta į rėmus. Visus pagražinimus ir patobulinimus ji irgi norėjo atlikti pati.

Apžiūrėjusi šešias įklijuotas plyteles ji patenkinta linktelėjo galvą. Šiomis dienomis buvo gerokai darbingesnė nei anksčiau. Nors jos našlaitės taip ir neatsigavo, tai buvo vienintelė didesnė nesėkmė.

Patenkinta ir pasirengusi nuveikti daugiau Megė svarstė, ar paruošti dar klijų plytelėms, ar imtis miegamojo sienų ir apklijuoti kokią vieną. Liko dar pusantros sienos, tad pats laikas nuspręsti, kokias užuolaidas pirks. Daugelis žmonių pasakytų, kad tai lengvas darbas, bet iki šiol tokius dalykus Megė visada patikėdavo dekoruotojams. Dabar, jeigu pirkinys nenusiseks, ji nieko negalės kaltinti, tik save.

Megė nusijuokė ir kišdama ranką į dėžę su plytelėmis į aštrią briauną įsipjovė pirštą. Tada skambiai nusikeikė. Tai kaina, kurią privalai mokėti už tai, kad esi pati sau padėjėja, pamanė eidama prie kriauklės išplauti žaizdos. Gal tikrai reikia mesti tas plyteles ir pradėti klijuoti sienas.

Ėmė loti šuo ir Megė suprato, kad abu darbus teks atidėti. Kai atvažiuojančio automobilio garsas pasiekė ausis, ji kone nuolankiai su tuo susitaikė ir užsuko čiaupą. Pro mažą grotuotą langelį ties posūkiu pamatė leitenantą Reikerį.

Kodėl jis sugrįžo? – susiraukusi svarstė Megė. Ji nebeturi ką jam pasakyti.

Megė liko kur stovėjusi, nes leitenantas nėjo prie namo. Jis vaikščiojo takeliu, kurį kaip tik tą savaitę buvo išgrindę Klifo darbininkai. Priėjęs iki galo nepasuko į prieangį, bet pažvelgė daubos pusėn. Lėtai išsitraukė cigaretę ir prisidegė trumpu degtuku. Keletą akimirkų taip ir stovėjo rūkydamas ir spoksodamas į žemę bei uolas, tarsi ten būtų slėpęsi jo taip trokštami atsakymai. Staiga jis pasisuko ir pažvelgė į langą viršuje, ten, kur stovėjo Megė. Pasijutusi kaip kvailė ji nudrožė laiptais žemyn pasisveikinti.

– Leitenante, – tarė ji, atsargiai lipdama prieangio laiptais iki naujo tvirto grindinio.

– Panele Ficdžerald, – Reikeris nusviedė nuorūką į krūmus prie daubos. – Jūsų žemė gražėja. Sunku patikėti, kad vos prieš kelias savaites čia buvo neįžengiamos džiunglės.

– Dėkui.

Leitenantas atrodė visai nepavojingas ir labai malonus. Megė pagalvojo, ar jis turi ginklą dėkle po švarku.

– Pastebėjau, kad pasodinote gluosnį, – Reikeris žvelgė į ją, ne į daubą. – Neilgai trukus galėsite išsikasti čia savo kūdrą.

Kaip ir Reikeris, Megė stengėsi nežiūrėti į daubą.

– Ar tai reiškia, kad tyrimas jau beveik baigtas?

Reikeris pasikasė skruostą.

– Nežinau, ar galėčiau taip tvirtinti. Stengiamės kuo greičiau užbaigti.

Ji atsiduso.

– Ketinate vėl apžiūrėti daubą?

– Nemanau, kad to prireiks. Jau du kartus ten buvome. Tik... – jis stabtelėjo ir kiek pamindžikavo. – Nemėgstu nebaigtų darbų. Kuo labiau gilinamės į šį reikalą, tuo daugiau atrandame. Sunku surišti galus, kurie dešimt metų tabalavo laisvi.

Tai draugiškas vizitas ar oficialus? – svarstė Megė, stengdamasi nesusierzinti. Ji prisiminė, koks sutrikęs jis prašė autografo. Šią akimirką jai nereikia gerbėjų.

– Leitenante, ar galiu jums kuo nors padėti?

– Norėčiau paklausti, ar pas jus buvo kas nors užsukęs, pažįstamas ar nepažįstamas?

– Užsukęs?

– Žmogžudystė įvyko čia, panele Ficdžerald, ir kuo giliau mes kasame, tuo daugiau aptinkame žmonių, kurie turėjo priežasčių nužudyti Morganą. Daugelis jų vis dar gyvena miestelyje.

Megė sukryžiavo rankas ant krūtinės.

– Jei stengiatės, kad aš imčiau nerimauti, leitenante, tai jums puikiai sekasi.

– Visai to nesiekiu, bet nenoriu laikyti jūsų visiškoje nežinioje, – Reikeris padvejojo, bet nusprendė pasikliauti nuojauta. – Mes išsiaiškinome, kad Morganas dingimo dieną išsiėmė iš banko sąskaitos dvidešimt penkis tūkstančius dolerių. Jo automobilis buvo rastas, dabar jau ir kūnas, bet pinigai taip niekada ir neatsirado.

– Dvidešimt penki tūkstančiai, – sumurmėjo Megė. Apvali sumelė, prieš dešimt metų ji buvo dar apvalesnė. – Teigiate, kad nužudymo motyvas buvo pinigai?

– Pinigai – visada motyvas žmogžudystei, tik ne visada vienintelis. Mes apklausėme daugybę žmonių, bet tam reikia laiko. Iki šiol nė vienas šių apylinkių gyventojas neišsidavė turįs tuos pinigus, – jis norėjo išsiimti dar vieną cigaretę, bet, matyt, persigalvojo. – Turiu spėjimų...

Gal Megė ir būtų nusišypsojusi, bet pajuto stiprų galvos skausmą.

– Ar norėtumėte man juos išsakyti?

– Kad ir kas nužudė Morganą, tas žmogus buvo gana gudrus ir paslėpė visus galus. Jis suprato, kad tokiame miestelyje kaip šis neįmanoma nuslėpti staiga atsiradusių dvidešimt penkių tūkstančių. Gal puolė į paniką ir atsikratė pinigų. O gal kur nors paslėpė ir laukė, kol nutils kalbos.

– Dešimt metų – ilgas laiko tarpas, leitenante.

– Kai kurie žmonės kantresni už kitus, – jis gūžtelėjo pečiais. – Tai tik spėjimas.

Bet jis privertė ją susimąstyti. Palėpė, skrynia ir delno atspaudas...

– Vieną naktį... – pradėjo ji, bet tuoj nutilo.

– Kažkas atsitiko naktį? – paragino Reikeris.

Būtų kvaila nutylėti. Megė jautė, kad papasakojusi prijungtų dar vieną grandį prie visų tų nutikimų grandinės ir atitolintų grėsmę nuo jos pačios. Galiausiai juk jis atsakingas už tyrimą.

– Na, regis, kad kažkas buvo įsibrovęs į namą ir nugvelbė kažką iš palėpės. Niekaip nesupratau to kelias dienas. Paskui apie tai pranešiau šerifui Eidžiui.

– Gerai padarėte, – leitenantas įbedė žvilgsnį į mansardos langą. – Ar jis ką nors išsiaiškino?

– Ne. Bet rado raktą. Tai yra, jo žmona kažkur jį rado. Jis grįžo čia ir atidarė skrynią, bet ten visai nieko nebuvo.

– Ar neprieštarautumėte, jei apžiūrėčiau tą skrynią?

Megė norėjo, kad visa tai kuo greičiau baigtųsi, tačiau kiekvienu savo žingsniu vis gilyn klimpo į šitą reikalą.

– Taip, prašom, – Megė paklusniai įleido jį į namą. – Keista, kad kas nors sumanytų slėpti pinigus palėpėje ir ateitų pasiimti tada, kai čia jau gyvena kitas žmogus.

– Jūs nusipirkote šią sodybą labai greitai, vos tik buvo paskelbta apie pardavimą, – priminė jai Reikeris.

– Bet įsikrausčiau bene po mėnesio.

– Girdėjau, kad ponia Eidži ne itin plačiai skelbė apie pardavimą. Jos vyrui nepatiko ta mintis.

– Jūs girdite daugybę dalykų, leitenante.

Reikeris sutrikęs nusišypsojo – kaip tada, kai prašė autografo.

– Tikriausiai.

Iki pat antro aukšto Megė tylėjo.

– Palėpė štai ten. Kad ir kaip keista, iš namo daugiau nieko nedingo.

– Kaip įsilaužėlis čia pateko? – pasiteiravo jis, ėmęs kopti stačiais siaurais laiptais.

– Nežinau, – suvapėjo Megė. – Nerakindavau durų.

– Ar dabar jau rakinate? – jis žvilgtelėjo per petį.

– Taip, rakinu.

– Gerai, – Reikeris nuėjo tiesiai prie skrynios ir pasilenkęs apžiūrėjo užraktą. Delno atspaudą jau buvo beveik užklojusios dulkės.

– Sakėte, kad ponia Eidži turi raktą?

– Taip, arba vieną iš jų. Atrodo, ši skrynia priklausė paskutiniams šio namo nuomininkams – senajai porelei. Moteris ją čia paliko, kai mirė jos vyras. Buvo mažiausiai du raktai, bet Džoisė rado tik vieną.

– Hmm, – Reikeris atvėrė dabar jau atrakintą skrynią ir įsistebeilijo į vidų beveik taip pat, kaip tądien į daubą. Ir ji, pamanė Megė, dabar jau tokia pat tuščia.

– Leitenante, juk jūs nemanote, kad tarp šių dviejų dalykų yra koks nors ryšys?

– Nemėgstu sutapimų, – suburbėjo jis, tarsi aidas atkartodamas ankstesnį Klifo pasakymą. – Sakote, kad šerifas tuo domisi?

– Taip.

– Prieš išvažiuodamas pasišnekėsiu su juo. Dvidešimt penkiems tūkstančiams nereikia daug vietos, – pasakė jis. – Skrynia didelė.

– Nesuprantu, kodėl kažkas turėtų laikyti joje pinigus dešimt metų.

– Žmonės keisti, – atsitiesdamas suniurnėjo Reikeris. – Be abejo, tai tik spėjimas. Galimas dalykas, kad Morgano meilužė pasisavino pinigus ir pabėgo.

– Jo meilužė? – nustebusi pakartojo Megė.

– Alisa Delanė, – paprastai paaiškino Reikeris. – Jų romanas truko penkerius ar šešerius metus. Net juokinga, ko žmonės prišneka, vos tik jiems apie ką nors užsimeni.

– Delanė? – tyliai tarė Megė, vildamasi, kad neteisingai išgirdo.

– Taip. Tiesą sakant, jos sūnus dabar tvarko jūsų žemę. Sutapimai, – pakartojo jis. – Mūsų darbe jų pilna.

Kol jie lipo laiptais į apačią, Megė kažkokiu būdu sugebėjo išlikti rami. Reikeris vėl kalbėjo, kaip žavisi jos muzika, o ji mandagiai palaikė pokalbį. Gal net nusišypsojo jam uždarydama laukujes duris. Tik likusi viena pajuto, kad kraujas sustingo gyslose.

Klifo motina daug metų buvo Morgano meilužė, paskui kažkur dingo – iškart po jo mirties? Klifas apie tai žino. Visi žino, pamanė Megė ir užsidengė rankomis veidą. Kur ji pakliuvo ir ar kada nors iš viso to išsikrapštys?

Gal jam maišosi protas? Klifas pamanė, kad tą ilgą vin- giuotą keliuką į kalvą jau laiko keliu į savo namus.

Jis niekada negalvojo, kad Morganų sodyba galėtų tapti jam namais. Tik ne ji, ypač todėl, kad jis nemėgo Viljamo Morgano. Nebūtų patikėjęs ir tuo, kad joje apsigyvenusi moteris galėtų priversti jį pakeisti savo nuostatą. Atrodė, kad vyksta dideli dalykai, kurių jis negali nei sustabdyti, nei nukreipti sau tinkama linkme. Ir vis dėlto pats apsisprendė likti su Mege. Pats apsispręs ir palikti ją, kai jausis tam pasirengęs. Kartkartėmis jis susiprotėdavo priminti sau, kad gali ir turi kada nors tai padaryti.

Bet Megei juokiantis namai tapdavo tokie šilti. Kai ji supykdavo, jie prisipildydavo jėgos, energijos. Ir tada, kai dainuodavo vakarais muzikos kambaryje. Tada girios nutildavo, mėnulis dar nebūdavo patekėjęs. Ji grodavo ir dainuodavo žodžius, sakinių, frazių nuotrupas – taip ji kūrė muziką. Dar jai nė neįpusėjus darbo jis pasijusdavo tarsi ant sparnų pakylėtas. Stebėjosi, kad ji gali valandų valandas, dienų dienas dirbti su neišsenkančia aistra ir jausmingumu.

Megė labai drausminga ir atkakli, – nusprendė Klifas. Jis nė nemanė, kad ji dirba taip susikaupusi, atsidavusi muzikai. Buvo nepaprastai talentinga – ir tai jį žavėjo. Tačiau ne tik talentas, bet ir sunkus darbas davė vaisių – per tas tris su ja praleistas dienas Klifas turėjo progos tuo įsitikinti.

Koks kontrastas. Kurdama ji buvo neįtikėtina prie- šingybė moteriai, kuri nenustygdavo vietoje ir šokinėdavo nuo vieno sumanymo prie kito tame dideliame dulkių pilname name. Sienas ji paliko pusiau apklijuotas, lubas – pusiau nudažytas. Visur mėtėsi dėžės, daugelis iš jų nė neatidarytos. Aplink voliojosi įvairių dekoravimo medžiagų. Namuose ji dirbo kruopščiai, netgi kūrybingai, bet nuolat griebdavosi vis kito sumanymo.

Megė buvo kitokia nei daugelis Klifo pažįstamų ir tik visai neseniai jis pradėjo ją suprasti. Ji nebeatrodė panaši į sugadintą Holivudo princesę, kuri, tenkindama akimirkos įgeidį ar norėdama pasirodyti prieš visuomenę, nusipirko apgriuvusį namą kaime. Tam užteko vienintelės priežasties – tas namas jai patiko.

Gal ji ir buvo šiek tiek išsiblaškiusi – pernelyg nerūpestingai duodavo nurodymus. Jei kas nors nepavykdavo, užsisklęsdavo ir būdavo šiurkšti. Klifas nusišypsojo – juk tą patį būtų galima pasakyti ir apie jį.

Reikia pripažinti, kad Megė nebėgo nuo rūpesčių ir nemalonumų, užklupusių ją iškart čia atsikrausčius. Apie kitą moterį, tokią ištikimą sau pačiai ir šiai žemei, jis nedvejodamas pasakytų, kad ji jau įleido čia šaknis. Dėl Megės Klifas vis dar abejojo. Gal jis sąmoningai puoselėja abejones, nes patikėjęs, kad Megė Ficdžerald gali likti Morganvilyje, turėtų prisipažinti, jog nori to. Gal net turėtų atvirai pasakyti, kad jam sunku būtų atsisakyti malonumo kiekvieną vakarą grįžti namo pas moterį, kuri jį verčia juoktis, pykti ir jaudintis.

Nuvažiavęs kelis paskutinius jardus Klifas sustojo kelkraštyje. Ant pylimo žydėjo flioksai. Šviežiai sudygusi žolytė atrodė tarsi ant žemės mestas žalias šešėlis. Megės petunijos švietė visomis spalvomis.

Jie abu jau buvo įdėję dalelę savęs į šią žemę. Galbūt tai jau savaime yra ryšys, kurį sunku nutraukti. Lipdamas iš automobilio Klifas jau troško Megės – jos kvapo, jos švelnumo. Ir nieko čia nepadarysi.

Muzikos nebuvo girdėti. Lipdamas laipteliais Klifas susiraukė. Tokiu metu Megė paprastai sėdėdavo prie fortepijono. Kartais grįžęs anksčiau jis mėgdavo padirbėti kieme. Kai išgirsdavo pirmuosius muzikos garsus, žinodavo, kad yra penkta valanda, ir muzika nenutildavo ne mažiau kaip valandą, o kartais ir ilgiau. Klifas pažvelgė į laikrodį: 5.35. Sunerimęs jis pasuko durų rankeną.

To ir reikėjo tikėtis, durys neužrakintos. Klifas susierzino. Tą rytą buvo palikęs jai raštelį, kad darbinin- kai neatvažiuos ir duris derėtų užsirakinti. Neprotinga moteris, – pamanė ir stumtelėjo duris. Kodėl ji negali įsikalti į galvą, kad čia yra visiškai atskirta nuo kitų? Nutiko tiek įvairiausių dalykų, ji gyvena šiame name ir yra visų tų įvykių centre.

Ramu. Pernelyg ramu, – pamanė Klifas. Susierzinimą pakeitė nerimas. Nė šuo nelojo. Namas buvo tuščias. Tą tuštumą gali pajusti, bet negali apsakyti. Nors nuojauta sakė, kad viduje nieko nėra, jis vaikščiojo iš kambario į kambarį ir šaukė ją. Jos vardas atsimušdavo nuo sienų jo paties balsu ir tyčiojosi. Kur, po velnių, ji yra? – klausė savęs Klifas, šokinėdamas per du laiptelius į antrą aukštą. Nenorėjo sutikti, jog puolė į paniką dėl to, kad grįžęs namo nieko nerado. Bet tai buvo tikrų tikriausia panika. Kitomis dienomis jis buvo garantuotas, kad jam nesant kieme dirbs bent jau jo darbininkai. Nenorėjo palikti jos vienos, bet tądien kažkodėl pasielgė kitaip. Ir štai – jos nėra.

– Mege!

Klifas desperatiškai apieškojo antrą aukštą. Nė pats nebuvo tikras, ko ieško ir ką nori rasti. Jį buvo užvaldžiusi kažkokia pirmykštė nesąmoninga baimė. Suprato viena: namas tuščias, o jo moteris dingusi. Jos bateliai buvo nerūpestingai numesti ant kilimėlio vidury miegamojo, palaidinukė netvarkingai nudrėbta ant kėdės. Auskarai, kuriuos išsisegė praėjusį vakarą, vis dar gulėjo ant spintelės, šalia pasidabruotų šukų su išraižytais jos motinos inicialais. Kambaryje tvyrojo jos aromatas – jį visada čia galėjai užuosti.

Išvydęs naujas plyteles vonios kambaryje Klifas pa bandė nusiraminti. Tikriausiai ji metė šiuos darbus ir ėmėsi kokio naujo sumanymo. Bet kur, po velnių... Staiga kriauklėje išvydo tai, nuo ko širdis liovėsi plakusi. Ant senovinio balto porceliano ryškiai švietė trys kraujo lašai. Klifas spoksojo į juos, užlietas panikos – svaigo galva, pašiurpo oda.

Kažkur lauke ėmė pasiutusiai loti šuo.

Pamiršęs, kokią daugybę kartų jau šaukė ją vardu, Klifas nulėkė laiptais žemyn. Pamatė Megę vos išpuolęs pro galines duris. Rankas susikišusi į kišenes, nuleidusi galvą ji lėtai ėjo pro miškelį rytų pusėje, o šuo linksmai šokinėjo apie jos kojas ir bandė krimstelėti. Klifas labai ryškiai matė kiekvieną to vaizdo detalę. Atslūgus baimei kojos buvo tarsi vatinės.

Klifas nubėgo jos pasitikti. Matė, kaip pašaukta vardu Megė pakėlė galvą. Pribėgęs apkabino ir tvirtai prisispaudė prie savęs – pajuto ją, šiltą ir sveiką. Dėl viduje kunkuliuojančių emocijų jis nesuprato, kokia ji įsitempusi.

Jis paskandino savo veidą jos plaukų jūroje.

– Mege, kur tu buvai?

Tai buvo vyras, kurį ji manė pradėjusi suprasti. Vyras, kurį ji buvo pradėjusi mylėti. Megė pažvelgė pro jo petį į namą.

– Išėjau pasivaikščioti.

– Viena? – spontaniškai paklausė nuo Megės atšlijęs Klifas. – Išėjai pasivaikščioti viena?

Megė pastiro: jos oda pašiurpo, veidas suakmenėjo, žvilgsnis buvo atšiaurus.

– Čia mano žemė, Klifai. Kodėl negalėčiau vaikščioti viena?

Jis vos susivaldė nepasakęs, kad ji turėjo palikti jam raštelį. Kas jam darosi?

– Antro aukšto kriauklėje mačiau kraujo.

– Įsipjoviau pirštą į plytelę.

Jam kilo noras ją dėl to aprėkti. Ji neturi teisės įsipjauti!

– Tokiu dienos metu tu dažniausiai groji, – sunkiai išspaudė žodžius.

– Aš neprivalau gyventi pagal kokias nors taisykles. Jeigu tau reikia mažytės ramios moterytės, kuri kasdien tau grįžus namo pultų po kojų, geriau pasiieškok kur nors kitur, – ištrūkusi iš jo gniaužtų Megė patraukė namo. Klifas liko stovėti bežadis.

Vis dar sutrikęs, nors jau šiek tiek ramesnis, jis atpėdino į virtuvę. Megė pylėsi gėrimo. Aukščiausios rūšies škotiško viskio. Protui šiek tiek praskaidrėjus Klifas pamatė, kad sveikas raudonis buvo dingęs jai iš skruostų, o kūnas vis dar buvo nuo įtampos sustingęs. Šįkart jis nepriėjo prie jos, nepaglostė.

– Kas atsitiko?

Megė pasukiojo stiklą tarp rankų ir tik tada nurijo gurkšnį.

Viskis jai pasirodė per šiltas, per stiprus, bet ji gurkštelėjo dar gurkšnelį.

– Nesuprantu, ką nori pasakyti.

Virtuvėje ėmė trūkti oro. Pasiėmusi savo stiklą Megė išėjo į lauką. Oras buvo šiltas ir švelnus. Lauke nėra nei sienų, nei lubų, lauke gali jaustis laisvas. Pavaikštinėjusi ji atsisėdo ant naujosios vejos. Vasarą galės čia sėdėti ir skaityti. Kad ir Baironą, jeigu bus nusiteikusi. Saulės spinduliai kris ant jos, švelniai apgobs, o ji skaitys, kol užmigs. Megė žvelgė į miškus, kai ant jos užkrito Klifo šešėlis.

– Mege, kas tau?

– Aš prastai nusiteikusi, – ramiai tarė ji. – Išpaikusioms įžymybėms irgi nesvetimas blogas ūpas, ar taip nemanai?

Suėmęs save į rankas Klifas atsisėdo šalia ir palietė jos smakrą. Jų žvilgsniai susitiko.

– Kas?

Mėgė suprato, kad turi jam pasakyti, tačiau dvejojo baimindamasi, kaip jis priims žinią.

– Šiandien čia lankėsi leitenantas Reikeris, – pradėjo ji ir atsargiai nustūmė Klifo delną sau nuo veido.

Apgailestaudamas, kad paliko ją vieną, Klifas tyliai nusikeikė.

– Ko jis norėjo?

Megė gūžtelėjo pečiais ir vėl gurkštelėjo viskio.

– Reikeris iš tų žmonių, kurie nemėgsta neužbaigtų darbų. Jis šį tą aptiko. Atrodo, kad tą dieną, kai buvo nužudytas, Viljamas Morganas išsiėmė iš banko sąskaitos dvidešimt penkis tūkstančius dolerių.

– Dvidešimt penkis tūkstančius?

Klifas nustebo, – pastebėjo Megė. Nuoširdžiai nustebo. Ji matė jo veido išraišką, tą mąslų surauktų akių žvilgsnį bandant susieti faktus. Ir kaip galėtų būti įsitikinusi, kad jį pažįsta?

– Pinigai taip ir neatsirado. Vienas iš Reikerio spėjimų – žudikas juos paslėpė ir kantriai laukia, kol žmonės pamirš apie Morganą.

Klifo akys išsiplėtė, jis pasuko galvą ir pažvelgė į namą.

– Čia?

– Gali būti.

– Dešimt metų – velniškai ilgas laiko tarpas, kad iškęstum neprisilietęs prie savo dvidešimt penkių tūkstančių, – sumurmėjo Klifas. Ir jam nepatiko nebaigti reikalai.

– Papasakojai jam apie skrynią palėpėje?

– Taip, parodžiau.

Pirštų galiukais Klifas palietė Megės petį, tarsi žadėdamas visokeriopą globą.

– Ir tai tave sutrikdė.

Megė nieko neatsakė, nė nepažvelgė į jį. Klifas sunerimo.

– Dar ne viskas?

– Visada būna dar kažkas, – tyliai atsakė Megė. Dabar ji klausiamai pažvelgė į jį.

– Jis sakė, kad Morgano meilužė po jo mirties iškart dingo.

Klifo pirštai mėšlungiškai suspaudė jos petį, Megė pajuto jame kylantį pyktis.

– Ji nebuvo jo meilužė, – kietai tarė Klifas. – Gal mano motina ir buvo kvaila, kad įsimylėjo tokį vyrą kaip Morganas, gal jai pritrūko išminties ir ji su juo miegojo, bet nebuvo jo meilužė.

– Kodėl nepasakei man anksčiau? – paklausė Megė. – Kodėl leidai, kad sužinočiau iš kitų?

– Tai neturi nieko bendra nei su tavimi, nei su čia vykstančiais dalykais, – Klifas pašoko apimtas nenumaldomo pykčio bangos.

– Sutapimai, – tyliai tarė Megė ir Klifas įsistebeilijo į ją. – Argi ne tu sakei nepasikliauti sutapimais?

Pykčiu degančios rudos akys jį nuginklavo. Jis ir vėl pajuto, kad turi aiškintis dėl to, dėl ko buvo niekuo dėtas.

– Mano tėvas mirė. Motina tapo vieniša ir labai pažeidžiama. Morganas sugebėjo tuo pasinaudoti. Tuo metu gyvenau Kolumbijos federacinėje apygardoje. Jei būčiau buvęs čia, gal būčiau galėjęs tam sutrukdyti, – Klifas suvaldė besiveržiantį pyktį. – Jis mokėjo manipuliuoti žmonių silpnybėmis – žaidė ir su mano motina. Kai sužinojau, kad tarp jų romanas, ketinau jį nudobti.

Šiuos žodžius Klifas ištarė, kaip ir anksčiau, šaltai ir ramiai. Megė nurijo seiles.

– Ji jau buvo pernelyg įklimpusi, kad būtų galima ką nors padaryti. Manė jį mylinti, o gal ir iš tikrųjų mylėjo. Ir protingos moterys myli. Jos su Luela daug metų buvo draugės, bet tai nebuvo svarbu. Kai upėje rado jo automobilį, mama palūžo.

Klifui buvo sunku kalbėti, bet rudos Megės akys atkakliai reikalavo tęsti.

– Ji niekur nedingo, atvyko pas mane. Buvo paklaikusi ir pirmąkart nuo to laiko, kai susidėjo su Morganu, aiškiai suvokė savo padėtį. Gėda žmones paveikia nevienodai. Mano motina nutraukė ryšius su Morganviliu ir visais jo gyventojais. Žinojo, kad jos santykiai su Morganu nebuvo paslaptis, ir dabar, kai viskas buvo baigta, paskalos būtų ją pribaigusios. Dabar ji gyvena Kolumbijos apygardoje. Susikūrė naują gyvenimą ir aš nenoriu, kad tai, kas dabar vyksta, jį sudrumstų.

Ar jis taip atkakliai gina visas savo gyvenimo moteris? – svarstė Megė. Džoisė, jo motina... Kažin, kur ji dabar yra?

– Suprantu, kaip jautiesi, Klifai. Mano motina taip pat buvo man labai brangi. Bet tu nieko negali pakeisti. Jie atkuria dešimties metų senumo įvykius, o tavo motina – viso to dalis.

Klifas suprato, kad Megė ne viską pasakė. Atsisėdęs šalia jis apglėbė jos pečius.

– Tu manai, kad ir aš galiu būti įsivėlęs į šį reikalą.

– Nereikia... – Megė bandė stotis, bet jis tvirtai ją laikė.

– Galėtum pagalvoti, kad norėdamas nutraukti tuos destruktyvius santykius aš nušoviau Morganą.

– Tu juk nekentei jo.

– Tiesa.

Megė neatitraukė nuo jo akių. Jos žvilgsnis ieškojo atsakymo. Logiškai mąstant, jis galėjo būti prikišęs pirštus, o prisiminus jo temperamentą – net labai. Tačiau dulsvai pilkose Klifo akyse Megė įžvelgė teisingą atsakymą.

– Ne, – sumurmėjo ji ir prigludo jam prie krūtinės. – Tu nekaltas, aš per daug gerai tave pažįstu.

Šilta tikėjimo banga jį nuginklavo.

– Tu tikrai tuo tiki?

– Tikrai, – sumurmėjo ji. – Bet neseniai jaučiausi labai išsigandusi.

Megė užsimerkė ir įkvėpė gerai pažįstamo jo kvapo.

Klifas ja tikėjo ir pasitikėjo – kol ji taip glaudėsi prie jo, jis buvo jos.

– Dabar jau nieko nebijau, kai tu šalia.

Jis pajuto kylančią aistrą, lėtą, švelnią trauką. Norėjo viską užmiršti, negalvoti apie nieką daugiau – ji viena dabar buvo jo gyvenime.

– Mege, – jis suleido pirštus jai į plaukus. – Neturėtum taip besąlygiškai pasitikėti.

– Tai nėra besąlygiškas pasitikėjimas, – atsakė Megė.

Ji norėjo atsiriboti nuo viso pasaulio, norėjo, kad jame liktų tik juodu. Suėmusi delnais jo galvą priglaudė jo lūpas prie savųjų.

Tikėjosi ugnies, agresijos, bet jo lūpos buvo minkštos ir saldžios. Sutrikusi ir susijaudinusi Megė atsitraukė ir pažvelgė į jį. Kerinčios Klifo akys žvelgė jai tiesiai į akis. Megė svaigo miglose ir rūke. Netardamas nė žodžio jis vėl ją prisitraukė. Neatitraukdamas akių švelniai apibraukė pirštu veidą. Vienintelį veidą, kurį troško matyti visą likusį gyvenimą. Tada švelniai perbraukė per lūpas. Vieninteles lūpas, kurių prisilietimą kasdien norėtų patirti. Švelniai – dar niekada nebuvo toks švelnus nė vienai savo mylimajai – paguldė ją ant žolės. Vienintelį kūną, kurį norėjo turėti. Švelnumas nustebino ją ir atėmė jėgas. Jo lūpos įsisiurbė jai į lūpas taip aistringai, kad ji ištirpo nuo vienintelio bučinio. Žolė po ja buvo vėsi, saulė – šilta. Megė užmerkė akis ir pasinėrė į jausmus, o jo lūpos keliavo jos veidu.

Ar yra kas nors ją taip lytėjęs? Jo rankos glamonėjo ją, tarsi ji būtų iš trapiausio stiklo. Jo lūpos ragavo ją tarsi gardžiausią skanumyną. Megė jautėsi įkliuvusi į šilkinį voratinklį, kuris buvo labiau panašus į meilę nei į aistrą.

– Klifai...

Megė gal ir būtų jam tai pasakiusi, jei jo lūpos nebūtų atėmusios žado saldžiu bučiniu.

Klifas nieko labiau nenorėjo, kaip mėgautis jos kūno skoniu. Kiekvieną sekundę galima buvo pratęsti iki valandos toje kvapnioje pavasario žolėje. Megės skruostai spindėjo, saulės šviesa glostė plaukus. Jos žvilgsniui nebūtų galėjęs atsispirti joks vyras, akys aiškiau nei žodžiai sakė, kad ji priklauso jam. Tereikėjo pasiimti. Jis glamonėjo ją dar lėčiau, lietė dar pagarbiau ir nuvilkęs drabužius saldžiais kaip sapnas bučiniai įkalino malonumų kalėjime. Stebėjo, kaip saulės spinduliai žaidžia ant nuogos jos odos. Didelės išraiškingos Megės akys buvo primerktos. Klifas gėrėjosi lanksčiu jos kūnu, o ji pakėlė rankas ir padėjo jam nurengti ją.

Šįkart jis nejautė to pirmykščio, primityvaus poreikio, kurį ji taip dažnai jame kurstė. Megė išlaisvino švelnes nius jausmus, kuriuos anksčiau jis laikė uždarytus. Dabar Klifas tenorėjo suteikti jai malonumą. Jis pasilenkė prie Megės krūties. Pradėjęs laižyti ir švelniai kandžioti ją girdėjo, kaip Megės širdis beprotiškai daužosi. Spenelis sustandėjo ir apžiojęs jį Klifas išgirdo trūkčiojantį jos kvėpavimą, kuris tuoj vėl išsilygino. Jo ranka glostė jos plaukus, o ji gulėjo atsilošusi, gerdama tuos nerealius pojūčius.

Jos kūnas buvo tarsi lobis, kurį atradęs vyras pirmiausia grožisi, o vėliau užvaldo. Iš lėto jis gundė tą kūną drėgnais bučiniais ir švelniomis rankomis, stabtelėdavo pajutęs virpantį atsaką. Suprato, kad ji skendi neaiškiame audringame pasaulyje, kur plevena aistros, o troškimai viliojamai liepsnoja mažais liepsnos liežuvėliais. Jis norėjo, kad tai tęstųsi valandų valandas, dienų dienas, metų metus.

Megės šlaunys buvo laibos, ilgos ir perlamutriškai baltos. Klifas palengva keliavo vis arčiau prarajos, vesdamasis kartu ir ją. Jis neskubėjo.

Megė pamiršo, kur esanti. Pro primerktas akis nematė nieko, tik miglą ir svajas. Jautė, – o taip, ji jautė, – kiekvieną glamonę, kiekvieną šiltą jo lūpų prisilietimą. Girdėjo švelnų kuždesį, tylius atodūsius, ir sunku buvo atskirti, kuriam iš jųdviejų jie priklauso. Niekas daugiau neturėjo prasmės. Lėtai ir neišvengiamai ji grimzdo į tą kaitrą ir švelnumą. Ji geidė to.

Klifas pajuto, kaip kažkas pasikeitė jos viduje, išgirdo tai ir atodūsiuose, kurie veržėsi jai iš lūpų. Jis lietė savo lūpomis jos šlaunis, vis aukščiau ir aukščiau, neskubėdamas. Ji gaus viską, ko trokšta, ką tik jis gali jai duoti.

Megė išsilenkė nuo neįtikėtinai stipraus malonumo. Tai, ką pajuto, buvo dieviška, o jos valia, visa jos asmenybė liko kažkur šalia. Jis to norėjo, reikalavo – ir tai buvo svarbiausia. Juos apėmė pamišimas, jie dar kartą ėmė kopti į viršūnę. Klifas neskubėjo, žinojo, kad gali duoti šiai moteriai tai, apie ką ji gal tik pasvajodavo. Jos kūnas buvo gyvas pojūčiais, kuriuos tik jis galėjo jai suteikti, o galvoje sukosi mintys tik apie jį.

Suprasdamas tai ir tuo mėgaudamasis jis paėmė ją, ir palaimai, rodės, nebus pabaigos.

VIENUOLIKTAS SKYRIUS

Šeštadienio rytą Megė būtų norėjusi likti lovoje ir iki pat vakaro snūduriuoti. Jautė jos liemenį apsivijusių Klifo rankų svorį, šiltą jo kvėpavimą į skruostą. Neatmerkdama akių prisiglaudė prie jo, mėgaudamasi tingulio malonumu.

Jei būtų žinojusi, kad jis gali būti toks švelnus, būtų iškart įsimylėjusi. Bet kaip malonu patirti tokį švelnumą, kai jau esi atidavusi jam savo širdį. Kiek daug jausmų jame kunkuliuoja. Gal ir slepia juos, bet ji daug stipriau gali jį mylėti žinodama, kad jie yra, buvo ir bus – kad jie nuolat gali ją pasiekti, net tada, kai ji mažiausiai to tikisi.

Ne, ne įmantrių frazių, o pastovumo jai reikia. Ir ne nuolatinio žavėjimosi ja. Radusi tokį vyrą – aistringą ir švelnų – tik paskutinė kvailė galėtų atsisakyti. O Megė Ficdžerald nėra kvailė, – pamanė ji ir nusišypsojo.

– Ko šypsaisi?

Atsimerkusi Megė sutiko Klifo žvilgsnį. Jo akys buvo budrios, žvilgsnis aiškus, ir ji suprato, kad jis jau kurį laiką nemiega. Ji pabandė prablaškyti miglas akyse ir vėl nusišypsojo.

– Kaip gera, – sumurmėjo glausdamasi dar arčiau. – Kaip gera būti šalia tavęs.

Klifas paglostė jos nugarą, klubą, šlaunį. Taip, tikrai geras jausmas.

– Tu kaip šilkinė, – tyliai tarė Klifas. – Tokia švelni ir glotni.

Ir kaip jis galėjo tiek metų gyventi jos nelietęs, tokios aptingusios, šiltos, nuogos? Megė buvo tokia atsipalaidavusi, be menkiausios įtampos ar nerimo – tai jis būtų iškart atpažinęs. Troško, kad Megė visą laiką taip jaustųsi. Visai nelauktai ji buvo įtraukta į sūkurį, ir jis pats prie to buvo prisidėjęs. Klifas troško bent vieną dieną neprileisti prie jos jokių rūpesčių. Jis užvirto ant jos ir prispaudė prie čiužinio, o ji nusijuokė ir ėmė priešintis.

– Ar neketini ruošti pusryčių? – paklausė jis.

Megė pasikišo rankas po galva ir žvelgė į jį papūtusi lūpas.

– Tu nemėgsti mano ruošto maisto.

– Šįryt nusprendžiau būti tolerantiškas.

– Tikrai? – ji pakėlė antakius. – Kaip man pasisekė.

– Nesuskrudinto kumpio ir skystų kiaušinių, – pareikalavo Klifas ir priglaudė lūpas jai prie kaklo.

Megė pasisuko mėgaudamasi tuo, kaip jo smakras šiurkščiai kutena odą.

– Ką pasakei?

– Nemėgstu, kai kumpis būna per daug sukepintas, – jis perbraukė per gyslelę ant jos kaklo, – ir kieto kiaušinių trynio.

Atsidususi Megė užmerkė akis. Būtų norėjusi užkonservuoti šią akimirką, pasilaikyti ateičiai, kai vėl norės pasijusti laiminga.

– O aš mėgstu labai sukepintą kumpį. Kiaušinių išvis nemėgstu.

– Tau būtų į naudą, – Klifas atitraukė lūpas jai nuo kaklo ir sugriebė ausies lezgelį. – Gal prisiaugintum šiek tiek mėsytės, – jis vėl paglostė jai šoną.

– Reiški nepasitenkinimą?

– Ne, – perbraukė jai per krūtį. – Nors tu liesoka. Bet mes galėtume tai pataisyti. Geras maistas triskart per dieną ir šiek tiek mankštos padėtų.

– Man nereikia maisto tris kartus per dieną, – išdidžiai pradėjo Megė. – O dėl mankštos...

– Ar mėgsti šokti?

– Taip, bet...

– Raumenys silpnoki, – pareiškė jis, paspaudęs jos rankos bicepsą. – O kaip ištvermė?

Megė žaismingai pažvelgė į jį.

– Turėtum žinoti.

Nusijuokęs Klifas prigludo jai prie lūpų.

– Tavo mintys labai nuodėmingos.

– Dėkui.

– Dabar apie šokius. Ar tau yra tekę šokti linijinius šokius, kai šokėjai sustoja dviem eilėmis vienas prieš kitą?

– Kaip?

– Taip ir maniau, – jis papurtė galvą ir pažvelgė į ją su užuojauta. – Tai liaudies šokiai, Mege.

Jos antakiai pakilo iš nuostabos.

– Senoviniai šokiai sustojus kvadratu?

Pats metas pamokyti poniutę, – nusprendė Klifas ir pasodino Megę. Plaukai užkrito jai ant pečių ir tai jam labai patiko.

– Ne. Senoviniai formalesni, labiau suvaržyti nei kantri stiliaus šokiai, nors šokama pagal tradicinę muziką ir yra kvietėjai.

Megė perbraukė pirštu jam per krūtinę.

– Įsuki savo partnerį ir do-si-do [Senovinių šokių judesys, kai du šokėjai išeina į vidurį, sukasi susirėmę nugaromis, po to grįžta į pradinę poziciją (vert.)]?

Klifas pajuto virpulį ten, kur ji perbraukė pirštu. Ji žino, kur paliesti? – nustebo jis ir iš jos šypsenos suprato, kad žino tai kuo puikiausiai.

– Na, tai vienas iš šokio elementų.

Megė apsikabino rankomis jo kaklą ir atlošė galvą, kad galėtų matyti jį pro nuleistas blakstienas.

– Esu tikra, kad visa tai puiku, tik nesuprantu, kodėl mes kalbamės – juk galime bučiuotis.

Klifas nieko neatsakė ir karštai ją pabučiavo. Iš malonumo jai užėmė kvapą.

– Todėl, – tarė jis, – kad noriu šokti su tavimi.

Megė patenkinta atsiduso ir mėgavosi bundančia aistra.

– Kada ir kur?

– Šiąnakt, parke už miestelio.

– Šiąnakt? – ji pramerkė vieną akį. – Šokiai parke?

– Tokia tradicija, – Klifas paguldė ją, bet pats liko pasirėmęs ranka, kita švelniai glamonėdamas jos kūną. – Tai panašu į Įkūrėjo dienos šventę ir pavasario sutikimo apeigas. Susirinks dauguma miestelėnų. Pirmiausia šokama iki vidurnakčio, po to – suneštinių valgių vakarienė. O tada... – jis suėmė jos krūtį ir glamonėdamas spenelį stebėjo, kaip jos akys blausiasi. – Tada visi, kurie dar pajėgia, šoka iki pat aušros.

– Iki aušros? – Megė suprato, kad tokie šokiai ne jai, ir susirietė.

– Ar esi kada nors šokusi iki aušros?

Gal jis pasakė kažką ne taip, gal ne tuo tonu, nes jos kūnas įsitempė. Ne, šįkart jis visai nenorėjo ir vėl akcentuoti jųdviejų skirtingumo. Tą akimirką vargiai būtų galėjęs tai padaryti.

Klifas atsargiai laikė Megę glėbyje.

– Galėtume stebėti tekančią saulę, – sumurmėjo jis, – ir išnykstančias žvaigždes.

Megė matė jį prieš save, dabar jos mintys buvo skaidrios. Abejonės ir vėl sugrįžo.

– Niekada anksčiau apie tai neužsiminei.

– Nemaniau, kad tau gali būti įdomūs kaimiški šokiai ir suneštinė vakarienė. Panašu, kad klydau.

Tai buvo dar vienas atsiprašymas. Megė priėmė jį taip pat lengvai kaip ir ankstesnį. Nusišypsojusi ji atlošė galvą.

– Kvieti mane į pasimatymą?

Jam visada patiko jos erzinantis, provokuojantis žvilgsnis.

– Matyt.

– Mielai sutinku.

– Gerai, – jos plaukai užkrito jam ant peties, jis išsiblaškęs suko sruogelę aplink pirštą.

– O dabar grįžkime prie kalbos apie pusryčius, – Megė nusijuokė ir palietė lūpomis jo lūpas. – Štai kokie bus mūsų pusryčiai.

Pati nežinodama kodėl, Megė laukė nesulaukė vakaro – norėjo trumpam išvažiuoti iš namų, pabūti su kitais žmonėmis. Per neilgą atsiskyrėliško gyvenimo tarpsnį ji suprato galinti valdyti visus savo poreikius. Kad įrodytum savo savarankiškumą, nebūtina šalintis žmonių. Gal ir ne iš visko, ką jai atnešė staigūs pokyčiai, ji pasimokė, bet vis dėlto kai ko išmoko. Dabar jau pati gali susitvarkyti kai kurias kasdienio gyvenimo smulkmenas, kurias anksčiau palikdavo kitiems, bet juk dėl to neprivalo gyventi kaip atsiskyrėlė.

Megė nežinojo, ko tikėtis – tikriausiai kokio nedidelio festivalio su prasta muzika ir šiltu limonadu popieriniuose puodeliuose. Nemanė, kad galėtų būti įdomu. Tikrai nesitikėjo nieko gero.

Vingiuotu keliuku žemyn į parką besileidžiančių automobilių virtinė ją nustebino. Megė manė, kad daugelis miestelio gyventojų ateis pėsti. Kai užsiminė apie tai Klifui, šis tik gūžtelėjo pečiais ir pastatė savo pikapą laisvoje vietoje už geltono furgono.

– Renkasi žmonės iš visų aplinkinių vietovių, net tik iš Kolumbijos apygardos ar Pensilvanijos.

– Tikrai? – Megė išlipo iš automobilio į šiltą vakarą po skaidriu dangumi. Turėtų būti pilnatis, nors saulė dar tik pradėjo leistis. Ji svarstė, ar tokia naktis pasirinkta sąmoningai, ar atsitiktinai pasisekė. Šiaip ar taip, bus galima pasidžiaugti mėnuliu. Susikibę už rankų jie ėmė kilti į kalvą.

Megė stebėjo, kaip vakaruose už kalnų leidžiasi saulė. Buvo mačiusi, kaip ji šlovingai panyra į jūrą, yra žavėjusis Alpių saulėlydžių blizgesiu ir ryškiomis spalvomis. Buvo regėjusi, kaip dykumos dulkės virpa nuo spalvų, kaip miestai žėri prieblandoje. Dabar žvelgė į auksu ir rausvai violetine spalva nudažytas prieškalnes, ir šis reginys ją kažkodėl veikė daug giliau. Gal tai kvaila, gal nerealu, bet dabar ji jautė daug artimesnį ryšį su šia žeme, daug labiau nei kada nors anksčiau laukė nakties.

Ji pakibo Klifui ant kaklo ir prisiglaudė. Nusijuokęs jis uždėjo rankas jai ant klubų.

– Už ką šitai?

– Kaip gera, – ji pakartojo ryte ištartus žodžius.

Drebindama tylą suskambėjo muzika. Megė buvo iš muzikos pasaulio ir atpažino kiekvieną atskirą instrumentą – smuiką, bandžą, gitarą, pianiną. Garsai ją sujaudino.

– Nuostabu! – sušuko ji ir atšlijo nuo Klifo. – Absoliučiai tobula. Paskubėkime, noriu tai pamatyti.

Ji paėmė jį už rankos ir likusį kelią iki kalvos viršūnės jie užbėgo bėgte.

Iš pirmo žvilgsnio atrodė, kad čia žmonių knibždėlynas – du ar du su puse šimto jų buvo susigrūdę po stogu viename paviljone. Paskui Megė pamatė, kad jie stovi išsirikiavę eilėmis. Šešios, ne, aštuonios – paskubomis suskaičiavo. Vyrai stovėjo prieš moteris, daugybė jų, visiems neužteko vietos. Jie judėjo pagal muziką paklusdami kažkokioms taisyklėms, sistemai, kuri atrodė paini, tačiau nesklandumų, regis, nebuvo.

Kai kurios moterys segėjo sijonus, kurie plaikstėsi joms lenkiantis, siūbuojant ar sukantis. Kitos mūvėjo džinsus. Vyrai irgi buvo apsirengę kas kaip. Kai kurie šokėjai buvo su sportbačiais, vis dėlto daugelis avėjo senamadiškais juodos odos batais, kurie buvo surišami ir turėjo kietus, storus kulnus. Dar kiti avėjo kažką, kas buvo panašu į rytietiškas šlepetes su dirželiu ties pėdos keltimi. Neatrodė, kad kam nors čia rūpėtų, kuo jie apsiavę – visi tiesiog judėjo. Sijonai plaikstėsi, kulnai taukšėjo, skambėjo juokas.

Prie pat medinės scenos krašto stovėjo moteris, už jos grojo muzikantų grupė. Moteris monotonišku balsu skelbė nurodymus šokėjams. Nors Megė nesuprato, ką ji sako, bet pajuto ritmą. Jai jau knietėjo pačiai pabandyti.

– Kaip jie žino, ką daryti? – ji bandė perrėkti muziką. – Kaip jie supranta ją?

– Ta pati judesių seka, ji nuolat kartojama, – atsakė jai Klifas. – Kai perpranti ir įsimeni, kvietėjos nebereikia, ji tik palaiko bendrą tvarką.

Seka, – pamanė Megė ir pabandė ją suprasti. Iš pradžių matė tik padrikai judančius kūnus, bet kuo toliau, tuo labiau įžvelgė besikartojančius judesius. Stengdamasi pagauti ritmą ji sutelkė dėmesį į vieną šokančią porelę ir pabandė nuspėti kitą judesį. Jai patiko, kad gali pati atrasti seką, muzika teikė malonumo ausims, o besimainančios spalvos – akims. Užuodė vyriško ir moteriško odekolono mišinį, nuo gėlių prie paviljono sklido natūralus pavasario dvelksmas.

Kai saulė nusileido dar žemiau, lempos, pakabintos virš šokėjų galvų, užliejo juos šviesa. Grindys po kojomis drebėjo, jai atrodė, kad ji jau šoka. Klifas laikė ją apkabinęs, o ji dairėsi aplink be galo susižavėjusi, tarsi būtų atradusi kažką nauja ir jaudinama. Ji atpažino pašto viršininkę. Rūstoka pusamžė moteris sukosi kaip vijurkas ir flirtavo tarytum jauna panelė. Flirtas yra dalis viso to, – suprato Megė, pakėlusi akis nuo šokėjų kojų į jų veidus. Labai svarbus akių kontaktas, lengvabūdiškos šypsenos, galvos krestelėjimas. Šis šokis, kaip tikriausiai ir visi kiti, kažkuo buvo panašus į poravimosi ritualą.

Klifas nesitikėjo, kad šokiai Megę sužavės ar sujaudins, bet kaip tik tai įžvelgė jos akyse. Ir pajuto begalinę palaimą žinodamas, kad jis šitai jai dovanojo. Jos veidas buvo įraudęs, kūnas jau judėjo pagal ritmą, o akys greitai bėgiojo po paviljoną. Dabar Klifas negalvojo apie Megę Ficdžerald, žvaigždžių dukterį ir išpuikusią įžymybę, jis galvojo apie Megę – moterį, su kuria šoks iki vėl patekės saulė.

Muzika nutilo ir Megė įsitraukė į triukšmingą aplodismentų šurmulį. Linksmai nusiteikus ji atsisuko į Klifą ir paėmė jį už rankos.

– Turiu pamėginti ir aš, net jei ir apsikvailinsiu.

– Klausyk šaukinių ir sek muziką, – paprastai pasakė jis, kai eilės vėl pradėjo formuotis. – Jie visada vienąkart pabando šokti prieš muzikai užgrojant.

Megė klausėsi, kaip kvietėja aiškina kito šokio judesių seką. Nors daug ko nesuprato, bet pabandė mintyse judesius sieti su po to einančiais. Klifas iš lėto demonstravo, o ji džiaugėsi draugiška aplinka ir tuo, kad niekas nesivaržo. Nors ir jautė esanti stebima, nors ir suprato, kad apie ją kalba, ja domisi, nesileido, kad tai ją trikdytų. Jie turi teisę spoksoti. Šiaip ar taip, ji pirmą kartą dalyvauja miestelio ceremonijoje, o jos partneris yra visų gerai pažįstamas vyriškis.

– Dabar „Viskis prieš pusryčius", – sušuko kvietėja. – Jei esate tai išbandę, žinote, kad šokti geriau, – ji sutrypė kojomis ant pakylos – vienas, du, trys – ir muzika užgrojo.

Šokis buvo greitas ir energingas. Jis įtraukė Megę jai dar nespėjus dorai perprasti, kaip šokti. Į dešinę, tada į kairę; susikibkite kaire ranka su savo kaimynu ir dukart apsisukite. Paeikite. Įsisiūbuokite ir sukitės.

Kai Klifas pirmąkart ją apsuko, Megė veidu pajuto oro gūsį ir nusijuokė.

– Žiūrėk man į akis, – įspėjo jis. – Antraip apsisuks galva, nugriūsi ir nebegalėsi atsikelti.

– Man patinka! – ji metėsi atgal, tada – ach! – nevykusiai atliko kitą judesį ir užskubėjo, kad pataikytų su visa eile.

Megė nekreipė dėmesio į tai, kad susipainiojo, nesuko galvos dėl to, ką pamanys minia. Pečiais atsitrenkdavo į kažkieno kito pečius, kojos pynėsi, apkabinę per liemenį ją suko vyrai, kurių niekad nebuvo mačiusi. Paaugliai šoko su močiutėmis. Merginos puošniomis suknelėmis sukosi su vyrais, mūvinčiais džinsus ir į kišenėles įsikišusiais dideles spalvotas skepetas. Be abejo, visiems užteko vietos toje eilėje ir tame šokyje. Megė pastebėjo, kad moterys kviečia vyrus taip pat dažnai kaip vyrai moteris. Čia galėjo dalyvauti kiekvienas, taisyklės nebuvo griežtos.

Šokio figūros pradėjo vis dažniau kartotis, tapo paprastesnės, ir Megei šokis ėmė patikti dar labiau. Jos žingsneliai pasidarė gyvesni, ji pati mažiau galvojo apie judesius, o daugiau – apie muziką. Suprato, kas verčia žmones šokti. Pagal tokį ritmą kojos tiesiog pačios kilnojasi. Kai Klifas pačiupo ją ir ėmė smarkiai sukti, ji pagalvojo, kad galėtų taip šokti valandų valandas.

– Viskas, – tarė jis, o ji tvirtai laikėsi įsikibusi į jį.

– Jau? – Megė buvo uždususi, bet dar nebuvo gana. – Nuostabu, bet negana. Kada vėl šoksime?

– Kada nori.

– Dabar, – tarė ji ir įsiterpė į naujai besiformuojančią eilę.

Megė įsiliejo į šokančiųjų gretas taip sklandžiai, tarsi visą gyvenimą būtų šokusi kaimiškus šokius parkuose. Gal ir nereikėtų stebėtis: ji jau ne kartą buvo paneigusi ir sugriovusi jo išankstinę nuomonę. Vis dėlto kartais ir jis būna teisus, pamanė Klifas.

Ta moteris turi kažkokios elegancijos, pernelyg įsišaknijusios, kad galėtum nepastebėti. Ir nesvarbu, ar ji plėšia linoleumą, ar guli jo glėbyje. Manieros rafinuotos, jas nugludino ją nuolat supusi prabanga, madingos mokyklos ir universitetai, ir tai aiškiai skyrė ją nuo kitų moterų. Tas jos išskirtinumas jį ir viliojo, ir pykdė. Savo jausmams jis negalėjo surasti priežasties. Dabar, stebėdamas, kaip ji pradeda kitą šokį – sklandžiai, tarsi būtų šokusi jį daugybę kartų – jis negalėjo paaiškinti, kodėl ji nuolat verčia jį būgštauti dėl jos.

Aplinkybės, – tarė sau ir apsuko ją pusę apsisukimo, o tada aplink kaip drugelį. Nuo tos akimirkos, kai jie susitiko, aplinkybės itin dažnai jiems būdavo ne visai palankios. Jos veikė jį, jo poelgius, jo mintis. Jis galvojo apie ją daug dažniau, nei to būtų norėjęs, o žiūrėjo į ją daug rečiau. Kasryt prabudus jausti jos šilumą, o grįžus namo girdėti jos muziką – ar būna dar nuostabesnių dalykų? Jeigu būtų buvęs išmintingesnis, kiekvienąkart būtų prisiminęs ir jų skirtumus. Jokio bendro pagrindo, jokių bendrų interesų. Bet kai ji įsisukdavo į jo glėbį juokdamasi, atrodė, kad tik jos jis laukė visą gyvenimą. Keli pirmieji šokiai buvo spalvų, garsų ir muzikos fejerverkas. Megė pasijuto visiškai laisva ir suprato, kad jau daugybę savaičių nesijautė tokia dėl įtampos ir rūpesčių. Ji buvo šokusi madinguose klubuose su garsenybėmis, sukinėjusis pobūviuose su karališkaisiais asmenimis, bet niekada dar nebuvo patyrusi tokio paprasto žemiško džiaugsmo kaip dabar, paklusdama kvietėjos nurodymams bei muzikai.

Pasisukusi į kitą partnerį Megė atpažino, kad tai Stanas Eidžis. Be ženkliuko ir ginklo jis atrodė kaip patrauklus sportiškas vyriškis pačiame jėgų žydėjime. Kai jis apkabino, Megė įsitempė, pati nežinodama kodėl.

– Džiugu jus čia matyti, panele Ficdžerald.

– Dėkui, – Megė buvo pasiryžusi nepasiduoti jo peršamai nuotaikai ar pokalbio temai ir nusišypsojo, o kai pradėjo ją sukti, uždėjo ranką jam ant peties. Ji pajuto jo kvapą, jai puikiai pažįstamą odekoloną, bet šįkart tai jos nenuramino.

– Jūs greitai perpratote šokį.

– Jis nuostabus. Negaliu patikėti, kad iki šiol jo nemokėjau.

Akies kampučiu Megė stebėjo su Džoise besisukantį Klifą. Įtampa neatlėgo.

– Vėliau dar norėčiau su jumis pašokti, – pasakė Stanas ir jie grįžo prie savo partnerių tęsti šokio.

Klifas ją apkabino ir pajuto, kad jos raumenys įsitempę.

– Kas atsitiko?

– Nieko.

Nieko ir neatsitiko, – pagalvojo Megė, nes ir pati nesuprato, kas darosi. Bet dabar, sukdamasi eilėje iš vienos poros rankų į kitas ji galvojo, kad gal jau šoko ir su žudiku. Iš kur jai žinoti? Tai galėjo būti bet kuris iš čia esančių – nekilnojamojo turto agentas, pardavęs jai namą, mėsininkas, praėjusią dieną pasiūlęs kiaulienos kapotinio, pašto viršininkė, banko kasininkė. Iš kur jai žinoti?

Megės mintys susijaukė. Vieną akimirką jos žvilgsnis užkliuvo už leitenanto Reikerio, kuris stovėjo nuošalyje ir stebėjo ją. Kodėl jis čia, paklausė ji savęs, kai vėl kažkas pačiupo ją ir ėmė sukti. Kodėl jis čia atėjo? Gal ją seka – bet kodėl? Saugo – nuo ko?

Ji vėl atsidūrė Klifo glėbyje ir pajuto palengvėjimą, kad jos kojos gali sekti beprasmišką žingsnelių kartojimąsi, o žvilgsnis nevaržomai šaudyti į visas puses. Argi Klifas nesakė, kad į festivalį žmonės suvažiuoja iš tolimiausių kampelių? Galbūt ir Reikeris – kaimiškų šokių mėgėjas. Greičiausiai jam rūpėjo pamatyti visus miestelio žmones vienoje vietoje – stebėti, tyrinėti. Ji suvirpėjo. Toks jo darbas, priminė. Jis tik dirba savo darbą. Bet ji labai norėjo, kad jis pasišalintų.

Ten buvo ir Luela, kuri, atrodė, lengvai plūduriuoja šokyje. Jos judesiai buvo santūriai orūs, ją stebėti buvo ir miela, ir kartu nejauku.

Miela, nes Luela šoko grakščiai kaip tikra šokėja. Nejauku, nes už jos santūrumo Megė jautė slypint kažką, kas troško išsiveržti į dienos šviesą.

Ji išbarė save už tas fantazijas. Kvaila įsivaizduoti dalykus, kurių iš tikrųjų nėra. Bet nejaukumas neišsisklaidė. Megė jautė, kad yra stebima. Reikerio? Stano Eidžio, Džoisės, Luelos? Jų visų, – pamanė. Visi jie paži nojo vienas kitą – ir Viljamą Morganą. O ji tik pašalietė. Įsibrovusi atskleidė tai, kas buvo nebegyva, palaidota visą dešimtmetį. Logika jai šnabždėjo, kad bent vienas iš jų ant jos dėl to pyksta – gal net visi. Staiga muzika tapo per garsi, žingsneliai – per greiti, oras – pernelyg pripildytas kvapų.

Tada ją sugriebė trumpos liesos Bogo rankos ir įsuko kvapą gniaužiančiu tempu.

– Jūs gerai sukatės, panele Mege, – tarė jis ir nusišypsojo demonstruodamas daugiau tarpų nei dantų. – Velniškai gerai.

Žvelgdama į jo negražų raukšlių išvagotą veidą Megė irgi nusišypsojo. Jiems ji atrodo juokinga. Niekas nepyksta. O kodėl turėtų? Ji nebuvo įsipainiojusi į tą dešimties metų senumo tragediją. Megė nustojo kapstytis giliau, ieškoti potekstės – priėmė viską taip, kaip matė.

– Man nepaprastai patinka suktis! – pasilenkusi sušuko ji Bogui. – Galėčiau suktis valandų valandas.

Jis sukikeno ir paleido ją kitai figūrai. Muzika vis greitėjo, bet jau nebeatrodė per garsi. Tempas darėsi beprotiškas, bet Megė galėjo šokti vis greičiau. Kai daina baigėsi, ji skambiai juokdamasi pakibo Klifui ant kaklo.

Dabar Megė nebejautė jokios įtampos, nors dar prieš minutę buvo susikausčiusi. Klifas suprato kodėl. Jis sąmoningai nusuko ją nuo Eidžių ir Luelos.

– Išgerčiau alaus.

– Ir aš išgerčiau. Tikrai norėčiau dar kiek čia pabūti. Tai puikiausias renginys miestelyje.

– Tu nori alaus?

Megė pažvelgė į jį ir kilstelėjo antakį.

– O ką, ar man negalima?

Klifas gūžtelėjo pečiais ir padavė dolerį vyrui darbiniais drabužiais.

– Na, tu nepanaši į alaus mėgėją.

– Tu per greitai priskirti mane prie vienų arba kitų, – atšovė Megė žiūrėdama, kaip iš medinės statinaitės į popierinius indus pilamas alus.

– Galbūt, – sumurmėjo Klifas ir nusiurbė putas. – Ar smagiai leidi laiką?

– Taip, – pažvelgusi į putas jam ant lūpų Megė nusijuokė. Alus buvo šiltokas, bet šviežias. Jos kojos ėmė pačios kilnotis. Į orkestrą įsijungė mandolina. Jos garsas buvo švelnus ir senoviškas. – Nesitikėjai, kad man bus smagu?

– Maniau, kad muzika patiks, – norėdamas stebėti ją šokančiųjų fone Klifas atsilošė į sieną. – Tau tikrai reikėjo pasižmonėti. Bet nesitikėjau, kad esi gimusi šokti.

Megė nuleido savo pustuštį puodelį ir išdidžiai nusišypsojo.

– Kada liausiesi bandęs uždaryti mane į tą spindintį stiklinį narvelį, Klifai? Aš nesu trapi oranžerijos gėlė ar išpaikusi Holivudo kalė. Esu Megė Ficdžerald ir kuriu muziką.

Kurį laiką jie stovėjo susimąstę, apsupti ritmingai banguojančios muzikos.

– Regis, žinau, kas tu esi, – pakėlęs ranką Klifas pa glostė jai skruostą. – Regis, jau pažįstu Megę Ficdžerald. Gal mums abiem būtų saugiau, jei gyventum tokiame stikliniame narvelyje?

Ji pajuto, kaip išpylė karštis. Tereikėjo tik vieno prisilietimo.

– Tai dar reikės išsiaiškinti, tiesa? – vis dar klausiamai pakėlusi antakį ji prilietė savo indą prie jo popierinio puodelio. – Už naują supratimą?

– Gerai, – Klifas atsargiai paėmė Megę už smakro ir pabučiavo. – Už supratimą.

– Panele Ficdžerald?

Atsisukusi Megė išvydo neaukštą vos dvidešimt metų perkopusį vyruką, sukiojantį rankose fetrinę skrybėlę. Visą dėmesį nukreipusi į Klifą ji nė nepastebėjo, kad muzika nutilo.

– Jūs pianistė. Skambinate nepakartojamai.

Megės akys sužibo, lūpose atsirado šypsena, nuo kurios visai netikėtai galėjai apsvaigti. Vaikinas, kuris jau iš pat pradžių nervinosi, dabar buvo tiesiog priblokštas.

– Aš tik... Ačiū jums, – išlemeno jis, žvelgdamas tokiomis akimis, kuriose atsispindėjo visa jo siela.

Ji nieko nenutuokia, – pamanė Klifas. Nesupranta, kad gali priversti vyrus keliais šliaužioti prieš ją. Gurkšnodamas alų jis stebėjo, kaip pianistas bando atgauti žadą.

– Negalėjau patikėti, kad atvykote į mūsų šventę.

– Aš čia netoliese gyvenu, – paprastai atsakė ji.

Tuos kelis žodžius Megė ištarė taip nerūpestingai, kad privertė Klifą vėl pažvelgti į ją. Buvo sakiusi tai daugybę kartų, bet jis tik dabar išgirdo. Taip, ji gyvena čia. Pasirinko gyventi čia, kaip ir jis. Mažai teturi reikšmės, kur ar kaip ji gyveno anksčiau. Dabar ji čia, nes pati to nori. Atrodo, kad čia ir liks. Pirmąkart Klifas tuo nuoširdžiai patikėjo.

– Panele Ficdžerald... – pianistas suspaudė tarp pirštų skrybėlės atbrailą, taip reikšdamas pasitenkinimą ir susirūpinimą. – Norėjau, kad žinotumėte: mums didžiulė garbė, kad esate čia. Nenorėtume jūsų varginti, bet jei malonėtumėte atlikti kokią nors dainą, bet kokią...

– Jūs kviečiate mane? – pertraukė jį Megė.

Vaikinas sutriko.

– Tik norėjome pasakyti, kad jei norėtumėte...

– Bet aš nemoku nė vienos dainos, – atsakė Megė ir nurijo paskutinį gurkšnį alaus. – Ar leisite man improvizuoti?

Vaikinas net išsižiojo iš netikėtumo.

– Juokaujate?

Megė nusijuokė ir padavė Klifui savo puodelį:

– Palaikyk.

Kartu su pianistu Megė nuėjo į sceną. Klifas krestelėjo galvą ir atsilošė į sieną. Ji įpratusi nurodinėti, to nepaslėpsi. Tada prisiminė susižavėjimą apstulbusio vaikino akyse. Matyt, ji to verta.

Megė grojo visą valandą. Tokią muziką groti ne ką mažiau linksma nei šokti, pagalvojo. Jai patiko nepažįstamos muzikos ir nerūpestingo stiliaus iššūkis. Po antrosios dainos Megė nusprendė pati sukurti ką nors panašaus.

Iš privilegijuotos vietos – nuo scenos – ji galėjo stebėti šokančiuosius. Vėl pamatė Luelą, šokančią su Stanu. Nesąmoningai minioje ieškojo Džoisės ir pamatė ją šalia Klifo. Lyg žinodama, kad jis bus ten, ji nusuko žvilgsnį į kairę. Reikeris stovėjo atsirėmęs į stulpą – rūkė ir stebėjo šokėjus.

Megė svarstė, ką jis stebi. Šokančiųjų eilės susiliejo, persigrupavo ir ji pastebėjo, kad Reikerio žvilgsnis nukrypo ten, kur šoko Stanas su Luela ir Klifas su Džoise.

Jei jis ir žinojo, kad kuris nors iš jų žudikas, tai jo akyse neatsispindėjo. Jos buvo ramios ir šaltos – Megė pajuto šleikštulį. Ji sąmoningai nusuko galvą ir susitelkė į muziką.

– Nesitikėjau, kad mano partnerė iškeis mane į pianiną, – tarė Klifas, kai muzika vėl nutilo.

Megė šelmiškai pažvelgė į jį.

– Neatrodo, kad būtum jos pasigedęs.

– Vienišas vyras čia – lengvas grobis, – pačiupęs už rankos jis pastatė Megę ant kojų. – Išalkai?

– Jau vidurnaktis? – Megė prispaudė delną prie pilvo. – Mirštu iš bado.

Jie prisikrovė pilnas lėkštes, nors šviesa buvo tokia blanki, kad neparagavę nežinojo, ką valgys. Tada susėdo ant žolės po medžiu ir šnekučiavosi su praeinančiais žmonėmis. Tai visai nesunku, – pamanė Megė. Visus tuos žmones subūrė muzika. Ji vėl pajuto jaukumą ir atsilošusi į medį peržvelgė minią.

– Nematau Luelos.

– Stanas tikriausiai išvežė ją namo, – kramtydamas atsakė Klifas. – Ji niekada nepasilieka po vidurnakčio. O jis sugrįš.

– Mmm, – Megės patiekalas buvo panašus į Valdorfo salotas.

– Panele Ficdžerald.

Reikeris pritūpė šalia ir Megė padėjo šakutę.

– Klausau jūsų, leitenante.

– Jūs nuostabiai grojote, man labai patiko, – Reikeris santūriai nusišypsojo ir Megė išplūdo save, kad taip nesvetingai jį pasitiko. – Daug metų klausausi jūsų muzikos, bet niekada nesitikėjau išgirsti jus grojant.

– Džiaugiuosi, kad jums patiko, – ji suprato, kad būtų geriau taip ir baigti pokalbį, bet kažkodėl pajuto turinti tęsti: – Nepastebėjau, kad būtumėte šokęs.

– Ar aš? – jo šypsena tapo drovi ir kvailoka. – Ne, aš nešoku. O va mano žmona mėgsta čia ateiti.

Megė atsipalaidavo. Jo pasiaiškinimas buvo paprastas ir nekaltas.

– Daugelis žmonių, kurie vertina muziką, mėgsta ir šokti.

– Ir aš norėčiau, bet mano kojos neklauso, – jo žvilgsnis peršoko prie Klifo. – Norėjau padėkoti už bendradarbiavimą. Tai gali padėti mums suvesti kai kuriuos galus.

– Padedu, kuo galiu, – gyvai atsakė Klifas. – Visi norėtume, kad šis reikalas būtų kuo greičiau baigtas.

Reikeris linktelėjo ir sunkiai atsistojo.

– Tikiuosi, kad dar pagrosite, kol naktis nesibaigė, panele Ficdžerald. Tikras malonumas ausiai.

Kai jis nuėjo, Megė sunkiai atsiduso.

– Jis verčia mane jaustis nejaukiai, o juk tik dirba savo darbą.

Ji vėl ėmė knebinėti lėkštėje. Klifas tylėjo.

– Ką jis turėjo galvoje minėdamas bendradarbiavimą?

– Susisiekiau su savo motina. Pirmadienį ji atvyks duoti parodymų.

– Suprantu. Jai turėtų būti nelengva.

– Taip, – Klifas gūžtelėjo pečiais. – Viskas vyko prieš dešimt metų. Jai tai jau praeitis. Visiems mums jau praeitis, – ramiai pridūrė jis. – Išskyrus vieną.

Pajutusi, kad per kūną perbėgo drebulys, Megė užsimerkė. Nenorėjo apie tai galvoti, tik ne šiąnakt.

– Pašokime dar, – pareikalavo ji, kai muzikantai pradėjo derinti instrumentus. – Iki aušros dar daug laiko.

Megė nesijautė nuvargusi, nors mėnulis jau pradėjo tirpti. Muzika ir judėjimas suteikė progą išlieti susikaupusią nervinę įtampą. Vieni šokėjai išsivaikščiojo, kiti nakčiai įsiviešpatavus tapo dar energingesni. Muzika vis netilo.

Kai dangus ėmė šviesėti, šokėjų buvo likę ne daugiau kaip šimtas. Muzika vis liejosi, o už kalnų ėmė kilti saulė. Tai buvo nuostabus reginys. Rožine spalva sužibo nauja diena, buvo šokamas paskutinis valsas.

Klifas apkabino Megę ir ėmė sukti ratu. Jautė, kaip jos kūnas spinduliuoja gyvenimą – jaudinantį, aistringą. Glausdamas ją prie savęs pagalvojo, kad šiandien ji miegos labai ilgai.

Jie abu judėjo tuo pačiu ritmu, susiglaudę. Megės širdis plakė lygiai, ritmingai. Klifas stebėjo, kaip spalvos užlieja kalnus rytuose. Megė atlošė galvą ir nusišypsojo.

Klifas staiga suprato, kad stipriai myli ją – ir liko stovėti be žado.

DVYLIKTAS SKYRIUS

Užliūliuota nakties ir muzikos Megė nepastebėjo netikėtai pasikeitusios Klifo nuotaikos.

– Negaliu patikėti, kad viskas baigėsi. Galėčiau dar ilgai šokti.

– Užmigsi dar neperžengusi namų slenksčio, – tarė Klifas.

Jis stengėsi nepaliesti jos. Tikriausiai išsikraustė iš proto – įsimylėjo tokią moterį! Jai sunku apsispręsti net dėl sienų apmušalų ar plytelių klijavimo. Mėgsta nurodinėti, o po džinsais dėvi šilkines kelnaites. Jis tikrai išsikraustė iš proto.

Bet juk šoko su juo visą naktį. Po švelnia išore slypi stiprybė ir drąsa. Ji kuria dangišką ir saldžią tartum nuodėmė muziką. Argi jis nežinojo, ar nuo pat pradžių nenutuokė, kad ji skirta jam?

Įsėdusi į automobilį Megė padėjo galvą Klifui ant peties, tarsi taip ir turi būti. Iš tikrųjų taip ir turi būti. Neryžtingai, abejodamas, ar elgiasi teisingai, Klifas apkabino ją ir priglaudė prie savęs. Čia jos vieta.

– Neprisimenu, ar esu kada nors taip smagiai leidusi laiką.

Galėjai jausti, kaip senka jos jėgos. Visomis valios pastangomis Megė stengėsi neužmerkti akių.

– Muzika vis dar skamba tavo galvoje.

Ji pasuko galvą ir pažvelgė į jį.

– Tu pradedi mane suprasti.

– Iš dalies.

– Iš dalies – tai jau šis tas, – Megė nusižiovavo. – Buvo smagu groti. Aš stengdavausi to nedaryti, kad kiti negalėtų lyginti manęs su kitais. Bet šiąnakt...

Klifas susiraukė – jam nelabai patiko, kur krypsta pokalbis.

– Galvoji apie koncertinę veiklą?

– Ne, ne apie tai. Jei būčiau norėjusi, jau seniai būčiau tuo užsiėmusi, – ji patogiau įsitaisė ant sėdynės. – Nusprendžiau priimti Sidžėjaus patarimą ir pati įrašyti įvadinę dainą „Kaitros šokiui". Tai kompromisas – ne koncertas, tik įrašas. Be to, ta daina man kelia asmeniškų išgyvenimų.

– Šiąnakt apsisprendei?

– Jau kurį laiką apie tai galvojau. Kvaila gyventi pagal griežtas taisykles, kurios draudžia daryti tai, ką nori. Aš tikrai noriu pati įrašyti tą dainą.

Megė ėmė knapsėti. Netrukus jie įsuko į keliuką link namų.

– Dėl įrašo turėsiu kelioms dienoms sugrįžti į Los Andželą. Sidžėjų tai pradžiugins, – ji mieguistai nusišypsojo. – Jis pasitelks visą savo išmonę, kad negrįžčiau čia.

Klifas pajuto maudulį krūtinėje. Pasiekęs keliuko galą jis nuspaudė stabdžius.

– Noriu, kad tekėtum už manęs.

– Ką? – užsimiegojusi Megė pakratė galvą, manydama, kad nenugirdo.

– Noriu, kad tekėtum už manęs, – pakartojo Klifas, suėmęs ją už pečių. – Man nesvarbu, gali įrašinėti kad ir tuziną dainų. Bet prieš išvykdama į Kaliforniją turi už manęs ištekėti.

Apstulbusi iš nuostabos – pernelyg švelniai pasakyta – Megė spoksojo į jį, tarsi vienam iš jų būtų atsisukęs varžtelis.

– Aš tikriausiai pernelyg apsnūdusi, – lėtai tarė ji. – Ar pasakei, kad nori mane vesti?

– Tu gerai žinai, ką aš pasakiau, – Klifas suprato, kad nebegali be jos gyventi, ir baimė prarasti ją tapo nepakeliama. Jis negali būti ramus, negali būti racionalus – negali paleisti jos be garantijos, kad sugrįš. – Tu nevažiuosi į Kaliforniją, kol neištekėsi už manęs.

Mėgindama atgauti blaivų protą Megė atsitraukė.

– Ar tu kalbi apie mano įrašą, ar mes kalbame apie santuoką? Pirmas reikalas susijęs tik su mano profesija, o antrasis – su visu mano gyvenimu.

Megės ramybė suerzino nerimaujantį Klifą ir jis prisitraukė ją prie savęs.

– Dabar tavo gyvenimas yra ir mano reikalas.

Megė kažkada jau buvo tai girdėjusi.

– Ne, – pareiškė ji. – Ne, man nereikia, kad manimi kas nors rūpintųsi, jei tą turi galvoje. Antrąkart neprisiimčiau tokios atsakomybės, nes nenoriu jausti kaltės.

– Nesuprantu, apie ką, po velnių, tu kalbi, – pratrūko Klifas. – Sakau tau, tu tekėsi už manęs.

– Tikrai? Tu negali man liepti! – Megė atsitraukė nuo jo ir mieguistose jos akyse įsižiebė ugnis. – Džeris irgi pareiškė, kad ketina mane vesti, ir mes susituokėme, nes tai atrodė geriausia išeitis. Jis buvo geriausias mano draugas, padėjo išgyventi tėvų žūtį, skatino kurti muziką. Norėjo manimi rūpintis, – Megė persibraukė ranka per plaukus. – Aš jam leidau, bet reikalai ėmė prastėti. O tada jis net savimi nebesugebėjo pasirūpinti. Negalėjau jam padėti. Jis pats nurodinėjo, kaip turiu su juo elgtis – aš negalėjau nieko pakeisti. Nenoriu to daugiau, Klifai. Nenoriu dar kartą pakliūti į stiklinį narvelį.

– Neieškok sąsajų su pirmąja savo santuoka ir su narveliais, – atkirto Klifas. – Tu pati gali velniškai gerai savimi pasirūpinti, bet turi už manęs ištekėti.

Bandydama susitvardyti Megė primerkė akis.

– Kodėl?

– Nes aš to noriu.

– Neteisingas atsakymas, – atmetusi galvą Megė išlipo iš automobilio ir užtrenkė dureles. – Eik, atvėsk ir išsimiegok, arba iš viso – eik, kur nori, – šaltai tarė ji. – O aš einu miegoti.

Megė nusisuko nuo jo ir užbėgo išklerusiais laiptais. Paėmusi už rankenos išgirdo nuvažiuojant Klifo automobilį. Tegul sau važiuoja, – pamanė, nors norėjo atsisukti ir pašaukti, kad sugrįžtų. Tu negali leistis taip stumdoma. Tokį vyrą, kuris mano, kad gali liepti moteriai tuoktis su juo, reikia vyti šalin. Geras smūgis jo savimeilei. Tik pagalvokite – santuoka krenta tiesiai iš giedro dangaus. Megė stumtelėjo duris. Santuoka, bet ne meilė. Jis vilioja ją santuoka kaip masalu, kaip saldainiuku. Ji neužkibs. Jei jis jos tikrai nori, turi lošti kur kas geriau.

Aš tave myliu. Atsirėmusi kakta į duris Megė stengėsi nepravirkti. Tai ji norėjo išgirsti, tai jis turėjo ištarti. Supratimas? Ne, jie dar nesupranta vienas kito.

Kodėl neloja šuo? – irzliai pagalvojo ji ir uždarė duris. O dar sako, kad užaugs nuožmus sargis. Susierzinusi ji pasuko link laiptų, svajodama apie karštą vonią ir ilgą gilų miegą. Netikėtai užuodė kažkokį kvapą. Žvakių vaškas, – suglumusi pamanė. O gal rožės? Keista...

Megė turėjo lakią vaizduotę, bet ne tiek, kad iš nieko kurtų kvapus. Ji pasuko į svetainę ir sustojo tarpduryje.

Ant kėdės aukštu atlošu sėdėjo labai tiesi ir manieringa Luela. Vilkėjo ji tamsiai pilką suknelę, kaip šokiuose, o grakščiai sunertas rankas buvo pasidėjusi ant kelių. Išblyškusi, šešėliai po akimis atrodė tarsi kraujosruvos. Jos akys kiaurai pervėrė Megę. Ant stalo beveik baigė degti žvakės – vaškas buvo išsiliejęs į žvakidės stovą. Šalia stovėjo vaza su šviežiomis rožėmis ir vėjelis nuo lango išnešiojo jų kvapą po visą kambarį.

Be galo sutrikusi Megė mėgino surikiuoti mintis. Buvo aišku, kad Luelos dvasinė būsena bloga. Megė prisiartino prie jos tarsi prie sužeisto paukščio – nusprendė elgtis švelniai.

– Ponia Morgan, – tyliai kreipėsi ji ir atsargiai palietė Luelos petį.

– Visada mėgau žvakių šviesą, – Luela kalbėjo ramiu, švelniu balsu. – Tai visai kas kita nei elektra. Dažnai vakarais užsidegu žvakių.

– Tikrai gražu, – Megė atsiklaupė prie jos. – Bet jau rytas.

– Taip, – Luela tuščiu žvilgsniu spoksojo į sau- lės nutviekstą langą. – Dažnai užsisėdžiu per naktį. Man patinka klausytis nakties garsų. Taip gražiai ošia girios.

Jeigu būtų turėjusi laiko pagalvoti, Megė gal nebūtų nieko klaususi. Būtų tiesiog palydėjusi Luelą iki automobilio ir nuvežusi namo. Bet nutiko kitaip.

– Ar dažnai ateinate čia naktį, ponia Morgan?

– Kartais, – svajingai atsakė Luela. – Kartais, kai naktis tokia giedra ir šilta kaip ši, ateinu pėsčia. Kai buvau maža mergaitė, mėgau daug vaikščioti. Džoisė vaikystėje irgi mėgdavo klajoti miško takeliais.

Megė apsilaižė lūpas.

– Ar dažnai sugrįžtate čia naktį, ponia Morgan?

– Žinau, kad turėčiau nesiartinti prie šių namų. Džoisė man nuolat tai kartoja, bet... – Luela atsiduso, liūdna šypsena palietė jos lūpas. – Ji turi Staną. Tikrai gerą vyrą... Jie rūpinasi vienas kitu. Tikra santuoka – tai meilė ir rūpinimasis vienas kitu.

– Taip, – Megė bejėgiškai stebėjo, kaip Luelos rankos virpa iš susijaudinimo.

– Viljamas manęs nemylėjo. Jis tiesiog nebuvo tam sutvertas. Norėjau, kad bent Džoisė turėtų mylintį vyrą, tokį kaip Stanas, – Luela nutilo ir užmerkė akis. Kvėpavo negiliai ir Megė pagalvojo, kad ji užmigo. Nusprendusi, kad geriausia būtų iškviesti Eidžius, Megė norėjo stotis, bet Luelos ranka ją sulaikė.

– Tą naktį sekiau paskui jį iki šių namų, – sušnabždėjo Luela. Dabar jos akys buvo rimtos, susikaupusios. Megės gerklė išdžiūvo.

– Sekėte?

– Nenorėjau, kad kas nutiktų. Džoisė labai jį mylėjo.

Megė stengėsi išlikti rami.

– Sekėte savo vyrą?

– Viljamas atėjo į šią vietą, – tarė jai Luela. – Jis atėjo čia su pinigais. Nujaučiau, kad ketina nedorai pasielgti – tai diktavo jo prigimtis. Norėjau sukliudyti, – jos pirštai mėšlungiškai suvirpėjo, ji atlošė galvą ir staiga atsipalaidavo. – Pinigų nebuvo galima palaidoti kartu su juo. Pamaniau, jeigu ras jį, tegu neranda bent jo pinigų. Taigi paslėpiau juos.

– Čia? – sulemeno Megė. – Palėpėje?

– Senojoje skrynioje. Paskui visai pamiršau, – ištarė Luela. Jos balse galėjai justi nuovargį. – Buvau pamiršusi iki to laiko, kai darbininkai pradėjo kasti daubą. Tada atėjau ir pasiėmiau pinigus, o paskui sudeginau. Tą reikėjo padaryti jau prieš dešimt metų.

Megė pažvelgė į ranką, kuri suglebusi gulėjo ant jos rankos. Ji atrodė bejėgė, mėlynos išpampusios kraujagyslės švietė po plona dramblio kaulo spalvos oda. Argi ta ranka galėjo nuspausti gaiduką ir paleisti kulką į žmogų? Megė pakėlė akis į Luelą ir pamatė, kad ji ramiai miega.

Ką daryti? – klausė savęs Megė, atsargiai nuleisdama Luelos ranką šiai į sterblę. Iškviesti policiją? Žvelgdama į ramiai kėdėje miegančią bejėgę moterį suprato: negali to padaryti. Jos širdis nėra tokia šalta, tokia plieninė. Reikia paskambinti Džoisei.

Nuėjusi prie telefono Megė paprašė operatorės Džoisės numerio. Eidžių namuose niekas neatsiliepė. Megė atsiduso ir per petį žvilgtelėjo į miegančią Luelą. Nekentė savęs už tai, ką daro, bet paskambino leitenantui Reikeriui. Jis taip pat neatsiliepė ir ji paliko jam žinutę.

Grįžusi į svetainę Megė aiktelėjo netikėtai išvydusi link jos judantį siluetą.

– Ak, išgąsdinote mane.

– Atleiskite, – Stanas susirūpinęs pažvelgė į Megę, tada į savo uošvę. – Įėjau pro galines duris. Šuo virtuvėje ramiai miega. Atrodo, Luela bus sušėrusi jam migdomųjų, kad netriukšmautų.

– Ak, – Megė nesąmoningai žengė žingsnį link virtuvės.

– Jam nieko bloga nenutiko, – užtikrino Stanas. – Kai pabus, gal kurį laiką slampinės kiek apdujęs.

– Šerife... Stanai, – pasitaisė ji manydama, kad be formalumų bus lengviau. – Aš kaip tik skambinau jums. Regis, Luela čia praleido beveik visą naktį.

– Atsiprašome, – Stanas kumščiais pasitrynė mieguistas akis. – Nuo tos dienos, kai viskas prasidėjo, ji eina vis blogyn. Mudu su Džoise nenorime laikyti jos uždarytos namuose.

– Žinoma, – Megė susirūpinusi palietė jo ranką. – Luela man sakė, kad klajoja naktimis ir...

Nutilusi ji perbėgo akimis kambarį. Ar reikia jam sakyti, ką pasakojo Luela? Jis jos žentas, bet juk ir šerifas. Apie tai priminė ženklelis ir ginklas.

– Aš girdėjau, ką ji sakė jums, Mege.

Ji pažvelgė į jį užuojautos ir susirūpinimo pilnomis akimis.

– Ką darysime? Luela tokia silpna. Nenorėčiau, kad būtų nubausta už tai, kas nutiko taip seniai. Vis dėlto jeigu ji nužudė... – sąžinė plėšė Megės sielą į gabalus ir ji nusisuko.

– Nežinau, – kasydamasis sprandą Stanas spoksojo į Luelą. – Tai, ką ji pasakė jums, nebūtinai yra tiesa.

– Bet panašu į tiesą, – Megė laikėsi savo. – Ji žinojo apie pinigus. Slėpė juos skrynioje, buvo apie tai pamiršusi, ištrynusi iš atminties, nes jie priminė jai... – Megė nutilo, paskui papurtė galvą ir prisivertė tęsti: – Stanai, tik taip įmanoma paaiškinti aną naktinį įsibrovimą. – Ji užsidengė veidą delnais. Sieloje grūmėsi teisingumas ir paprastas žmogiškumas. – Luelai reikia pagalbos, – netikėtai tarė ji. – Nereikia policijos ar teisininkų. Jai reikia medikų pagalbos.

Stano veidas nušvito iš palengvėjimo.

– Mes pakviesime jai gydytoją. Patį geriausią, kokį tik mudviem su Džoise pavyks surasti.

Virpanti, visai pasimetusi Megė padėjo ranką ant stalo.

– Luela taip jus myli, – sumurmėjo ji. – Visada taip gražiai kalba apie jus ir jūsų meilę Džoisei. Padarytų bet ką, kad tik judu būtumėte laimingi.

Bekalbant Megės žvilgsnis nukrypo ten, kur gulėjo jos ranka – į spalvotą nuotrauką, kurioje ant skardžio stovėjo Morganas ir Stanas. Viskas tuoj baigsis, pamanė ji. Luela užtektinai prisikentėjo, buvo skaudžiai nubausta už...

Staiga Megė prisimerkė ir pakėlė nuotrauką prie akių. Kažkodėl jai į galvą atėjo Reikerio žodžiai: „Dar radome žiedą, seną žiedą su daugybe prašmatnių raižinių ir trimis akutėmis briliantams... Džoisė Eidži atpažino, kad jis – jos tėvo."

Nuotraukoje Viljamas Morganas nemūvėjo žiedo, jis buvo ant Stano Eidžio piršto.

Megė pažvelgė į Staną staiga viską supratusio žmogaus žvilgsniu.

Jam nereikėjo jai po ranka gulinčios nuotraukos, jau buvo ją matęs.

– Jūs be reikalo taip gilinatės į visa tai, Mege.

Megės reakcija buvo žaibiška. Nedelsdama nė minutės ji puolė lauk iš kambario. Stanas nespėjo nė žingsnio žengti, o ji jau buvo priemenėje ir spaudė durų rankeną. Durys neatsidarė ir Megė nusikeikė – dėl durų ir dėl savo pačios žioplumo, kad nepastebėjo to žiedo prieš dvi savaites, kai apžiūrinėjo nuotraukas. Ji dar kartą pabandė atidaryti duris, tačiau Stano ranka ją sulaikė.

– Nereikia, – tarė jis dusliu balsu. – Nenorėčiau suteikti jums skausmo. Turiu dar kartą visa tai pergalvoti.

Atsišliejusi nugara į duris Megė žvelgė į Staną. Visame name ji buvo viena – su žudiku. Tiesa, dar yra silpna senutė, – prisiminė apimta nevilties, – kuri taip myli žudiką, kad dešimt metų dangsto baisų jo nusikaltimą. Megė pastebėjo, kad Stanas laiko ranką ant pistoleto rankenos.

– Gal geriau atsisėskime.

Klifas išgėrė antrą puodelį kavos, nors troško burbono [Burbonas – amerikietiškas kukurūzų ir rugių viskis (vert.)]. Net ir labai stengdamasis nebūtų galėjęs labiau apsikvailinti prieš moterį. Gurkšnodamas stiprią kar- čią kavą jis piktai žvelgė į laminuotą kavinės prekysta- lį. Kiaušinienės su kumpiu kvapas nesužadino ape- tito. Kaip jis galėjo viską taip sugadinti? Kokia sveiko proto moteris, klausė jis savęs, galėtų priimti tokį pik- tą, kategorišką pasiūlymą? Megė juo atsikratė. Dabar, jau šiek tiek apsiraminęs, jis negalėjo dėl to jos kaltinti.

Vis dėlto jis nėra vienas iš minios gerbėjų, šliaužiojančių keliais aplink ją Los Andžele. Neketina dėl jos pasikeisti labiau, nei tikėjosi ją pasikeisiant. Ji priėmė sprendimą ir ėmė keisti savo gyvenimą dar nė nesutikusi jo. Priėmė sprendimą, – vėl pamanė Klifas. Ji pati pasirinko sau namus. Klifas dar niekada nebuvo matęs žmogaus, kuris taip greitai būtų įleidęs šaknis naujoje vietoje. Nereikėjo pulti į paniką, kai ji pasakė vyksianti į Los Andželą įrašinėti dainos. Juk sugrįš. Ši žemė jai tokia pat svarbi kaip ir jam. Gal tai vienas iš pačių svarbiausių dalykų, kuris juos sieja, nors abu tvirtina, kad neturi nieko bendra.

Ji sugrįš, – tvirtino sau Klifas. Kvaila tikėtis, kad prievarta galima ką nors pririšti prie savęs. Megei nereikia nieko, kas brukama per prievartą. Bet ji myli šią žemę ir tikrai čia liks. Dėl tų dviejų priežasčių jis ją ir myli.

Jis turi jai pasakyti – Klifas pastūmė į šoną jau šleikštulį keliančią kavą. Tik privalo surasti tikruosius žodžius ir pasakyti, kad jau kuris laikas ją myli, bet suprato tik tąsyk, kai pirmieji saulės spinduliai palytėjo jos veidą. Prisiminimai užgniaužė gerklę, suvirpino jausmus, jis tapo silpnas tarsi ėriukas. Vis dėlto privalo rasti tuos žodžius ir pasakyti jai.

Stodamasis Klifas pažvelgė į laikrodį. Jau visa valanda, kaip ji miega. Nusprendė, kad moteriai, kuriai siūloma tuoktis, to visiškai pakanka. Švilpaudamas jis numetė pinigus ant bufeto.

Važiuodamas per miestelį Klifas tebešvilpavo. Netikėtai į gatvę išbėgo Džoisė ir šūktelėjo jam paklaikusiu balsu:

– Ei, Klifai!

Jis sustabdė automobilį vidury gatvės.

– Kas yra? Gal kas nutiko kuriam vaikui?

– Ne, ne, – stengdamasi valdytis Džoisė sugriebė jį už rankų. Ji taip pat nebuvo spėjusi persirengti po šokių, plaukai buvo išsidraikę. – Mano motinos... – sunkiai išspaudė Džoisė, – jos visą naktį nebuvo namie... Ir Stano... Niekur negaliu rasti Stano...

– Luelą rasime, – Klifas nubraukė jai nuo veido plaukų sruogą – kaip tada, kai jie dar buvo vaikai. – Gal negalėdama užmigti išėjo pasivaikščioti. Po viso to susijaudinimo praėjusią naktį...

– Klifai, – Džoisė tvirčiau suspaudė jo rankas. – Man atrodo, ji nuėjo į senuosius namus. Esu įsitikinusi, tai jau ne pirmas kartas.

Klifas pagalvojo apie Megę ir sunerimo.

– Megė namie, – raminamai tarė jis. – Paskambins, jei Luela ten.

– Pastaruoju metu mama jaučiasi vis prasčiau, – susijaudinusi Džoisė vos galėjo kalbėti, balsas trūkčiojo. – Ak, Klifai, maniau, kad elgiuosi teisingai, tikėjau priėmusi tinkamiausią sprendimą.

– Apie ką tu kalbi?

– Aš melavau policijai. Melavau gerai visko neapmąsčiusi, bet žinau, kad ir kitą kartą pasielgčiau taip pat, – Džoisė užsidengė delnais veidą, bet tuoj pat vėl nuleido rankas. Dabar žvelgė į Klifą taip ramiai, kad darėsi klaiku. – Žinau, kas nužudė mano tėvą. Jau kelios savaitės žinau. O mama... Atrodo, ji žinojo visus dešimt metų.

– Lipk į automobilį, – paliepė Klifas. Dabar jis galvojo apie Megę – moterį, kuri liko viena name tarp miškų. – Pakeliui pasakosi.

Megė įsitempusi sėdėjo ant žemo suolelio, sekiojo akimis po kambarį marširuojantį Staną ir stengėsi negalvoti apie tai, ką jis gali jai padaryti. Bet juk vieną kartą, prieš dešimt metų, jis jau nužudė žmogų. Dabar, kai gresia pavojus būti demaskuotam, Stanas gali ir su ja susidoroti.

– Aš nenorėjau, kad Džoisė parduotų šitą namą, – Stanas priėjo prie lango, paskui vėl nužingsniavo į kambario vidurį. – Niekada nenorėjau. Pinigai man nieko nereiškia. Jos pinigai – jos tėvo pinigai – man irgi buvo niekas. Negalėjau žinoti, kad ji vis dėlto parduos jį, kai būsiu išvykęs.

Jis pasitrynė delnus į marškinius ir ant jų liko neryškūs dryžiai. Prakaituoja, – pastebėjo Megė. Bet tai jos nenuramino.

– Ji pamelavo policijai apie žiedą.

Megė apsilaižė lūpas.

– Džoisė myli jus.

– Ji nežinojo... Niekada neprasitariau. Kai galiausiai viską papasakojau, stojo mano pusėn. Joks vyras negalėtų iš moters nieko daugiau norėti, – Stanas vėl pradėjo sukti ratus po kambarį, ir jo žingsniai per kietmedžio grindis ir kilimėlį buvo vienintelis garsas, trikdęs kambario tylą. – Aš jo nežudžiau, – pasakė jis tyliai. – Tai buvo nelaimingas atsitikimas.

Megė užsikabino už to – tai buvo šiaudas, kurio griebiasi skęstantysis.

– Jei nueitumėte į policiją ir viską paaiškintumėte...

– Paaiškinčiau? – pertraukė ją Stanas. – Paaiškinčiau, kad nužudžiau žmogų, užkasiau ir nuleidau jo automobilį į upę? – jis pasitrynė delnais veidą. – Man buvo tik dvidešimt metų, mudu su Džoise jau dvejus metus mylėjome vienas kitą. Morganas aiškiai leido suprasti, kad tarp mūsų nieko negali būti, taigi susitikinėdavome slapčia. Kai Džoisė pasijuto esanti nėščia, nebegalėjome ilgiau slėpti.

Jis atsirėmė į palangę ir peržvelgė kambarį.

– Turėjome žinoti, kad jis ko nors imsis, nors žinią sutiko ramiai. Bet buvome tokie atsipalaidavę, taip įsijautę į mintį, kad tuoksimės, kursime šeimą, jog nieko nepastebėjome. Jis liepė mums niekam neprasitarti keletą savaičių, kol pasirengs vestuvėms.

Megė prisiminė griežtą Morgano veidą nuotraukoje.

– Tikriausiai jis neketino leisti jums tuoktis.

– Teisybė. O mes abu buvome per daug įsimylėję, kad pagalvotume, koks jis žmogus, – Stanas žingsniais matavo kambarį – prie lango, atgal į vidurį, vėl prie lango. – Kartą pasiskundė, kad prie senojo namo turi rūpesčių su švilpikais [Šiaurės Amerikos graužikas (vert.)]. Aš buvau jaunas ir nėriausi iš kailio norėdamas pelnyti jo palankumą. Pažadėjau kurį vakarą po darbo atsinešti šautuvą ir padaryti tvarką.

Stanas pastebėjo, kad Megė pažvelgė į pistoletą jam prie klubo ir sudrebėjo.

– Buvo jau sutemę, kai jis atvažiavo. Nesitikėjau. Prisimenu, išlipo iš automobilio tarsi koks laidotuvių biuro savininkas – juodai apsitaisęs, nublizgintais batais. Rankose turėjo mažą metalinę dėžutę, kurią padėjo ant kelmo prie daubos. Jis negaišo laiko. Visiškai atvirai pareiškė man, kad neleis kažkokiam menkystai iš mažo miesteliūkščio vesti savo dukters. Sakė ketinantis išsiųsti ją kur nors toli. Į Švediją ar dar kur nors. Ji pagimdys vaiką ir paliks. Morganas nesitikėjo, kad aš taip paprastai su viskuo sutiksiu. Pasakė, kad toje dėželėje turi dvidešimt penkis tūkstančius, kuriuos aš turįs paimti ir dingti.

Taigi tie dvidešimt penki tūkstančiai buvo tarsi koks šantažo įrankis, kyšis. Megė nesunkiai įsivaizdavo, kad tas vyras nuotraukoje tikrai tikėjo pinigų galia.

– Aš paklaikau, įsiutau. Negalėjau patikėti, kad Morganas kėsinasi atimti iš manęs tai, ko visą gyvenimą troškau. O jis galėjo tai padaryti, – Stanas nusišluostė veidą išpylusį prakaitą. – Būtų padaręs nė nemirktelėjęs. Aš ėmiau šaukti. Pasakiau, kad jam nepavyks atimti iš manęs Džoisės ir mudviejų kūdikio. Pasakiau, kad mes išvyksime ir mums nereikia purvinų jo pinigų. Tada jis atidarė dėžutę ir parodė man visus tuos banknotus, tarsi jie būtų galėję mane sugundyti. Aš išmušiau dėžutę jam iš rankų.

Stanas sunkiai kvėpavo iš naujo išgyvendamas tą akimirką – pykčio ir nevilties metą. Megė pajuto, kad jos užuojauta sumišo su baime.

– Morganas neprarado savitvardos. Niekada neprarasdavo. Ir tąkart paprasčiausiai pasilenkė ir sudėjo pinigus atgal į dėžę, – manė, kad noriu daugiau. Nesuprato, nebuvo pajėgus suprasti. Kai pamatė, kad neketinu griebti pinigų ir sprukti, paėmė mano ginklą – taip pat ramiai kaip anksčiau dėžutę. Supratau, aiškių aiškiausiai supratau, kad jis nudės mane kur stoviu ir išliks švarus. Kokiu nors būdu išsisuks. Tą akimirką galvojau tik apie viena – daugiau niekada nepamatysiu Džoisės, niekada nelaikysiu ant rankų savo kūdikio. Tada griebiau už ginklo. Morganas parkrito ant žemės. Mes pradėjome grumtis.

Stanas ėmė švokšti, jo akys apsiblausė. Megė labai aiškiai įsivaizdavo sceną: jaunas vaikinas ir subrendęs vyras grumiasi dėl ginklo. Pabandė apie tai nebegalvoti ir prisiminė filmą, kuriam kūrė partitūrą: neįtikėtinai skirtingi interesai perauga į smurtą, kurio padariniai neatitaisomi. Bet šįkart tai vyko gyvenime ir nereikėjo jokios muzikos dramatizmui sustiprinti.

– Jis buvo stiprus... Tas senis buvo labai stiprus. Supratau, kad žūsiu, jei nenusviesiu ginklo į šalį. Kažkokiu būdu... – Stanas persibraukė rankomis per veidą, tada suleido pirštus į plaukus. – Kažkaip ginklas pateko man į rankas ir aš kritau ant nugaros. Niekada to nepamiršiu – tai buvo tarsi sapnas, košmaras. Aš kritau, o ginklas iššovė.

Megė įsivaizdavo visa tai net per daug aiškiai. Dabar ji ir užjautė Staną, ir jo bijojo.

– Bet tai buvo nelaimingas atsitikimas, savigyna.

Stanas papurtė galvą ir nuleido rankas – Megei pasirodė, kad siekia ginklo.

– Man buvo dvidešimt metų, skaičiavau kiekvieną skatiką. Nužudžiau turtingiausią miesto žmogų, o šalia jo kūno gulėjo dėžė su dvidešimt penkiais tūkstančiais dolerių. Pagunda buvo stipri. Gal iš paniškos baimės, o gal sąmoningai priėmiau vienintelį mano galva įmanomą sprendimą – užkasiau jį ir jo pinigus dauboje, o tada nuskandinau upėje jo automobilį.

– Luela... – pradėjo Megė.

– Nežinojau, kad ji mane sekė. Spėju, kad buvo perpratusi Morganą kur kas geriau nei kas kitas, ir suprato, jog jis tikrai neleis man vesti Džoisės. Nežinojau, kad ji stebėjo viską iš miško. Jeigu būčiau žinojęs, gal viskas būtų pakrypę kita linkme. Atrodo, ji taip niekada ir neatsigavo po sukrėtimo, kad taip prarado savo vyrą. Dabar jau gerai viską suprantu. Luela viską matė ir dėl kažkokių tik jai žinomų priežasčių iškasusi dėžutę paslėpė name. Man regis, visus tuos metus ji stengėsi mane apsaugoti.

– O Džoisė?

– Ji nieko nenutuokė, – Stanas papurtė galvą ir atlaisvino marškinių apykaklę, lyg ji būtų jį smaugusi. – Niekad jai nieko nesakiau. Turite mane suprasti. Aš myliu Džoisę. Myliu nuo to laiko, kai ji buvo dar jauna mergaitė. Dėl jos galėčiau padaryti bet ką. Jei būčiau viską papasakojęs – kokie buvo jos tėvo kėslai ir kas tarp mūsų nutiko, ji nebūtų patikėjusi, kad tai tik nelaimingas atsitikimas. Kaip bučiau galėjęs gyventi su tokiu akmeniu ant širdies. Daugelį metų stengiausi išlaikyti paslaptyje viską, kas nutiko toje dauboje. Siekiau karjeros teisėsaugos srityje čia pat, miestelyje. Stengiausi būti pats geriausias tėvas ir pats geriausias vyras.

Jis paėmė spalvotą nuotrauką ir suglamžė.

– Prakeikta nuotrauka. Prakeiktas žiedas. Buvau toks susijaudinęs, kad tik po daugelio dienų sumojau jį pametęs. Savo senelio žiedą, – jis pirštu pasitrynė smilkinį. – Po dešimt metų jį iškasė kartu su Morganu. Ar žinote, kaip jaučiausi sužinojęs, kad Džoisė atpažino jį kaip savo tėvo? Ji žinojo, – susijaudinęs kalbėjo Stanas. – Ji žinojo, kad jis mano, bet piestu stojo už mane. Džoisė nieko manęs neklausinėjo, o kai viską papasakojau, nesuabejojo manim. Aš visai be reikalo ilgus metus nešiojausi savyje šią paslaptį.

– Jums nebereikės gyventi su šiuo akmeniu ant širdies, – Megė kalbėjo ramiai, nors jos širdis buvo nusiritusi į kulnus. Baimė kaustė kūną, nes niekas negalėjo numanyti, kas Stanui gali šauti į galvą. – Žmonės jus gerbia, pažįsta. Luela viską matė. Ji paliudys.

– Luela jau prie pamišimo ribos. Kas žino, ar ji dar sugebės ištarti bent vieną rišlų sakinį, jei visa tai išaiškės? Turiu galvoti apie Džoisę, apie savo šeimą, reputaciją, – Stanas pažvelgė į Megę, jo skruostų raumenys ėmė trūkčioti. – Per daug pastatyta ant kortos, – sušnabždėjo jis. – Tiek daug visko, ką reikia apsaugoti.

Megė stebėjo, kaip jo ranka vėl siekia ginklo.

Klifas visu greičiu lėkė stačiu keliuku, žarstydamas į šalis žvyrą. Kvapą gniaužianti Džoisės istorija atskleidė jam vieną esminį dalyką: dešimties metų senumo aistra ir smurtas, iki šiol slypėję žemėje, dabar kėlė pavojų Megei. Šiandien visa tai prasiveržė, o ji viena – visiškai viena, ir tik dėl jo kvailumo. Sukdamas paskutinį posūkį Klifas turėjo nuspausti stabdžius, nes ant kelio išbėgo vyras. Plūsdamasis Klifas iššoko iš automobilio.

– Sveiki, pone Delani, – maloniai pasisveikino Reikeris. – Ponia Eidži.

– Kur Megė? – Klifas nesileido į etiketo subtilybes ir jau norėjo praeiti pro šalį, bet Reikeris netikėtai stipria ranka jį sustabdė.

– Viduje. Šiuo metu jai negresia pavojus. Tegul taip ir lieka.

– Eisiu tenai.

– Ne dabar! – Reikeris pažvelgė į Klifą plieniniu žvilgsniu ir pasisuko į Džoisę. – Jūsų motina taip pat viduje, ponia Eidži. Ji miega. Ir jūsų vyras ten.

– Stanas, – Džoisė pažvelgė į namą ir nesąmoningai žengė žingsnį jo pusėn.

– Jau kurį laiką akylai viską seku. Jūsų vyras Megei Ficdžerald viską papasakojo.

Klifo gyslose sustingo kraujas.

– Po velnių, kodėl neištraukėte jos iš ten?

– Mes stengiamės tai padaryti. Ramiai. Jiems visiems reikia pagalbos.

– Kaip manote, ar Stanas nieko jai nepadarys?

– Tikiuosi – jei neremsime jo prie sienos. Man reikia jūsų pagalbos, ponia Eidži. Jeigu jūsų vyras myli jus taip, kaip sako, jūs galite viską sutvarkyti.

Jis pažvelgė į namą.

– Jis bus išgirdęs automobilį. Geriau jau duotumėte jam kokį ženklą, kad esate čia.

Stanas stovėjo kambaryje prie lango ir tvirtai laikė Megę už rankos. Ji jautė, kaip trūkčioja jo raumenys, girdėjo sunkų kvėpavimą. Apimta siaubo užsimerkė ir prisiminė Klifą. Jeigu jis sugrįžtų, viskas vėl būtų gerai. Jei sugrįžtų, košmaras baigtųsi.

– Kažkas atvažiavo, – laikydamas ranką ant pistoleto dėklo Stanas iškišo galvą pro atvirą langą. – Negaliu leisti jums su niekuo kalbėtis. Turite suprasti. Negaliu rizikuoti.

Stano pirštai suspaudė Megės ranką ir skausmas nuskaidrino mintis.

– Aš tylėsiu. Stanai, noriu jums padėti. Prisiekiu, kad noriu padėti. Jei padarysite man ką nors bloga, visas tas košmaras niekada nesibaigs.

– Dešimt metų, – sumurmėjo jis ir persisvėrė pro langą, bandydamas pamatyti, kas dedasi lauke. – Dešimt metų, o jis vis dar bando sugriauti man gyvenimą. Negaliu to leisti.

Mąstyk blaiviai. Išlik rami, – paliepė sau Megė, kai panika jau buvo beapimanti ją visą.

– Jūs sužlugdysite savo gyvenimą, jeigu padarysite man ką nors bloga. Tai nebūtų nelaimingas atsitikimas, Stanai. Šįkart jūs būtumėte žudikas. Džoisė niekada to nesuprastų.

Stano pirštai skaudžiai sugniaužė Megės ranką ir ji turėjo prisikąsti lūpą, kad neapsiverktų.

– Džoisė visada mano pusėje.

– Taip, nes myli jus. Tiki jumis. Bet jei ką nors man padarytumėte, viskas pasikeistų.

Megė pajuto, kad jis ėmė virpėti ir šiek tiek atleido gniaužtus. Ji pamatė Džoisę, kopiančią į kalvą ir einančią link namo. Iš pradžių manė, kad regi haliucinacijas, bet išgirdo, kaip Stanas liovėsi kvėpavęs. Jis taip pat ją pamatė.

– Stanai, – tarsi būtų norėjusi sustiprinti savo balsą, Džoisė priglaudė delną prie gerklės. – Stanai, prašau tavęs, išeik.

– Nenoriu, kad tu įsipainiotum į visa tai.

Stanas geležiniais pirštais vėl suspaudė Megės ranką.

– Aš jau įsipainiojusi. Seniai. Žinau, kad viską, ką padarei, darei dėl manęs.

– Po velnių, – jis prispaudė veidą prie lango ir stipriai trenkė kumščiu į rėmą. – Morganas negali sugriauti visko, ką mes sukūrėme.

– Negali, – apgalvodama kiekvieną žingsnį Džoisė priėjo arčiau. Per tuos metus, pragyventus su Stanu, ji niekada nebuvo pajutusi jo balse nevilties. – Stanai, dabar jis nieko nebegali mums padaryti. Mes kartu. Mes visada liksime kartu.

– Jie atims tave iš manęs. Įstatymai, – jis stipriau prispaudė veidą prie lango rėmo. – Dėl jų padariau viską, ką galėjau, dėl įstatymų.

– Visi tai žino. Stanai, aš būsiu su tavimi. Myliu tave. Tu man viskas, visas mano gyvenimas. Prašau, maldauju, nedaryk nieko, dėl ko turėčiau sudegti iš gėdos.

Stanas buvo įsitempęs, Megė tai jautė. Jis atsitraukė nuo lango, skruostų raumenys vis dar trūkčiojo. Veidas buvo šlapias, tačiau jam neberūpėjo nubraukti prakaitą. Jis žiūrėjo pro langą į Džoisę, paskui pažvelgė į daubą.

– Dešimt metų, – sušnabždėjo jis. – Bet niekas dar nesibaigė.

Jo pirštai kartkartėmis suspausdavo Megės ranką. Pastirusi iš baimės ji stebėjo, kaip jis traukia iš dėklo pistoletą.

Šaltos, skaisčiai mėlynos be jokios išraiškos Stano akys susitiko su Megės akimis. Gal ji būtų maldavusi palikti ją gyvą, bet, kaip ir kiekviena auka, suprato: tik nuo medžiotojo užgaidos priklauso, ar jis pasigailės.

Stano veido išraiška nepasikeitė. Jis padėjo ginklą ant palangės, paleido Megės ranką ir ji pajuto, kaip kraujas vėl ėmė greitai tekėti gyslomis – karštas, beveik verdantis.

– Eisiu į lauką, – ramiai tarė Stanas. – Pas žmoną.

Staiga pajutusi palengvėjimą Megė susmuko ant kėdės prie fortepijono. Neturėjo jėgų net apsiverkti, tik užsidengė rankomis veidą.

– Ak, Mege, – Klifas apglėbė ją ir Megė pajuto sunkų, greitą jo širdies plakimą. – Tai buvo ilgiausios dešimt minučių mano gyvenime, – murmėjo jis nepaliaujamai bučiuodamas jos veidą. – Pačios ilgiausios.

Jai nereikėjo paaiškinimų. Jis čia – ir tai svarbiausia.

– Aš vis sakiau sau, kad tu ateisi. Tai padėjo man išlaikyti blaivų protą.

– Neturėjau palikti tavęs vienos, – Klifas paskandino veidą jos plaukuose ir įkvėpė jų aromato.

Megė buvo tvirtai įsikabinusi į jį.

– Juk sakiau, kad galiu savimi pasirūpinti.

Klifas nusijuokė – ji buvo jo glėbyje ir visa kita liko nepasikeitę.

– Taip, sakei. Dabar viskas baigta, – jis suėmė delnais jos veidą ir įsmeigė akis. Kokia ji išblyškusi, pagalvojo. Paakiai pajuodę, bet žvilgsnis ramus. Jo Megė – moteris, kuri gali savimi pasirūpinti. – Lauke jau vaikštinėjo Reikeris. Jis suprato, kas čia dedasi, ir pasirūpins jais.

Megė prisiminė blyškų Luelos veidą, skausmo ir kančios kupinas Stano akis, drebantį Džoisės balsą.

– Jie jau pakankamai nubausti.

– Gal ir taip, – Klifas paglostė Megės rankas – norėjo pajusti, kad ji sveika ir saugi. – Jei jis būtų tau ką nors padaręs...

– Nebūtų, – Megė papurtė galvą ir dar tvirčiau įsikabino į jį. – Nebūtų galėjęs. Aš noriu kūdros, Klifai, – visai netikėtai kaprizingai tarė. – Noriu, kad kuo greičiau iškastų man kūdrą ir aš galėčiau stebėti, kaip gluosnis skečia virš jos šakas.

– Turėsi kūdrą, – Klifas šiek tiek atsitraukė. – O aš? Ar ir manęs nori, Mege?

Ji giliai įkvėpė ir priglaudė jo delną sau prie veido. Vėl tas pats, – pamanė. Bet reikia dar kartą pabandyti, gal susiprato.

– Kodėl turėčiau?

Klifas suraukė kaktą, nurijo besiveržiantį šiurkštų žodį ir pabučiavo ją ilgu karštu bučiniu.

– Todėl, kad aš myliu tave.

Megė lengviau atsiduso. Dabar jau iš tikrųjų ji buvo namie.

– Tai teisingas atsakymas.

Dievinate NORĄ ROBERTS?

Kilmingos škotų MAKGREGORL šeimos istorija New York Times bestselerių sąraše įrašyta pirmuoju numeriu. Neabejojame – ir Jums patiks.

Aštuonios knygos apie garbingos MAKGREGORL dinastijos protėvius ir palikuonis – ypatinga dovana mūsų Noros Roberts gerbėjoms.

MAKGREGORAI:

Pasipriešinimas

PROLOGAS

Glenro giria, Škotija, 1735 metai

Jie pasirodė temstant, kai kaimo gyventojai sėdo prie vakarienės stalo, o židiniuose traškanti ugnis per kaminus siuntė į vėsų lapkričio dangų kamuolius dūmų. Prieš savaitę pasnigo, tačiau saulė iš paskutiniųjų stengėsi parodyti savo galią. Visgi šaltis nugalėjo, sustingdydamas žemę į akmenį. Artėjančių arklių kanopų dundesys aidėjo per mišką ir mažieji jo gyventojai spruko į šalis slėptis.

Serena Makgregor pasisodino mažąjį broliuką ant kito klubo ir priėjo prie lango. Matyt, tėvas su savo vyrais taip anksti grįžta iš medžioklės. Bet iš aplinkinių sodybų neskardėjo sveikinimo šūksniai, neskambėjo juokas.

Priplojusi nosį prie lango ji nekantriai laukė pasirodančių raitelių ir bandė nuslopinti apmaudą, kad jos, mergaitės, vyrai nepaėmė kartu.

Net Kolas išjojo, nors jam vos keturiolika, o ir iš lanko jis šaudo daug prasčiau nei ji. Jau nuo septynerių metų jam buvo leidžiama kartu su vyrais joti į medžioklę. Iš nuoskaudos papūtusi lūpas Serena žvelgė į prietemą. Šiomis dienomis vyriausias brolis tik apie medžioklę ir tesvaičiojo, tuo tarpu ji liūdna sėdėjo prie ratelio ir verpė.

Mažajam Malkolmui pradėjus muistytis Serena ėmė jį sūpuoti, neatplėšdama akių nuo vingiuoto kelio tarp fermų ir namelių.

– Ša, mažuli, tėtis neapsidžiaugs, jei įžengęs pro duris ras tave verkiantį.

Nuojauta kuždėjo, kad čia kažkas ne taip. Glausdama kūdikį prie savęs Serena sunerimusi pažvelgė motinai per petį.

Kambaryje degė lempos, iš virtuvės sklido gardus ant krosnies kunkuliuojančio troškinio kvapas. Namai net blizgėjo nuo švaros. Jos su mama ir mažąja sesute Gven visą dieną sukosi kaip bitutės. Iššveitė grindis, nublizgino stalus, net voratinklius nubraukė iš kampų. Vien tai prisiminus Serenai pradėjo mausti rankas. Išskalbtus ir išdžiovintus skalbinius jos sudėjo į skrynias, prikaišiojo nedidukių levandų šluotelių – mama jas labai mėgo.

Tėvelis dvarininkas, todėl ir jų namas gražiausias apylinkėse – iš melsvojo skalūno. Mama neleisdavo ant jo nė dulkelei nusėsti.

Viskas rodėsi įprasta, bet širdelė kažkodėl nerimo. Paėmusi skarą Serena apgobė Malkolmą ir išėjo pro duris pasidairyti tėvo.

Lauke buvo tylu, visai be vėjo, tik arklių kanopos dunksėjo į kietą įšalusią žemę. Serena pagalvojo, kad raiteliai tuoj pat pasirodys iš už kalvos, ir nežinia kodėl suvirpėjo. Išgirdusi riksmą ji griūdama puolė atgal.

– Serena, eik vidun. Greičiau! – šūktelėjo mama.

Fiona Makgregor sunerimusi ir išblyškusi skubėjo laiptais žemyn. Raudonojo aukso spalvos – kaip ir Serenos – jos plaukai buvo netvarkingai susukti ant pakaušio ir perrišti kaspinu. Keista, paprastai Fiona pasitikdavo vyrą rūpestingai susitvarkiusi.

– Bet, mama...

– Paskubėk, mergyte, dėl Dievo meilės, – Fiona čiupo dukterį už rankos ir įtraukė vidun. – Nešk mažąjį viršun pas seserį, pabūkite ten.

– Bet tėtis...

– Ten ne tavo tėvas.

Tuo metu Serena išvydo iš už kalvos pasirodančius ne Makgregorų medžioklius, o raudonsermėgių anglų dragūnų būrį. Kai buvo aštuonerių, girdėjo pasakojant apie jų siautėjimus ir plėšikavimus. Jau tada ją nuoširdžiai papiktino toks jų elgesys.

– Ko jie nori? Mes nieko bloga nepadarėme.

– Nereikia nieko nė daryti, užtenka būti, – Fiona uždarė ir užsklendė duris, labiau demonstruodama nepaklusnumą, nei tikėdamasi taip sulaikyti užpuolikus. – Serena...

Smulkutė liauna moteris sugriebė dukrą už pečių. Vaikystėje Fiona buvo atlaidaus tėčio lepinama dukra, vėliau – mylinčio vyro dievinama žmona, bet silpna netapo. Tikriausiai todėl per gyvenimą sutikti vyrai ir gerbė ją, ir ja žavėjosi.

– Eik į vaikų kambarį ir pasirūpink Malkolmu su Gven. Niekur nekelkite kojos, kol neliepsiu.

Slėnyje vėl nuaidėjo klyksmas, lydimas širdį veriančios raudos. Pro langą jos išvydo liepsnos apimtą šiaudinį trobos stogą. Fiona dėkojo Dievui, kad jos vyras ir sūnus dar negrįžo.

– Liksiu su tavimi, – didžiulės Serenos akys prisipildė ašarų, tačiau burna, dėl kurios tėvas vadindavo ją užsispyrėle, rodė ryžtą. – Tėtis nenorėtų, kad palikčiau tave vieną.

– Jis norėtų, kad darytum tai, kas liepta, – Fiona išgirdo, kaip raiteliai sustojo prie durų. Buvo girdėti pentinų žvangėjimas ir vyrų balsai. – Eik, – motina stumtelėjo dukterį link laiptų, – saugok vaikus.

Malkolmas ėmė klykti ir Serena nuskubėjo laiptais į antrą aukštą. Jau buvo pusiaukelėje, kai išgirdo įgriūnant duris. Stabtelėjusi atsigręžė ir pamatė, kaip mama pasitinka pustuzinį dragūnų. Vienas iš jų žengė žingsnį į priekį ir nusilenkė. Net iš tolo buvo matyti, kad pasveikinimas įžeidus.

– Serena! – pašaukė mažoji sesutė nuo laiptų viršaus.

– Imk vaiką, – Serena įdavė Malkolmą į putnias penkiametės sesutės rankutes. – Eik į vaikų kambarį ir užsidaryk, – paliepė ir pašnibždomis pridūrė: – Paskubėk ir pabandyk jį nuraminti. – Iš prijuostės kišenėlės ji ištraukė cukruotą slyvą. – Imk ir skuosk iš čia, kol mūsų dar nepastebėjo.

Persisvėrusi per laiptų turėklus Serena pažvelgė į apačią.

– Fiona Makgregor? – paklausė dragūnas, vilkintis uniformą su puošniais antsiuvais.

– Aš ledi Fiona Makgregor, – Fiona stovėjo tiesi, aukštai iškėlusi galvą ir ramiai žvelgė prieš save. Troško vieno – apsaugoti vaikus ir namus. Kovoti buvo per silpna, liko vienintelis ginklas – jos orumas. – Kokią teisę turite laužtis į mano namus?

– Karaliaus vardu.

– O jūs kuo vardu?

– Kapitonas Stendišas, jūsų paslaugoms, – jis nusimovė pirštines ir delsė tikėdamasis moters veide išvysti baimę. – Kur jūsų vyras... ledi Makgregor?

– Dvarininkas su savo vyrai medžioklėje.

Stendišas davė ženklą trims dragūnams apieškoti kambarius. Vienas praeidamas apvertė stalą. Fionos burna išdžiūvo, bet ji nė nekrustelėjo. Žinojo, kad kapitonas gali įsakyti padegti ir jų namą. Ūkininkų trobos jau liepsnojo. Į įžeidimą ji tegalėjo atsakyti įžeidimu. Svarbiausia – išlikti ramiai.

– Kaip matote, likome vienos moterys su vaikais. Jūsų... apsilankymas labai ne laiku, jeigu norite pasikalbėti su ponu Makgregoru ar jo vyrais. O gal kaip tik todėl taip drąsiai įsiveržėte į Glenro?

Stendišas trenkė jai per veidą, nuo smūgio Fiona susver- dėjo.

– Mano tėvas jus už tai užmuš! – suspigo Serena. Ji skriste nuskrido laiptais, puolė karininką ir suleido dantis jam į ranką. Stendišas nusikeikė ir nustūmė ją šalin.

– Tas velnio vaikas paleido man kraują, – jis iškėlė kumštį, tačiau Fiona stojo tarp jo ir dukters.

– Nejaugi karaliaus Jurgio vyrai muša vaikus? Ar taip anglai valdo šalį?

Stendišas duso iš įniršio – jo išdidumas buvo užgautas. Koks pažeminimas vyrų akivaizdoje! Ir taip elgtis išdrįso moteris ir mergiotė, škotų padugnės! Jam įsakyta tik apieškoti namus ir apklausti gyventojus. Kaip gaila, kad tas liurbis Argilas įtiki- no karalienę regentę sustabdyti Bausmių ir nuobaudų bilio taikymą. Škotija tikrai būtų puikus medžioklės plotas. Bet karalienė Karolina ant savo valdinių škotų griežia dantį ir kažin ar atkreiptų dėmesį į kokį menką incidentą Škotijos aukštumose.

Jis davė ženklą vienam iš dragūnų:

– Vesk tą mergiotę į viršų ir užrakink.

Netaręs nė žodžio kareivis čiupo Sereną, visaip stengdamasis išvengti jos dantų, kojų ir švysčiojančių kumštukų. Ji šaukėsi mamos, draskėsi ir plūdo kareivius.

– Šiose aukštikalnėse auginate laukines kates, miledi, – karininkas švaria nosine apsivyniojo ranką.

– Ji nepratusi matyti, kaip vyras kelia ranką prieš jos motiną ar kokią kitą moterį.

Stendišo rankos nežymiai virpėjo. Taip, prilupęs vaiką nesusigrąžinsi savo vyrų pagarbos. Bet motina... Jis nusišypsojo ir perliejo moterį žvilgsniu. Tai jau visai kas kita.

– Jūsų vyras įtariamas prisidėjęs prie kapitono Porto mirties.

– Ar to kapitono Porto, kuris buvo nuteistas mirti už tai, kad šaudė į minią?

– Mirties nuosprendžio vykdymas jam buvo atidėtas, – Stendišas lėtai uždėjo ranką ant kardo rankenos. Net saviškiai jį laikė žiauriu. Tik baimė jam padeda suvaldyti karius, tas pats tiks ir tai škotų kekšei. – Kapitonas Portas per viešą bausmės vykdymą šaudė į būrelį riaušininkų. Vėliau nenustatytų asmenų jis buvo pagrobtas iš kalėjimo ir pakartas.

– Nepavydėtinas likimas. Galiu jus užtikrinti, kad mūsų šeima apie tai nieko nežino.

– Jei pasirodys, kad yra kitaip, jūsų vyras bus apkaltintas žmogžudyste ir tėvynės išdavimu. Nebebus kam jus ginti, ledi Makgregor.

– Daugiau neturiu ką pasakyti.

– Kaip gaila, – Stendišas nusišypsojo ir žengė prie jos. – Gal jums parodyti, kas nutinka neginamoms moterims?

Antrame aukšte Serena tol daužėsi į duris, kol susikruvino kumščius. Jai už nugaros apsikabinusi Malkolmą verkė Gven. Vaikų kambarys nebuvo apšviestas. To ir nereikėjo, užteko pro langus žvelgiančio mėnulio ir liepsnojančių trobų šviesos. Lauke šaukė žmonės, klykė moterys, bet Serena galvojo tik apie mamą, likusią vieną su anglais.

Staiga durys atsidarė ir Serena atšoko. Pamatė raudoną švarką, išgirdo žvangant pentinus. Tada išvydo motiną – išrengtą, sumuštą, nuostabūs jos plaukai sutaršyti gaubė veidą ir driekėsi ant pečių. Fiona krito ant kelių priešais dukterį.

– Mama, – Serena atsiklaupė prie jos ir švelniai palietė petį. Ir anksčiau buvo mačiusi motiną verkiančią, bet tokias nebylias nevilties ašaras regėjo pirmąkart. Paėmusi antklodę ji apsiautė sustingusį jos kūną.

Klausydamasi nutolstančio arklių kanopų dundesio Serena viena ranka laikė apkabinusi mamą, kita – Gven ir Malkolmą. Ji menkai suprato, kas nutiko, bet to užteko: širdyje gimė neapykanta ir troškimas atkeršyti.

Pabaiga

Content

Робертс Нора Nakties sokis