Робертс Нора

Gražioji arklininkė

Tavo širdies terapija

Jausmų pasaulis, kuriame skleidžiasi draugystės žiedai, karaliauja meilė, verda aistros, dūžta širdys, pildosi slapčiausi troškimai ir lūkesčiai. Ir visa tai — garsiausių pasaulio rašytojų laiko patikrintuose kūriniuose: intriguojančiuose, užburiančiuose jausmų romanuose ir šeimų sagose.

Romanas 2-oji laida

Net ir tokia garsi rašytoja kaip Nora Roberts, kurios plunksnai priklauso beveik 200 romanų, nedrįstų išsižadėti savo pirmųjų kūrinių. Vienas iš jų — trilogija „Airių svajos”.

Pirmoji trilogijos knyga — „Gražioji arklininke”. Dailutė airė Adelija, pasak rašytojos, jai itin artima. „Kaip gali nejausti simpatijos mielai vienišai merginai, kuri po daugybės netekčių atranda jėgų kovoti už savo gyvenimą, netgi skrenda į tolimą nepažįstamą šalį ieškoti laimės? Už drąsų žingsnį ji bus apdovanota Trevoro Granto meile”, — sako N. Roberts.

Antrojoje trilogijos knygoje — „Laukinė rožė”-susipažinsite su Adelijos pussesere Erina Makinon, o trečioji knyga — „Kietas riešutėlis” — pasakoja apie žavų Brajeną Donelį.

Malonaus skaitymo!

PIRMAS SKYRIUS

Adelija Kanein tuščiu žvilgsniu spoksojo pro langą, fantastiškas debesų vaizdas nepasiekė jos sąmonės. Vieni iš jų buvo panašūs į kalnus, kiti į ledo lytis ir ledokšnius, plaukiojančius beribiame ežere. Nors tai buvo jos pirmoji kelionė lėktuvu, vaizdai nežavėjo. Galvoje pynėsi baimingos mintys ir netikrumas, ji jau ilgėjosi mažučio ūkelio Airijoje. Vis dėlto namai ir pati Airija buvo toli ir kiekvieną akimirką plieno paukštis nešė ją vis arčiau Amerikos, į svetimą pasaulį. Liūdnai atsidususi Adelija pagalvojo, kad per savo gyvenimą taip ir negalėjo tinkamai tam pasiruošti.

Tėvai žuvo apvirtus sunkvežimiui, ir vos sulaukusi dešimties metų Adelija liko našlaite. Po to tragiško įvykio ji kurį laiką skendėjo miglose, užsisklendusi savyje, kad ištvertų netekties agoniją, įveiktų keistą ir grėsmingą vienišumo jausmą. Pamažu skausmas apsitraukė kietu kevalu ir ji su suaugusio žmogaus atkaklumu pasinėrė į darbą ūkyje.

Tėvo sesuo Letė Kanein ėmėsi rūpintis ūkiu ir našlaite — ir darė tai tvirta ranka. Teta buvo geranoriška, tačiau švelnumo nerodė. Ji nebuvo nei kantri, nei supratinga, todėl dažnai nerasdavo kalbos su nenuspėjamu ir dažnai šėliojančiu vaiku.

Jas siejo vienintelis dalykas — meilė žemei. Tik tą tamsią, derlingą dirvą jiedvi ir teturėjo šiame pasaulyje. Taip drauge gyveno ir dirbo beveik trylika metų, kol Letę ištiko insultas. Adelijos pečius užgulė dar vienas rūpestis — jai teko prižiūrėti ne tik ūkį, bet ir paralyžiuotą tetą. Galynėjantis su darbais ištirpdavo riba tarp dienos ir nakties.

Labiausiai Adeliją į neviltį varė laiko ir pinigų stygius. Kai po pusmečio ji vėl liko visiškai viena, pasijuto nežmoniškai išsekusi ir nugrimzdo į apatiją. Nebeliko net tetos, o ūkį, nors Adelija dirbo iki nukritimo, teko parduoti ir grąžinti skolas.

Tada ji parašė laišką vieninteliam gyvam savo giminaičiui, tėvo broliui Padrikui, prieš dvidešimt metų emigravusiam į Ameriką, ir pranešė apie jo sesers mirtį. Dėdė tuojau pat atrašė, laiškas buvo be galo šiltas — jis kvietė Adeliją atvykti pas jį. Paskutinis ilgo laiško sakinys skambėjo it meilus įsakymas: Atvažiuok į Ameriką. Tavo namai dabar čia, su manimi.

Adelija susikrovė kelis savo daiktus, pardavė arba išdalijo tuos, kurių negalėjo pasiimti, ir atsisveikino su gimtuoju Skiberenu bei vieninteliais namais, kuriuos kada nors turėjo...

Staigiai krestelėjęs lėktuvas sugrąžino Adeliją iš prisiminimų, ji atsilošė kėdėje, delne spausdama mažą auksinį kryželį, kurį visada nešiojo ant kaklo. Bandydama nuraminti kūliais besivartantį skrandį ji priminė sau, kad Airijoje nieko nebeturi, visi jos mylimi žmonės mirę, o Padrikas Kaneinas dabar vienintelis giminaitis — vienintelė grandis, siejanti ją su tuo, ką kadaise turėjo. Jai pavyko įveikti staigų keistos baimės priepuolį. Amerika ar Airija — koks skirtumas? Adelija nervingai truktelėjo pečiais. Kaip nors susidoros ir su šiuo iššūkiu. Juk iki šiol susidorodavo. Nebus našta dėdei, kurį pažinojo tik iš laiškų ir buvo susidariusi gana miglotą paveikslą — paskutinį kartą matė jį būdama vos trejų. Susiras darbą. Gal netgi toje pačioje arklių fermoje, apie kurią dėdė taip dažnai rašydavo laiškuose. Adelija nuo vaikystės mėgo gyvulius, o būdama smalsi daug apie juos sužinojo. Netgi išmoko gydyti, todėl dažnai būdavo kviečiama, kai kurio nors kaimyno karvė veršiuodavosi ar kumelė kumeliuodavosi. Mokėjo ir žaizdas susiūti. Nors nedidelio ūgio, Adelija buvo labai stipri. Be to, juk ji — Kanein.

Neverta abejoti, ji atras savo vietą Karališkosiose pievose, kur dėdė dirba grynakraujų ristūnų žirgyne, — drąsino save Adelija. Jai bent jau nereikės arti laukų ir melžti karvių, puikiausiai galės užsidirbti duoną plaudama indus. Mergina suraukė antakius ir susimąstė. Kažin, ar Amerikoje irgi reikia indų plovėjų?

Kai lėktuvas pagaliau nutūpė Virdžinijos valstijoje ir Adelija įžengė į Dalaso oro uosto terminalą, ją suglumino svetimų kalbų šurmulys ir galybė keisčiausių žmonių. Žvilgsnis užkliuvo už indų šeimynėlės, apsirengusios tautiniais drabužiais. Pasisukusi pamatė už rankų susikibusius du paauglius nutrintais džinsais, paskui kuriuos skuodė suplukęs vidutinio amžiaus verslininkas su odiniu lagaminu.

Pagaliau Adelija ėmė žvalgytis po laukiamąjį, tikėdamasi išvysti pažįstamą veidą. Baiminosi, kad per tokią skubą, kai visi lekia kaip be galvos, lengvai gali sutrypti kokį užsižiopsojusį žmogelį ir net nepastebėti.

— Ei, Di! Mažoji Di! — šūktelėjo prie jos skubantis tvirto sudėjimo nedidukas vyriškis su kupeta garbanotų žilų plaukų. Vos spėjusi sugauti žydrų, visai kaip jos tėvo akių žvilgsnį, Adelija atsidūrė stipriame ir draugiškame jo glėbyje. Mintyse šmėstelėjo, kad jau visą amžių niekas jos taip neglaudė. — Mažoji Di, bet kur tave pažinčiau. — Dėdė atstūmė ją nuo savęs ir šypsodamasis smalsiai nužvelgė jos veidą. — Atrodo, vėl žvelgiu į Keitę — tu gryniausia savo motinos kopija.

Kol Adelija bandė atgauti amą, dėdė gėrėdamasis ją apžiūrinėjo: sodrius kaštoninius plaukus, sunkiomis žėrinčiomis garbanomis krentančius ant pečių, dideles tamsiai žalias akis su tankiomis blakstienomis, riestą nosytę ir putlias lūpas — teta Letė sakydavo, kad dėl jų Adelija atrodo kaip akiplėša. Iš tikrųjų Adelija dabar labiau priminė nusigandusią fėją.

— Kokia tu gražuolė, — pagaliau tarė dėdė ir palaimingai atsiduso.

— Čia jūs, dėde Padrikai? — išlemeno Adelija. Ją užplūdo graudulys, o galvoje mintys dūzgė it bitės avily.

— O kas, tavo manymu, dar galėčiau būti? — jis žvelgė į ją tomis įstabiomis akimis, kurios juokėsi ir spinduliavo švelnumą, todėl visas Adelijos baimes, abejones ir klausimus kaipmat pakeitė džiaugsmas.

— Dėde Padi... — sumurmėjo ji apsivijusi rankomis jam kaklą.

Jiems važiuojant iš oro uosto Adelija apstulbusi dairėsi į šalis — dar niekada ji neregėjo tiek daug automobilių, kurie skriejo greitkeliu pašėlusiu greičiu. Pašėlęs judėjimas, o dar tas triukšmas — ir numirėlį iš kapo prikeltų. Adelija papurtė galvą ir apipylė dėdę klausimais: Ar toli jiems teks važiuoti? Ar Amerikoje visi važinėja taip greitai? Kiek žirgų yra Karališkosiose pievose? Kada ji galės juos pamatyti? Klausimai sukosi galvoje ir biro iš lūpų, o dėdė Padis kantriai atsakinėjo, žavėdamasis švelniu lyg vasaros vėjelis jos akcentu.

— O kur aš dirbsiu?

Dėdė Padis atitraukė akis nuo kelio ir pažvelgė į Adeliją.

— Tau nereikės dirbti, Di.

— Ak, dėde Padi, tai neįmanoma, — karštai pareiškė ji, atsisukusi į dėdę. — Galiu dirbti su žirgais. Aš nusimanau, kaip elgtis su gyvuliais.

Dėdė Padis abejodamas suraukė tankius žilus antakius.

— Juk ne tam priverčiau tave keliauti tokį kelią, kad užversčiau darbais, — tarė jis ir Adelijai nespėjus nė cyptelėti tęsė: — Neįsivaizduoju, ką pagalvotų Trevis, jeigu sumanyčiau ten įdarbinti savo tikrą dukterėčią.

— Ak, aš sutikčiau dirbti bet ką, — Adelija nusibraukė ant veido užkritusias neklusnias kaštonines garbanas. — Galiu prižiūrėti žirgus, kuopti arklides, vežioti šiaudus — man nesvarbu. — Nejučia ji nutaisė gailią miną: — Prašau, dėde Padi... Jei nenusitversiu kokio darbo, jau po savaitės imsiu lipti ant sienų.

Mažoji Adelija laimėjo šį žvilgsnių mūšį — Padis spustelėjo jai ranką.

— Pamatysim.

Įsitraukusi į pokalbį ir užburta pamišėliško eismo greitkelyje Adelija visai prarado laiko pojūtį. Kai Padis įvažiavo į kelią link namo ir trumpam sustabdė automobilį, ji vėl apsidairė nustebusi.

— Čia jau Karališkosios pievos, Di, — dėdė Padis plačiai mostelėjo ranka. — Tavo naujieji namai.

Įvažiavimą puošė aukštos akmeninės kolonos, ilgas vingiuotas kelias iš abiejų pusių buvo apsodintas krūmais, kurie žadėjo netrukus apsipilti žiedais. Banguojančios kalvos buvo padengtos aksomine žole, tolumoje tingiai ganėsi žirgai.

— Kaip Dievą myliu, puikiausias žirgynas visoje Merilendo valstijoje, — su pasididžiavimu balse pridūrė Padis, pajudėjęs vingiuotu keliuku. — O jeigu atvirai — Padriko Kaneino nuomone, jis pats geriausias visoje Amerikoje.

Jie pasuko už posūkio ir nuo reginio, kuris atsivėrė prieš akis, Adelijai užgniaužė kvapą. Senas blausių akmenų pastatas buvo milžiniškas, — o gal tik jai taip pasirodė? Daugybė langų žėrėjo saulėje lyg didžiulės skvarbios akys. Didžiuliai ir ryškūs, jie išsiskyrė blausaus mūro fone. Dviejų viršutinių aukštų langus dabino grakštūs balkonėliai iš kalto metalo, išraityti it puikiausi nėriniai. Namas stovėjo šiek tiek nuožulniai nusidriekusioje, visai neseniai nukirptoje vejoje, o aplink — įvairiausi krūmai ir didingi medžiai, dar tik bundantys iš žiemos miego.

— Gražu, tiesa, Di?

— Aha, — pritarė Adelija, apstulbusi nuo namo dydžio ir subtilios elegancijos. — Didingiausias iš visų, kokį kada nors esu regėjusi.

— Na, mūsiškis nėra toks didingas, — dėdė pasuko automobilį į kairę, nes kelias prie akmeninio pastato šakojosi. — Bet vis tiek miela vietelė, tikiuosi, būsi ten laiminga.

Adelija šypsodamasi atsisuko į dėdę Padį, jos veidelis buvo gražus it paveikslėlis.

— Aš tikrai būsiu laiminga, dėde Padi, jei tik tu būsi su manimi, — užtikrino ji ir apimta švelnių jausmų pakštelėjo jam į skruostą.

— Ak, Di, aš taip džiaugiuosi, kad atvažiavai, — jis stipriai suspaudė jai ranką. — Su savimi tu atsivežei pavasarį.

Staiga automobilis vėl sustojo, Adelija pažvelgė pro priekinį stiklą ir net išsižiojo iš nuostabos. Jos žvilgsnį prikaustė didžiulis ovalo formos trekas, šalia kurio stovėjo didelis baltas pastatas — Padis paaiškino, kad tai arklidės. Aplinkui buvo sustatyta daugybė pakylų ir tvorelių, oras dvelkė šienu ir arkliais.

Adelija dairėsi aplinkui negalėdama atsikvošėti — ji važiavo iš vienos fermos į kitą, o jautėsi patekusi į visai naują pasaulį. Airijoje ferma buvo vadinamas gabalas dirbamos žemės, nedidukas kluonas, kuriam verkiant reikėjo remonto, ir rėžis ganomos pievos. O čia vien nuo erdvės buvo galima pakvaišti — ir šitiek žemės priklauso vienam vieninteliam žmogui. Bet to, visur — ideali tvarka: arklidės baltutėlės, aptvarai tvarkingi. Tolumoje, kur buvo matyti iškilios kalvos, ganėsi kumelės, o aplink jas džiaugsmingai laigė maži kumeliukai.

Trevis... Grantas. Adelija prisiminė savininko vardą iš Padžio laiškų. Trevis Grantas tikrai sugeba rūpintis savo nuosavybe...

— O štai ir mano namai, — parodė Padis pro savo langą. — Dabar jau ir tavo.

Pažvelgusi ton pusėn Adelija net sukrykštė iš džiaugsmo. Pirmame pastato aukšte buvo garažas, kuriame, kaip ji vėliau sužinojo, laikomi sunkvežimiai žirgams pervežti. Virš jo dunksojo akmeninis statinys, beveik du kartus didesnis už namelį, kuriame ji praleido visą savo gyvenimą. Tai buvo mažutė didžiojo namo kopija — iš tokio paties dulsvo akmens, su žėrinčiais langais, kuriuos dabino dailūs balkonėliai.

— Eime į vidų, Di, turi apžiūrėti savo naujuosius namus.

Dėdė palydėjo Adeliją siauručiu akmenimis grįstu takeliu iki paradinių durų, plačiai atvėrė jas ir praleido merginą pirma savęs.

Adelija pateko į šviesų, jaukų kambarį žalsvomis sienomis ir ąžuolinėmis grindimis. Šviesiu audiniu aptraukta sofa ir toks pat fotelis kvietė ją įsitaisyti priešais židinį, jeigu diena vėsi, arba rymoti svajingai įsmeigus žvilgsnį į kalvas už lango, papuošto permatomomis užuolaidomis.

— Ak, dėde Padi! — šūktelėjo ji, paskui atsiduso ir išraiškingai iškėlė rankas.

— Eime, Di, aprodysiu tau visa kita.

Padis nusivedė ją toliau. Adelijos akys sulig kiekvienu žingsniu vis labiau plėtėsi — ją stulbino ryškiai geltona it saulė virtuvės įranga, lygūs kaip stiklas paviršiai, dramblio kaulo spalvos vonia, kurioje būtų galima valandų valandas mirkti karštame putotame vandenyje.

— O čia, brangioji, tavo kambarys.

Jis atidarė duris tiesiai priešais vonios kambarį ir Adelija žengė vidun. Kambarys nebuvo itin didelis, bet jai atrodė tarsi salė. Pilkšvai melsvos sienos, ant didžiulių langų pleveno baltos užuolaidos. Melsva ir balta spalva buvo išmarginta gėlėta lovatiesė, o ant medinių grindų tysojo baltas minkštutis kilimas. Ant klevo spintos kabantis veidrodis atspindėjo Adelijos veide sustingusią džiugesio išraišką. Mintis, kad šis kambarys dabar priklauso jai, netikėtai prišaukė ašaras. Adelija nurijo jas ir apsisukusi puolė dėdei ant kaklo.

Kiek vėliau jie patraukė per pievelę prie arklidžių. Adelija buvo nusivilkusi suknutę, su kuria atkeliavo, ir įsmukusi į daug mielesnius jai džinsus bei medvilninius marškinėlius, o kaštonines garbanas susislėpusi po išblukusia melsva kepuraite. Ji įtikino dėdę, kad poilsio jai visai nereikia, o labiausiai už viską norinti apžiūrėti arklius. Padis nesugebėjo atsilaikyti — žibančios ir maldaujančios Adelijos akys jį nuginklavo.

Artėdami prie arklidžių jie pamatė būrelį žmonių, kurie buvo susirinkę aplink bėrį. Jie dar nepastebėjo, kad Padis su Adelija netoliese ir kalbėjosi garsiai, susijaudinę.

— Kažin, kas ten nutiko? — susirūpino Padis.

— Sveikas, Padi, gerai, kad sugrįžai, — pasisveikino aukštas stambus vyras. Jam, regis, palengvėjo širdis. — Jo Didenybė vėl pašėlo ir kaip reikiant įspyrė Tomui.

Padis pažvelgė į nediduką liesą bernioką, kuris sėdėjo ant žemės apsikabinęs skaudančią koją ir kažką burbėjo panosėje.

— Ei, vaikine, ar labai prastai? Ar kas nors lūžo?

— Ne, nieks nelūžo, — papurtė galvą vaikinas, jo balse ir veide buvo daugiau nusivylimo nei skausmo. — Bet kelias dienas tikriausiai negalėsiu jodinėti. — Jis metė į bėrį apmaudų žvilgsnį, bet tuoj pralinksmėjo. — Gal tas žirgas ir yra pats eikliausias keturkojis padaras, bet jo būdas — kaip pasiutusios katės.

— Jo žvilgsnis ramus, — pareiškė Adelija ir kelios poros akių pirmą kartą susmigo į ją.

— Čia Adelija, mano dukterėčia. Di, čia Henkas Manersas, trenerio padėjėjas. Tas vaikinas ant žemės — Tomas Buklėjus, jis išjodinėtojas. Džordžas Džonsonas ir Stenas Bylas — arklininkai.

Kai supažindinimas buvo baigtas, Adelija vėl atsisuko į žirgą.

— Jie tavęs nesupranta, tiesa? O tu juk tikras šaunuolis.

— Panele, — perspėjo Henkas, kai Adelija ištiesė ranką, norėdama paglostyti žirgui galvą, — jumis dėtas to nedaryčiau. Visų pirma, jis ne itin gerai nusiteikęs, o ir šiaip nepažįstamų neprisileidžia.

— Na jau, juk tuoj susipažinsime, — ji šypsodamasi paglostė Jo Didenybei nosį ir šis suprunkštė išplėtęs šnerves.

— Padi, — bandė tvarkyti reikalus Henkas, bet Padis tik pakėlė ranką tildydamas.

— Tu puikus žirgas, tikras gražuolis. Tikra teisybė, dar nemačiau kito tokio, kuris galėtų tau prilygti, — kalbėjo Adelija, glostydama jam kaklą, paskui šoną. — Esi sutvertas bėgioti — tvirtos ilgos kojos, plati krūtinė. — Adelija nesiliovė jį glosčiusi, o žirgas ramiai stovėjo pastatęs ausis. Tada ji paglostė jam nosį ir priglaudė galvą prie kaklo. — Kertu lažybų, kartais jautiesi vienišas, nes neturi su kuo pasikalbėti.

— Tegul mane žaibas trenkia, — apstulbęs papurtė galvą Henkas, nes Adelija ramiausiai glostė padūkėlį žirgą. — Jis niekam neleidžia šitaip elgtis, netgi tau, Padi.

— Ir gyvuliai turi jausmus, pone Manersai, — atsitraukusi nuo žirgo kaklo ir atsisukusi į vyrus tarė Adelija. — Jo Didenybei trūksta dėmesio.

— Na, mažoji panele, atrodo, tu jau radai kelią į jo širdį, — pralinksmėjo Henkas, nužvelgdamas ją susižavėjimo kupinu žvilgsniu, paskui atsisuko į Padį. — Vis dėlto Jo Didenybę reikia prajodinėti. Paskambinsiu Styvui...

— Dėde Padi, — Adelija susijaudinusi čiupo dėdei už rankos, jos akys žibėjo. — Aš galiu jį prajodinėti. Leiskite man...

— Nemanau, kad tokia mažutė panelė kaip tu galėtų suvaldyti karštakošį Jo Didenybę, — įsiterpė Henkas Padžiui dar nespėjus išsižioti. Adelija išsitiesė visu savo metro penkiasdešimt penkių centimetrų ūgiu ir iškėlė smakrą.

— Nėra nė vieno keturkojo, kuriuo nesugebėčiau joti.

— Ar Trevis dar negrįžo? — vos sutramdęs šypseną Padis kreipėsi į Henką.

— Ne, — jis klausiamai dėbtelėjo į Padį. — Tu juk neketini leisti jai joti.

— Man regis, Adelija kaip tik tinkamo svorio... neturėtų sverti daugiau kaip pusę centnerio, — kasydamasis smakrą jis atidžiai nužvelgė dukterėčią.

— Padi, — Henkas uždėjo ranką jam ant peties, bet nieko nepešė.

— Tu juk Kanein, tiesa, mergyt? Po galais, jeigu sakai, kad gali su juo susitvarkyti — tai tikrai gali.

Adelija dėbtelėjo į dėdę ir užtikrino, kad ji — tikra Kanein.

— Velniai žino, ką pasakys bosas, kai sužinos, — burbtelėjo Henkas supratęs, kad prieš šią šeimynėlę nepakovosi.

— Palik tai man, — ramiai pareiškė Padis. Atrodė, kad pasitikėjimo savimi jam nestinga.

Dar kartą gūžtelėjęs pečiais ir nusikeikęs po nosimi Henkas nusprendė, kad Padis prarado sveiką nuovoką.

— Vieną ratą aplink treką, Di, — paliepė dėdė. — Leisk jam bėgti tokiu žingsniu, kad pajėgtum suvaldyti. Iš akių matau, kad Jo Didenybė pasistengs primesti savo valią.

Adelija pasitaisė kepurę ir linktelėjo, neatitraukdama akių nuo žirgo, kuris tvirtomis kanopomis nekantriai trypė ir kapstė žemę. Paskui lengvai įšoko į balną ir pro Henko plačiai atvertus vartus nurisnojo į treką. Žirgas suskersavo, paskui atsistojo tiesiai, tada Adelija pasilenkė ir kažką sušnibždėjo jam į ausį.

— Ar tu jau pasirengusi, Di?! — šūktelėjo Padis ir išsitraukė chronometrą.

— Taip, mudu pasirengę! — ji išsitiesė balne ir giliai įkvėpė.

— Pirmyn! — šūktelėjo Padis ir žirgas pasileido šuoliais.

Prisiglaudusi jam prie kaklo Adelija leido žirgui lėkti laisvai, nė kiek nestabdydama. Vėjas plakė per veidą, gėlė akis, jie nešėsi į priekį tokiu greičiu, kokio ji dar nebuvo patyrusi, nors seniai troško. Tai buvo laukinis, kvapą gniaužiantis nuotykis, ir žirgas, ir raitelė mėgavosi nevaržomais pojūčiais — juodu it suaugę vienas su kitu skriejo treko ovalu, saulė, vėjas ir pašėlęs greitis buvo jų bendrakeleiviai. Adelija kvatojo ir kažką šaukė savo partneriui žirgui, jausdamasi laisva, pagaliau atsikračiusi taip ilgai ją slėgusių rūpesčių ir nerimo. Akimirką jai atrodė, kad joja ant debesies žėrinčio dangaus skliautu, kur nereikia niekam paklusti ir už nieką jaustis atsakinga — tai priminė jai nerūpestingą vaikystę. Artėjant prie finišo mergina palengva prilaikė žirgą, o kai jis sustojo, apsikabino jo žvilgantį kaklą.

— Tegu mane kur velniai, — apstulbęs išspaudė Henkas.

— O tu ko tikėjaisi? — pasiteiravo Padis, išdidus it gaidys su dviem uodegom. — Ji juk Kanein, — pridūrė tiesdamas Henkui chronometrą. — Beje, rezultatas visai neprastas. — Tada dar kartą išdidžiai nusišypsojo ir patraukė prie Adelijos, kuri jau buvo nušokusi nuo žirgo.

— Ak, dėde Padi! — šūktelėjo ji nusiėmusi kepurę, o akys žėrėjo lyg smaragdai nuraudusiame veide. — Jo Didenybė — pats nuostabiausias žirgas visame pasaulyje. Atrodė, kad joju pačiu Pegasu!

— Puikiai jojai, mažoji panele, — pagyrė Henkas ir ištiesė jai ranką, iš susižavėjimo purtydamas galvą. Jautėsi apstulbintas ne tik tobulo jojimo, bet ir nuostabių spindinčių plaukų, kurie dabar laisvai krito Adelijai ant pečių.

— Dėkoju, pone Manersai, — ji šypsodamasi paspaudė jo ištiestą ranką.

— Henkai...

— Henkai, — šypsodamasi pasitaisė Adelija.

— Na, Adelija Kanein, — kreipėsi į ją Padis, apkabinęs ranka per pečius, — Karališkosios pievos ką tik nusamdė dar vieną išjodinėtoją. Tu gavai darbą.

Tą naktį Adelija gulėjo lovoje negalėdama užmigti ir spoksojo į lubas. Tiek daug visko nutiko pastarosiomis dienomis, kad mintys malėsi galvoje, neleisdamos pailsėti ir kūnui.

Po pasijodinėjimo ristūnu ji apžiūrėjo arklides ir žirgus, susipažino su kitais žirgyno darbuotojais, užsuko į balninę, kur apstulbo pamačiusi kalnus odinių daiktų ir odos gabalų — tiek per visą gyvenimą nebuvo regėjusi vienoje vietoje. Tokia daugybė naujų veidų, daiktų ir įvykių — ir viskas per vieną dieną.

Griežtai atsisakęs bet kokios pagalbos Padis ruošė vakarienę, o ji tik stebėjo, kaip jis smagiai sukiojasi po virtuvę. Indaplovė jai atrodė tikras miražas, ne buities technika, o mašina, kuri vos paspaudus mygtuką išplauna ir išdžiovina indus — stebuklų stebuklas. Viena, kai apie tai perskaitai kokiame žurnale ar išgirsti iš kaimyno, bet viską pamatyti savo akimis... Ne, lengviau įtikėti laumėmis ir nykštukais. Kai atsidususi ji taip ir pasakė dėdei, šis kvatojosi iki ašarų, o paskui čiupo ją į glėbį taip stipriai, kaip tąkart oro uoste.

Jie pavakarieniavo prie nedidelio staliuko šalia virtuvės lango, o tada Adelijai teko atsakyti į nesibaigiančius dėdės klausimus apie Skibereną. Vakarienė praėjo smagiai, Padis kvatojosi klausydamasis emocingų jos pasakojimų. Adelija vaizdingai piešė kaimo gyvenimo įvykius, savo žodžius palydėdama rankų mostais, jos antakiai čia kilo, čia leidosi — nebuvo sunku atspėti, kad kai ką ji, švelniai tariant, šiek tiek persūdydavo.

Dėdė pastebėjo, kad merginos paakiai kiek pajuodę, todėl paragino anksčiau atsigulti, o jos pasipriešinimą nugalėjo gudriai pareiškęs, kad rytą ji turinti būti žvali.

Adelija pakluso ir ilgam pasinėrė į karštą vonią, mėgaudamasi neįprasta jai prabanga, kurią teta Letė būtų pavadinusi nuodėmingu laiko švaistymu. Bet kai pagaliau išsitiesė švariuose minkštutėlaičiuose pataluose, suprato — atsipalaiduoti nepavyks. Smegenys buvo nuvargintos naujų potyrių ir įspūdžių, o kūnas, pripratęs būti alinamas iki išsekimo, nejausdamas jokio nuovargio atsisakė užmigti. Išsliuogusi iš lovos mergina nusivilko naktinius marškinius, vėl įsliuogė į džinsus ir marškinėlius, plaukus susikišo po juokinga kepuraite ir išsliūkino iš miegančio namo.

Naktis buvo rami, žvaigždėta, pūtė lengvas vėjelis ir tik nerami lėlio giesmė trikdė tylą. Pusmėnulis nušvietė kelią ir Adelija per jauną pavasarinę žolę patraukė link arklidžių. Ramuma, pažystamas gyvulių kvapas priminė namus. Staiga ji pajuto tokį pasitenkinimą ir pilnatvę, kad net apstulbo, jog šitiek metų be viso to išgyveno.

Prie didžiulių baltų arklidės durų sudvejojo, ar eiti į vidų, tada nusprendė, kad tai nieko bloga, ir jau tiesė ranką jų atverti, kai staiga pasijuto surakinta geležinių gniaužtų ir kaip lėlė pakelta nuo žemės.

— Ką sumanei? Ir kaip čia patekai?

Netekusi amo Adelija spoksojo į duslaus, nedraugiško balso savininką, blyškios mėnesienos apšviestą šešėlį, kuris lyg įpykęs milžinas dunksojo virš jos. Bandė kažką pasakyti, bet išgąstis ir skausmas atėmė gebėjimą kalbėti. Žodžiai įstrigo gerklėje, o milžinas ėmė tempti ją vidun į pastatą.

— Nagi, pažiūrėsime, kas tu toks! — suriaumojo jis ir įžiebė šviesą, o tada atsuko Adeliją į save ir stvėrė jai nuo galvos kepurę, paleisdamas tankius plaukus, kurie sunkiomis garbanomis nuvilnijo ant pečių. — Po galais... tu juk mergiotė!

Gniaužtai atsileido, Adelija atšoko atgal ir paleido į darbą savo airišką liežuvį:

— Žinoma, jūs labai akylas, pagaliau tai pastebėjote... — ji piktai patrynė skaudančią ranką, o smaragdinės akys žėrėjo nuoširdžiu pasipiktinimu. — O kas jūs toks?! Kodėl užpuldinėjate nekaltus žmones ir traiškote jiems kaulus?! Dramblotas chuliganas, štai kas esate! Iš pasalų puolate savo aukas! Už tai, kad mirtinai mane išgąsdinote ir beveik sulaužėte ranką, nusipelnėte išmėžti arklides.

— Nors tu ne didesnė už špygą, regis, esi užtaisyta dinamitu, — nusprendė gerokai pralinksmėjęs vyras — žvelgdamas į apvalias jos linijas pats stebėjosi, kad palaikė šią merginą berniūkščiu. — Iš akcento spėju, kad esi mažoji Di, Padžio dukterėčia.

— Jums aš Adelija Kanein, o ne mažoji Di, — ji pažvelgė į vyrą su neslepiama panieka. — O kalbu aš be menkiausio akcento, ne taip kaip jūs.

Vyras atsilošė ir griausmingai nusikvatojo, tada Adelija dar labiau įsiuto.

— Džiaugiuosi, kad jus pralinksminau, — susinėrusi rankas ant krūtinės ji atmetė galvą, spindinčios garbanos suvilnijo ant pečių. — O dabar, po šimts pypkių, gal galėčiau sužinoti, kas jūs toks?

— Aš Trevis, — vis dar šypsodamasis atsakė vyras. — Trevis Grantas.

ANTRAS SKYRIUS

Dabar jau Adelija apstulbo iš nuostabos. Pykčiui kiek nuslūgus ji pirmą kartą atidžiai nužvelgė vyrą prieš save. Jis buvo aukštas ir tvirtai sudėtas, nerūpestingai virš alkūnių atraitotos rankovės nedengė įdegusių raumeningų rankų. Veido bruožai buvo ryškūs ir gruboki, bet žydros akys taip spindėjo įdegusiame veide, kad norom nenorom traukė akį. Vešlūs plaukai garbanomis raitėsi iki apykaklės, pro vis dar prašieptas lūpas buvo matyti stiprūs balti dantys.

Darbdavys... vyras, kuriam reikia padaryti gerą įspūdį, o ji paleido į darbą savo aštrų liežuvėlį. Tokios mintys vangiai sukosi Adelijos galvoje.

— Čia tai bent pokštas, — sušnabždėjo ji ir užsimerkė, iš visos širdies trokšdama išnykti kaip dūmas.

— Man labai gaila, Adelija, kad susitikome tokiomis... na... — Trevis Grantas kiek padvejojo, tada vėl plačiai nusišypsojo, — tokiomis painiomis aplinkybėmis. Nuo tos dienos, kai gavo žinią, kad sutinki palikti Airiją ir persikelti pas mus, Padis iš džiaugsmo nesitvėrė savo kailyje.

— Nesitikėjau dabar su jumis susitikti, pone Grantai, — Adelija iš visų jėgų stengėsi neprarasti orumo ir kalbėti tvirtai. — Dėdė Padis sakė, kad grįšite tik rytoj.

— Ir aš nesitikėjau pamatyti, kaip nykštukė fėja braunasi į mano arklidę, — priminė Trevis ir vėl nusišypsojo.

Adelija lėtai išsitiesė visu ūgiu ir išdidžiai pažvelgė į jį.

— Negalėjau užmigti, todėl išėjau pasivaikščioti. Pamaniau, aplankysiu Jo Didenybę.

— Jo Didenybė — labai nervingas žirgas, — perspėjo Trevis, nužiūrėjęs ją nuo galvos iki kojų. — Geriau laikykis pagarbaus atstumo.

— O kaip man tai padaryti? — valdingai paklausė mergina, susinervinusi dėl jo vyriško globėjiškumo. — Juk nuolat turėsiu juo jodinėti.

— Nė velnio! — kietai nukirto Trevis ir įrėmęs į ją žvilgsnį prisimerkė. — Jeigu tikiesi, kad tokiai skiedrai kaip tu leisiu jodinėti savo čempionu, tikrai esi praradusi sveiką protą.

— Jūsų čempionu aš jau jodinėjau, — metė Adelija. Ją vėl užliejo pyktis. — Apsukome visą ratą, rezultatas — kuo puikiausias.

— Nė už ką nepatikėsiu, — jis žengė artyn, o Adelija dar aukščiau pakėlė galvą. — Padis negalėjo patikėti tau Jo Didenybės.

— Aš nepratusi meluoti, pone Grantai, — su pasidygėjimu metė Adelija. — Tam berniokui, Tomui, gerokai nepasisekė — Jo Didenybė jam įspyrė, todėl man teko už jį išjodyti žirgą.

— Išjodei Jo Didenybę? — lėtai pakartojo Trevis.

— Kaip tik tai aš ir padariau, — patvirtino Adelija, ir pastebėjusi, kad pyktis niaukia žydras vyro akis, tęsė: — Jo Didenybė — tikras gražuolis, skrieja it vėjas ir nėra blogo būdo. Jis tikrai nebūtų spyręs Tomui, jei berniokas būtų pasistengęs geriau jį suprasti, — greitakalbe išbėrė, neleisdama Treviui įsiterpti. — Vargšelis tenori, kad kas nors su juo pasikalbėtų, parodytų meilę ir rūpestį.

— Tai tu moki kalbėtis su arkliais? — nusišaipė Trevis.

— Moku, — patvirtino Adelija, nepastebėjusi pašaipaus jo akių žybtelėjimo. — Visi moka, tik ne visi nori. Aš pažįstu gyvulius, pone Grantai. Skiberene dirbau pas veterinarą, šiek tiek išmokau juos gydyti. Niekada nepadaryčiau nieko, kas suteiktų skausmo Jo Didenybei ar kuriam kitam jūsų žirgui. Dėdė Padis pasitikėjo manimi, neturėtumėte ant jo pykti.

Trevis nieko neatsakė, tik neskubėdamas atidžiai apžiūrinėjo Adeliją — jos ypatingas žvilgsnis prikaustė vyrą, nors ji to nepastebėjo. Jam tylint Adelija pajuto kylančią baimę ir dar kažkokį nepažįstamą jausmą, bet nesuprato, kas tai.

— Pone Grantai, — išdidumas dingo, dabar jau Adelija maldavo, — prašau suteikti man progą, duokite dvi savaites, — ji giliai atsiduso ir apsilaižė lūpas. — Jeigu po dviejų savaičių norėsite mane atleisti, aš nesipriešinsiu. Pasakysiu dėdei Padžiui, kad darbas man nepatinka ir noriu užsiimti kuo nors kitu.

— O kodėl taip padarytum? — Trevis pakreipė galvą.

— Todėl, kad privalau, — Adelija gūžtelėjo pečiais ir nusibraukė nuo veido susitaršiusius plaukus. — Kitaip jis pasijus nesmagiai, nes yra jums atsidavęs, labai myli šį žirgyną. Žinau tai, jis man rašė laiškuose. Dabar jaučiasi atsakingas ir už mane. Jei pasakyčiau, kad mane atleidote, jo širdis neatlaikytų. Nenoriu jo įskaudinti. Tai ar suteiksite man dviejų savaičių bandomąjį laikotarpį, pone Grantai? — paklausė ji, prisiminusi tetulės Letės pastabas apie nuolankumą. Teta sakydavo: Išdidumas veda į pražūtį.

Adelija stovėjo nė nekrustelėdama spengiančioje tyloje ir troško, kad Trevis Grantas nežiūrėtų į ją tokiu žvilgsniu. Atrodė, kad jis skaito jos mintis.

— Gerai, Adelija, — pagaliau tarė Trevis. — Duodu tau dvi savaites. Pažadu, tai liks tarp mūsų.

Ji nušvito kaip saulutė ir ištiesė jam ranką.

— Ačiū, pone Grantai. Nuoširdžiai jums dėkoju.

Trevis paėmė jos ranką, tačiau šypsena kaipmat išbluko — jis atvertė jos delniuką, kuris buvo mažytis, ilgais liaunais pirštais, tačiau suskirdęs nuo darbų. Nuo prisilietimo Adelijos kūnu nubėgo šiurpuliukai, ji bejėgiškai pažvelgė į savo ranką.

— Kas nors yra ne taip? — paklausė ji pasikeitusiu balsu.

Trevis Grantas pakėlė akis ir pažvelgė į ją žvilgsniu, kurio ji negalėjo suprasti.

— Tikras nusikaltimas, kad tokia gležna rankutė suskirdusi lyg grioviakasio.

Netikėtai sukrėsta švelnių jo žodžių Adelija atitraukė ranką ir užsikišo už nugaros.

— Atsiprašau, kad mano rankos ne lelijos žiedlapių švelnumo, pone Grantai. Bet tam darbui, kurį ketinu čia dirbti, man prireiks ne švelnių damos rankučių. O dabar atsiprašau — eisiu namo.

Ji staigiai nusisuko ir nukūrė per žolę lyg išgąsdintas triušiukas.

Paukščių giesmė pranešė apie pasibaigusią naktį — Adelija pabudo tekant saulei. Netverdama džiaugsmu dėl darbo, kuris jai atrodė lyg svajonių išsipildymas, mergina greitai apsirengė. Buvo įsitikinusi, kad įrodys Treviui Grantui, ką sugeba. Ji pagaliau turi naujus namus, naują gyvenimą — naują pradžią. Stebėdama tekančią saulę Adelija tvirtai žinojo, kad nauja diena atneš dar daugiau stebuklų.

Kepinamo kumpio kvapas atviliojo Padį į virtuvę. Kurį laiką jis stebėjo po virtuvę besisukiojančią Adeliją, kuri nė nenutuokė, kad yra stebima — niūniavo melodiją, jo girdėtą vaikystėje, ir priminė šviesią, nesugadintą jaunystę.

— Pats nuostabiausias vaizdas, kokį šios senos akys yra regėjusios per daugelį metų.

Adelija atsisuko į jį, o jos šypsena švietė ryškiau nei pati saulė.

— Labas rytas, dėde Padi. Šiandien tokia nuostabi diena!

Jiems pusryčiaujant Adelija užsiminė naktinio pasivaikščiojimo metu sutikusi Trevį Grantą.

— Tikėjausi šįryt pats judu supažindinti, — prisipažino Padis, kilstelėjęs antakį, ir atsikando kąsnelį traškaus kumpio. — Ką apie jį manai?

Adelija apdairiai pasilaikė savo nuomonę sau, tik truktelėjo pečiais.

— Esu tikra, kad jis puikus žmogus, dėde Padi, bet mačiau jį per trumpai, kad galėčiau ką nors tikro pasakyti, — tarė ji, bet pagalvojo, kad tas Trevis Grantas — arogantiškas chuliganas. — Papasakojau jam apie Tomo traumą ir pasakiau, kad dabar aš išjodinėsiu Jo Didenybę.

— Nejaugi? — Padis šyptelėjo, tepdamasis ant duonos uogienės. — Ir kaip jam tai patiko?

— Manau, kad ponas Grantas pakankamai nuovokus ir pasitiki Padriko Kaneino nuomone, — tarė Adelija ir po stalu sukryžiavo pirštus svarstydama, ar užsidirbo dar vieną minusą tetos Letės taip dažnai minėtoje „Angelų pastabų knygoje”.

Netrukus ji jau stovėjo priešais Jo Didenybę, glostė jam nosį ir meiliai kalbino. Mergina nė nenujautė, kad pora žydrų akių atidžiai ją stebi.

— Labas rytas, Padi. Girdėjau, kad nusamdei naują pagalbininkę.

Padis baigė pokalbį su Henku ir atsisuko į aukštaūgį vyrą.

— Labas rytas, Trevi. Di minėjo, kad jau buvote susitikę praėjusią naktį?

— Tikrai? — šyptelėjo Trevis, nenuleisdamas akių nuo merginos su žirgu.

— Palauk, kol pamatysi tą mažulę jodinėjant, — įsiterpė Henkas, purtydamas galvą. — Ji mane tiesiog apstulbino.

Trevis linktelėjo galvą.

— Netrukus pamatysime, — sutiko jis ir pasuko prie Adelijos, kuri vis dar kažką kuždėjo ristūnui. — Labas rytas, skiedrele. Ar tavo pašnekovas tau atsako?

Adelija krūptelėjo iš netikėtumo ir pasipiktinusi atrėmė pašaipą:

— O kaipgi, pone Grantai, savaip atsako.

Mergina bandė prasprūsti pro jį, tačiau

Trevis Grantas sučiupo ją už riešo.

— Dievulėliau, nejaugi čia mano darbas? — jis perbraukė pirštu per didžiulę mėlynę jai ant rankos. Adelija pakėlė akis.

— Taip, jūsų, — patvirtino.

Jis prisimerkė nepaleisdamas jos riešo.

— Reikės atsargiau elgtis su tavimi, mažoji Di, tiesa?

— Ši mėlynė man ne pirma, ir tikrai ne paskutinė, bet jūs daugiau neturėsite progos kelti prieš mane ranką, pone Grantai, — ji staigiai užšoko ant Jo Didenybės ir išjojo į treką. Padžiui davus ženklą, žirgas pasileido risčia lygiu, vienodu žingsniu aplink aptvarą.

— Juk nemanai, kad išsikrausčiau iš proto priimdamas į darbą savo dukterėčią, vaikine?

— Prisipažinsiu, tą akimirką, kai išgirdau, kad ją nusamdei, suabejojau tavo sveiku protu, — atsakė Trevis, neatitraukdamas akių nuo mažutės merginos, prisiglaudusios prie žirgo. — Vis dėlto aš pasitikiu tavimi, juk niekada nesi manęs nuvylęs.

Vėliau Adelija darbavosi arklidėse, nepaisydama Padžio prieštaravimų — išsireikalavo, kad jai būtų leista padėti prižiūrėti kelis žirgus. Išgirdusi bruzdesį sau už nugaros mergina atsisuko, pamatė du berniukus, panašius kaip du vandens lašai, ir net užsimerkė netikėdama savo akimis.

— Dieve sergėk, aš tikrai kraustausi iš proto! Regis, dvejinasi akyse.

Berniukai sukikeno ir unisonu pareiškė:

— Mes dvyniai.

— Tikrai? — ji lengviau atsiduso. — Džiaugiuosi, nes pamaniau, kad mane kažkas užkerėjo.

— Tu kalbi kaip Padis, — pastebėjo vienas iš dvynių, apžiūrinėdamas ją su neslepiamu smalsumu.

— Nejau? — Adelija nusišypsojo. Berniukai buvo kokių aštuonerių metų, tamsūs it čigoniukai, mitriomis rudomis akutėmis. — Tikriausiai todėl, kad esu jo dukterėčia. Aš — Adelija Kanein, neseniai atvykau iš Airijos.

Berniukų veidelius užtemdė abejonė.

— Jis vadina tave mažąja Di, bet juk tu visai nesi maža, o jau suaugusi, — nusiskundė vienas, o kitas pritariamai linksėjo galva.

— Teisybė. Bijau, kad tokia ir liksiu. Kai dėdė Padis matė mane paskutinį kartą, buvau dar visai mažytė. Nelabai tepaaugau nuo to laiko, todėl ir likau jam mažąja Di. O kokie jūsų vardai? — pasiteiravo ji, padėjusi į šalį šepetį arkliams šukuoti.

— Markas ir Maikas, — pranešė jie vienu balsu.

— Galite nesakyti, kuris esate kuris, — tarė Adelija ir primerkė savo žalias akis. — Pabandysiu atspėti. Man tai puikiai sekasi, — ji pamakalavo rankomis jiems virš galvų, tuo prajuokindama vaikus. — Tu esi Markas, o tu — Maikas, — nusprendė dėdama rankas jiems ant galvelių.

Dvi poros akių susmigo į ją susižavėjusios.

— Iš kur žinai? — paklausė Markas.

— Esu airė, — paaiškino ji tramdydama šypseną. — Mes, airiai, beveik visi esame kerėtojai.

— O ką reiškia kerėtojai? — smalsiai jos paklausė Maikas.

— Tai reiškia, kad turiu keistų, paslaptingų galių, — patikino juos Adelija, teatrališkai mostelėjusi ranka. Berniukai susižvalgė — buvo aišku, kad tai jiems padarė įspūdį.

— Markai, Maikai! — pasigirdo balsas ir arklidėje pasirodė moteris. Pamačiusi berniukus ji beviltiškai papurtė galvą. — Taip ir maniau, kad rasiu jus čia.

Adelija pažvelgė į moterį ir apstulbo pamačiusi, kokia ji graži ir elegantiška — aukšta ir liekna, vilkėjo paprastai, tačiau Adelijai atrodė, kad nuostabiai gražiai: tamsiai mėlynas kelnes ir balto šilko palaidinę. Juodi žėrintys plaukai bangavo aplink veidą. Švelnios rausvos lūpos, daili tiesi nosis ir žydros akys ilgomis blakstienomis — visai tokios pat kaip Trevio.

— Tikiuosi, jie netrukdė tau, — atlaidžiai tarė moteris, pažvelgusi į Adeliją. — Jų neįmanoma sugaudyti.

— Ne, ponia, jie man netrukdo, — atsakė Adelija įsitikinusi, kad gražesnės moters dar nebuvo sutikusi. — Puikūs vaikinai, mes ką tik susipažinome.

— Tu tikriausiai Padžio dukterėčia Adelija, — nusišypsojo moteris savo puikiomis lūpomis.

— Taip, ponia, — patvirtino Adelija ir pati šiaip taip išspaudė šypseną, vis svarstydama, kaip jaučiasi moteris, kai yra tokia liauna kaip gluosnis.

— Aš esu Triša Kolins, Trevio sesuo, — moteris ištiesė ranką ir Adelija baimingai susigūžė. Po vakarykščio Trevio komentaro ji susirūpino dėl savo rankų ir dabar nežinojo, kaip elgtis. Kaip gali savo šiurkščia, suskirdusia ranka paliesti šią švelnią būtybę?! Vis dėlto nenorėjo pasirodyti nemandagi, todėl nusibraukė delną į džinsus ir paspaudė jai ištiestą ranką. Triša Kolins pastebėjo Adelijos abejones ir palietusi jos ranką suprato jų priežastį, tačiau nutylėjo.

Tuo metu arklidėse pasirodė Trevis, Padis ir dar vienas smulkaus sudėjimo vyras, kurio Adelija nebuvo mačiusi.

— Padi! — šuktelėjo dvyniai ir puolė prie jo.

— Ką aš matau?! Ar tik čia ne Meškiukas su Lokiuku? Na, ko jau spėjote prikrėsti šią puikią dieną?

— Mes atėjome susipažinti su Di, — pranešė Markas. — Ji atspėjo, kuris iš mudviejų yra kuris.

— Tikra kerėtoja, — rimtai pareiškė Maikas.

Padis linktelėjo galva ir šelmiškai mirktelėjo Adelijai.

— Taip, tiesa. Kai kurie iš Kaneinų turi ypatingų galių.

— Čia Adelija Kanein, — vos šyptelėjęs pristatė Adeliją Trevis. — O čia daktaras Robertas Lomanas, mūsų veterinaras.

— Malonu susipažinti, daktare, — pasisveikino Adelija, sumaniai slėpdama rankas už nugaros.

— Robas užsuko apžiūrėti Solomės, — paaiškino Padis. — Ji netrukus kumeliuosis.

Mažosios kerėtojos veidelis nušvito. Trevis klausiamai kilstelėjo antakį.

— Gal norėtum ją pamatyti, Adelija?

— Labai norėčiau, — prisipažino mergina ir apdovanojo jį šypsena, ankstesnio pykčio neliko nė pėdsako.

— Ji jau turėtų kumeliuotis, — paaiškino Trevis jiems einant pro gardus. — Mūsų gražuolio gimimo diena sausio pirmąją, kergdami stengiamės į tai atsižvelgti. Solomę įsigijome prieš šešis mėnesius, žinoma, ji jau buvo kumelinga. Solomė grynakraujė, žirgas, su kuriuo ji buvo sukergta, tos pačios veislės kaip ir Jo Didenybė.

— Tikriausiai į tą kumeliuką dedate dideles viltis, — tarė Adelija, prisiminusi Jo Didenybės būdą ir eiklumą.

— Galima sakyti, kad dedame, — šypsodamasis patvirtino Trevis ir uždėjęs ranką Adelijai ant peties pasuko ją į aptvarą. — Adelija, — iškilmingai tarė jis, vaidindamas oficialią ceremoniją, — susipažink su Solome.

Adelija net atsiduso iš susižavėjimo pamačiusi sartą kumelę juodais blizgančiais karčiais. Ji perbraukė delnu per baltą dėmę jai ant kaktos ir pažvelgė į tamsias, protingas akis.

— Kokia tu gražuolė, — pagyrė. Švelnus jos prisilietimas buvo sutiktas draugišku prunkštelėjimu.

— Tikriausiai norėsi apžiūrėti iš arčiau, — tarė Trevis ir atidaręs gardo dureles mostelėjo Adelijai, kad užeitų.

Ji įėjo į gardą pirma, Trevis su veterinaru — iš paskos, ir tyliai kažką kalbėdama kumelei apžiūrėjo išsipūtusį pilvą, švelniai liesdama jį jautriais pirštais. Po kelių akimirkų atsisuko ir susirūpinusi pažvelgė į linksmas Trevio akis.

— Kumeliuko negera padėtis.

Žydrose akyse juokas išblėso, šmėstelėjo susirūpinimas.

— Teisybė, panele Kanein, — sutiko Robertas Lomanas. — Jūsų diagnozė tiksli. — Jis irgi perbraukė kumelei per pilvą. — Tikimės, kad apsivers, kol ateis laikas.

— Nedaug vilčių, nes laikas jau beveik atėjo.

— Tiesa, vilčių nedaug, — veterinaras atsisuko į ją šiek tiek nustebęs ir susidomėjęs. — Turime būti pasirengę priimti kumeliuką sėdmenine pirmeiga. Kur nors to mokėtės?

— Ne, tiesiog kalbu iš patirties, — Adelija gūžtelėjo pečiais. Jautėsi sutrikusi, kad atsidūrė dėmesio centre. — Airijoje teko talkinti veterinarui. Esu priėmusi kumeliukų, siuvusi žaizdas, gydžiusi lūžius.

Ji išėjo iš gardo ir atsistojusi prie Padžio stebėjo, kaip veterinaras toliau dirba savo darbą. Padis apkabino ją per pečius ir Adelija priglaudė prie jo galvą.

— Bijau net pagalvoti, kaip jai bus sunku. Kartą turėjome tokį atvejį, man teko apsukti kumeliuką, — tai prisiminusi ji atsiduso. — Vis dar matau ją, vargšelę, patikliai žvelgiančią į mane. Buvo labai sunku suteikti jai skausmo.

— Tu pati apsukai kumeliuką? — paklausė Trevis, sugrąžindamas ją iš prisiminimų. — Tai sunkus darbas net stipriam vyrui, o ką jau kalbėti apie tokią smulkutę merginą kaip tu.

Adelija susierzino ir išsitiesė visu ūgiu.

— Gal aš ir nesu aukšta, pone Grantai, bet pakankamai stipri, kad padaryčiau viską, ką reikia, — ji dėbtelėjo į jį ir išdidžiai atkišo smakrą. — Štai ką jums pasakysiu: nors esu daug žemesnė už jus, dirbti galiu nė kiek ne mažiau.

Tramdydamas juoką Padis įsistebeilijo į tašką lubose, o Trevis įsmeigė į Adeliją ramų, bet atkaklų žvilgsnį. Ji tuojau pat apsisuko ir patraukė link durų.

— Ar tu tikrai matei, kaip kumelė atsiveda kumeliuką, Di? — dvyniai pasileido paskui ją, krykšdami iš susižavėjimo.

— Daug kartų mačiau. Ir ne tik kumelės. Mačiau, kaip jauniklius veda karvės, kiaulės ir kitokie gyvuliai, — ji paėmė juos už rankučių ir jie drauge patraukė cementiniu grindiniu. — Kartą priėmiau dvynius ėriukus, tai buvo tikrai nuostabus vaizdas...

Trevis lydėjo ją žvilgsniu, kol balsas nutilo tolumoje.

Kitos kelios dienos Adelijai prabėgo ramiai, ji ėmė apsiprasti su nauju gyvenimu ir nauja aplinka. Kai tekdavo kalbėti su Treviu, stengdavosi prilaikyti liežuvį, nors atrodė, kad jam taip ir knieti ją išprovokuoti. Tas vyras pabudino joje keistus jausmus, kurių Adelija nepajėgė nei suvokti, nei pažaboti. Vienintelis būdas su jais kovoti — kandžiai atsikirsti ir žybtelėti akimis. Todėl naktimis ji priekaištaudavo sau, kad nepajėgia suvaldyti karšto būdo, bet kai kitą dieną susitikdavo su juo, visos pastangos nueidavo perniek.

Kartą ji netyčia pastebėjo Trevį, einantį link arklidžių. Vyras trykšte tryško energija, mėlyni džinsiniai marškiniai buvo gražiai aptempę raumeningus pečius. Širdelėje kažkas keistai suspurdėjo, Adelija atsiduso ir piktai prikando lūpą. Nusprendė, kad tai tik dėl to, jog jis toks gražus ir stiprus — tiesiog tobulas. Ji nušoko nuo eržilo, kurį buvo išsivedusi prajodinėti, ir energingai pakasė jam per kaklą. Jėga ir galia... Šios savybės Adeliją visada žavėjo. Tuo pasižymėjo ir šis stiprus, puikiai sudėtas žirgas. Visi, su kuriais Adelija susipažino šiame žirgyne, žavėjosi Treviu Grantu ir jį gerbė. Jo įsakymai buvo vykdomi nedelsiant, ir tik Padis turėjo teisę patarti ar suabejoti.

Bet juk ji yra Adelija Kanein, — priminė sau mergina, — ir nė vienas vyras negali jos pranokti. Ji nevaidins tarnaitės ir nesilankstys jam einant pro šalį. Juk dirba savo darbą — o dirba gerai. Dėl to jis neturėtų priekaištauti. O kalbėti ji gali ką nori, ir tegu velniai jį griebia, jeigu jam tai nepatinka!

Kiekvieną pavakarę Adelija užsukdavo pas Solomę. Mergina buvo įsitikinusi, kad ši kumeliuosis netrukus — kumelei tai bus sunkus išbandymas, todėl kiekvieno apsilankymo metu Adelija kaip įmanydama stengdavosi ją nuraminti.

— Greitai tu turėsi gražų ir stiprų kumeliuką, — tarė ji išeidama ir uždarydama gardo dureles. — Tada norėčiau pasiimti judu abu ir mauti kur nors iš čia. Kaip manai, ką darytų tavo ponas?

— Tikriausiai labai norėtų tave pakarti už arkliavagystę.

Atsisukusi Adelija išvydo galingą Trevio figūrą — vyras stovėjo tingiai atsirėmęs į gretimą gardą.

— Turite blogą įprotį šnipinėti ir negyvai gąsdinti žmones, — sušnypštė mergina, jos širdis kaip paklaikusi daužėsi iš išgąsčio.

— Taip jau atsitiko, kad esu šio žirgyno savininkas, Adelija, — ramiu tonu priminė vyras, tuo dar labiau ją įsiutindamas.

— Neketinu to pamiršti, priminti nebūtina, — ji kilstelėjo smakrą tarsi gindamasi ir bandė suvaldyti uraganą krūtinėje, nors ir puikiai suprato, kad turi atsargiai rinkti žodžius. Vis dėlto nesugebėjo susivaldyti. — Sąžiningai dirbu jums nuo ryto iki vakaro, bet gal jums atrodo, kad pamirštu, kas esu.

Ar jums pasirodžius turėčiau padaryti reveransą, pone Grantai?

— Tu įžūli maža mergiotė, — sumurmėjo Trevis išsitiesdamas. — Man jau pradeda įkyrėti tavo kandus liežuvėlis.

— Na, už tai meldžiu atleisti. Tegaliu patarti manęs nekalbinti.

— Tikrai puiki mintis, — jis čiupo ją per liemenį, pakėlė nuo žemės ir pažvelgė tiesiai į akis. — Štai ko aš troškau nuo tos akimirkos, kai pirmą kartą perliejai mane savo šmaikščiu liežuvėliu.

Jis įsisiurbė jai į lūpas, užkirsdamas kelią piktų žodžių papliūpai. Pernelyg apstulbusi, kad iškart imtų priešintis, Adelija pasinėrė į nepažintus ir jaudinančius potyrius, ją užliejo karštis, kūną apėmė toks silpnumas, kokį tegalima pajusti visą dieną dirbus laukuose. Jo rankos it plienas apjuosė jos liemenį ir laikė ją ore, o lūpos godžiai atakavo, liežuvis negailestingai brovėsi jai į burną — tokio žudančio bučinio ji dar niekada gyvenime nebuvo patyrusi.

Prigludusi prie Trevio Adelija jautė, kaip į ją plūsta jo šiluma ir gyvybė. Ją laikančios rankos buvo valdingos, bučiuojančios lūpos patyrusios, ir jos kūnas ir siela pasidavė. Negalėdama atsispirti nepažintam nerimui Adelija juto, kaip šis užvaldo ją it ciklonas ir neša link saulės, grasindamas, kad karštis staiga virs atvira ugnimi.

Užvaldęs visus jos pojūčius Trevis ir toliau gardžiavosi jos lūpomis kaip vyras, pažįstantis moters skonį. Mėgavosi gaiva ir tyrumu, kurių ji nė nenutuokė turinti.

Praėjo visa amžinybė, kol jis paleido ją ant grindų, o ji spoksojo į jį apspangusi, plačiai atvertomis iš nuostabos akimis.

— Na, skiedrele, pirmą kartą matau tave praradusią kalbos dovaną, — jis mirktelėjo jai, o lūpose, kurios ką tik buvo ją užvaldžiusios, pražydo patenkinta šypsena.

Jo pašaipa perdrėskė keistą miglą, aptraukusią Adelijos mintis, ir smaragdinės jos akys blykstelėjo.

— Jūs velnio neštas ir pamestas! — pratrūko ji, toliau pasipylė virtinė riebių airiškų keiksmų ir papliūpa baisiausių įžeidimų, ištartų su tokiu stipriu akcentu, kad buvo beveik neįmanoma suprasti.

Kai žodžiai išseko, Adelija stovėjo gaudydama kvapą ir spoksojo į savo darbdavį, o jis atsilošė ir taip užsikvatojo, kad, atrodė, tuoj plyš iš juoko.

— Ak, Di, kai plūstiesi, atrodai tiesiog žavingai! — Vyras nė nesivargino sutramdyti juoko ir paslėpti tos siutinančios šypsenos. — Kuo labiau pyksti, tuo stipresnis akcentas. Dabar dažniau tave erzinsiu.

— Aš jus įspėju, — grėsmingai pareiškė ji, bet Trevio šypsena tik dar labiau praplatėjo, — jei dar kartą paliesite, pajusite ne tik mano liežuvį.

Adelija išėjo iš arklidės pakėlusi galvą, sutrypusi kojomis paskutinius nuolankumo trupinius.

Padžiui ji nė neužsiminė apie nuotykį su Treviu, tik ruošdama vakarienę trankėsi puodais ir neaiškiai kažką murmėjo apie arogantiškus gyvulius ir įmitusius chuliganus. Pyktis, kurį ji jautė Treviui, persipynė su savigrauža. Ji plūdo save už tai, kad jo prisilietimas jaudino ir teikė nenusakomo malonumo, koneveikė už nevaldomą potraukį, kurį netikėtai pajuto.

TREČIAS SKYRIUS

Kitą dieną Adelijos pykčio — kaip nebūta. Bloga nuotaika niekada ilgesnį laiką netemdydavo jai gyvenimo — plykstelėjusi it ugnis ji netrukus perdegdavo, paskui palengvėle atvėsdavo. Vis dėlto išliko kažkoks keistas jausmas — trauka prie to erzinančiai patrauklaus vyro, kuris išlaisvino jos prigimtį ir padėjo suvokti savo moteriškumą.

Visą rytą pavyko išvengti susidūrimo su juo akis į akį. Kaip paprastai, sukosi darbų rate, tačiau nejučia vis žvilgčiojo, ar jis nepasirodys. Užbaigusi darbus ji vėl nuėjo aplankyti Solomės. Šįkart kumelė nepasitiko jos persvėrusi galvą per gardo užtvarą, o sunkiai kvėpuodama gulėjo ant šono.

— Viešpatie brangiausias! — šūktelėjo Adelija ir įpuolusi į gardą atsiklaupė šalia sunkiai šnopuojančios kumelės. — Jau laikas, brangioji, — susijaudinusi ištarė, glostydama didžiulį išsipūtusį pilvą. — Dabar gulėk ramiai, aš tuoj grįšiu, — pažadėjo ir pašokusi išdūmė iš arklidės.

Pamačiusi tolumoje Tomą mergina sudėjo rankas prie burnos ir sušuko:

— Solomė kumeliuojasi! Surask Trevį, tegul iškviečia veterinarą! Tik paskubėk!

Nelaukdama atsakymo Adelija apsisuko ir nuskubėjo raminti besikamuojančio gyvulio.

Kai pasirodė Trevis su Padžiu, ji kažką tyliai kalbėjo, glostydama prakaituotą kumelės šoną. Švelnus balsas ir ritmingi rankų judesiai ramino kumelę, kuri nenuleido nuo Adelijos tamsiai rudų akių.

Trevis atsiklaupė greta ir uždėjo rankas ant blizgančio nuo prakaito Solomės pilvo.

— Kumeliuko padėtis netinkama, jį reikia tuojau pat apsukti. Kur daktaras Lomanas? — paklausė Adelija neatitraukdama akių nuo kumelės.

— Jis išvykęs... skubus iškvietimas. Atvažiuos tik po gero pusvalandžio, — santūriai paaiškino Trevis.

Mergina pasuko galvą ir sutiko jo žvilgsnį.

— Pone Grantai, tikiuosi, suprantate, ką jums dabar sakau? Tiek laiko mes neturime — kumeliuką reikia apsukti nedelsiant, kitaip prarasime ir jį, ir Solomę. Galiu pati tai padaryti, man tai visiškai ne naujiena. Dėl Dievo meilės, pone Grantai, ji negali laukti.

Kurį laiką jie žvelgė vienas į kitą — Adelija maldaujamai išplėtusi akis, o jis prisimerkęs, įsmeigęs į ją atidų žvilgsnį. Prasidėjus naujam sąrėmiui Solomė skausmingai suprunkštė.

— Pakentėk, mieloji, — Adelija vėl sutelkė dėmesį į Solomę, glostė kuždėdama švelnius žodžius.

— Na, gerai, — atsidusęs sutiko Trevis. — Bet aš pats apsuksiu kumeliuką. Padi, pakviesk kelis vyrus, kad palaikytų kumelę.

— Ne! — šūktelėjo Adelija. Solomė krūptelėjo, todėl ji prislopino balsą: — Mums nereikia komandos imtynininkų, kurie prispaus ją prie žemės ir mirtinai išgąsdins. — Ji vėl pakėlė akis į Trevį ir ramiu, tvirtu balsu pareiškė: — Man ji paklus, aš žinau, kaip tai daryti.

— Trevi, — netikėtai įsiterpė Padis, — Di nesišvaisto žodžiais.

Trevis linktelėjo ir nuėjo nusiplauti rankų.

— Būkite atsargus, — perspėjo Adelija, kai jis jau ruošėsi pradėti savo darbą. — Kumeliuko kanopos aštrios, o Solomės gimda gali labai greitai užsiverti. — Giliai atsidususi ji priglaudė skruostą prie kumelės pilvo, delnais sukdama ratus ant drėgno jos kūno, ir tyliai uždainavo gėlų kalba.

Treviui įkišus ranką vidun kumelė suvirpėjo, bet nepradėjo blaškytis, o ramiai klausėsi jaukaus Adelijos balso. Atrodė, kad oras apsunko, prisipildęs sunkaus Solomės šnopavimo ir paslapties, sklindančios iš senovine kalba tariamų merginos žodžių. Pavasario popietė staiga įgavo keistos mistikos, realaus pasaulio kontūrai išbluko, liko tik žmonės ir gyvulys, kovojantys už gyvybę.

— Sučiupau, — pranešė Trevis, jam per veidą žliaugte žliaugė prakaitas. Vyras tankiai kvėpavo, staiga patylom pažėrė pliūpsnį keiksmų, tačiau Adelija nieko negirdėjo. — Viskas, — jis atsilošė ir pažvelgė į šalia tupinčią merginą, kuri nė nekrustelėjo, tik toliau dainavo savo tylią, švelnią dainą, ir prisiglaudusi prie kumelės nesiliovė ją glosčiusi.

— Jau! — šūktelėjo Padis, tada Adelija pasuko galvą ir išvydo gimimo stebuklą. Kai pagaliau kumeliukas atėjo į šį pasaulį, abi — ir mergina, ir kumelė — atsiduso ir suvirpėjo.

— Tu turi puikų, stiprų sūnų, Solome. Ak, nėra nieko gražesnio šiam pasauly, už naują gyvybę!

Adelija atsuko savo švytintį veidą į Trevį ir apdovanojo jį tokia šypsena, kuri švietė ryškiau už pačią saulę. Jų žvilgsniai susitiko ir Adelijai pasirodė, kad sustojo laikas. Ji paniro į jo akių žydrynę ir pasijuto atskirta nuo visų kitų.

Ar gali meilė užklupti per akimirką? — klausė jos apsvaigęs protas. — O gal ji jau seniai čia?

Bet niekas jai neatsakė, tik tarpduryje pasirodęs Robertas Lomanas išsklaidė aplinkui tvyrojusią paslaptį.

Veterinaras pradėjo klausinėti Trevio, kaip viskas vyko, ir Adelija staigiai atsistojo. Netikėtai apsvaigo galva, ji skaudžiai prikando į lūpą, bandydama susivaldyti. Kad kumelė išliktų rami, reikėjo neįmanomų pastangų, todėl dabar pasijuto nusiplūkusi, tarsi nudirbusi sunkiausią darbą. Ne mažiau jėgų reikėjo, kad atlaikytų užplūdusias emocijas, kai Trevis savo žvilgsniu ją apsvaigino.

— Kas tau, Di? — susirūpinęs paklausė Padis ir paėmė ją už rankos.

— Nieko, — Adelija priglaudė delną prie svaigstančios galvos. — Šiek tiek skauda galvą.

— Vesk ją namo, — paliepė Trevis, atidžiai nužvelgęs merginą — jos akys karštligiškai žibėjo blyškiame veide, staiga ji pasirodė jam panaši į mažą silpną mergytę. Jis pajudėjo link jos, bet Adelija žingtelėjo atatupsta, bijodama, kad jos nepaliestų.

— Nereikia manęs vesti, — tarė ji, stengdamasi kalbėti kaip galėdama ramiau ir tvirčiau. — Eisiu nusiprausti. Aš jaučiuosi gerai, dėde Padi. Nesirūpinkite.

Stengdamasi nežiūrėti į Trevį ji nusišypsojo susirūpinusiam dėdei, išėjo iš arklidžių ir traukdama į plaučius tyrą, gaivų orą nuskubėjo namo.

Tą vakarą Adelija buvo tyli ir susimąsčiusi. Ji nebuvo pratusi jaustis sutrikusi ir nepasitikinti savimi. Paprastai žinodavo, ką reikia daryti. Jos gyvenime nestigo rūpesčių, su kuriais reikėdavo kaip nors susidoroti. Gyvenant pasaulyje, kuriame tik dvi spalvos — juoda ir balta — nebuvo laiko abejoti ar ilgai svarstyti.

Po vakarienės ji pasiliko virtuvėje ir pasinėrė į apmąstymus. Kumeliavosi Solomė sunkiai, stengdamasi jai padėti Adelija mirtinai išvargo, o pamačius kumeliuką užplūdo emocijų lavina. Štai kodėl ji taip sureagavo į Trevį. Kažin ar gali būti jį įsimylėjusi, juk vos tepažįsta. Ir apskritai — Trevis jai net nepatinka: yra pernelyg aukštas, pernelyg stiprus, baisiai savimi pasitikintis ir arogantiškas, panašus į feodalą. Adelija, airė iki kaulų smegenų, dvarponiais niekada nesižavėjo.

Vis dėlto baigusi kapstytis savyje Adelija pasijuto keistai sutrikusi. Ji atsisėdo ant žemės Padžiui prie kojų ir pasidėjo galvą jam ant kelių.

— Vargše mažoji Di, — sumurmėjo dėdė, glostydamas jos garbanotą galvelę, — tu per daug dirbi.

— Niekai, — nesutiko mergina, apimta naujo, dar nepatirto jaukumo. — Nuo to laiko, kai čia atvykau, nė dienos nedirbau nuo ryto iki vakaro. Jeigu būčiau namuose, šiuo metu dar nebūčiau baigusi darbų.

— Ar sunkus buvo tavo gyvenimas, mergyte? — paklausė dėdė nusprendęs, kad gal jau atėjo laikas apie tai pasikalbėti.

Adelija giliai atsiduso ir nerimastingai truktelėjo pečiais.

— Nesakyčiau, kad sunkus, dėde Padi. Tik tada, kai žuvo mama su tėčiu, viskas pasikeitė.

— Vargšele mažoji Di, buvai visai mažutė, o jau turėjai išgyventi tokią skaudžią netektį.

— Kai žuvo tėveliai, pamaniau — mano gyvenimas baigėsi, — impulsyviai sušnabždėjo Adelija. — Kurį laiką pati jaučiausi tarsi mirusi — iš pradžių nusigandau, pykau ant viso pasaulio, o paskui visi jausmai dingo, liko tuštuma. Vėliau palengva pradėjau prisiminti juos kartu. Neįsivaizduoju, kad įmanoma dar labiau mylėti vienas kitą. Jųdviejų meilė buvo tokia tikra, tokia brandi, kad net vaikas tai suprato.

Jie buvo taip įsitraukę į pašnekesį, kad nė neišgirdo žingsnių. Trevis jau ketino belstis, tačiau pro praviras duris pamatęs už širdies griebiantį vaizdą ir išgirdęs Adelijos žodžius, nuleido ranką.

— Man neliko nieko kito, kaip tik rūpintis jų ūkiu — tik jis man nuolat priminė tėvus. Vargšė tetulė Letė, ji ir taip labai daug dirbo, aš buvau jai kaip akmuo po kaklu, — Adelija nusijuokė prisiminusi. — Ji niekaip nepajėgė suprasti, kodėl aš taip nutrūktgalviškai jodinėju. „Kada nors nusisuksi sprandą”, — dažnai sakydavo grūmodama kumščiu. „Kas tada padės man čia plūktis?” O kai ištikta pykčio priepuolio pradėdavau šaukti ir keiktis, — deja, tai nutikdavo ne taip jau retai, — tetulė persižegnodavo ir imdavo melstis už mano pražuvusią sielą.

— Dirbome sunkiai, todėl šiaip taip vertėmės, — Adelija atsiduso ir užmerkė akis. — Vis dėlto vienai moteriai ir paauglei mergaitei buvo per sunku — samdytis pagalbininkų neturėjome už ką, o be pinigų niekas nenorėjo padėti. Juk žinote, dėde Padi, kaip būna: apie kažką svajoji ir stengiesi sugriebti laimės paukštę už uodegos, bet ji vis išsprūsta tau iš rankų. Veržiesi prie jos, bet ji tau nepasiekiama. Kai žvilgteliu atgal į savo buvusį gyvenimą, atrodo, kad visos dienos buvo panašios viena į kitą. O paskui tetą Letę ištiko insultas. Jai buvo nepaprastai sunku — tysojo lovoje visai bejėgė, nieko negalėdama man padėti.

— Kodėl man apie tai neparašei? — paklausė Padis, žvelgdamas į tamsią jos galvutę. — Būčiau kaip nors padėjęs — atsiuntęs pinigų arba pats sugrįžęs.

Adelija pakėlė galvą ir nusišypsojo.

— Tikriausiai taip ir būtumėte padaręs, tik kas iš to? Iššvaistytumėte pinigus, išplėštumėte save iš įprasto gyvenimo. Mudvi su teta Lete nebūtume galėjusios priimti tokios aukos, o ir mamai su tėčiu nepatiktų.

Jų nebėra, nebeturiu ir ūkio. Airija taip pat liko kažkur tolybėse. Bet užtai dabar turiu tave — ir nieko man daugiau nereikia, — patikino Adelija. Tada pažvelgė jam į akis ir išvydusi jose susirūpinimą ir gailestį pasigailėjo, kad viską papasakojo.

— Pasakykite man, Padrikai Kaneinai, kaip nutiko, kad toks šaunus ir dailus vyras kaip jūs niekada nevedėte? — šelmiškai paklausė ji, o akyse sužibo velniukai. — Tikriausiai turėjote daug gerbėjų. Nejaugi niekada nesutikote moters, kuri būtų buvusi verta jūsų meilės?

Dėdė Padis paglostė jai skruostą ir nusišypsojo daug patyrusio žmogaus šypsena:

— Na ką tu, mergyt, buvau sutikęs. Bet ji pasirinko tavo tėtį.

Žalios Adelijos akys sužibo iš nuostabos.

— Ak, dėde Padi! — ji apsivijo rankomis jo kaklą, o Trevis apsisuko ir patyliukais nulipęs laiptais nuėjo sau.

Kitą rytą pavasario oras buvo prisodrintas gaivos ir žadėjo, kad netrukus prasiskleis gėlių žiedai, o medžiai apsipils šviežia žaluma. Adelijai jis priminė praėjusius pavasarius, kada žemė melste melsdavo ją įdirbti, kad galėtų užauginti naują derlių. Jos gyvenimas visą laiką buvo susijęs su žeme, kuri reikalavo išlieti daug prakaito, kol pagaliau galėdavai tikėtis jos dovanų, turėjai atsižvelgti į jos poreikius ir išgirsti pažadus.

Stovėdama Padžio namo balkone ji žvelgė į Trevio žemes. Jos lyg jūra bangavo į tolį, tik ant žalių ir rusvų bangų puikavosi ne laivai, bet grakštūs grynakraujai ristūnai. Staiga mergina pagalvojo, kad nė nenutuokia, kas toliau, už paskutinės kalvos. Ši žemė jai vis dar buvo svetima. Nuo to laiko, kai atvyko į Ameriką, Adelija nematė beveik nieko, kas nepriklausytų Treviui Grantui.

Gryną vėsų orą suvirpino paukščio giesmė, bet tuoj nutilo ir vėl įsiviešpatavo tyla. Čia nebuvo skardžiabalsio gaidžio, pranešančio apie auštančią naują dieną, nei suartų laukų, laukiančių sėjos, nei daržų, kuriuos reikėtų ravėti. Užliejo toks stiprus namų ilgesys, kad Adelijai neliko nieko kito, tik užsimerkti ir palaukti, kol jis atslūgs.

Jos gyvenime jau daug ko nebėra. Adelija susinėrė rankas ant krūtinės, lyg norėdama save apglėbti ir paguosti. Niekada nebegalės sugrįžti atgal, niekada nebepamatys savo namų. Mergina atsiduso ir atsimerkusi pabandė nuvyti liūdesį. Jau nieko nebegalima pakeisti — ji sudegino už savęs visus tiltus. Dabar jos namai čia, ir nors dar ne visai savi, tai geriausia, ko ji gali trokšti.

— Kur tu, mergyt?

Adelija krūptelėjo, kai Padis ją apkabino, ir atsidususi prigludo jam prie krūtinės.

— Prisiminiau mūsų ūkelį, savo namus. Mąsčiau apie pavasario darbus.

— Taip, tokią dieną gera dirbti laukuose, tiesa? Oras vėsus, bet saulė jau šildo, — jis spustelėjo jai petį ir apgailestaudamas pliaukštelėjo liežuviu — Šiandien turiu važiuoti į miestą. O gaila.

— Gaila?

— Ketinau palei taką pasėti gėlių. Tikriausiai ir priešais namą reikėtų darželio, — jis papurtė galvą ir atsiduso. — Tik nežinau, ar kada nors rasiu tam laiko.

— Ak, dėde Padi, juk ir aš galiu tai padaryti, turiu daug laisvo laiko, — nuoširdžiai pasisiūlė Adelija ir atsitraukusi pažvelgė į dėdę, kuris vos valdėsi nenusikvatojęs, kad ji taip patikliai užkibo ant kabliuko.

— Mažyle Di, negaliu leisti, kad dirbtum, juk šiandien tau laisvadienis, — jis nutaisė abejojančią miną ir paglostė merginai skruostą. — Ne, to jau per daug. Geriau pats imsiuosi, kai tik rasiu laisvą minutėlę.

— Dėde Padi, nekvailiokit, aš labai mėgstu tokius darbus, — jos veidas vėl pražydo šypsena, o niūrios mintys išgaravo iš galvelės. — Tik parodykite, ką reikia padaryti.

— Na, nežinau...

Padis dar kelias minutes ginčijosi su Adelija, kol pagaliau leidosi perkalbamas.

Pasiėmusi daugybę pakelių su sėklomis ir nedidelį kauptuką Adelija stovėjo ant vejos, supančios Padžio namą, ir mintyse piešė planą. Petunijos tiks palei taką, astrai ir medetkos — priešais namą, o joms iš kraštų — raktažolės. Kvapnieji žirneliai puoš pinučius, kuriuos paprašė nupirkti Padžio. Rudenį visur pasodins svogūninių gėlių — daugybę tulpių ir narcizų. Patenkinta savimi mergina ėmė rausti žemę.

Saulė kaitino vis stipriau, todėl jai teko atsiraitoti rankoves. Tolumoje šūkavo ir juokėsi vyrai, kurie, kaip ir kasdien, dirbo su žirgais, buvo girdėti kanopų bildesys. Netrukus Adelija pasinėrė į darbą, atitrūko nuo aplinkos ir ėmė tyliai niūniuoti vaikišką dainelę, kurios žodžiai buvo tokie mieli ir raminantys. Žemės kvapas slopino skausmingą ilgesį, su kuriuo širdyje šįryt nubudo.

Staiga kažkas užstojo saulę, Adelija žvilgtelėjo aukštyn ir pamačiusi į ją spoksantį Trevį nervingai numetė kauptuką.

— Sutrukdžiau, atleisk.

Vyras stūksojo iškilęs virš jos tarsi bokštas ir atrodė neįtikėtinai aukštas. Adelija ištempė kaklą prisimerkusi nuo saulės, kuri švietė jam į nugarą — atrodė, kad aplink galvą jam spindi aureolė. Kažkodėl Trevis jai pasirodė panašus į riterį, ketinantį susikauti su drakonais.

— Ne, tik išgąsdinote, — nusprendusi, kad elgiasi kvailai, Adelija pakėlė kauptuką ir tęsė darbą.

— Turėjau omenyje ne darbą, — Trevis pasilenkė ir petimi prisiglaudė prie merginos, — o dainą. Regis, ji labai sena. Skamba graudžiai.

— Taip, — Adelija kiek atsitraukė ir pradėjo atsargiai berti žemes ant sėklų. — Dauguma senųjų keltų dainų yra graudžios.

Trevis įsitaisė ant žolės, sukryžiavęs kojas po savimi.

— O apie ką ji?

— Apie meilę, o ką gi daugiau... Pačios graudžiausios dainos visada apie meilę, — ji pakėlė galvą ir nusišypsojo. Trevio veidas buvo visai šalia, lūpos čia pat. Kauptukas sustingo Adelijos rankoje, ji nenusuko žvilgsnio svarstydama, kas būtų, jeigu juos skiriantis atstumas ištirptų ir jų lūpos susiliestų.

— Ar meilė visada liūdna, Adelija? — jo balsas buvo švelnus lyg vėjelis.

— Nežinau... Aš... — mergina pajuto, kaip silpnumas nusmelkė kūną, ir neatlaikiusi nusisuko. — Mes juk apie dainas kalbame.

— Taip, apie dainas, — sumurmėjo Trevis ir nubraukė jai nuo veido plaukus. Adelija susikaupė ir nenatūraliai energingai vėl kibo į žemę. — Vis dar nepadėkojau tau, kad vakar pagelbėjai Solomei.

— Ai, — ji truktelėjo pečiais, nepakeldama akių nuo žemės. — Nieko ypatingo nenuveikiau. Džiaugiuosi, kad jie abu su kumeliuku sveiki. Ar mėgstate gėles, pone Grantai? — nusuko temą.

— Taip, mėgstu. O ką čia sėji? — ramiai paklausė jis, apžiūrinėdamas pakelį su sėklomis.

— Įvairias gėles, — atsakė Adelija, šįkart išdrįsusi pakelti galvą ir pažvelgti jam į akis. — Vasarą čia bus labai gražu. Ši dirva derlinga, pone Grantai, ir dosni, — ji paėmė saują žemių ir ištiesė delną.

— Apie žemę išmanai daugiau nei aš, — tarė Trevis ir paėmęs jai už pirštų galiukų įsižiūrėjo į saują. — Juk esi tikra ūkininkė.

— Buvau, — sutiko mergina, bandydama išlaisvinti ranką.

— Deja, aš nedaug teišmanau apie daržovių ar gėlių sėjimą, — Trevis nepaleido jos rankos, tik atidžiai pažvelgė jai į akis. — Man regis, tai Dievo dovana.

— Tereikia laiko ir pastangų, kaip ir visa kam. Imkite, — nusprendusi, kad davusi jam kokį nors užsiėmimą sugebės išlaisvinti ranką, Adelija ištiesė Treviui žiupsnelį sėklų. — Įberkite kelias ir užbarstykite žeme. Tik ne per daug, — paliepė ji, kai vyras pakluso. — Augalams reikia erdvės, kad galėtų augti. O visa kita — jau Motinos Gamtos rūpestis, — ji šypsodamasi nevalingai persibraukė ranka per skruostą. — Kad ir ką darytumėte, vis tiek viskas priklauso nuo gamtos. Ūkininkas tai supranta, ir visai nesvarbu, kur jis gyvena — Amerikoje ar Airijoje.

— O dabar, kai jau esu įšventintas į žemdirbius, — šyptelėjęs nusprendė Trevis, — belieka tik patogiai įsitaisyti šalia ir stebėti, kaip gėlės auga.

— Na, dar ne viskas, — tarė Adelija, rimtai pažvelgusi į jį. — Reikės laistyti ir ravėti. Sėklos greit sudygs, gėlės pražys greičiau nei manote. Štai ten pasėsiu kvapniųjų žirnelių, — ji parodė skersai vejos, visai užmiršusi, kad kitoje saujoje vis dar laiko sugniaužusi žemes. — Naktį pakilęs vėjelis atneš į kambarius švelnų jų kvapą. Kvapnieji žirneliai — tikrai ypatingi augalai. Iš pradžių tokie gležnučiai, jie greitai ima lipti grotelėmis, užsivynioja labai aukštai, jei tik turi už ko užsikabinti. O ten pasodinsiu rožių krūmą, — murmėjo ji beveik pati sau. — Nieko nuostabesnio šioje žemėje negali būti, nei gėlių kvapų mišinys. Vos pradėjusios skleistis raudonosios rožės nuostabiai gražios.

— Tikriausiai labai ilgiesi namų, Di? — paklausė Trevis. Jo klausimas nuskambėjo švelniai, tačiau Adelija net krūptelėjo iš netikėtumo.

— Aš... — ji kažką norėjo pasakyti, bet tik gūžtelėjo pečiais ir vėl kibo į darbą — pasijuto nejaukiai, kad jam taip lengvai pavyko perprasti jos jausmus.

— Tai visai natūralu, — suėmęs už smakro jis pakėlė Adelijai galvą ir jų akys vėl susitiko. — Juk nelengva pamiršti viską, kas kadaise buvo tavo gyvenimas.

— Nelengva, — sutiko Adelija, gūžtelėjo pečiais ir nusisukusi ėmė sėti medetkas. — Bet aš priėmiau sprendimą, nes tikrai to norėjau. Ir dabar nesigailiu, — patikino dar tvirtesniu balsu. — Nuo tos akimirkos, kai išlipau iš lėktuvo, dar niekada nesijaučiau nelaiminga. Be to, negaliu sugrįžti į Airiją. Nežinau, ar norėčiau, jeigu būtų tokia galimybė. Dabar gyvenu naują gyvenimą, — mergina pasitaisė plaukus ir nusišypsojo. — Man čia viskas patinka — ir žmonės, ir darbas, ir žirgai, ir žemė, — ji plačiai mostelėjo ranka. — Turite nuostabius namus, pone Grantai, kiekvienas čia pasijustų laimingas.

Jis šypsodamasis nubraukė žemes Adelijai nuo skruosto.

— Džiaugiuosi, kad taip galvoji. Dabar čia ir tavo namai.

— Esate dosnus žmogus, pone Grantai, — ji nenusuko žvilgsnio, bet šypsena staiga tapo švelniai nostalgiška. — Sunkiai surastum žmogų, kuris taip pasakytų, ir aš dėkoju jums už viską. Vis dėlto tas ūkelis Airijoje priklausė man, — atsidususi ji perbraukė ranka per dirvą. — Jis buvo mano...

Kitą rytą, kai prajodinėjusi Jo Didenybę Adelija sukiojosi po arklidę, pasirodė Triša.

— Sveika, Adelija. Kaip sekasi, ar jau apsipratai? — draugiškai paklausė ji merginos.

— Labas rytas, ponia. Ačiū, viskas gerai, — ji susižavėjusi nužvelgė gražuolę moterį. — O kur šįryt vaikai?

— Mokykloje. Rytoj bus čia, laukia nesulaukia, kada galės apžiūrėti mažąjį kumeliuką.

— Jis tikrai labai gražus.

— Tiesa, ką tik buvau užsukusi jo pasižiūrėti. Trevis man sakė, kad labai pagelbėjai kumelei.

Adelijai net žandikaulis atvipo iš nuostabos, kad Trevis ją pagyrė.

— Džiaugiuosi, kad galėjau jai padėti, ponia. Vis dėlto sunkųjį darbą nudirbo pati Solomė.

— Vadink mane Triša, — papurčiusi galvą paprašė moteris. — Kai vadini ponia, pasijuntu tarsi kokia giži senė.

— Oi, ne, ponia, jūs nesate sena, — bandė teisintis nusigandusi Adelija.

— Ir aš norėčiau taip manyti. Trisdešimt vieneri mudviem su Treviu sukaks tik spalį, — tarė Triša ir nusikvatojo pamačiusi suglumusį merginos veidą.

— Tai jūs dvyniai, — suprato Adelija palengvėjusia širdimi. — Štai kodėl jus pamačiusi pirmą kartą nusprendžiau, kad jūsų akys — visai kaip brolio.

— Taip, mudu tikrai labai panašūs, štai kodėl nuolat kartoju, koks jis gražus, — Triša nusišypsojo, kai Adelija skardžiai nusikvatojo. — Ar labai tau trukdau? Turi daug darbo?

— Ne, ponia, — skubiai tarė Adelija, bet pamačiusi, kad Triša reikšmingai pakėlė antakį, pasitaisė: — Ne, Triša. Kaip tik ketinau šiek tiek pailsėti ir išgerti puodelį arbatos. Gal ir jūs norėtumėte?

— Ačiū, mielai išgerčiau.

Jiedvi užlipo laiptais iki virš garažo esančio kambarėlio. Adelija pasilenkė ir pakėlė nuo grindų ilgą baltą dėželę.

— Kažin, kas gi čia galėtų būti?

— Turbūt gėlės, — nusprendė Triša, pastebėjusi užrašytą vietinio gėlininko pavardę.

— O kodėl jos čia padėtos? — nusistebėjo Adelija ir suraukusi antakius įėjo vidun, Triša įėjo jai iš paskos. — Kažkas tikriausiai nunešė ne į tą namą.

— Atidaryk dėžę ir viską išsiaiškinsi, — pasiūlė Triša, prajukusi dėl tokio nuoširdaus Adelijos susirūpinimo. — Kadangi ant dėžės užrašytas tavo vardas, greičiausiai jos skirtos tau.

Adelija atkakliai papurtė galvą, net kaštoninės garbanos subangavo.

— Kas sugalvotų siųsti man gėlių? — nepatikėjo ji, tada padėjo dėžę ant stalo, nukėlė dangtelį ir net aiktelėjo iš susižavėjimo. — Ak, tik pažvelkite! Ar esate mačiusi gražesnių? — Dėžė buvo pilna prikrauta kraujo raudonio rožių ilgais kotais, šiek tiek prasiskleidę žiedlapiai atrodė švelnūs it aksomas. Ji paėmė vieną, pakėlė prie nosies ir pauosčiusi padavė Trišai. — Turbūt jos tiesiai iš rojaus, — svajingai tarė, tada gūžtelėjo pečiais ir nusileido ant žemės: — Kažin, kam jos gali būti skirtos?

— Paieškok, viduje turėtų būti kortelė.

Adelija surado nedidukę baltą kortelę, tylomis ją perskaitė, jos smaragdinės akys išsiplėtė iš nuostabos. Pagaliau mergina pažvelgė į smalsaujančią kompanionę.

— Jos man, — netvirtai tarė ir ištiesė kortelę Trišai. — Jūsų brolis atsiuntė jas man, dėkodamas už pagalbą Solomei.

— Di, dėkoju tau už tai, kad padėjai ateiti į šį pasaulį kumeliukui, — garsiai perskaitė Triša, tada atsiduso ir pridūrė: — Kartais mano brolelis — tikras poetas.

— Per visą gyvenimą, — sumurmėjo Adelija, glostydama švelnų žiedlapį, — dar niekas nėra man dovanojęs gėlių.

Triša nužvelgė švytintį iš džiaugsmo Adelijos veidą, žėrinčias akis, o ši šiaip taip užgniaužė bekylančias ašaras ir atsiduso.

— Jūsų brolis pasielgė labai gražiai. Aš namie turėjau rožių krūmą, taip pat raudonų. Mama buvo pasodinusi, — mergina švytėte švytėjo iš laimės. — Todėl šios gėlės man dar svarbesnės.

Po kurio laiko, kai moterys ėjo atgal į arklidę, iš jos išniro Padis su Treviu, ir airis apdovanojo jas švytinčia šypsena.

— Trevi, regis, mudu numirėm ir patekome tiesiai į rojų. Esu tikras, kad du angelai ateina mūsų pasitikti.

— Dėde Padi, — Adelija gnybtelėjo jam skruostą. — net gyvenimas Amerikoje neatpratino jūsų pataikauti. — Tada pažvelgė aukštyn į vyrą, kuris ūgiu buvo gerokai pralenkęs visą draugiją, ir pražydo nuoširdžia vaikiška šypsena. — Labai ačiū už gėles, pone Grantai. Jos nuostabios.

— Džiaugiuosi, kad tau patiko, — atsakė jis, grožėdamasis Adelijos šypsena. — Tai tik smulkmena, palyginti su tuo, ką padarei.

— Turiu tau dar šį tą, Di, — tarė Padis ir išsitraukė iš kišenės popieriaus skiautelę. — Čia tavo alga už pirmąją savaitę.

— Ak, — nusišypsojo Adelija, — pirmą kartą gyvenime man moka pinigus už tai, kad nieko neveikiu. — Ji pažvelgė į čekį ir sutrikusi susiraukė, o Trevis išsišiepė pralinksmintas jos reakcijos.

— Ar kas nors ne taip, Adelija?

— Taip... ne... Aš... — sulemeno ji ir pakėlė akis į Padį.

— Turbūt nori sužinoti, kiek tai būtų svarais, — smagiai šypsodamasis nusprendė jis.

— Man regis, aš kažką ne taip supratau, — atsakė ji, dar labiau sutrikusi nuo Trevio žvilgsnio.

Kikendamas vyras mintyse suskaičiavo ir pasakė sumą. Sumišimą Adelijos veide pakeitė nuostaba, labai panaši į siaubą.

— Ką aš darysiu su šitiek pinigų?

— Pirmą kartą kažkas pagaliau pasiskundė, kad mokama per daug, — pakomentavo Trevis, bet susilaukė grėsmingo žvilgsnio.

— Prašau, — Adelija atsisuko į dėdę ir ištiesė čekį, — paimkite.

— Kodėl, Di? Pinigai tavo, tu juos užsidirbai.

— Šitiek pinigų vienu metu aš dar niekada gyvenime nesu turėjusi, — ji maldaujamai žvelgė į dėdę. — Ką man reikės su jais daryti?

— Gali nuvažiuoti į miestą ir nusipirkti visokiausių moteriškų drapanėlių ir blizgučių, — pasiūlė jis, atsainiai modamas ranka, paskui grąžino jai čekį. — Palepinti save kuo nors. Dievas mato, būtų pats laikas.

— Bet, dėde Padi...

— Klausyk, Di, kodėl tau nenusipirkus suknelės? — šyptelėjęs įsiterpė Trevis. — Man labai smalsu, ar po tais džinsais tu turi kojas.

Adelija staigiai pasuko galvą ir persmeigė jį žvilgsniu.

— Aš turiu kojas, pone Grantai, kartą ar du esu girdėjusi, kad visai dailias. Bet jums neverta tuo rūpintis, nes ne suknelių man reikia prižiūrint jūsų žirgus.

Trevis tik dar plačiau išsišiepė ir nerūpestingai gūžtelėjo pečiais.

— Man vis tiek, renkis kaip nori, jeigu tau nesvarbu, kad kiti gali palaikyti tave berniūkščiu.

Adelija dar smarkiau plykstelėjo pykčiu, jos akys suliepsnojo.

— Taip žiauriai suklydo kol kas tik vienas žmogus. Jis buvo neišauklėtas, pasipūtęs stuobrys ir visiškas tuščiagalvis.

— Puikus pasiūlymas — važiuoti apsipirkti, — nusprendusi, kad pats laikas imtis taisyti padėtį, įsiterpė Triša. — Štai ką tau pasakysiu, Trevi, — moteris nusišypsojo ir sumirksėjo tankiomis blakstienomis, — Di nusprendė pasiimti laisvą popietę, todėl mes galėtume iškart to ir imtis.

— Nejaugi? — nusišaipė Trevis, susinėręs rankas ant krūtinės.

— Taip, tikrai. Nagi, Di...

— Bet aš dar nebaigiau...

Triša įsikabino vis dar besispyriojančiai Adelijai į parankę ir nusivedė prie savo naujausio modelio automobiliuko. Netrukus Adelija jau turėjo sąskaitą banke, čekių knygelę ir tiek grynųjų, kad sveiku protu jai buvo sunku suvokti.

— O dabar, — pareiškė Triša, kai jos išvažiavo iš automobilių stovėjimo aikštelės, — važiuosime apsipirkti.

— Bet ką gi aš pirksiu? — Adelija visiškai sutrikusi spoksojo į tobulą Trišos profilį.

Kai automobilis sustojo užsidegus raudonam šviesoforo signalui, Triša pažvelgė į susirūpinusį jos veidą.

— Kada paskutinį kartą pirkai ką nors pati sau tiesiog dėl malonumo? — pasiteiravo ji. — Ar išvis kada nors pirkai kokį daiktą vien dėl to, kad jis tau patinka, o ne dėl to, kad reikia? — Užsidegė žalia šviesa ir jos įsiliejo į automobilių virtinę. Pamačiusi, kad Adelija sėdi paniurusiu veidu, Triša atsiduso. — Nesuprask manęs klaidingai, aš nesiūlau tuščiai švaistyti pinigus, bet dabar jau pats laikas tau save kuo nors pradžiuginti, — neatlyžo ji, o pamačiusi surauktus Adelijos antakius nusišypsojo ir papurtė galvą: — Gali leisti sau atsipūsti, pasiimti laisvą dieną, nusipirkti kokį niekniekį, pasikedenti plunksneles. — Adelija vis dar spoksojo į ją, nieko nesuprasdama. — Juk dangus nenugrius, jei Adelija Kanein leis sau papramogauti.

Visų labiausiai nustebo pati Adelija, nes tikrai puikiai praleido laiką. Didžiulis prekybos centras su mažomis specializuotomis krautuvėlėmis ir didelėmis parduotuvėmis ją tiesiog sužavėjo. Ji net neįsivaizdavo, kad vienoje vietoje gali būti tiek daug drabužių, nuo spalvų ir medžiagų įvairumo raibo akys.

Kol Adelija žvalgėsi, Triša atidžiai apžiūrinėjo drabužius — naršė lentynas, čiupinėjo ant pakabų sukabintas sukneles, sijonus ir palaidines, kartais kurį nors patikusį apdarą persimesdama per ranką. Atsidūrusi persirengimo kabinoje Adelija kurį laiką nejudėdama spoksojo į daugybę drabužių, kuriuos Triša buvo sukabinusi ant kabliukų. Paskui sunkiai atsiduso, nusivilko marškinėlius, džinsus ir įsliuogė į minkštą žalios spalvos džersio suknutę.

Švelnus audinys keistai maloniai kuteno odą. Jis glaudžiai apgulė kūną ir elegantiškai krito žemiau kelių. Adelija net žioptelėjo veidrodyje išvydusi nepažįstamą būtybę ir čiupo už kryželio, kad įsitikintų, jog čia iš tikrųjų jį pati.

— Di! — pašaukė Triša iš už užuolaidos. — Ar jau ką nors apsivilkai?

— Taip, — nutęsė Adelija ir Triša atitraukusi užuolaidą triumfuodama pažvelgė į jos atspindį didžiuliame veidrodyje.

— Taip ir maniau, kad ši suknelė tau tiks. Supratau vos ją pamačiusi.

— Bet aš nesijaučiu smagiai, — numykė Adelija, atsisukusi į Trišą. — Ji tikrai puiki, bet ką aš veiksiu su tokiu prabangiu drabužiu? Juk išjodinėju žirgus, dirbu arklidėse...

— Di, — pertraukė ją Triša, — visai nesvarbu, kuo užsiimi, juk vis tiek esi žmogus, vis tiek esi moteris. Be to, labai graži moteris. — Adelija išpūtė akis ir jau žiojosi ginčytis, bet nespėjo ištarti nė žodžio, nes Triša suėmė ją už pečių ir nusuko į veidrodį: — Pažvelk į save atidžiai, — griežtai paliepė, o paskui jau švelniau tęsė: — Ateis laikas, kai norėsi būti moterimi. Tada tau ir prireiks šios suknelės.

O dabar, — valdingai tarė ji, paleidusi merginą, — pasimatuok dar ką nors.

Visą popietę Adelija leidosi komanduojama Trišos. Pirmą kartą per pastaruosius dešimt metų ji leido kažkam kitam už ją nuspręsti — ir tai buvo netgi visai malonu. Pagaliau jos užsikvempė ant kosmetikos skyriaus prekystalio ir Triša ėmė purkšti ant popierėlių kvepalus iš daugybės flakonėlių, vieną po kito, kol galiausiai Adelija ėmė niurzgėti.

— Šitie tiks, — išrinko Triša, — švelnaus ir lengvo kvapo. — Sumokėjusi už kvepalus ji įteikė dėžutę Adelijai. — Čia dovana nuo manęs.

— Ak, bet aš negaliu priimti!

— Žinoma, kad gali. Draugai jaučia malonumą teikdami dovanas. Na, tavo puikiai odai tikrai nereikia jokių priemonių, bet akis galėtum paryškinti... ir lūpas taip pat... Tik truputį, — tada ji stabtelėjo ir nusikvatojo: — Prievartauju tave, tiesa?

— Taip, — sutiko Adelija, pasijutusi lyg nešama uragano. Tačiau tas pojūtis buvo visai malonus.

— Šiaip ar taip, tau viso to reikėjo, — tvirtai pareiškė Triša. — Gal norėtum dar ko nors?

Adelija sudvejojo, paskui sumurmėjo:

— Ko nors rankoms. Tavo brolis sakė, kad mano rankos kaip grioviakasio.

— Ak, tie vyrai! — pasibaisėjo Triša. — Tai bent sumautas diplomatas.

— Sveika, Triša!

Adelija atsisuko ir apstulbo apakinta žvilgančių, beveik baltų plaukų kupetos, o Triša akimirksniu atsidūrė draugės glėbyje. Vešlios moters garbanos ir stiprus kvepalų aromatas padarė Adelijai nepamirštamą įspūdį.

— Kaip smagu, kad susitikome, brangioji. Aš taip džiaugiuosi, — aukštu melodingu balsu sučiulbėjo moteris. — Seniai matėmės.

— Labas, Laura, — Triša išsilaisvino iš jos glėbio ir plačiai nusišypsojo. — Ir man smagu tave matyti. Susipažinkite, čia Laura Bauers — o čia Adelija Kanein.

— Labai malonu susipažinti, panele Bauers, — tarė Adelija.

Blykstelėjusi akinamai baltų dantų šypsena Laura atsakė jai tą patį ir vėl nukreipė dėmesį į Trišą.

— Brangioji, kaip laikosi tavo pasakiškasis brolužis?

— Kaip pasakoje, — atrėmė Triša ir šelmiškai mirktelėjo Adelijai.

— Tik nesakyk, kad visai nesielvartauja dėl Margo? — Laura atsiduso sumirksėjusi ilgosiomis blakstienomis. — Taip tikėjausi, kad galėsiu jį paguosti. Nejaugi nė vienos ašarėlės neišliejo?

— Atrodo, kol kas laikosi be kitų pagalbos, — atsakė Triša, ir Adelija nustebo jos balse išgirdusi sarkazmą.

— Na, jeigu jam nereikia paguodos, — tęsė Laura, aiškiai nekreipdama dėmesio į Trišos toną, — vadinasi, dar ne viskas baigta. Regis, brangioji Margo persistengė išdumdama į Europą, bet aš neketinu užpildyti laisvos vietos. Ar gavai iš jos kokių žinių?

— Nė žodžio.

— Na, tada galvokime, kad jokių žinių yra gera žinia, — ji mirktelėjo Trišai ir pasitaisė gražiąsias savo garbanas, — jis tikras gražuolis. Ar pažįstate Trevį, Adelaide?

— Adelija, — pataisė Triša, Adelijai nespėjus prasižioti. — Taip, Di puikiai pažįsta Trevį.

— Žavus vyras, — sumurmėjo Laura. — Dabar, kai Margo kuriam laikui dingo iš akiračio, man tereikia jam paskambinti. Juk perduosi jam, brangioji, kad žadu paskambinti? — Ji gracingai pakštelėjo Trišai į abu skruostus ir pareiškė: — Man labai gaila, bet turiu paskubėti. Perduok jam labų dienų. Buvo labai malonu su jumis susipažinti, Amanda.

Adelija jau žiojosi priminti, kad ji ne Amanda, bet Laura pradingo, palikusi tik stiprų savo kvepalų šleifą.

— Atleisk jai, Amanda, — šyptelėjo Triša ir patapšnojo Adelijai per skruostą. — Laura tikrai miela moteris ir geras žmogus, tik protelio ne per didžiausio.

— Kokie nuostabūs jos plaukai, — Adelija negalėjo pamiršti įspūdingosios šukuosenos. — Dar nesu mačiusi tokios spalvos plaukų. Ji tikriausiai labai jais didžiuojasi.

Triša kvatojosi iki ašarų, o Adelija žvelgė į ją visai sutrikusi.

— Ak, Di, tu nepakartojama! Eime, nupirksime tau to rankų kremo. O paskui pavaišinsiu tave puodeliu arbatos.

Laukdama, kol žavioji patarėja įvertins kiekvienos rūšies rankų kremo gerąsias ir blogąsias savybes, Adelija mintyse perkratė Lauros Bauers žodžius. Margo, — prisiminė ji, nesąmoningai kramtydama apatinę lūpą. Kas ta Margo, ir kas ją sieja su Treviu? Akimirką ji jau ketino tuojau pat tai išsiaiškinti paklaususi Trišos, bet susilaikė. Gal Trevis įsimylėjęs Margo? Ši mintis sukėlė tokį netikėtą ir aštrų skausmą, kad Adelija vos neaiktelėjo. Ne, to negali būti! Jeigu Trevis Grantas būtų mylėjęs tą moterį, niekada nebūtų leidęs išvažiuoti. Lėktų paskui kad ir į pasaulio kraštą ir parsivežtų. Na, nebent Margo jį atstūmė. Savigarba neleistų Treviui lakstyti paskui jį palikusią moterį. Bet tai neįmanoma! Kas galėtų palikti šitokį vyrą?! Ne mano reikalas, — piktai sudraudė save Adelija ir prisivertė klausytis Trišos pasakojimo apie rankų kremus.

Pagaliau Triša liko patenkinta — Adelija buvo tinkamai aprengta ir turėjo visą kosmetiką, kurios, Trišos nuomone, galėtų prireikti. Apsikrovusios pirkiniais moterys sugrįžo į automobilį. Pagaliau Adeliją apgaubė taip trokštama tyla. Ji sėdėjo apkvaitusi greta Trišos, jiedviem važiuojant vingriais užmiesčio keliukais. Buvo pernelyg susijaudinusi, kad galėtų grožėtis vaizdais už lango — kalvotu peizažu, pievose žolę rupšnojančiais arkliais, besileidžiančia saule.

Kai Padis atidarė duris, Adelija stovėjo glėbyje spausdama naujuosius savo lobius.

— Mažoji Di, atrodai ne mažiau laiminga kaip po pirmo pasijodinėjimo Jo Didenybe, — apžiūrinėdamas nukaitusį iš laimės merginos veidą tarė dėdė.

— Buvo beveik taip pat nuostabu, dėde Padi, — nusijuokė ji ir įėjo vidun. — Dar niekada nebuvau mačiusi tiek daug drabužių ir žmonių. Dabar man atrodo, kad čia, Amerikoje, visi visada skuba — greitai važinėja automobiliais, laksto po parduotuves... Niekas čia nevyksta iš lėto. Ta vieta, kur Triša buvo mane nuvežusi, tiesiog nuostabi — tiek parduotuvių viename didžiuliame pastate, net fontanai įrengti viduje, — ji atsiduso ir nusišypsojo. — Suprantu, kad turėčiau gėdytis taip iššvaisčiusi pinigus, bet man negėda. Puikiai praleidau laiką.

— Tu nusipelnei to, mergyt, — dėdė Padis pabučiavo Adeliją į skruostą ir juodu nuėjo į svetainę.

— Na, Padi, atrodo, pagaliau ji prarado nekaltybę, — tarė Trevis. Pakilęs iš fotelio jis šypsodamasis žvelgė į pirkinius Adelijos rankose. — Triša ją sugadino. Žinojau, kad negalima leisti mano sesutei prie jos prisiartinti.

— Jūsų sesuo — nuostabi moteris, pone Grantai, — Adelija pažvelgė Treviui į akis. — Ji švelni ir dosni, be to, kur kas geresnių manierų nei kai kurie iš mūsų.

Trevis kilstelėjo antakį ir pažvelgė į Padį, kuris stovėjo Adelijai už nugaros ir iš visų jėgų stengėsi nesijuokti.

— Na, atrodo, kad Triša įsigijo sąjungininkę, tik aš nė nesivarginu su ja varžytis, — jis vėl pažvelgė į suirzusią Adeliją. — Bent jau ne šiandien... — pridūrė jis paslaptingai šypsodamasis.

KETVIRTAS SKYRIUS

Šeštadienis išaušo saulėtas ir ne pagal metų laiką šiltas. Medžiai jau buvo susprogę, oras pritvinkęs pavasarinių gėlių aromato. Šukuodama Fortūną Adelija smagiai dainavo. Fortūna, tvirta trejų metų kumelaitė, atidžiai klausėsi aukšto čiurlenančio prižiūrėtojos balso.

— Di! Ei, Di! — išgirdo ji šaukiant ir atsisukusi pamatė į arklides atšiaušiančius Marką su Maiku. — Mama sakė, kad galime ateiti čia aplankyti tavęs ir naujojo kumeliuko.

— Sveiki, džentelmenai. Jaučiuosi labai pamaloninta, kad teikėtės mane aplankyti.

— Ar parodysi mums kumeliuką? — nenustygo Maikas ir Adelija nusišypsojo dėl jo nekantrumo.

— Būtinai, ponaiti Maikai, tik pirma turiu baigti savo darbą čia. Hmm... — ji pasidėjo šepetį ir įkišo ranką į užpakalinę kelnių kišenę. — Kurgi aš pasidėjau tą kanopų krapštuką? — Kišenės buvo tuščios ir mergina susiraukusi žvalgėsi ant žemės sau po kojomis. — Ir vėl tie mažyliai bus prikišę pirštus.

— Mes nieko neėmėme, — gynėsi Markas.

— Žmonės visada dėl visko kaltina vaikus, — pasiskundė įsižeidęs Maikas.

— Ak, aš visai ne apie vaikus šneku, — nuramino juos Adelija. — Viskuo kalti gnomai.

— Gnomai? — vienu balsu pakartojo dvyniai. — O kas tie gnomai?

— Tik jau nesakykite, kad nesate girdėję apie gnomus, — nustebo Adelija. Berniukai papurtė savo vienodas galveles ir ji susinėrė rankas ant krūtinės. — Na, jūsų išsilavinime yra rimtų spragų, vaikinai. Prasti reikalai, jeigu nieko nežinote apie mažuosius žmogeliukus.

— Papasakok mums, Di, — meldė berniukai, iš nekantrumo nesitverdami savo kailyje.

— Būtinai papasakosiu, — sutiko Adelija ir įsitaisė ant suoliuko, o berniukai sugriuvo ant žemės jai po kojomis. — Tai štai koks reikalas... Gnomas — labai keistas padarėlis, kurio tėtis — nelabasis, o mama — malonės netekusi geroji fėja. Iš prigimties jis tikras šelmis. Kokių trijų pėdų ūgio, kad ir koks senas būtų. Žmonės pasakoja, kad gnomai mėgsta pasijodinėti ant avių arba ožkų, todėl jeigu iš ryto gyvuliai būna nejudrūs ir atrodo pavargę, tai reiškia, jog mažieji žmogučiai buvo juos nugvelbę savo naktinėms kelionėms. Kartais jie būna labai tingūs. Šiaip mėgsta krėsti šunybes net ir namuose — nemačiom užverda ant viryklės stovinčius puodus, o kitą kartą neleidžia jiems užvirti — kaip jiems į galvą šauna. Gali nudžiauti kokį kumpį arba perstumti baldus — ir vien dėl savo malonumo. Sumanę išgeria pieną, o jo vieton į ąsotį pripila vandens. Tą, kuriam pavyksta sučiupti gnomą, — tęsė ji žibančiomis akimis, o berniukai net išsižioję gaudė kiekvieną žodį, — aplanko didžiulė sėkmė. Tačiau sugauti jį įmanoma tik tada, kai jis atsisėda. O atsisėda gnomas tik tada, kai suplyšta vyžos. Jis nuolat bėgioja, todėl jas greitai sudėvi. Pajutęs kojomis pliką žemę gnomas prisėda lauko ar pievos pakrašty, nusiauna vyžas ir ima jas taisyti. Tada... — Adelija dramatiškai prislopino balsą ir tęsė jau pašnibždomis: — Tada reikia tylutėliai prisėlinti ir tvirtai jį čiupti. — Ji sugriebė ore įsivaizduojamą gnomą ir suriko: — Atiduok man savo auksą! Taip reikia sakyti. O jis atsakys: Neturiu aš aukso.

Paleidusi įsivaizduojamą sutvėrimą mergina šelmiškai nusišypsojo vaikams.

— Iš tikrųjų tai aukso yra gyva galybė, gnomas galėtų pasakyti, kur jo rasti, bet nesakys, kol jo nepriversi. Vieni bando jį smaugti, kiti grasina... Bet kad ir ką darytum, jokiu būdu negalima nusukti nuo jo akių. Vos tik pažvelgsi kur kitur, jis akimirksniu prapuls — daugiau jo nebepamatysi. Klastingasis velniūkštis žino didelę daugybę triukų, kaip ištrūkti. Panorėjęs gali užkerėti medžiuose tupinčius paukščius, kad šie jam padėtų. Bet jeigu jo nepaleisi ir nenusuksi žvilgsnio, tau atiteks auksas ir lydės sėkmė.

— O tu ar esi mačiusi gnomą, Di? — paklausė Markas, virpėdamas iš susijaudinimo.

— Galėčiau prisiekti, kad mačiau... kartą ar du, — Adelija rimtai linktelėjo galvą. — Bet man nepavyko prieiti arčiau. Todėl, — pašokusi nuo suoliuko ji paglostė berniukams galveles, — turiu dirbti ir užsidirbti pragyvenimui. Bet gal kada nors pavyks sutikti kokį gnomą, užklydusį į Ameriką. — Ji paėmė nuo suoliuko pasagų krapštuką ir užbaigė: — Dabar geriau grįšiu prie darbo, kitaip mane atleis už tinginystę ir turėsiu eiti elgetauti.

— Juk mes negalime to leisti, ar ne, berniukai?

Adelija atsisuko visa išraudusi ir įrėmė žvilgsnį į pašaipias Trevio akis. Jos širdis ėmė pašėlusiai plakti, — nusprendė, kad iš netikėtumo. Kiek patylėjo bandydama susiimti, paskui tarė:

— Blogas įprotis sėlinti patylomis ir mirtinai gąsdinti žmones, pone Grantai.

— Tikriausiai per klaidą būsiu palaikęs tave gnomu, Di.

Trevio šypsena suerzino Adeliją, bet ji nusprendė nepasiduoti provokacijai ir pasilenkusi pakėlė Fortūnos koją, norėdama apžiūrėti kanopą.

Tuo tarpu Trevis nusivedė berniukus apžiūrėti kumeliuko. Paleidusi žirgo koją Adelija nulydėjo juos žvilgsniu.

Ir kodėl atsidūrusi šalia to vyro ji visada susijaudina? Kodėl pulsas ima pašėlusiai plakti vos pažvelgus į tas nuostabiai mėlynas akis? Atsidususi Adelija prisiglaudė prie tvirto Fortūnos kūno. Suprato, kad kova pralaimėta. Nors ir labai stengėsi nepasiduoti, vis dėlto įsimylėjo Trevį Grantą. Tačiau ši meilė beviltiška. Juk neįmanoma, kad tarp Karališkųjų pievų savininko ir eilinės žirgų prižiūrėtojos užsimegztų romantiški santykiai.

— Be to, — sušnibždėjo ji viską suprantančiam gyvuliui, — tas vyras — arogantiškas storžievis. Negaliu patikėti, kad jis man iš tikrųjų patinka. Ne, nė kiek nepatinka...

Išgirdusi atbildančius berniukus Adelija staigiai pasilenkė apžiūrėti kitos kanopos.

— Bėkite laukan, vaikai. Noriu persimesti žodeliu su Di, — paliepė Trevis, ir berniukai klegėdami išdūmė, dalindamiesi įspūdžiais apie kumeliuką.

Adelija paleido žirgo koją, išsitiesė ir pakėlė į Trevį blykštantį veidą.

Velniai griebtų tą mano bjaurų liežuvį, — apgailestaudama pagalvojo. Juk ir teta Letė nuolat kartodavo, kad už bjaurų būdą kada nors teks brangiai sumokėti.

— Ar padariau ką ne taip, pone Grantai? — sunerimusi paklausė ir skaudžiai prisikando lūpą.

— Ne, Di, — atsakė Trevis, atidžiai žvelgdamas į jos susirūpinusį veidą. — Nejau pamanei, kad ketinu tave atleisti? — Jo balsas buvo keistai švelnus, dėl to Adelija pasijuto nejaukiai.

— Anąkart sakėte, kad duodate man dvi savaites... Dar liko kelios dienos...

— Nėra jokio reikalo tau taikyti bandomąjį laikotarpį, — pertraukė ją Trevis. — Jau seniausiai nusprendžiau, kad turi pasilikti.

— O, dėkoju, pone Grantai! — palengvėjusia širdimi išbėrė mergina. — Kad žinotumėte, kaip aš jums dėkinga...

— Su žirgais tau puikiai sekasi, net sunku tuo patikėti. Atrodo, kad jus sieja nuoširdus tarpusavio supratimas, — Trevis paglostė Fortūnai šoną ir vėl pažvelgė į Adeliją. — Net ir labai norėdamas negalėčiau surasti tavo darbo trūkumų. Nebent tai, kad per daug laiko praleidi arklidėje. Nenoriu dar kada nors išgirsti, kad dešimtą valandą vakaro dar vis čia triūsi.

— Na... — Adelija nusisuko ir rūpestingai padėjo pasagų krapštuką į vietą. — Aš tik...

— Nesiginčyk su manimi ir daugiau taip nedaryk, — rimtai pasakė Trevis. Adelija pajuto, kaip jis apkabino ją per pečius. — Žinai, man atrodo, kad tu nieko daugiau nedarai, tik dirbi arba ginčijiesi. Galėtum sugalvoti kokį kitą būdą energijos pertekliui išlieti.

— Aš nesiginčiju. Na, gal retkarčiais... — mergina gūžtelėjo pečiais. Ji taip troško atsisukti ir pažvelgti jam į akis, bet neužteko drąsos. Tačiau jos ir nereikėjo, nes Trevis atsuko ją į save, pakėlė ir pasodina ant suolo.

— Na taip, retkarčiais, — sutiko jis, o Adelija visai sutriko pamačiusi jo besišypsantį veidą visai prie pat savęs. Jis vis dar laikė apkabinęs ją per liemenį.

— Pone Grantai... — bandė gelbėtis mergina, kai jis ištiesė ranką ir nuėmęs kepuraitę išlaisvino kupetą kaštoninių jos plaukų. — Pone Grantai, aš turiu darbo...

— Hmm, — numykė Trevis, sukdamas ant piršto Adelijos plaukų sruogą. — Visada jaučiau silpnybę bėroms kumelaitėms, — šypsodamasis jis timptelėjo ją už plaukų ir prisitraukė jos veidą visai prie savęs. — Ypatingą silpnybę.

— Gal dar sumanysite patikrinti man dantis? — bandydama kovoti su užplūstančiu geiduliu Adelija sustingo ir pervėrė Trevį aštriu žvilgsniu, tarsi būtų troškusi, kad jis kristų negyvas. Bet Trevis tik skambiai nusikvatojo, todėl mergina vėl piktai dėbtelėjo į jį, nutvilkydama smaragdinių akių liepsna, ir pabandė nusliuogti nuo suolo.

— O, ne, nepaspruksi, — nusišaipė jis, nepaleisdamas Adelijos. Atrodė, kad tam nereikia nė menkiausių pastangų. — Jau turėjai suprasti, kad negaliu susivaldyti, kai imi svaidytis žaibais.

Taip taręs vyras akimirksniu užčiaupė jos lūpas bučiniu, vieną ranką vis dar tvirtai laikydamas už plaukų, o kitą pakišo po marškinėliais ir perbraukė per švelnią lygią odą. Antroji susijaudinimo banga buvo dar stipresnė už pirmąją, merginos valia slopo, nebeliko noro priešintis, pojūčiai dar labiau paaštrėjo. Išdirbtos odos, žirgų ir vyro kvapų mišinys gaubė svaigindamas, ir Adelija suprato, kad nuo šiol jis visada primins jai Trevį Grantą. Ji juto jo jėgą bučinyje, jo lūpos be gailesčio reikalavo visko, ką ji galėjo duoti. Valdingai pravėręs jos burną jis įsibrovė vidun, ėmė liežuviu žaismingai ir smalsiai tyrinėti — erzino tol, kol pagaliau ji pasidavė.

Adelija pirmą kartą pajuto savo moteriškosios esybės šauksmą, maudžiantį skausmą, kylantį iš pačių gelmių, pamažu užvaldantį visą kūną, kol beliko vienintelis poreikis — ir tik vyras tegalėjo jį numalšinti. Išgirdusi tylią aimaną nė nesuprato, kad tai jos pačios protestas jam atšlijus, o kai pakėlė blakstienas, aistra žibėjo apsiblaususiose akyse.

— Esu įsitikinęs, — žemu, tingiu balsu nutęsė Trevis, — kad taip leisti laiką daug maloniau nei ginčijantis. — Tada jis vėl priglaudo prie degančių jos lūpų, į plaukus panirusi ranka virptelėjo. Tačiau netrukus Adelija ir vėl išvydo jo akis. — Regis, tai vienintelis būdas tave bent jau trumpam užčiaupti. — Jis uždėjo kepurę jai atgal ant galvos ir perbraukė pirštu per skruostą. — Airiškas temperamentas mane žavi.

Tai taręs vyras apsisuko ir nuėjo, o Adelija pasimetusi žvelgė į jo tolstančią figūrą. Tada pakėlė ranką ir priglaudė prie skruosto, kurį ką tik lietė jo pirštas.

Nusprendusi nesukti sau galvos dėl to, ko negali suprasti, likusią dienos dalį Adelija tarsi ant sparnų skraidė. Ji gali ir toliau čia dirbti. Atrado savo vietą šiame žirgyne — turi dėdę, kuris ją myli, o ir ji reikalinga savo dėdei, gavo darbą, kurį dievina. Be to, kasdien bus netoli Trevio, galės nuolat matyti tą aukštą, tvirtą vyrą, persimesti vienu kitu žodžiu. Šiandien to gana, o apie ateitį pagalvos vėliau, kai ateis laikas.

Dėdė Padis jau seniai miegojo, tik Adelijos niekaip neėmė miegas. Bandydama užsimiršti pasiėmė skaityti knygą, bet buvo pernelyg susijaudinusi, kad galėtų susikaupti. Todėl užvertė knygą ir išėjo į lauką.

Nutarė pasivaikščioti iki arklidžių, pažadėjusi sau nė neprisiliesti prie kamanų, tik pasižiūrėti į žirgus. Naktis buvo šilta, o dangus toks skaidrus ir žvaigždėtas, kad ji ištiesė ranką įsivaizduodama, jog galėtų nusiraškyti vieną žvaigždelę nuo tos begalinės juodos drobulės. Patenkinta savimi ir visu pasauliu ji pasuko prie didžiulio balto pastato.

Įėjusi vidun įjungė šviesas, kad išsklaidytų akliną tamsą. Nuėjusi gal dvidešimt pėdų išgirdo tylią dejonę ir atsisuko pasižiūrėti į tuščią gardą. Ant šieno gulėjo vyras. Adelija taip persigando, kad net žadą prarado.

— Dėl Dievo meilės! — šūktelėjo ji atsipeikėjusi ir pribėgusi pasilenkė prie vyro. — Kas nutiko? Ak! — nusipurtė pasibjaurėjusi ir atsitiesusi įsisprendė rankomis į šonus. — Tu girtas, Džordžai Džonsonai. Koks apgailėtinas vaizdelis. Dvoki it naminės varykla. Ką sau galvojai, kad pasigėrei iki žemės graibymo? Voliojiesi čia dabar arklidėje.

— Cha, čia juk mūsų mažoji gražuolytė Di, — sušvebeldžiavo Džordžas, bandydamas atsisėsti. — Atėjai manęs aplankyti? Nori išgerti?

Adelija ir anksčiau vengdavo šio arklininko. Dažnai pastebėdavo jį žiūrintį geidulingu žvilgsniu, su bjauria šypsenėlė lūpose, todėl stengdavosi su juo nesusidurti. Dabar, įpykusi ir pasišlykštėjusi, mergina nė nesistengė nuslėpti savo jausmų.

— Na jau ne, aš negeriu su tokiais kaip tu, negaliu pakęsti girtų mulkių! Kelkis ir čiuožk iš čia! Arklidėje nėra ką veikti tokiam viskiu permirkusiam pašlemėkui.

— Tai sumanei man įsakinėti, mažoji Di? — Džordžas šiaip ne taip atsikėlė ir stovėjo priešais ją svirinėdamas į šalis. — Sakai, esi per gera, kad gertum su manim? — Jis nužvelgė ją nuo galvos iki kojų blausiu žvilgsniu, įsispoksojo į krūtis ir apsilaižė. — Gal ir teisybė, juk yra daug geresnių dalykų už gėrimą.

Jis čiupo ją į glėbį ir godžiai įsisiurbė į lūpas. Stiprus viskio kvapas trenkė Adelijai į šnerves, ji ryžtingai jį atstūmė.

— Ak tu, bjaurus parše! — Adelija pasišlykštėjusi nusispjovė. — Snarglinas girtas šunsnuki! Nedrįsk daugiau manęs liesti! Užmušiu tave, prasigėręs šliuže, jei dar kartą pabandysi!

Adelija išsijuosusi plūdo visai girtą Džordžą, kol jis čiupo ją su tokia jėga, kad jai žodžiai įstrigo gerklėje.

— Aš ne tik paliesiu tave, — pagrasino vyras ir užčiaupęs ranka jai burną šiurkščiai parvertė ant šiaudų.

Adelija priešinosi kaip įmanydama — spardėsi ir draskėsi kaip pamišusi, kai Džordžas ėmė grabinėti jos kūną, o pajutusi seilėtus jo bučinius vos suvaldė šleikštulį. Suplėšyta palaidinė nuslydo nuo peties. Pyktį staiga pakeitė išgąstis ir ji ėmė dar energingiau grumtis — negailestingai draskė nagais jam odą, o kai Džordžas pakėlęs galvą bjauriai nusikeikė, Adelija suriko iš visų plaučių ir jos klyksmas perskrodė nakties tylą.

Tada ji pajuto smūgį per veidą, Džordžas delnu užspaudė jai burną. Adelija blaškėsi stengdamasi ištrūkti, o jis laisvąja ranka šiurkščiai grabinėjo jos krūtis. Merginos jėgos silpo, staiga ji suvokė, kad yra bejėgė pasipriešinti tam, kas tuoj nutiks. Arklininkas jau smaukė žemyn jos džinsus, bet buvo per girtas, nevikrūs pirštai neklausė. Burną užspaudusi ranka dusino Adeliją, ji negalėjo normaliai kvėpuoti, galva apsvaigo, akis užtraukė rūkas.

Dėl Dievo meilės, kas nors padėkite man, — tyliai meldė mergina jusdama, kad tuoj praras sąmonę. Staiga pajuto, kad kažkas išlaisvino ją nuo slegiančio svorio. Išgirdo tylius keiksmus ir grumtynių garsus. Šiaip ne taip ji prišliaužė prie gardo durų ir giliai įkvėpė. Trevis, — šmėstelėjo mintis, kai blankioje šviesoje pamatė galingą figūrą.

Jis be pasigailėjimo talžė gerokai žemesnį Džordžą, spardė parvertęs ant grindų, spyrius palydėdamas serija keiksmų. Džordžas nė nesipriešino. Jau nebegalėjo, nes buvo be sąmonės, — suvokė kiek atsigavusi. Tačiau Trevis nesiliovė ir vis daužė jį. Užmuš! — šovė mintis ir pašokusi ant kojų Adelija puolė prie jų.

— Trevi, juk užmušite Džordžą! — ji įsikabino į tvirtą, raumeningą jo ranką. — Dėl Dievo meilės, neužmuškite!

Trevis staigiai atsisuko ir Adelija išsigando, kad jis it musę nuspriegs ją tolyn ir pribaigs be gyvybės ženklų ant žemės gulintį vyrą. Atšoko atgal, išgąsdinta baisios jo veido išraiškos. Atrodė, kad jo veidas iškaltas iš granito, plieno melsvumo akys vėrė kiaurai. Ji suvirpėjo ir tyliai pasimeldė, kad niekad toks pyktis neatsigręžtų prieš ją.

— Ar tau nieko bloga nenutiko? — paklausė Trevis įtemptu balsu, įsmeigęs į ją žvilgsnį.

— Nieko, — Adelija nuleido akis. — Ak, Trevi, jūsų rankos! — ji impulsyviai čiupo jį už rankų. — Jūs sužeistas, reikia aprišti... Aš turiu tokio tepalo, kuris...

— Velniop tą tepalą, Di, — Trevis ištraukė rankas ir suėmęs Adeliją už pečių pervėrė lediniu žvilgsniu. Nužvelgė suplėšytą palaidinę, jau ryškėjančias mėlynes ant porcelianinės odos, sutaršytus plaukus. — Ar tu sužeista? — Jo balsas buvo žemas, neramus.

Adelija iš visų jėgų pasistengė susitvardyti ir nepulti į paniką.

— Nieko baisaus. Jis tik išgąsdino mane. Kartą sudavė, — paaiškino ji. Trevio veidas smarkiai paraudo, jis dar tvirčiau sugniaužė jos pečius. — Ar jis dar gyvas? — vos girdimu balseliu paklausė ji. Trevis atsiduso, paleido ją ir pasilenkęs apžiūrėjo tysantį kūną.

— Deja, gyvas. Jei nebūtum įsikišusi, dangus mato, jau būtų išleidęs paskutinį kvapą. Dabar juo pasirūpins policija.

— Nereikia! — užprotestavo Adelija ir Trevis vėl atsisuko į ją.

— Adelija, — pradėjo jis iš lėto, — tas vyras kėsinosi tave išprievartauti. Nejaugi nesupranti?

— Aš puikiai suprantu, ką Džordžas ketino padaryti, — tarė mergina ir bandydama suvaldyti drebulį tvirtai prispaudė rankas prie krūtinės. — Bet policijos kviesti negalima. Nenoriu, kad dėdė Padis ką nors sužinotų. Nenoriu kelti jam rūpesčių. Esu sveika gyva ir neliūdinsiu dėdės Padžio. Tikrai to nenoriu! — Adelija pakėlė balsą ir Trevis švelniai apkabino ją per pečius.

— Gerai jau, gerai, Di, tebus, kaip tu nori, — ramino glausdamas merginą prie savęs. — Iškviesiu porą vyrų, kad išvežtų iš čia šitą pašlemėką. Nekviesiu policijos, — jis nusivedė ją prie arklidės durų. — Tik pirma parvesiu tave namo.

Staiga Adelija pajuto, kad pasaulis ėmė suktis, ausyse pradėjo spengti, daiktai prarado ryškius kontūrus.

— Trevi, — jos balsas ir pačiai skambėjo keistai iš tolumos, vos prasimušdamas pro ūžesį galvoje. — Atleiskite, atrodo, aš tuoj apalpsiu.

Po šių žodžių ją prarijo visiška tamsa.

Adelija atsargiai atmerkė akis. Ant kaktos juto gaivią vėsą, kažkas glostė skruostą ir šnabždėjo jos vardą. Atsidususi ji vėl užsimerkė, mėgaudamasi jau seniai užmirštu pojūčiu, kaip malonu būti globojamai. Paskui vėl atmerkė akis ir apsižvalgė.

Kambarys buvo užlietas šiltos auksinės šviesos, dramblio kaulo spalvos sienas puošė medžio raižiniai. Pamatė kėdę su aukštu atlošu ir raudonmedžio stalą, ant kurio stovinti senovinė lempa skleidė šiltą šviesą. Pasukusi galvą pastebėjo prie jos klūpantį Trevį.

— Aš didžiajame name, — dalykiškai konstatavo ji ir susirūpinusį Trevio veidą nušvietė šypsena.

— Tik tu gali apsieiti be įprastos frazės: Kur aš esu? — Jis nuėmė drėgną rankšluostį jai nuo kaktos ir prisėdo šalia ant didžiulės sofos. — Neįsivaizduoju, jog kas nors kitas galėtų ramiausiai pranešti, kad tuoj apalps, dar spėti atsiprašyti — ir tuojau pat tai padaryti.

— Dar niekada gyvenime nebuvau apalpusi, — suglumusi tarė Adelija. — Turiu prisipažinti, kad man tai nepatiko.

— Na, pagaliau atgavai veido spalvą. Dar nebuvau matęs taip išblyškusio žmogaus. Mirtinai mane išgąsdinai.

— Atsiprašau, — šyptelėjo Adelija ir atsisėdo. — Tai buvo kvaila ir... — staiga ji nutilo ir pasičiupinėjusi kaklą nerado kryželio. — Mano kryželis, — išlemeno ji, žvelgdama sau į ranką. — Tikriausiai pamečiau arklidėje. — Ji pabandė keltis, bet Trevis ryžtingai sulaikė.

— Dabar tau jokiu būdu negalima niekur eiti, Di... — pradėjo jis, bet Adelija neleido baigti.

— Turiu jį surasti! Man jis labai brangus!

Adelija išblyško ir Trevis vėl atsargiai paguldė ją ant sofos.

— Di, dėl Dievo meilės, juk vėl nualpsi.

— Paleiskite mane, privalau jį surasti...

Jis bandė ją nuraminti, bet pasijuto bejėgis, pamatęs, kad merginą apėmė neviltis. Buvo matęs ją įsiutusią, bet niekada neregėjo tokios nusiminusios.

— Di, — Trevis suėmė ją už pečių ir švelniai papurtė, — nesielvartauk taip smarkiai, juk tai tik kryželis.

— Jis mano mamos. Privalau surasti tą kryželį, nes be jo daugiau neturiu jokio jos prisiminimo. Tik jį vieną teturėjau... — mergina virpėjo kaip lapelis ir Trevis apkabinęs ėmė švelniai ją sūpuoti.

— Aš jį surasiu, nesijaudink. Dar šiąnakt nueisiu į arklidę ir surasiu.

Įsikniaubusi į tvirtą jo petį Adelija pasijuto keistai saugi, panika atslūgo, ašaros išdžiūvo.

— Ar pažadate?

— Taip, Di, pažadu, — jis priglaudė skruostą prie švelnių jos plaukų ir Adelija pagalvojo, ką tokio turi vyrai, kad taip gera būti jų glėbyje? O gal tik šio vienintelio glėbyje taip gera? Atsidususi ji nusprendė dar akimirką pasimėgauti prabanga pabūti taip arti jo.

— Man jau geriau, pone Grantai, — ji atsitraukė, kiek tik leido jo rankos. — Atsiprašau, kad taip vaikiškai elgiausi.

— Nereikia atsiprašinėti, Di, — jis nubraukė jai nuo veido plaukus. — Anksčiau vadinai mane Treviu, tegu taip ir lieka. Gražiau skamba.

Adelija pajuto, kaip nuo švelnių jo žodžių ir prisilietimo greičiau ėmė plakti širdis, atrodė, kad iš susijaudinimo tuoj plyš venos.

— Turite galvoje mano akcentą? — paklausė ji, šelmiškai kilstelėjusi antakius — taip bandė išsklaidyti staiga stojusį nesmagumą.

— Juk sakei, kad tai aš kalbu su akcentu, — šyptelėjęs priminė jai Trevis..

Toks nekaltas artumas tik dar labiau viską apsunkino, Adelija pajuto, kaip raudonis nutvieskė jai skruostus, ir sutrikusi nuleido akis. Prajukęs dėl jos drovumo Trevis pakilo ir nuėjo prie nediduko baro.

— Man regis, tau praverstų šlakelis stipresnio gėrimo. O paskui palydėsiu tave namo, — jis pakėlė krištolinį grafiną. — Brendžio?

— Brendžio niekada nesu ragavusi, bet jei turite airiško viskio... — ji atsisėdo džiaugdamasi juos skiriančiu atstumu.

— Neįmanoma neturėti, juk mane treniruoja Padis, — paaiškino ir kliūstelėjo į stiklą viskio. — Štai, prašau, — priėjęs arčiau ištiesė gėrimą. — Tai turėtų bent kiek nuraminti, kad vėl nekristum man į glėbį.

Adelija paėmė stiklą ir vienu ypu išgėrė nė nenusipurčiusi. Trevis stebėjo ją nustebęs. Pažvelgė į tuščią stiklą, paėmė jį ir pratrūko juoku.

— Ir kas čia jums taip juokinga? — Adelija smalsiai pažvelgė į jį.

— Atrodai tokia skiedrelė, o susivertei į gerklę pusę taurės viskio, lyg tai būtų gardžiausia arbata.

— Na, tikriausiai tai įgimta. Nedažnai geriu stipresnių gėrimų, bet jei geriu — žinau saiką, ne taip kaip tas šlykštus girtuoklis Džordžas.

Trevis nusisuko padėti tuščią taurę, todėl Adelija nepastebėjo, kaip iš pykčio persikreipė jo veidas.

— Trevi, — kreipėsi ji, kiek abejodama, kaip kviesti, o jis atsuko ramų veidą. — Esu dėkinga jums už tai, kad mane išgelbėjote. — Tada atsistojo ir priėjo prie jo. — Lieku skolinga, ir vienas Dievas težino, kaip atsidėkosiu.

Trevis atidžiai nužvelgė Adeliją, paskui jo vedu perbėgo šypsena.

— Kas žino, gal vieną dieną paprašysiu skolą susimokėti.

Saulė žėrė spindulius ant virtuvės stalo, kurį Adelija tvarkė po pusryčių. Ji labai džiaugėsi, kad Padis nepastebėjo nieko blogo, nes jai grįžus kietai miegojo. Tą rytą jis kaip paprastai žvaliai pasisveikino, ji atsakė tuo pačiu, neleisdama sau prisiminti nakties įvykių. Išgirdusi artėjančius žingsnius ji uždarė indaplovę.

— Ateinu, dėde Padi. Jau išsiaiškinau, kaip teisingai nuspausti šiuos mygtukus. Stebuklinga... ak... — mergina nutilo pamačiusi į durų staktą atsirėmusį Trevį. — Labas rytas, — pasisveikino ir pasitaisė krentančius ant veido plaukus.

— Kaip laikaisi? — jis priėjo arčiau, žvelgdamas į ją įdėmiu žvilgsniu.

— P-puikiai, tiesiog p-puikiai, — sumiksėjo mergina, nors iš tikrųjų norėjo prasmegti skradžiai žemę. Pagalvojo, kad jį išvydusi elgiasi kaip mažas vaikas. Pagaliau šiaip ne taip išspaudė šypseną, o Trevis suėmė ranka jai už smakro, kilstelėjo veidelį ir atidžiai pažvelgė į akis.

— Ar tikrai?

Ji linktelėjo, tada susigriebė, kad pamiršo kvėpuoti, ir palengva iškvėpė.

— Tikrai gerai, tikrai, — patikino žvelgdama jam pro šalį, ir Trevis kaipmat pajuto merginos susirūpinimą.

— Padis jau išėjo. Aš jam pasakiau, kad noriu su tavim pasikalbėti, — pagaliau jis kiek atsitraukė ir įkišęs ranką į kišenę ištraukė grandinėlę su kryželiu.

— O, suradote! — ji pakėlė akis į Trevį ir pražydo šypsena, kuri švietė skaisčiau už pačią saulę. — Ačiū už rūpestį, Trevi. Man tas kryželis labai brangus.

— Nėra už ką dėkoti, Di, nebuvo jokio vargo, — jis užkišo neklusnią garbaną Adelijai už ausies, ir nuo to menko prisilietimo jai net silpna pasidarė. — Užsegimas sulūžęs, pataisysiu.

— Nereikia, aš galiu...

— Pasakiau, kad pataisysiu, — rūsčiai pakartojo Trevis, suraukęs antakius. Tada atsiduso, įsidėjo kryželį atgal į kišenę ir atsargiai suėmė delnais jos veidą. — Adelija, aš kaltas dėl to, kas tau nutiko praėjusią naktį. Tik nesiginčyk, — perspėjo jau besižiojančią prieštarauti merginą. — Esu atsakingas už tave ir visus kitus man dirbančius žmones. Užsukau norėdamas pasakyti, kad radau kryželį ir gali nebesijaudinti. Pataisysiu grandinėlę ir kuo greičiau tau grąžinsiu.

— Gerai, — sumurmėjo mergina jausdama, kaip nuo jo švelnaus prisilietimo jai per kūną nuvilnijo jaudulio bangelės. O Trevis lietė jos veidą taip, lyg jis būtų trapus it brangiausias porcelianas.

Staiga vyras nusišypsojo ir erzindamas perbraukė pirštu jai per lūpas.

— Kartkartėmis, Di, tu būni neįtikėtinai romi. O tada, kai jau manau, jog esi pažabota, staiga pradedi spyriotis ir spardytis.

Adelija atsitraukė nuo jo ir išsitempė it styga.

— Aš jums ne kokia kumelė, kad būtų galima laikyti ant trumpų pavadžių.

Trevis nusišypsojo, papureno jos plaukus ir čiupęs už rankos išsivedė lauk.

— Kada nors suprasi, kad viskas priklauso nuo to, kas pavadį laiko.

Dienos Adelijai slinko vėžlio žingsniu, išvykus dviem patiems svarbiausiems vyrams jos gyvenime. Padis išlydėjo Jo Didenybę į Floridą, ruoštis Flamingo turnyrui. Mergina pastebėjo, kad vakarai be Padžio draugijos prailgsta, nors iki tol buvo pratusi viena leisti laiką. Namai atrodė dideli ir tušti. Vienišais vakarais ji suprato, kaip lengvai širdis palinksta prie kitos širdies. Nespėjo mėnulio pilnatis sudilti iki paskutinio siūlo, o meilės banga užliejo, palikdama ją tokią pažeidžiamą. Užplūdo jauki, šilta meilė Padžiui — ir meilė Treviui, skausmingai ilgintis jo glamonių.

Nors pro atvirus langus plūdo gaivus ir šiltas pavasario oras, ji užsikūrė židinį, susisukusi į kamuoliuką įsitaisė priešais jį fotelyje ir pasidėjo galvą ant ranktūrio. Galvojo apie tai, kad rytoj sugrįš Padis, ši mintis labai guodė, nes nebereikės tiek daug laiko praleisti vienai, nebus tiek daug laiko savigraužai. Trevis neišgaravo nei iš galvos, nei iš širdies, kasdien jį sutikdavo, o tai buvo tokia pat kančia, kaip ir malonumas.

Židinio liepsna kiek prigeso, Adelija užsisvajojo apie Trevį, blakstienos apsunko ir nusileido, plaukai lyg puri antklodė pridengė skruostą.

— Di! — skendėdama tarp sapno ir realybės mergina pajuto, kaip kažkas perbraukė ranka jai per plaukus. — Di, pabusk!

Pramerkusi užmiegotas akis ji lyg pro miglą išvydo prie jos pasilenkusį Trevį ir pakėlė ranką, kad paliestų jo skruostą, kol sapnas dar visai neišgaravo.

— Oi! — staigiai nuleidusi ranką ji atsisėdo ir nusibraukusi nuo veido plaukus pažvelgė į jį. — Trevi... — pajuto, kaip raudonis nudažė skruostus, ir stipriau susisiautę savo mėlynojo chalato apykaklę. — Tikriausiai buvau užmigusi.

— Jei galėčiau įsivaizduoti, kad tokioje pozoje miegoti patogu, būčiau palikęs tave ramybėje, — jis atsitiesė ir prisėdo ant ranktūrio.

Pajutusi grėsmingą jo artumą Adelija susigūžė fotelio kamputyje ir susinėrė rankas ant krūtinės.

— Mąsčiau apie tai, kad rytoj sugrįš dėdė Padis, — prisipažino ji, atskleisdama tik dalį savo minčių.

— Taigi. Ir aš norėjau vykti su juo, bet niekaip negalėjau ištrūkti, — tarė Trevis ir paėmęs jai už smakro atsuko veidu į save. Ugnies atšvaitai šoko Adelijos plaukuose. — Pasiilgai Padžio?

— Taip, — ji pažvelgė jam į akis ir nusišypsojo. — Jo Didenybės taip pat. — Jo šypsena tiesiog akino ir Adelija neatlaikė, nuleido akis. — Man labai gaila, kad Jo Didenybė nelaimėjo lenktynių, — pridūrė tvirčiau siausdamasi į chalatą.

— Ką sakei? — paklausė Trevis, žaisdamas jos garbanomis ir stebėdamas jose šokančius liepsnų atspindžius. Adelija greitakalbe pakartojo, ką sakiusi.

— Na, jis užėmė prizinę vietą. Galima sakyti, kad pasirodė puikiai. Kad būtum geriausias, reikia laiko, Di, — nusijuokė Trevis ir pataršė jai plaukus. — Laiko, kantrybės ir tinkamos strategijos. Tiesa, kai ką tau atnešiau, — jis ištraukė iš kišenės kryželį. — Anksčiau neradau progos atiduoti.

— Ak, Trevi, labai ačiū! — apsidžiaugė Adelija ir vėl jam nusišypsojo. — Man jis labai brangus.

— Žinau, — sausai tarė vyras, bet, užuot atidavęs papuošalą jai į rankas, užsegė ant kaklo. Švelnūs ir šilti pirštai palietė jos odą, Adelija nuleido akis, iš visų jėgų stengdamasi nevirpėti. — Ar geriau jautiesi? — paklausė jis, kai kryželis jau kabojo jai ant kaklo, ir mergina linktelėjo, karštligiškai bandydama sugalvoti, ką pasakyti.

— Kur kas geriau. Ačiū, Trevi, — pagaliau sušnibždėjo ji.

Kurį laiką vyras žiūrėjo į palenktą jos galvą, paskui paėmė už rankos ir padėjo atsistoti.

— Na, dabar užsisklęsk duris ir eik miegoti. Juk pavargai. — Priėjęs prie durų jis stabtelėjo suėmęs rankeną ir atsisukęs vėl pažvelgė į Adeliją. — Atrodai kaip vaikas, — tarė ir paglostė palaidus kaštoninius jos plaukus, kurie vilnijo ant pečių, — o vaikus prieš miegą įprasta pabučiuoti. — Adelija nespėjo atsitraukti ir Trevis, viena ranka apkabinęs ją už kaklo, švelniai pabučiavo į skruostą, nors kankinamai trokšdama bučinio mergina pravėrė lūpas. Tačiau jos troškimas taip ir liko nepatenkintas, nes jis pabučiavo į kitą skruostą. Lyg per miglą Adelija matė, kaip Trevis atsitraukė nuo jos, apsisuko ir išėjo. Durys užsivėrė...

Padžiui sugrįžus visi Karališkosiose pievose puolė ruošti Jo Didenybę Bluegrass turnyrui, kuris buvo lyg pasirengimas prestižiškiausioms šalyje Kentukio Derbio ristūnų lenktynėms. Jo Didenybės rezultatai buvo įspūdingi, puikus jo pasirodymas Floridoje teikė didelių vilčių.

Adelija atsirėmė į treką supančią tvorą, pasidėjo galvą ant sunertų rankų ir stebėjo, kaip jaunas raitelis Styvas Parkeris ratais skraidina Jo Didenybę. Styvas ir Adelija iš pirmo žvilgsnio pajuto vienas kitam simpatiją, o vėliau juos dar labiau suartino aistra žirgams. Mergina džiaugėsi raitelio ir ristūno daroma pažanga, gėrėjosi jų judesių harmonija.

Padis džiaugsmingai šūktelėjęs nuspaudė chronometrą ir perdavė jį Treviui.

— Jei jie šitokiu greičiu lėks ir Kentukyje, prie finišo kiti žirgai atsiliks per penkis šuolius. Posūkiuose Styvas priglunda prie Jo Didenybės it meilužis prie mylimos moters.

— Taip, atrodo, kad šuoliuoja be menkiausių pastangų, vien dėl malonumo, — atsidususi sumurmėjo Adelija, kai Styvas privedė žirgą prie jų.

— Tikėkimės, kad ir Kentukio lenktynės jam teiks malonumo, — mestelėjo Trevis ir peršokęs per tvorą nuėjo pasišnekėti su jojiku.

— Tau šios varžybos bus pirmos čia dirbant. Ar jaudiniesi, Di? — paklausė Padis, paglostęs jai plaukus.

— Galima sakyti, kad jaudinuosi, — ji šyptelėjo. — Sėdėsiu prilipusi prie televizoriaus, nė krentančios bombos nesugebės nuo jo atitraukti.

— Televizoriaus? — nustebo Padis. Jis prisimerkė ir apie akis susimetė raukšlelės. — Ką čia susigalvojai su tuo televizoriumi? Juk važiuosi su mumis.

— Važiuosiu su jumis? — Adelija sutrikusi išpūtė akis.

— Žinoma, kad važiuosi, — pasigirdo Trevio balsas ir mergina atsisukusi įsmeigė žvilgsnį į plačią jo krūtinę, paskui įsidrąsinusi pažvelgti tiesiai į akis.

— Kodėl turėčiau?

— Todėl, — ramiai pareiškė Trevis, — kad aš taip nusprendžiau.

— Tai šitaip čia viskas vyksta, — įsiutinta valdingo tono sviedė mergina. — Na, jeigu jums reikia arklininko, tai čia yra ir kitų. Man regis, Stenas arba Tomas labiau už mane nusipelnė šios kelionės.

— Liaukis, Di, — prabilo prie jų priėjęs Styvas. — Tu daug gražesnė už juos. Mieliau žiūrėčiau į tavo veidelį... Tu mane įkvepi.

— Tikrai įkvepiu? — nudžiugusi paklausė Adelija. Paskui kilstelėjo galvą ir vėl pažvelgė į Trevį. — Man rodos, bus geriau, jeigu pasiimsite kurį nors iš vyrų... — atkakliai patvirtino dar kartą, tačiau jis paėmė ją už rankos, neleisdamas daugiau nieko pasakyti.

— Atsiprašome, — metė per petį ir nusitempė Adeliją toliau nuo visų. Kai pagaliau sustojo, mergina užsipuolė jį, įniršusi kaip tigrė.

— Ką, po perkūnais, sau galvojate?! Kodėl tampote mane kaip kokį bulvių maišą?! — piktai paklausė. — Jūsų vien kojos beveik tokio ilgio, kaip visas mano kūnas, turėjau bėgte bėgti iš paskos.

Tačiau ir Trevis liepsnojo nuoširdžiu pasipiktinimu.

— Man labiau patinka nesutarimus aiškintis asmeniškai, Adelija, — šaltai tarė jis, žvelgdamas į pykčio perkreiptą Adelijos veidą. — Karališkosios pievos priklauso man, aš čia ir įsakinėju. — Nors ir kunkuliuodama iš įniršio, Adelija pastebėjo, kad Trevis vos tvardosi, karštas žvilgsnis vėrė ją kiaurai — staiga jis tapo panašus į tikrą valdovą. — Neleisiu, kad šokinėtum prieš mane — kai mudu vienu du, nei kitų žmonių akivaizdoje. — Kad ir labai įširdusi, Adelija suprato, kad Trevis visiškai teisus. — Turėsi įsikalti į galvą, kad dabar esi petys petin dirbančio kolektyvo narė. Kalbėjome, kad turi važiuoti į Kentukio varžybas, — susivaldęs tęsė jis, veidas irgi nerodė jokių emocijų.

— Aš sakiau...

— O aš sakau, — nekantriai pertraukė ją Trevis, — kad tu važiuosi drauge su mumis.

Adelijos akys sublizgėjo išgirdus įsakymą. Ir kodėl Dievas man davė tokį nepakenčiamą būdą? Juk taip jį myliu, kad labiau už viską norėčiau būti romi? — pagalvojo mergina.

— Jo Didenybė tau paklūsta labiau nei kam kitam. Noriu, kad juo rūpintumeisi, — tęsė Trevis. Tai išgirdus Adelijai atslūgo pyktis, ji nudelbė akis į žemę ir susimąstė. — Turi važiuoti į Kentukį, nes man reikia, kad ten būtum. Esu pratęs, kad kiti man paklūsta.

Sulig nauja pykčio banga Adelija krestelėjo galvą, o jis staiga plačiai nusišypsojo, uždėjo delnus ant liemens, paskui iš lėto nuslydo liemeniu aukštyn prie stangrių apvalainų krūtų, ir jos pyktis virto bejėgiška sumaištimi. Jis nykščiais perbraukė per jas puslankiu, paskui dar kartą, mėgaudamasis subtiliais iškilumais, ir pamažu suspaudė iš apačios. Adelijos lūpos jau vėrėsi prieštarauti, tačiau staiga ji pajuto, kad neturi jėgų atsispirti nepažįstamam, visą kūną persmelkusiam malonumui, kūnas reagavo į jo glamones, kurios visiškai palaužė valią. Netikėtai pajuto, kad kyla nuo žemės, ir nevalingai įsitvėrė jam į pečius, praradusi pagrindą po kojomis.

— Paleisk mane, — tylutėliai sušnibždėjo virpančiu balsu, bet Trevis tik dar plačiau nusišypsojo ir pasilenkė jai prie lūpų.

— Luktelėk minutėlę, — paprašė ir valdingai, užtikrintai įsisiurbė jai į lūpas, o ji tvirtai įsikabino jam į pečius.

Bučinys ištirpdė Adelijos valios likučius, temstančia sąmone ji dar suvokė, kad šiam vyrui niekada negalės pasipriešinti — o tada viskas aptemo ir ji paniro į tamsią kūno geidulių gelmę.

— Styvas teisus, — sumurmėjo Trevis ir krimstelėjo jai į lūpą, pasiųsdamas jos kūnu dilgčiojančius šiurpulius. — Tu tikrai gražesnė už Tomą ir Steną.

Paskutinį kartą trumpai, bet stipriai pabučiavęs Trevis paleido Adeliją ir pasipūtęs it povas išdidžiai nuėjo, traukdamas pirmuosius Mano laukinė Airijos rožė posmus. Adeliją liko stovėti apstulbusi iš netikėtumo ir virpėjo iš pasipiktinimo, kuris buvo sumišęs su geismu.

PENKTAS SKYRIUS

Antrą kartą gyvenime Adelija sėdėjo lėktuve. Tačiau šis plieno paukštis gerokai skyrėsi nuo ano, pripildyto ekonominės klasės šurmulio, kuriuo ji skrido per Atlantą. Šįkart teko įveikti gana trumpą atstumą tarp Merilendo ir Kentukio prabangiu Trevio užsakytu privačiu reaktyviniu lėktuvu. Ir nusiteikusi Adelija šįkart buvo visai kitaip — susižavėjusi žvelgė pro langą, gėrėdamasi nuostabiu vakarų Virdžinijos gamtovaizdžiu.

Jie skrido virš žalių ir rudų žemės lopinėlių su mažučiais namukais, virš žaislinių miestų ir tarp jų vingiuojančių pilkų kelio kaspinų, virš upių ir pušimis apaugusių kalnų. Žemės spalvos iš tolo atrodė neryškios. Gėrėdamasi vaizdais Adelija nusprendė, kad pasaulis — išties stebuklinga vieta. Užliūliuota naujų atradimų ji nepastebėjo, kaip greta prisėdo Trevis.

— Grožiesi reginiu, Di? — šypsodamasis paklausė jis po kiek laiko, nes Adelija sėdėjo prisiplojusi kakta prie lango kaip vaikas prie saldainių krautuvėlės. Mergina krūptelėjo iš netikėtumo, atsisuko į jį ir nusibraukė nuo veido plaukus.

— Kad jus kur, vis mane gąsdinate. Atsėlinote kaip medžiojantis tigras.

— Atleisk, pasistengsiu išmokti garsiau trepsėti, — nusišypsojo Trevis ir patogiau įsitaisė kėdėje, kad geriau ją matytų. — O man vis atrodo, kad tu vaikštai kaip fėja, kuriomis taip garsėja Airija. Arba kaip gnomas.

— Na, tie du padarai visiškai nesuderinami. Gnomas netinka į draugiją padoriai fėjai.

— Tada tinka bent nepadoriai, — nusprendė Trevis, prajuokintas rimto Adelijos tono.

— Taip. Bet ir fėjos didžiąją dalį laiko elgiasi gražiai, nes tikisi kada nors būti priimtos atgal į rojų.

— Iš kurio buvo išvarytos, tiesa?

— Kai šėtonas pakėlė maištą, jos pasitraukė, nenorėdamos palaikyti nei vienos, nei kitos pusės, nes nebuvo aišku, kaip viskas baigsis. Tačiau tai — vienintelė fėjų nuodėmė, todėl jos buvo išsiųstos į žemę, o ne pragaran, kur nukeliavo kiti maištininkai.

— Pasielgta teisinga, — linktelėjo galvą Trevis. — Kiek pamenu, fėjos gali paversti žmogų šunimi, kiaule ar kokiu kitu bjauriu padaru, bet paprastai nekrečia tokių piktų pokštų, o jeigu su jomis elgiamasi gražiai, atsidėkoja.

— Teisybė, — patvirtino Adelija. — Iš kur tiek daug sužinojote?

— Padis bandė lopyti mano išsilavinimo spragas, — paaiškino Trevis, pasilenkęs prie Adelijos, ir mergina sutrikusi prisiplojo prie sėdynės. — Nurimk, — nepatenkintas pasakė. — Juk nesuvalgysiu tavęs. — Tada užsegė jai saugos diržą ir atsilošė sėdynėje. — Tuojau leisimės.

— Taip greitai? — ji pasistengė išlaikyti ramų balsą, nors širdies plakimas dar aidėjo ausyse.

— Taip, — irgi ramiai atsakė Trevis. — Jau senokai skrendame virš Kentukio valstijos.

Lėktuvas nusileido neįtikėtinai sklandžiai, nebuvo jokios sumaišties, Jo Didenybė buvo perkeltas į jau laukiantį furgoną ir keleiviai leidosi į Čerčilio aukštumas.

Adelija menkai tesidomėjo už lango bėgančiais Luisvilio vaizdais, nes mintys sukosi apie Jo Didenybę, vežamą furgone jiems iš paskos. Mergina jaudinosi, kad ristūnas gali būti išsigandęs neįprastų garsų ir kelionės neįprastu transportu. Kai savo susirūpinimą išsakė garsiai, Trevis tik nusikvatojo iš visos širdies, visai nekreipdamas dėmesio į grėsmingai sužibusias Adelijos akis, ir pareiškė, kad Jo Didenybė keliauja gana dažnai, todėl yra prie to įpratęs.

Jos nerimas atslūgo, kai Jo Didenybė buvo išleistas iš furgono ir įkurdintas didžiulėse Čerčilio aukštumų arklidėse, o Trevis sutarė dėl jo priežiūros ir pašaro.

Trevis Grantas buvo gerai žinomas ir labai gerbiamas žirgų sporto profesionalų. Adelija pastebėjo, kaip šiltai jį sutiko ir sveikino aplink arklides besisukiojantys vyrai ir moterys. Iš kitų jis išsiskyrė ir ūgiu, ir plačiais pečiais, tiesiog tryško jėga ir vyriškumu, o tai traukė moteris. Adelija pavydžiai jį stebėjo. Įsiutusi ant savęs už silpnumą, mergina demonstratyviai nuėjo prie Jo Didenybės ir nuvedė žirgą į jam skirtą gardą.

Laikas šukuojant, glostant ir raminamai kalbinant žirgą prabėgo nejučia. Staiga Adelija išgirdo garsius žingsnius ir atsisuko pažiūrėti, kas kelia tiek triukšmo.

— Ar dabar jau vaikštau pakankamai garsiai? — netikėtai berniokiškai šyptelėjo Trevis.

— Taip, — Adelija santūriai linktelėjo. — Pamaniau, artinasi didžiųjų Afrikos dramblių banda. Keistas jūs žmogus, Trevi, — netikėtai pareiškė ji ir pakėlusi galvą nužvelgė vyrą nuo galvos iki kojų.

— Nejaugi, Di? Kodėl?

— Kartais lyg koks vietinis karaliukas svaidote įsakymus, o ledinis žvilgsnis gali iškart pribaigti žmogų. Tada atrodote labai griežtas. Tačiau kartais... — ji sudvejojo, gūžtelėjo pečiais ir nusisuko į Jo Didenybę.

— Jeigu jau pradėjai, tai ir baik, — pareikalavo Trevis, atsuko Adeliją į save ir šypsodamasis pažvelgė į akis. — Suintrigavai.

Adelija pasijuto nejaukiai. Vis dėlto jai reikėtų išmokti pirma pagalvoti, o tik tada praverti burną. Bet Trevis nė negalvojo atsitraukti — tvirtai laikė ją už pečių ir laukė atsakymo.

— Kartais... Pastebėjau, kaip kartais kalbiesi su vyrais, pokštauji, nešioji ant pečių dvynius... Kaip bendrauji su Padžiu, kaip elgiesi su žirgais... Tada suprantu, kad tavyje yra ir švelnumo... Gal iš tiesų nesi toks griežtas, — paskubomis užbaigė ji, gailėdamasi, kad išvis pradėjo šią kalbą, ir nusisukusi vėl pradėjo šukuoti Jo Didenybę, nors to visai nereikėjo.

— Įdomiai samprotauji, — nusprendė Trevis ir paėmęs iš jos šepetį pats pradėjo šukuoti žirgą. — Adelija tave išlepins, — tarė Jo Didenybei ir meiliai perbraukė ranka per sprandą. — Jeigu leisčiau, dar kokią valandą šukuotų.

Adelija nusuko žvilgsnį nuo Trevio pirštų, glostančių bėrio šoną.

— Nelepinu, bet ir žirgui reikia meilės ir švelnumo. Visiems mums retkarčiais to reikia.

Trevis pasuko galvą ir labai įdėmiai pažvelgė į Adeliją.

— Teisybė, mums visiems kartkartėmis to reikia.

Naktį, negalėdama užmigti svetimame viešbučio kambaryje, Adelija vartėsi nuo šono ant šono ir niurkė niekuo dėtą pagalvę. Nusprendė, kad meilė — nemalonus, nenuspėjamas ir nereikalingas jausmas. Pagaliau sunkiai atsiduso, apsikabino pagalvę, kurią visai neseniai negailestingai minkė, ir nusprendė ištrinti tas neįtikėtinai mėlynas akis iš savo sapnų.

Kitą rytą Adelija pirmą kartą kaip reikiant apžiūrėjo Čerčilio aukštumas. Atvedusi Jo Didenybę į treką ji stabtelėjo apstulbusi, o jos kompanionas paklusniai stovėjo ir laukė.

Tai buvo milžiniškas plotas — platus dviejų kilometrų ilgio trekas juosė žalią ovalą, kuris buvo aptvertas tvora ir prisodintas gražiausių ryškiaspalvių gėlių bei dailiai apkirptų krūmelių. Nužvelgusi daugybę aplink treką įrengtų sėdimųjų vietų Adelija susimąstė, ar kas nors dar liktų išoriniame pasaulyje, jei visos jos būtų užsėstos žmonių. Tribūnos buvo dengtos stogeliais su špiliais.

— Ar kas nors nutiko, Di? — Trevio klausimas nutraukė merginos apmąstymus, ji išsigandusi krūptelėjo. — Atleisk, — atsiprašė nė nešyptelėjęs vyras. — Pamiršau patrepsėti.

— Jau turėčiau priprasti, — atsiduso Adelija ir nusivedė Jo Didenybę. — Kokia didinga vieta, — mostelėjo ranka pastebėjusi, kad jis seka iš paskos.

— Taip, ir man čia labai patinka. Išlaikytas beveik nepakeistas architektūrinis stilius, koks buvo daugiau nei prieš šimtą metų. Tikriausiai žinai, tai pats žymiausias trekas dėl jame rengiamo Derbio turnyro. O Derbio turnyro nepraleidžia niekas. Kasmet pirmą gegužės šeštadienį šis bėgimo takas tampa auksinis, visas pasaulis sulaiko kvapą — tada svarbu tik lenktynės. — Jis atsuko į ją šypsenos nutviekstą veidą. — Būtų nesmagu sukti ienas namų link, kai tikslas — vos už ketvirčio mylios. Nuo 1875-ųjų čia varžėsi patys stipriausi žirgai. Tai ne tik klasikinis turnyras, o ir pačių žirgų augintojų kova. Nėra tokio, kuris kokį kitą turnyrą vertintų labiau už šį. Derbio laimėtojas — pats stipriausias, jį gaubia nugalėtojo aura. Visi tik ir svajoja, kaip kitą kartą jį pralenkti. O šis ristūnas, — Trevis draugiškai paplekšnojo Jo Didenybei per šoną, — mėgsta pergalės skonį.

— O taip, teisybė, — sutiko Adelija, su atlaidžia šypsena žvelgdama į Jo Didenybę. — Be to, puikiai žino, kokios galimybės. Jo Didenybė pasitiki savimi. Trokšta kuo greičiau laimėti Bluegrass lenktynes, kad galėtų ruoštis Derbiui.

— Nejaugi? — Trevis šyptelėjo, kai Jo Didenybė apuostė Adelijos petį. — O ką tu manai? — jis palietė pirštu jos skruostą ir Adelija atsisuko. — Gal norėtum be atkrentamųjų rungtynių, iš karto imtis Derbio?

— Aš dar nepasiruošusi nė pirmosioms, — Adelija gūžtelėjo pečiais ir vos nesuklupo, kai Jo Didenybė pasitrynė galvą jai į nugarą. — Matote, tai jis nenustygsta. Bet man čia patinka. Smagu, kad per tiek metų čia nelabai kas pasikeitė. — Jo Didenybei nerimstant Adelija vėl pajudėjo į priekį. — Niekada nė nesvajojau ką nors tokio pamatyti.

— Yra dar įspūdingesnių bėgimo takų, — tarė Trevis. — Hialea trasa Floridoje nutiesta aplink tvenkinį su šimtais rožinių flamingų.

Adelija stabtelėjo ir nustebusi atsisuko į jį.

— Norėčiau pamatyti.

— Žinoma, kad pamatysi, — sumurmėjo jis, žaisdamas ilgų, šilkinių Adelijos plaukų galiukais. Paskui užsmaukė jai ant akių kepurę ir linksmai pakartojo: — Tikrai pamatysi, Di.

Savaitė prabėgo greitai, nes buvo ką veikti. Adelija visą savo laiką skyrė Jo Didenybei, kalbino jį, rūpinosi žemiškesniais žirgo poreikiais. Laisvalaikį daugiausia leido su Styvu Parkeriu — erzino jį dėl merginų dėmesio arba stebėjo, kaip vaikinas pratina Jo Didenybę prie jojimo tako. Nepaliko be dėmesio ir Padžio, jie kalbėdavosi apie Jo Didenybės pranašumus, aptarinėdavo konkurentų žirgų jojimo stilių.

— Šio turnyro nugalėtojas automatiškai patenka į Derbį, — aiškino jai Padis, atidžiai apžiūrinėdamas Jo Didenybę. — Suprantama, Trevis šį gražuolį, kaip ir Solomės mažylį, vos gimusį paskelbė nugalėtoju, ir visus šiuos metus, kol subrendo, dėjo didžiausias viltis. Trevis jaučia nugalėtoją, jis iš tų, kurie numato ateitį.

— Taip, Trevis yra gerai perpratęs žirgus, — sutiko Adelija. Pasididžiavimas ir susižavėjimas Padžio balse sušildė jai širdį. — Plika akimi matyti, kad žirgai jam rūpi — ir tikrai ne vien dėl pinigų.

— Tikrai rūpi, — sutiko Padis, paplekšnojęs Jo Didenybei per šoną. — Jis kategoriškai pasisako prieš nuskausminamųjų ir narkotinių medžiagų vartojimą, o juk kiti lengva ranka jų griebiasi. Jeigu kuris nors iš Trevio žirgų nėra pakankamai stiprus ir sveikas, kad galėtų dalyvauti lenktynėse, tai ir nedalyvauja. Aišku, Trevis turi pakankamai pinigų, jie nerūpi jam, bet jeigu neturėtų nė grašio — tai nieko nekeistų, nes jis toks žmogus. Vis dėlto jis — praktiškas žmogus, — jie išėjo iš gardo ir Padis apkabino Adeliją per pečius. — Jo arkliukas — investicijos... Čia jis gudrus. Puikiai žino, kaip uždirbti pinigų iš kumeliukų. Turi uoslę, — pritardamas palingavo galva. — Kelis kartus ir man padėjo neblogai uždirbti. Trevis sugeba sukti savo verslą.

Spustelėjęs Adelijai petį Padis išsivedė ją laukan, į dienos šviesą. Mergina neištarė nė žodžio, tik pagalvojo, kad sužinojo dar šį tą apie vyrą, kurį myli.

Lenktynių dieną dangus buvo apniukęs, oras slogus. Plieno pilkumo debesys lyg sunki antklodė dengė dangų. Nuo įtampos Adelija jautėsi it surakinta nuo galvos iki kojų pirštų galiukų, oras it sunki našta spaudė prie žemės. Stengdamasi negalvoti apie artėjančias lenktynės ji stvėrėsi darbo. Pakėlusi akis pamatė, kad į pastatą įėjo Trevis, ir palaukusi, kol jis prieis, nusišypsojo.

— Man regis, jei tik galėtum, pati šoktum į žokėjaus kostiumą ir jotum.

— Yra tiesos, — prisipažino mergina, šiek tiek aprimusi nuo jo šypsenos. — Taip jausčiausi ramiau. Tik Styvui turbūt nelabai patiktų.

— Nepatiktų, — sutiko Trevis ir reikšmingai linktelėjo. — Tikrai nepatiktų. Eime su manimi į tribūną, dabar Padis viskuo pasirūpins.

— Ak, bet aš...

Nesiklausydamas jokių prieštaravimų Trevis paėmė Adeliją už rankos ir nusivedė link durų.

— Palaukite! — riktelėjo mergina, nuskuodė atgal prie Jo Didenybės ir apkabinusi už kaklo kažką sušnibždėjo į ausį.

Kai grįžo pas Trevį, šis juokdamasis pažvelgė į ją, tačiau akyse švietė smalsumas.

— Ir ką tu jam pasakei?

Užuot atsakiusi, Adelija tik paslaptingai nusišypsojo. Kai jie priėjo prie tribūnos, mergina iš užpakalinės kišenės išsitraukė porą banknotų.

— Gal galėtumėte pastatyti? Aš nieko apie tai nenusimanau.

— Nori statyti? — perklausė Trevis, žvelgdamas į banknotus, kuriuos mergina buvo įspraudusi jam į saują. Kai pakėlė į ją akis, atrodė labai susirūpinęs. — Už ką?

— Už Jo Didenybę, ką daugiau, — susiraukė Adelija dėl tokio kvailo klausimo, bet tuoj pralinksmėjo prisiminusi kelis terminus, kuriuos išgirdo sukiodamasi aplink arklides. — Kad laimėčiau... trumpoje distancijoje.

Tačiau Trevis nepralinksmėjo.

— Suprantu. Nagi, pažiūrėkime... Jo Didenybės šansai — penki prie dviejų, — suraukęs antakius Trevis atidžiai tyrinėjo statymų lentą. — Už trečią numerį — dešimt prie vieno, bet čia didelė rizika. Už šeštą — du prie vieno, gana konservatyvu.

— Nieko apie tai nesuprantu, — pertraukė jį Adelija, nervingai mostelėjusi ranka. — Tai tik kažkokie skaičiai.

— Adelija, — Trevis patapšnojo jai per petį, — negalima statyti nežinant santykio. — Jis vėl susikaupęs stebėjo mirgančius skaičius. — Už antrą — trys prie vieno, puikus, visiškai nerizikingas pasirinkimas. Aštuoni prie penkių — už pirmą.

— Trevi, man tuoj ims suktis galva. Aš tenoriu...

— Ir penkiolika prie vieno — už penktą numerį, — jis vėl žvilgtelėjo į sulamdytus banknotus. — Jeigu šis žirgas nugalėtų, gautum šiokią tokią sumelę.

— Aš juk ne dėl pinigų, — nekantriai atsiduso Adelija. — Taip reikia... kad sektųsi.

— A, suprantu, — linktelėjo Trevis, tačiau šypsenos jau nesugebėjo nuslėpti. — Negalima erzinti airiškosios Fortūnos.

Adelija piktai susiraukė, tada Trevis apkabino ją per pečius ir nusivedė prie lažybų punkto langelio.

Netrukus ji jau stovėjo tribūnoje greta jo ir aikčiojo matydama daugybę žmonių, gužančių į savo vietas. Didžiuliame stadione, pasak Trevio, gali tilpti šimtas dvidešimt penki tūkstančiai žiūrovų. Adelija net neabejojo, ir tiek jau susirinko. Keletas žmonių pasisveikino su Treviu. Adelija jautėsi nejaukiai, nes jie smalsiai nužvelgdavo ir ją. Tačiau kai prasidėjo varžybos, užplūdo susižavėjimas — ji stebėjo, kaip žirgai išeina į treką, visą dėmesį sutelkusi į Jo Didenybę ir ant jo sėdintį raitelį, vilkintį raudonos ir aukso spalvos kostiumu. Paskelbus Jo Didenybės vardą Adelija užsimerkė, vos galėdama ištverti įtampą ir susijaudinimą.

— Jis atrodo pasirengęs, — tarė Trevis ir nusikvatojo, kai Adelija pašoko iš netikėtumo. — Nagi, Di, nurimk. Juk čia tik paprastos lenktynės.

— Niekada negalėsiu ramiai stebėti, net ir šimtąjį kartą, — prisiekė ji. — O, ateina dėdė Padis. Ar jau tuoj prasidės?

Trevis nieko neatsakė, tik mostelėjo ranka, ir Adelija pamatė, kad žirgai jau sustatomi prie starto vartų. Ji čiupo už ant kaklo kabančio kryželio, o Trevis apkabino ją per pečius — tą akimirką, kai nuaidėjo šūvis, dešimt eiklių žirgų išsiveržė į taką.

Tai, kas ten vyko, buvo panašu į daugybę skriejančių pasagų, keliančių beprotišką triukšmą. Vis dėlto Adelijos žvilgsnis nepaleido Jo Didenybės, lyg jis būtų jojęs vienas. Ji nejučia sugriebė ant peties gulinčią ranką ir, skubindama žirgą, ją suspaudė. Jo Didenybė pamažu ėmė veržtis į priekį, tarsi Adelija būtų valdžiusi jį nuotolinio valdymo pulteliu — pralenkė vieną, antrą žirgą, kol galiausiai ristūnų debesis liko už jo. Staiga ilgos jo kojos ėmė šuoliuoti dar greičiau, drabstydamos į šalis žemių grumstus, kol pagaliau, dideliam priešininkų apmaudui, Jo Didenybė kirto finišo liniją.

Trevis laikė apkabinęs Adeliją, o ji glaudėsi prie tvirtos jo krūtinės, iš kitos pusės spaudžiama dėdės. Jautėsi tarsi atsidūrusi tarp dviejų nepajudinamų sienų, — ir tai buvo neapsakomai puiku. Ausyse aidėjo iš susijaudinimo pasikeitęs dėdės balsas, jos galva jaukiai ilsėjosi Treviui ant krūtinės, lyg tai būtų visiškai natūralu. Jo Didenybė laimėjo, ir tai buvo pati didžiausia dovana, kokią ji kada nors buvo gavusi.

Visi kas gyvas Luisvilyje valgė, miegojo ir kvėpavo galvodami apie Kentukio Derbio varžybas. Iki jų likusios dienos tirpte tirpo, atrodė, net oras buvo persisunkęs laukimo.

Kartkartėmis Adelija sutikdavo Trevį. Jų pokalbiai sukosi apie žirgą, o vienintelis bent kiek intymesnis jo gestas buvo kartas nuo karto paplekšnoti jai per galvą. Adelija nusprendė, kad ginčytis su juo — kur kas įdomiau, ir kylantį nepasitenkinimą stengėsi slopinti kuo daugiau laiko leisdama su Jo Didenybe.

— Tu puikus žirgas, tiesiog nuostabus ristūnas, — kalbėjo ji, suėmusi rankomis jam galvą ir žvelgdama tiesiai į protingas akis. — Tik neimk taip į galvą. Žinoma, šeštadienį tavęs laukia didžiulis darbas. Dabar aš trumpam tave paliksiu, noriu kad pailsėtum, o paskui galbūt pašukuosiu.

Pasitenkinusi tyliu jo pritarimu mergina išėjo iš arklidžių į saulėtą gegužės dieną, kur akimirksniu ją apspito reporteriai.

— Ar jūs arklininke, kuri prižiūri Jo Didenybę, Karališkųjų pievų žirgą? — staiga paklausė kažkas iš minios, kuri it siena atitvėrė ją nuo išorinio pasaulio. Iš netikėtumo Adelija sutriko ir ilgesingai prisiminė arklidžių prietemos teikiamą vienatvę.

— Nedažnai sutiksi šitaip atrodančią arklininkę, — staiga išgirdo kažką sakant.

Ji atsisuko, norėdama pamatyti šiuos žodžius ištarusį vyrą, ir stengdamasi geriau įsižiūrėti prisimerkė prieš saulę.

— Nejaugi? — susierzinusi paklausė. — Maniau, kad raudonplaukės Amerikoje nėra retenybė.

Nugriaudėjo juokas ir vyras, kuriam buvo skirta pašaipi replika, geraširdiškai išsišiepė. Klausimai pasipylė kaip iš gausybės rago, kurį laiką ji atsakinėjo pasidavusi spaudimui, iš visų jėgų bandydama suvokti, kas ko klausia.

— Dėl Dievo meilės! — pagaliau šūktelėjo Adelija iškėlusi rankas ir papurtė galvą. — Kalbate visi vienu metu. — Ji pakėlė aukštyn kepurės snapelį ir giliai įkvėpė oro. — Jei norite daugiau ką nors sužinoti, verčiau klauskite Jo Didenybės šeimininko pono Granto arba jo trenerio. — Taip tarusi mergina ryžtingai prasispaudė pro ją apspitusius žmones, tačiau pajutusi, kad kažkas sugriebė ją už rankos, atsisuko ir pamatė jai repliką metusį reporterį.

— Atleiskite, panele Kanein, kad taip šiurkščiai jus užsipuolėme, — atsiprašė vyras. Jis taip žaviai šypsojosi, kad Adelija neatsispyrė ir taip pat apdovanojo jį spindulinga šypsena.

— Nieko bloga nepadarėte.

— Esu Džekas Gordonas. Gal galėčiau pakviesti jus šiandien su manimi pavakarieniauti?

Kvietimas nustebino Adeliją, bet tuo pačiu ir pamalonino — juk jai parodė dėmesį toks simpatiškas vyriškis. Tikriausiai svetimšalis, — pagalvojo ir jau žiojosi atsisakyti, kai sau už nugaros išgirdo balsą:

— Atleiskite, bet mano arklininke užimta.

Atsisukusi Adelija pamatė Trevį, kuris varstė juos lediniu žydrų akių žvilgsniu. Mergina užsidegė pykčiu, jei tik būtų galėjusi, būtų jį su žeme sulyginusi.

— Argi neturi darbo, Adelija? — paklausė jis, valdingai kilstelėdamas antakius.

Atsakymo nereikėjo, merginos žvilgsnis buvo pakankamai iškalbingas. Apsisukusi ant kulno ji nėrė atgal į arklidę.

Po kokių penkiolikos minučių, ištrūkęs iš kibių reporterių rankų, Trevis nuėjo pas Adeliją. Ji pamatė, kad jis atžingsniuoja atsainiai susikišęs rankas į aptemptų džinsų kišenes.

— Nejau nerandi įdomesnio užsiėmimo, nei skirti pasimatymus nepažįstamiems vyrams, Adelija? — iš lėto, tarsi apgalvodamas kiekvieną žodį, paklausė jis. Adeliją tai siutino.

— Mano asmeninis gyvenimas yra mano reikalas, — atrėžė mergina. — Neturite teisės kištis.

— Kol esi mano darbuotoja ir rūpiniesi mano žirgais, tavo gyvenimas yra mano reikalas.

— Jūs visiškai teisus, valdove Grantai, — sušnypštė Adelija, neišsigandusi pikto jo žvilgsnio. — Kitą kartą prieš įkvėpdama pasistengsiu gauti jūsų leidimą, — iš pykčio ji net koja treptelėjo. — Ne vakar gimiau, sugebu pati savimi pasirūpinti!

— Ar taip, kaip prieš kelias savaites arklidėje? — negailestingai metė Trevis. Adelija išblyško ir nusisuko. Tyliai nusikeikęs jis atsuko ją veidu į save: — Atleisk, Di, man nereikėjo to sakyti.

— Tikrai nereikėjo, — Adelija ištrūko iš jo gniaužtų, akyse spindėjo pykčio ašaros. — Bet man visai nekeista, kad pasakėte. Jūs puikiai sugebate parodyti man mano vietą, pone Grantai. Priminėte, kad yra nepadarytų darbų, todėl atleiskite, kaip tik ketinu jų imtis. — Nusiėmusi kepurę ji padarė reveransą. — Jeigu tik jūsų šviesybė leis.

— Liaukis, tu žaliaake ragana, — sumurmėjo Trevis eidamas prie jos. — Norėčiau persimesti tave per kelį ir gerai išperti, bet geriau padarysiu ką kita.

Jis čiupo ją žaibo greitumu, Adelija suspėjo tik aiktelėti, ir įsisiurbė į lūpas — aistringai, reikliai, valdingai. Kai pagaliau atsitraukė, pažvelgė tokiu žvilgsniu, kad merginai apmirė širdis.

— Neketinu visą laiką taip elgtis, — burbtelėjo jis ir vėl prigludo jai prie lūpų, panardinęs pirštus į plaukus, paskui ėmė glostyti nugarą — Adelijai atrodė, kad ji tuoj užsiliepsnos.

Lengvi šiurpuliukai bėgiojo kūnu nuo aistringų Trevio glamonių ir tai gąsdino Adeliją. Jis taip tvirtai spaudė jai nugarą, kad mergina atsilošė, o godžios lūpos reikalavo ne atsako, o paklusnumo. Jautėsi esanti liauna ir trapi kaip niekad, jo jėga nuslopino bet kokį norą priešintis. Sąmonė aptemo, realaus pasaulio kontūrai išbluko, liko tik pojūčiai — buvo įkalinta jo galingo kūno ir reiklių lūpų, net kvėpuoti pamiršo.

Pagaliau Trevis atsitraukė, Adelija susvirduliavo ir jis čiupo ją į glėbį. Kurį laiką stovėjo žvelgdamas į nuraudusį jos veidą.

— Žinai, Di, — pagaliau ramiausiai tarė jis sutrikusiai merginai, — tu tokia maža, bet tavo temperamentas ugningas.

Draugiškai žnybtelėjęs jai į nosį Trevis išžirgliavo laukan.

Derbio turnyro diena buvo pavasariškai šilta ir nuostabiai giedra, tik švelnus vėjelis drumstė ramybę. Tačiau Adelijai oras buvo nė motais — jautėsi tokia įsitempusi, kad galėjo būti nors ir viduržiemis, nebūtų nė pastebėjusi. Iš ryto ir vidurdienį buvo kelis kartus sutikusi Trevį ir pavydėjo jam nepajudinamos ramybės. Per laiką, prabėgusį nuo paskutinio jų susidūrimo iki šios dienos, jautėsi tarsi vaikščiojanti peilio ašmenimis. Lenktynių laukimas buvo tikra kankynė.

Stovėdama arklidėje greta Trevio mergina pagalvojo, kad jei rungtynės tuojau pat neprasidės, ją teks iš čia išvežti ir izoliuoti nuo visuomenės.

— Imk.

Adelija pažvelgė į ištiestą jai taurę.

— Kas čia? — pakėlusi į jį akis paklausė mergina.

— Šaltmėtinė degtinė, — jis paėmė jos ranką ir įspraudė taurę. — Išgerk, — liepė ir nusišypsojo išvydęs jos surauktą kaktą. — Bus dviguba nauda. Visų pirma, taip įprasta — išgerk, o taurę galėsi pasilaikyti, kad prisimintum pirmąjį savo Derbio turnyrą. Antra — tau reikia nuraminti nervus. Bijau, kad tuoj nugriūsi.

— Ir aš to bijau, — prisipažino Adelija ir atsargiai gurkštelėjo. — Galėčiau prisiekti, kad šįkart žmonių susirinko daugiau nei aną kartą. Ir iš kur jie visi imasi?

— Iš visur, — nerūpestingai atsakė Trevis. — Rožių bėgimas — pačios svarbiausios sezono lenktynės.

— Kodėl jas taip vadina? — smalsiai paklausė ji, staiga supratusi, kad pokalbio ir mėtinės degtinės derinys veikia raminamai.

— Todėl, kad nugalėjęs žirgas apdengiamas rožėmis išpuošta gūnia, žokėjus gauna jų pilną glėbį, ir taip jie apjoja Nugalėtojų ratą, — baigė jis ir pakėlė savo taurę. — Štai kodėl tai vadinama Rožių bėgimu.

— Puikumėlis, — nusprendė Adelija ir atsismaukė kepuraitę ant pakaušio. — Man regis, Jo Didenybei patiks raudonos rožės.

— Net neabejoju, kad jis dėl tų rožių pames galvą, — įtartinai santūriai sutiko Trevis. Adelija jau norėjo pademonstruoti nepalaužiamą tikėjimą pergale, bet ją nutildė pirmieji himno „Mano senas gimtasis Kentukis” akordai.

— Oi, Trevi, paradas prasideda! — šūktelėjo mergina ir pažvelgė į Jo Didenybę, ant kurio sėdėjo vaikinukas su raudonu, aukso spalvos galionais išpuoštu kostiumu. Jai prieš akis mirguliavo kiti raiteliai, apsitaisę ryškiaspalviais kostiumais. Tačiau nė vienas kitas ristūnas grožiu ir jėga nė iš tolo neprilygo grynakraujam Trevio žirgui... Iš jo prunkštimo buvo galima suprasti, kad Jo Didenybė jai pritaria.

— Dieve, padėk mums, dėde Padi, — sumurmėjo ji šiam priėjus. — Mano širdis taip daužosi, kad, rodos, tuoj sprogs. Man regis, aš nesutverta šiam darbui.

Ji nenuleido žvilgsnio nuo Jo Didenybės, kol jis priėjo prie vartų. Aidėjo trimitų garsai, žmonės šaukė. Staiga jai užėmė kvapą, nes užtvarai pakilo ir žirgai pasileido į priekį.

Ji sekė gražuolį, ramiai ir užtikrintai šuoliuojantį treku. Nė pati nepastebėjo, kad nuskambėjus starto signalui ji čiupo Treviui už rankos ir kuo toliau, tuo smarkiau ją spaudė. Oras gaudė nuo šūksnių, pavieniai šūktelėjimai ištirpdavo bendrame ošime. Adelija jauste jautė kiekvieną žirgo judesį, tarsi būtų jojusi Jo Didenybe — vėjas plakė į veidą, po ja judėjo tvirtas žirgo kūnas.

Pradėjus antrąjį ratą Styvas nukreipė Jo Didenybę į vidurį, žirgas pasuko galvą į kairę ir palikęs bandą nušuoliavo ilgais, grakščiais šuoliais. Atstumas tarp jo ir artimiausio varžovo didėjo tarsi be jokių pastangų ir finišo liniją jis kirto keturiais šuoliais pirmaudamas.

Nė nesudvejojusi Adelija puolė Treviui į glėbį, nes tik taip tegalėjo išreikšti nevaldomą džiaugsmą. Ji kažką nerišliai aiškino jam ir dėdei Padžiui, kuris tuo metu įsijautęs šoko džigą [* Džigas - senovinis keltų šokis, išlikęs Airijoje (vert.).].

— Nagi, eime, — Trevis uždėjo ranką Padžiui ant peties. — Turime pasiekti nugalėtojų ratą, kol dar įmanoma prasibrauti per minią.

— Aš judviejų palauksiu, — tarė Adelija ir pasilenkusi bandė susirasti nukritusią kepuraitę. — Man nepatinka visi tie reporteriai, kurie spokso akis išvertę, apipila klausimais arba šokinėja aplinkui. Palauksiu, kol išves Jo Didenybę, tada nuvesiu į arklidę.

— Gerai, — sutiko Trevis. — Bet šįvakar kaip reikiant atšvęsime. Kaip manai, Padi?

— Turiu pasakyti, kad jaučiuosi baisiai ištroškęs šampano.

Vyrai šypsodamiesi supratingai susižvalgė.

Tą vakarą Adelija ilgai spoksojo į savo atvaizdą didžiuliame veidrodyje, kuris kabojo viešbučio kambaryje. Plaukai žvilgančiomis bangomis krito ant pečių ir žalsvosios suknelės.

— Nagi, Adelija Kanein, tik pažvelk į save, — ji patenkinta nusišypsojo. — Niekas senajame Skiberene neatpažintų tavęs, kai šitaip išsipustei... Ir tai — tikrų tikriausia tiesa. — Į duris kažkas pasibeldė ir ji paėmė raktą nuo spintelės: — Ateinu, dėde Padi.

Tačiau kai plačiai šypsodamasi atidarė duris, pamatė ne geraširdį savo dėdę, o pribloškiančiai atrodantį Trevį — jis vilkėjo juodu kostiumu, šilkiniais baltutėliais marškiniais, kurie dar labiau išryškino tamsų įdegį. Kurį laiką jie stovėjo vienas priešais kitą tylėdami. Jis nužvelgė ją nuo galvos iki kojų — žemyn nuo žvilgančių plaukų ir žėrinčių žalių akių, neaplenkdamas gundančių apvalumų, kuriuos išryškino prigludusi suknelė. Kai vėl pažvelgė jai į akis, atrodė neįtikėtinai rimtas.

— Adelija, tu stulbinamai graži.

Mergina suglumo išgirdusi komplimentą ir pabandė suregzti kokį nors atsakymą:

— Maniau, kad čia dėdė Padis.

Jis ir toliau laikė ją tarpduryje prikaustęs žvilgsniu, Adelija apsilaižė lūpas liežuvio galu — nekaltai gundančiu judesiu.

— Padis su Styvu laukia apačioje.

Atvirai geidulingas Trevio žvilgsnis trikdė Adeliją, mergina jautėsi kaip ant žarijų, todėl suskubo gelbėtis.

— Greičiau eime pas juos, neverskime laukti.

Trevis tik linktelėjo galva ir Adelija žengė žingsnelį, norėdama praeiti, tačiau turėjo sustoti, nes jis nė nesujudėjo. Suirzusi ji pakėlė galvą norėdama ką nors pasakyti, bet beviltiškai nepajėgė suregzti nė sakinio. Trevis dar kelias sunkias akimirkas žvelgė į ją, paskui ištiesė raudoną rožę ir įspraudė į ranką:

— Jo Didenybė siunčia. Sako, tu dievini raudonas rožes.

— Ak, — atsiduso Adelija. Trevis nė nešyptelėjo ir jos siela meldė, kad bent kiek sumažėtų tvyranti įtampa ir ji pajėgtų atlaikyti jo slegiantį žvilgsnį. — Nemaniau, kad ir tu kalbiesi su žirgais.

— Stengiuosi išmokti šio meno, — paprastai atsakė jis ir pirštu perbraukė per jos nuogą petį. — Mano mokytoja — pati geriausia specialistė.

Adelija pažvelgė į rožės žiedą savo rankoje ir pagalvojo, kad antrąkart gyvenime gauna gėlių. Ir šį kartą — nuo Trevio, ir vėl — raudoną rožę. Ji nusišypsojo — dabar visada pamačiusi raudoną rožę prisimins jį. Ši dovana už viską brangesnė. Mergina pažvelgė į jį nuoširdžiu žvilgsniu.

— Ačiū, Trevi, — padėkojo, nesusilaikiusi pasistiebė ant pirštų galų ir pabučiavo jam į skruostą.

Akimirką Adelijai atrodė, kad jo žvilgsnyje perskaitė abejonę, netikrumą, tačiau jo veidą tuoj pat nušvietė plati šypsena.

— Nėra už ką, Di. Pasiimk ją su savimi — tau labai tinka, — tarė jis ir paėmęs iš jos raktą įsidėjo į kišenę. Tada jie nuėjo prie lifto.

Adelijai niekada anksčiau nepasitaikė švęsti pergalės, buvo visai nauja patirtis. Prabangus restoranas, neįprasti valgiai, pirma pažintis su šampanu... Atrodė, kad ji papuolė į nerealų pasaulį. Įtampa, kuri buvo sukilusi praleidus kelias akimirkas vienumoje su Treviu, atslūgo, nes per vakarienę jis elgėsi, kaip paprastai, laisvai ir draugiškai. Atrodė, nieko nė nebuvo. Vakaras pralėkė smagiai.

Kitą savaitę ji jau triūsė Merilende, apsivilkusi senuosius džinsus ir užsimaukšlinusi kepuraitę. Darbas vijo darbą ir mintys apie prabangius patiekalus bei dailias suknias išdulkėjo iš galvos. Dienas užpildė rūpesčiai, ji prižiūrėjo žirgus, juos prajodinėjo, todėl nedaug turėjo laiko gilintis į naujus jausmus, kuriuos sukėlė Trevis. Mergina vengė reporterių, kartais besisukiojančių aplink arklides, nenorėjo vėl būti įsprausta į kampą ir apiberta klausimais. Tačiau naktimis sunkiai sekėsi neįsileisti jo į savo sapnus, kurie silpnumo akimirką užpuldavo iš pasalų.

Bėgo dienos ir savaitės. Adelija, nors mylėjo ir rūpinosi visais žirgais, ir toliau numylėtiniu laikė Jo Didenybę.

— Tik neimk pūstis dėl to, kad tavo nuotrauka puikuojasi įvairiuose žurnaluose, — pamokslavo nutaisiusi griežtą balsą.

Tuo metu į arklidę užsuko Padis. Jis priėjo prie Adelijos ir uždėjo ranką jai ant peties.

— Bandai auklėti jį, mažoji Di? Nenori, kad užriestų nosį?

— To tikrai nė vienas iš mūsų nenorėtų, — pajuokavo ji ir atsisukusi nusišypsojo dėdei, paskui nužvelgė atidžių žvilgsniu. — Atrodai pavargęs, dėde Padi. Ar gerai jautiesi?

— Jaučiuosi puikiai, Di, nesirūpink, — dėdė patapšnojo rausvą jos skruostuką ir mirktelėjo. — Kai pasibaigs Belmonto turnyras, tikriausiai miegosiu visą savaitę.

— Tu nusipelnei poilsio, dėde Padi, juk tiek daug dirbi, visą laiką esi įsitempęs. Atrodai kiek pablyškęs. Ar tikrai?..

— Na, tik jau nepradėk, — pertraukė jis, geraširdiškai šypsodamasis. — Nieko nėra blogiau už zyziančią moterį. Geriau rūpinkis šiuo vaikinuku, — Padis paplekšnojo Jo Didenybei per šoną. — O Padį Kaneiną palik ramybėje.

Adelija nuleido negirdomis jo žodžius, pasižadėjusi sau atidžiau stebėti dėdę.

— Ar tas Belmontas toks svarbus, dėde Padi?

— Kiekvienos varžybos svarbios, brangioji, o šios — vienos iš pačių reikšmingiausių. Na, šis smarkus vaikinas, — jis linktelėjo į Jo Didenybę ir pamerkė jai akį: — dar parodys, ką gali. Tai ilga distancija, du su puse kilometro, o jis iš prigimties tokioms tinkamas. Šis ristūnas — ilgų distancijų bėgikas, vienas iš pačių geriausių. Fortūna visai kitokia — ji sprinterė, trumpoje distancijoje pajėgi įveikti bet kurį kitą žirgą. Trevis sumaniai veisia žirgus, galvoja ir apie ilgas distancijas, ir apie sprintą. Štai kodėl į Pimliką jis pasiuntė Fortūną, o ji ten vos per plauką atsiliko nuo nugalėtojo ir liko antra. Puikus rezultatas. Bet Belmontui tinkamiausias šis žirgelis, — Padis suėmė Jo Didenybę už šnervių ir atsargiai papurtė. — Ir tu ruoškis, — pridūrė glostydamas Adelijai galvą.

— Ką, ar aš irgi ten važiuosiu?

— Taip, negi Trevis nesakė?

— Ne, nesakė. Kai grįžome iš Kentukio, aš jo beveik nematau.

— Labai užsiėmęs.

Adelija nutylėjo — nusprendė, kad išmintingiau bus savo mintis pasilaikyti sau. O prisiminusi savo pirmąjį bandymą atsisakyti kelionės visgi nusprendė, kad turėtų būti visai smagu aplankyti Niujorką.

Belmonto parke Long Ailende žurnalistų knibždėte knibždėjo. Adelijai pavykdavo laikytis nuo jų atokiau, o kartais, kai kas nors užspeisdavo į kampą, atsikratydavo kaip galėdama greičiau. Mergina nė neįsivaizdavo, kokios istorijos kuriamos apie ją ir Karališkųjų pievų ristūno, Jo Didenybės, savininką. Kukli apranga negalėjo paslėpti Adelijos grožio, o atsisakydama bendrauti su žiniasklaida ji tik dar labiau masino sensacijų ištroškusius žurnaliūgas. Kartais pasijusdavo lyg šunimis pjudoma ir trokšdavo vieno — kaip nors atsilaikyti. Kai pamatydavo ateinantį Trevį, kuris vaikščiodavo ramiausiai susikišęs rankas į kišenes, vėjo plaikstomais plaukais, kiek lengviau atsikvėpdavo. Jo buvimas greta menkai guodė, vis dėlto turėjo prisipažinti — jeigu tektų likti vienai, ji išsikraustytų iš proto.

Tąkart, kai drauge su Treviu tribūnoje Adelija trečią kartą stebėjo lenktynes, laikraščių antraštės ir žurnalistai jai buvo nė motais. Mergina pastebėjo, kad Belmonto publika kur kas rafinuotesnė nei Čerčilio aukštumų, ir tai ją nemaloniai nuteikė. Be to, ten didžiulei erdvei jaukumo teikė išlaikytas senovinis stilius, tingus Luisvilio gyventojų akcentas. Belmontas atrodė kur kas nejaukesnis, netgi šiek tiek grėsmingas, o šalia išsipusčiusių moterų Adelija jautėsi ne savo vietoje.

Kvailystė, — subarė ji pati save ir išsitiesė. — Negaliu būti tokia kaip jos, o tos puošeivos tikrai nekreipia dėmesio į mane.

Dauguma šių žavių damų negalėjo atplėšti akių nuo Trevio. Tikriausiai su tokiomis moterimis jis susitinka klube, vežasi kur nors jaukiai pavakarieniauti. Depresija jau ketino užkloti ją sunkiu debesiu, bet Adelija pasipurtė ir nuvijo ją šalin.

Mergina pamokslavo sau, kad jau turėjo per tiek laiko priprasti prie įtampos ir daugybės žmonių, bet artėjant startui ją vėl užvaldė pažįstamas nerimas ir susijaudinimas. Ji negalėjo nė žodžio pratarti, tik stovėjo abiem rankomis įsitvėrusi ranktūrio ir žvelgė, kaip Jo Didenybė eina prie starto vartų. Adelija pastebėjo, kad jis nekantrauja, skersuoja ir priekinėmis kojomis dėlioja mažus nervingus žingsniukus. Pakeliui iki starto linijos Styvas bandė jį nuraminti.

— Reikės dažniau imti tave į lenktynes, — tarė Trevis ir spustelėjo jai petį. — Netrukus jau būsi tikra veteranė.

— Bijau, kad niekada nebūsiu veteranė.

Kiekvieną kartą jaučiuosi lygiai taip pat. Ir kaskart beprotiškai bijau.

— Kad ir ką sakytum, ketinu ir toliau vežtis tave drauge, — pareiškė jis, žaisdamas jos plaukų galiukais. — Kada nors įveiksi savo jaudulį. Tavim dėtas, žiūrėčiau į jį kaip į privalumą.

Nustebinta švelnaus jo balso Adelija atsisuko ir jau žiojosi kažką sakyti, bet nuaidėjo šūvis ir minia sugaudė. Žirgai pasileido ratu ir dailūs raitelių kostiumai susiliejo į blankią dėmę. Už pirmojo posūkio banda išsisklaidė ir debesis šuoliuojančių ristūnų virto žvilgančių kūnų zigzagu. Adelijai atrodė, kad Jo Didenybė skinasi kelią pro kitus it liepsnojanti kometa, vieną po kito palikdamas priešininkus, kol pagaliau išsiveržė į priekį. Tada, lyg trenkus žaibui, žirgas ėmė skriste skristi didžiuliais šuoliais ir kirtęs finišo liniją užkariavo Belmontą savo jėga ir elegancija.

Minia tiesiog pasiuto, ėmė sveikinti, šūksmai virto nepertraukiamu gaudesiu. Adelija staiga pajuto, kad kyla nuo žemės, atsidūrusi Trevio glėbyje, ir rankomis apsivijo jam kaklą. Prišokęs Padis apkabino juos abu, iš džiaugsmo nesitverdamas savyje. Buvo neįmanoma suprasti, kas ką sako, ir Adelija pabučiavo Trevį į lūpas — vėliau ji sakė sau, kad tai buvo akimirkos pamišimas. Bandė prisiminti, kaip viskas nutiko, bet taip ir liko nesupratusi, kas pirmas pradėjo. Vis dėlto puikiai žinojo, kad atsiliepė į bučinį. Ji apsivijo jo kaklą rankomis ir kūnu nuvilnijęs susijaudinimas susiliejo su bendra euforija. Kai kojos vėl palietė žemę o Trevis atitraukė lūpas, merginos galva vis dar sukosi nuo šviesų ir spalvų, o kūnas virpėjo nuo emocijų antplūdžio. Kurį laiką ji stovėjo ir žiūrėjo į Trevį. Jautėsi taip pat, kaip tą dieną, kai pasaulį išvydo kumeliukas — triukšmingos, žmonių prisigrūdusios Belmonto tribūnos susitraukė iki mažyčio jaukaus pasaulėlio. Ji nepastebėjo smalsių žvilgsnių aplink, jautė tik jo rankas ant savo kūno — ir tai, kad pamažu maloniai tirpsta jo žvilgsnyje.

— Mums reikėtų leistis žemyn, vaikine, — krenkštelėjęs Padis uždėjo ranką Treviui ant peties. Adelijai pakirto kojas, kai jis atitraukė žvilgsnį nuo jos ir pažvelgė į Padį. Staiga pasijuto apsvaigusi, nebesugebanti orientuotis — lyg žmogus, staiga pažadintas iš sapno.

— Taip, — plačiai berniokiškai išsišiepė Trevis. — Eime, pasveikinsime nugalėtoją.

Jis paėmė Adeliją už rankos, ketindamas vestis drauge.

— Aš neisiu, — pasipriešino mergina, bandydama tvirtai stovėti ant žemės.

— O taip, eisi, — nė nepažvelgęs į ją nukirto Trevis. — Anksčiau leidau tau elgtis, kaip nori, bet šįkart bus kitaip. Eisi ten ir padėsi Jo Didenybei priimti gėles — šįkart bus balti gvazdikai. Pasiimsi ir tau skirtus gėlių žiedus.

Jos pastangos priešinti nuėjo niekais ir netrukus ji jau stovėjo nugalėtojų rate kartu su kitais.

Aplink buvo daugybė mikrofonų, spragsėjo fotoaparatai, ir pasijutusi nejaukiai Adelija pasislėpė kitiems už nugarų. Ją vis dar kankino geismas, sukilęs Trevio glėbyje, ir troškimas priklausyti jam per amžius. Tas neapsakomai skausmingas jausmas gąsdino. Jos dorovinės nuostatos buvo tvirtos, pagrįstos stipriu religingumu ir asmeniniu pasirinkimu. Vis dėlto Adelija suprato, kad aistra ir meilė Treviui daro ją silpną ir bet koks bandymas pasipriešinti jam pirmai progai pasitaikius ištirps lyg sniegas pavasarį.

Nusprendė, kad reikia laikytis atokiau nuo jo, vengti situacijų, kai juodu lieka dviese, nes tada ji būna lengvai pažeidžiama. Adelija sutiko jo žvilgsnį ir sudrebėjo. Tada vėl nudelbė akis ir pagalvojo, kad dabar puikiai supranta, ką jaučia triušelis, sutikęs lapę.

ŠEŠTAS SKYRIUS

Grįžusi į viešbutį Adelija nusprendė palydėti Padį į jo kambarį, nes neturėjo jokio noro pasilikti vienumoje su savo mintimis. Trevis kartu su jais ėjo kilimais ištiestu koridoriumi ir jiems suėjus į kambarį sustojo tarpduryje.

— Užsakiau mums staliuką, — pranešė jis, išsišiepęs ligi ausų. — Styvas šįvakar švenčia su mažąja ledi, kuri nuo Derbio nepalieka jo ramybėje.

— Ak, Trevi, — Padis sunkiai atsisėdo ant lovos, — turėsite atšvęsti be šio senio. Pavargau kaip šuo. — Jis nusišypsojo ir papurtė galvą. — Šiandien įspūdžių man jau pakaks. Apsimesiu karaliumi ir karališkai pavakarieniausiu lovoje.

— Dėde Padi, tu prastai jautiesi, — susirūpino Adelija ir priėjusi uždėjo jam ant kaktos delną. — Pasiliksiu su tavimi.

— Nė negalvok, — jis mostelėjo ranka. — Zyzi kaip kadaise tavo senelė. Jaučiuosi pavargęs, o nesu ligonis. Jei tik leisčiau, tuoj pradėtum girdyti mane kokiais keistais vaistais ir dėti kompresus. — Jis pažvelgė į Trevį ir giliai atsiduso. — Ta mergiotė — tikras nervų kamuoliukas, vaikine. Veskis ją iš čia ir duokite mano seniems kaulams ramybę.

Trevis linktelėjo demonstruodamas vyrišką solidarumą ir pasisuko į Adeliją.

— Būk pasiruošusi po keturiasdešimt penkių minučių, — paliepė. — Nemėgstu vėluoti.

— Daryk tą, daryk aną, — sušnypštė Adelija iškėlusi rankas. — Jokių „prašau”, „gal galėtum”. Dabar mes ne arklidėse, Trevi Grantai, ir aš neketinu paklusti jūsų įsakymams. — Ji atmetė krintančias garbanas ir susinėrė rankas ant krūtinės.

Trevis klausiamai kilstelėjo antakį ir eidamas link durų pareiškė:

— Apsivilk tą žalią drabužėlį, Di. Man jis labai patinka.

Taip taręs uždarė paskui save duris, užkirsdamas kelią bet kokiems ginčams.

Adelija buvo pasirengusi sutartu laiku, nes Padžiui pavyko ją įtikinti, kad paliktų jį ilsėtis ir eitų švęsti Jo Didenybės pergalės. Mergina sakė sau, kad eina vakarieniauti su tuo arogantišku chuliganu tik dėl Padžio. Vos tik užsivilko žaliąją suknelę, išgirdo beldžiant į duris. Murmėdama panosėje apie nepakenčiamus velnio išperas ji plačiai atvėrė duris.

— Labas vakaras, Adelija, — pasveikino Trevis, demonstratyviai ignoruodamas, kad ji laukia jo iškasusi karo kirvį. — Atrodai nuostabiai. Ar pasiruošusi?

Adelija kurį laiką žvelgė į jį svajodama, kad rankoje turėtų kokią keptuvę, su kuria galėtų užvožti jam per galvą, paskui atkišo smakrą ir išėjusi į koridorių garsiai užtrenkė duris.

Ji atsitverė tylos siena ir visą kelią, kol važiavo taksi, neištarė nė žodžio. Tvardyti kunkuliuojantį pyktį buvo nepaprastai sunku, nes Trevis be perstojo nerūpestingai pliurpė, rodydamas jai įvairius pastatus, pro kuriuos važiavo.

Tai truko neilgai. Kai juodu įžengė į restoraną, kuris buvo didingesnis nei būtų galėjusi susapnuoti, mergina atsileido. Išpūtusi akis ji dairėsi į rafinuotus ponus vakariniais drabužiais. Leidosi nuvedama prie stalelio kampe, nuošaliai nuo kitų. Per langą buvo matyti nerimstantis miestas, daugybė žiburių apačioje. Kai priėjęs padavėjas paklausė, kokio gėrimo ji pageidautų, Adelija sutrikusi pažvelgė į Trevį ir papurtė galvą. Jis nusišypsojo ir užsakė šampano.

— Kaip gaila, kad negalėjome drauge atsivesti ir Jo Didenybės, — šypsodamasi pareiškė ji, visai pamiršusi piktumą. — Jis nudirbo visą darbą, o mes čia geriame šampaną.

— Galėtume nuvežti jam kokį butelį, bet aš didžiai abejoju, kad jam patiktų. Nors ir kilmingo kraujo, jo skonis labai jau valstietiškas. Todėl... — jis palietė Adelijos ranką ant stalo ir reikšmingai patylėjo. — Todėl mums nelieka nieko kito, kaip tik išgerti už jo pergalę. Ar žinai, Adelija, kad žvakių šviesoje tavo akys atrodo auksinės?

Mergina nustebusi pažvelgė į jį, tie žodžiai ją gerokai sutrikdė, todėl su palengvėjimu atsikvėpė, kai pasirodė šampanu nešinas padavėjas ir išgelbėjo ją nuo atsakymo.

— Gal pakelsime tostą, Di?

Pagaliau šiek tiek nurimusi Adelija pakėlė laibakoję taurę:

— Už Jo Didenybę, Belmonto lenktynių nugalėtoją.

Trevis nusišypsojo ir taip pat pakėlė taurę:

— Už pergalę.

Kurį laiką juodu ramiai šnekučiavosi.

— Ar jau išalkai? — pagaliau paklausė jis. — Kas suteiktų tau malonumo?

— Na, avienos su bulvėmis čia tikriausiai nebus, — sumurmėjo ji sau po nosimi ir atsiduso pagalvojusi, koks naujas ir svetimas jai šis pasaulis. Tada permetė akimis valgiaraštį ir apstulbusi pažvelgė į Trevį.

— Kas nors ne taip?

— Tai plėšikavimas! Kaip Dievą myliu, niekaip kitaip nepavadinsi!

Trevis palinko į priekį, suėmė abi jos rankas ir nusišypsojo žvelgdamas į sunerimusį jos veidą.

— Ar tu tikra, kad neturi škotiško kraujo? — paklausė, o kai pasijutusi įžeista Adelija žiojosi atsikirsti, jis pakėlė jos rankas prie lūpų, ir žodžiai jai užstrigo gerklėje. — Neišleisk dabar džino iš butelio, norėjau pasakyti — savo airiško temperamento, — jis pasiuntė jai šypseną virš jųdviejų sunertų rankų. — Peržvelk dar kartą valgiaraštį. Garantuoju, aš galiu sau leisti lankytis tokio lygio restoranuose.

Adelija papurtė galvą.

— Negaliu žiūrėti, nuo tokių kainų man sukasi galva. Valgysiu tai, ką ir tu.

Nepaleisdamas jos rankų Trevis smagiai sukikeno, tada užsakė maisto ir dar šampano. Kai jie vėl liko dviese, jis atvertė jos delnus ir įdėmiai pažvelgė į juos, nekreipdamas dėmesio į Adelijos pastangas ištrūkti.

— Pradėjai labiau rūpintis savo rankomis, — pareiškė jis, nykščiais švelniai braukdamas per odą.

— Taip, — tarė ji sutrikusi, — dabar jos ne tokios sudiržusios kaip grioviakasio.

Jis pažvelgė į ją, akimirką netardamas nė žodžio.

— Tąkart užgavau tave, Adelija. Atleisk, — švelnumas jo balse tiesiog žudė, ji vėl pajuto pažįstamą silpnumą.

— Nesvarbu, — Adelija gūžtelėjo pečiais ir vėl pabandė ištraukti rankas, bet Trevis nepaleido.

— Tavo rankos nuostabios. Gerai jas ištyrinėjau — mažutės, dailutės ir labai miklios.

Gabioji Adelija, — sumurmėjo jis ir surakino ją žvilgsniu. — Nelengva buvo tau gyventi fermoje?

— Aš... Ne, mes gerai tvarkėmės.

— Gerai tvarkėtės? — jis žvelgė į merginą, bandydamas išskaityti tai, ką ji stengiasi nuslėpti.

— Darėme tai, ką reikėjo, — ramiai prabilo Adelija, nežinodama, ar tai jis nori išgirsti. — Teta Letė buvo tvirta, užsispyrusi moteris, kurios lengvai neįveiksi. Dažnai pagalvodavau — kaip keista, juk ji tokia mažytė, kaip tėtis, — tęsė žvelgdama nieko nematančiomis akimis. — O dabar matau, kad ji labai panaši į dėdę Padį. Nieko keista, juk juodu brolis ir sesuo. Gal dėl didžiulės atsakomybės, kurią buvo prisiėmusi už mane ir už visą ūkį, jai nebeliko laiko švelnumui. Tokiems kaip bučinys prieš miegą, pagyrimas... Vaikas gali badauti net priešais pilną lėkštę.

Adelija papurtė galvą ir sugrįžo iš prisiminimų pasaulio, nustebinta savo pačios žodžių ir sutrikusi nuo jo žvilgsnio. Tada pabandė pakeisti temą.

— Man reikėjo rūpintis tik ūkiu, o ji rūpinosi ir ūkiu, ir manimi. Man regis, aš kėliau daugiau rūpesčių nei ūkis, — Adelija nusišypsojo trokšdama, kad ir jis nebūtų toks įsitempęs. — Teta Letė man vis sakydavo, kad turėčiau išmokti valdyti savo karštą būdą. Labai stengiuosi.

— Nejaugi? — pagaliau šyptelėjo Trevis.

— O taip, — Adelija kuo rimčiausiai linktelėjo galva. — Dabar aš — labai ramus žmogus.

Trevis dar plačiau išsišiepė. Pagaliau padavėjas atnešė patiekalus. Bevalgant kalba pakrypo apie bendresnius dalykus, ir lengvas pokalbis apie ne tokius asmeniškus dalykus bei šampanas, kurį Adelija pasimėgaudama siurbčiojo, padėjo jai gerokai atsipalaiduoti.

— Eime, — staiga tarė Trevis ir pakilo nuo kėdės, — pašokime.

Nespėjusi nė paprieštarauti Adelija atsidūrė šokių aikštelėje, jai gerai pažįstamame glėbyje. Ji prisiglaudė prie plačios vyro krūtinės ir atitokusi po netikėto pasiūlymo leidosi nešama šokio ritmo. Žinoma, — mąstė mergina, atpalaidavusi ir kūną, ir sielą, — kiekvienam šioje žemėje skirta paragauti bent truputį rojaus malonumų. Šįvakar ir man nusišypsojo laimė. Rytoj vėl teks sugrįžti į senąjį gyvenimą, kad ir kaip būtų gaila.

Vakaras buvo stebuklingas, atrodė, tarsi pasakų fėja būtų išpildžiusi Adelijos norą, o tai, kad jis turėjo greitai baigtis, tik dar labiau aštrino pojūčius. Ji dėjosi vaizdus ir jausmus į slapčiausią sielos kertelę, kad vėliau, pasakai pasibaigus, galėtų prisiminti ir vėl iš naujo viską išgyventi.

Buvo vėlu, kai juodu iš restorano išėjo į šiltą naktį, ir nors Adelijos akys lipte lipo iš nuovargio, ji norėjo, kad vakaras tik dabar prasidėtų. Mėgaudamasi paskutinėmis stebuklo akimirkomis ji nesipriešino, kai sėdint taksi Trevis priglaudė ją prie savęs.

— Pavargai, Di? — pašnibždomis paklausė jis ir pabučiavo ją į galvą taip švelniai, kad mergina net suabejojo, ar nesapnuoja.

— Ne, — atsidususi atsakė ji ir pagalvojo, kaip gera taip sėdėti padėjus galvą Treviui ant peties.

Jis tyliai nusijuokė ir ėmė glostyti šilkinius jos plaukus, kol pagaliau ji paskendo saldžiuose sapnuose.

— Di! — išgirdo ji savo vardą, bet nepajėgdama išsiplėšti iš dieviško snaudulio tik kažką nerišliai suniurnėjo. — Jau parvažiavome, — pranešė Trevis, pirštu kilstelėjęs jos smakrą.

— Parvažiavome? — Adelija sunkiai atmerkė blakstienas. Prieš save išvydo veidą, ir sapnas susipainiojo su realybe.

— Taip, į viešbutį, — paaiškino Trevis, nubraukęs jai nuo veido plaukus.

— A... — ji atsisėdo supratusi, kad sapnas baigėsi.

Kylant liftu į viršų Trevis tylėjo, o Adelija stengėsi sugrįžti į realų pasaulį. Išlipę iš lifto jie nuėjo prie jos kambario durų, Trevis išsitraukė iš kišenės raktą ir atrakino. Ji pakėlė galvą padėkoti, bet kai pažvelgė į jį, šypsena sustingo veide. Trevis žvelgė į ją keistu, hipnotizuojančiu žvilgsniu, ji sutrikusi žingtelėjo atgal, tačiau atsirėmė į durų staktą. Jis atsidūrė prie pat jos, atrodė, nė nepasijudinęs iš vietos. Ištiesęs ranką panėrė po vešliais jos plaukais ir labai atsargiai suėmė už sprando. Kurį laiką jie žvelgė vienas į kitą, paskui jis lėtai palenkė galvą ir palietė jos lūpas — bet taip švelniai, lyg vasaros vėjelis. Bučinys buvo nė kiek nepanašus į ankstesnius. Adelija įsikibo į jo švarko atlapus, bandydama išsilaikyti, nes žemė sprūdo iš po kojų, bet greitai pasidavė — apsikabino jį už kaklo ir pasistiebusi ant pirštų galų pasidavė geismui.

Trevis apibėrė karštais bučiniais jos veidą, keliavo skruostais, užspaudė blakstienas. Virpantį karštį jos kūne pakeitė glebus svaigulys, kuris apsuko galvą kur kas labiau už šampaną. Adelija panardino pirštus jam į plaukus ir tvirtai prisispaudė — buvo pasiruošusi duoti tiek, kiek jis norės.

Juto alkį jo lūpose, įtampą kūne ir suaimanavusi iš malonumo prisiglaudė dar arčiau.

Geismas būti užvaldytai, stipresnis už ją pačią, kaitino it ugnis. Adelija glaudėsi prie jo, širdis daužėsi lyg patrakusi, atrodė, tuojau sprogs krūtinėje. Jautė, kaip godžiai jis ima viską, ką ji duoda, ir nori dar daugiau.

Staiga jis atsiplėšė nuo jos lūpų, švelniai perbraukė pirštu per skruostą, o kai ji užsimerkė tikėdamasi dar vieno bučinio, sumurmėjo:

— Labanakt, Di.

Tada įvedė Adeliją į kambarį ir išėjęs uždarė duris, kurios juodu atskyrė.

Susiėmusi delnais liepsnojančius skruostus Adelija spoksojo į medines duris. Stovėjo sustingusi, apstulbusi dėl savo pačios elgesio — ir dėl to, kad buvo atstumta. Ji siūlėsi, o jis atsisakė. Kad ir kokia buvo nepatyrusi, puikiai suprato — jos siunčiami signalai pasakė daug daugiau nei kokie nors žodžiai. Jis nenori jos. Adelija būtų pamynusi savo įsitikinimus, bet jis paliko ją vieną. O ar galėjo būti kitaip? Stengdamasi sulaikyti ašaras, ji stipriai užmerkė akis. Ji niekada nebus jam kas nors daugiau nei arklių prižiūrėtoja. Mergina, kuri kartkartėmis jį pralinksmina. Trevis stengėsi būti jai malonus, norėjo, kad ji gerai praleistų laiką. Taip pagalvojusi Adelija suvirpėjo. Nusprendė, kad tuo turėtų tenkintis, laikas liautis troškus to, ko ji niekada neturės. Pažvelgusi žemyn į savo suknios klostes priminės sau, kad ji — ne Pelenė. Šiaip ar taip, juk jau gerokai po vidurnakčio.

Kitą rytmetį, kai jie sėdo į lėktuvą, lijo lengvas lietutis. Žurnalistai vėl juos apipuolė. Adelija nuskubėjo trapu, palikusi su jais tvarkytis vyrus. Nusipurčiusi lietaus lašus nuo plaukų ir kreminės spalvos sijono ji prisiplojo prie lango ir stebėjo, kaip Trevis bando išsivaduoti iš žiniasklaidos atstovų gniaužtų.

Skrendant ji įsikniaubė į laikraštį, kad nereikėtų kalbėtis. Trevis tą rytą su ja elgėsi kaip paprastai — draugiškai ir rūpestingai, tačiau nenumalšintas vakarykštis geismas sunkino jos gebėjimą įsijausti į tokį bendravimo stilių.

Kai Trevis su Styvu pasišalino, nusprendę vienu du aptarti reikalus, ji giliai atsiduso ir ėmė vaikščioti. Ką man dabar daryti, — desperatiškai klausė ji savęs. — Kaip suvaldyti tuos jausmus, kuriuos jis pabudino? Pasirodysiu tikra kvailė, Trevis supras, kad esu jį įsimylėjusi. Tada ims manęs gailėtis — to aš neištverčiau. Privalau ką nors sugalvoti, kad galėčiau būti kuo toliau nuo jo.

Kamuojama neramių minčių Adelija žvilgtelėjo į sėdintį dėdę — šis atrodė neįprastai išblyškęs.

— Dėde Padi, — ji priėjo, pasilenkusi suėmė delnais jo veidą ir atidžiai pažvelgė į akis, — prastai atrodai. Kas tau?

— Nieko, Di, — keistai kimiu balsu ramino ją Padis. — Aš tik pavargęs.

— Atrodai visai iš veido išėjęs, — ji atsiklaupė priešais jį. — Kai tik grįšime namo, turėsi pasirodyti gydytojui. Kelionė neužtruks. O dabar atnešiu tau puodelį arbatos.

— Man nieko rimta, Di. Senatvė spaudžia, — Padis nutilo, jo veidas persikreipė iš skausmo.

— Kas tau? — išsigandusi paklausė Adelija. — Ką skauda?

— Kažkokie diegliai varsto, — trūkčiojančiu balsu ištarė jis, ir staiga ėmė gaudyti orą.

— Dėde Padi! Dėl Dievo meilės, dėde Padi! — sušuko Adelija ir sugriebė dėdę, kuris griuvo nuo kėdės jai į glėbį.

Baisiausiai persigandusi ji paguldė bejėgį dėdę ant grindų ir it paklaikusi ėmė šaukti Trevį. Jis akimirksniu atsirado šalia jų, nustūmė Adeliją į šalį ir priglaudė ausį prie Padžio krūtinės.

— Pasakyk Džonui, kad per radiją iškviestų greitąją medicinos pagalbą, — paliepė jis Styvui, o pats ėmė daryti širdies masažą. — Padį ištiko širdies smūgis.

Adelija suaimanavo, paėmė Padžio ranką ir priglaudė sau prie širdies, tarsi norėdama perduoti jam savo stiprybės.

— Trevi, dėl Dievo meilės... Trevi, ar jis miršta?! O ne, tai neįmanoma, jis negali mirti!..

— Liaukis! — šiurkščiai nutraukė ją Trevis ir Adelija pasijuto tarsi antausį gavusi. — Turėtum tvardytis! Negaliu rūpintis Padžiu, klausydamasis tavo isterijų.

Adelija giliai įkvėpė oro, paskui iš lėto iškvėpė — ir taip kelis kartus, nervingai gniaužydama Padžio ranką. Mergina pamažu nugalėjo ją apėmusią paniką ir pradėjo ramiai glostyti dėdei galvą, šnabždėdama švelnius žodžius, tvirtindama, kad viskas bus gerai. Nors ir suprato, kad dėdė Padis tikriausiai jos nė negirdi.

Minutės slinko varginančiai lėtai. Trevis vis patikrindavo be sąmonės gulinčio Padžio pulsą, kartkartėmis tylą sutrikdydavo Adelijos murmėjimas. Ji juto, kad lėktuvas ėmė leistis, girdėjo išleidžiamos važiuoklės garsus, pajuto trinktelėjimą, kai ratai palietė nusileidimo taką, bet nesiliovė murmėjusi ir nepaleido dėdės rankos.

Lyg sapne matė, kaip savo darbą dirba paramedikai, prieš perkeldami dėdę į greitosios pagalbos automobilį. Adelija norėjo važiuoti kartu, bet Trevis sulaikė paėmęs už rankos. Pasakė, kad jie važiuos automobiliu iš paskos. Ji nesipriešino, baimė buvo sukausčiusi jos protą ir širdį.

Į Trevio paguodos žodžius Adelija atsakinėjo išsiblaškiusi, trumpais sakiniais. Žvilgtelėjęs į vaškinį merginos veidą Trevis pagaliau paliko ją ramybėje ir įsmeigė akis į kelią.

Slinko ilgos laukimo valandos nykiame laukiamajame, pilname senų žurnalų, kuriuos vieni skaitė, stengdamiesi kaip nors prastumti laiką, o kiti tiesiog desperatiškai į juos spoksojo. Adelija neskaitė, sėdėjo sustingusi, rankas susidėjusi ant kelių, o Trevis mynė po kambarį it tigras narve. Adelijos galvoje buvo visiškas chaosas, ji troško bent kiek ramybės, kad galėtų pasimelsti. Įtampa spaudė visą kūną lyg ankštas kostiumas.

Kai pagaliau pasirodė baltu chalatu vilkintis žmogus, Trevis prišoko prie jo.

— Ar jūs — Padriko Kaneino giminaičiai? — paklausė gydytojas, žvelgdamas čia į aukštą tvirtą vyrą, čia į smulkutę, išblyškusią merginą.

— Taip, — trumpai atsakė Trevis ir žvilgtelėjo į Adeliją. — Kas jam nutiko? Kaip jis laikosi?

— Poną Kaneiną ištiko miokardo infarktas. Atvejis ne pats sunkiausias. Dabar jis jau atgavęs sąmonę, bet labai jaudinasi dėl kažkokios Di.

Adelija pakėlė galvą.

— Aš esu Di. Ar jis mirs?

Daktaras atidžiai nužvelgė išblyškusią, įsitempusią merginą ir priėjo arčiau.

— Darome viską, ką galime, kad pono Kaneino būklė stabilizuotųsi, bet nerimas jam labai kenkia. Atrodo, esate pagrindinis jo nerimo objektas. Leisiu jums aplankyti poną Kaneiną, bet turite pasistengti jo nejaudinti. Gal jums pavyktų kaip nors jį nuraminti. — Išreiškęs pageidavimą gydytojas atsisuko į vyrą, kuris stovėjo nenuleisdamas akių nuo merginos. — Ar jūs Trevis? — paklausė, o kai šis linktelėjo, tęsė: — Jis nori pamatyti ir jus. Eikite su manimi.

Trevis paėmė Adeliją už rankos, pakėlė nuo kėdės ir nusivedė paskui žmogų baltu chalatu.

— Turite penkias minutes, — perspėjo jis, įvedęs porelę į širdies ligų skyrių.

Pamačiusi dėdę ligoninės palatoje, laidais ir žarnelėmis prijungtą prie medicinos aparatų, Adelija stipriai suspaudė Treviui ranką. Ligonis buvo išblyškęs ir kažkaip pasenęs. Adelijai prireikė nemenkų pastangų, kad nepravirktų.

— Di, — silpnu balsu pašaukė dėdė ir mergina priėjusi paėmė jį už rankos.

— Dėde Padi, — tarė ji ir pabučiavusi jo ranką priglaudė sau prie skruosto. — Viskas bus gerai. Čia gerai tavimi pasirūpins, greitai sugrįši namo.

— Noriu, kad atvestum man kunigą, Di.

— Atvesiu, tik nesijaudink, — pažadėjo mergina. Siaubas ledinėmis replėmis sugniaužė jai širdį, pakirto kojas, bet ji susivaldė.

— Dėl tavęs jaudinuosi. Dabar tu negali likti viena... vėl viena... — išspaudė Padis gergždžiančiu balsu. Adelija ėmė glostyti jį ir tyliai murmėti raminamus žodžius. — Trevi... Ar Trevis čia?

Dėdė atrodė labai susijaudinęs, Adelija baimės pilnomis akimis pažvelgė į Trevį.

— Aš čia, Padi, — Trevis priėjo arčiau.

— Turėsi pasirūpinti Adelija. Juk jeigu man kas bloga nutiks, ji ir vėl liks viena. Di tokia mažytė ir silpna. Turėjau anksčiau ja pasirūpinti, anksčiau ką nors padaryti... — jis mostelėjo laisvąja ranka. — Pažadėk man, kad ja pasirūpinsi. Patikiu tau tai, kas man brangiausia.

— Aš pasirūpinsiu ja, duodu žodį, — ramiai ir užtikrintai pažadėjo Trevis, uždėjęs ranką ant jų sunertų rankų. — Gali nesirūpinti dėl Di — ketinu ją vesti.

Įtampa Padžio veide kaipmat atlėgo, kvėpavimas išsilygino.

— Jeigu taip, tai tikrai pasirūpinsi mano mažąja Di. Noriu pamatyti, kaip tuokiatės. Gal galite atvesti kunigą ir susituokti čia?

— Aš viską suorganizuosiu, o tu nurimk ir pailsėk. Atsiduok medikų globai. Dar šią popietę mudu su Di susituoksime tavo akivaizdoje. Man tereikia surasti teisėją ir gauti leidimą, kad nereikėtų laukti tų dviejų privalomų dienų.

— Gerai, pailsėsiu, kol jūs grįšite. Iki pasimatymo, Di.

Adelija šiaip ne taip prisivertė nusišypsoti ir pabučiavusi dėdę į kaktą išėjo paskui Trevį ir gydytoją iš palatos. Vos uždariusi duris ji pasisuko į Trevį.

— Palūkėk, — paprašė jis, paėmęs merginą už rankos. — Kur galėtume pasikalbėti be liudininkų? — ramiai paklausė gydytojo.

Palydėjęs porelę į kažkokį kabinetą gydytojas taktiškai pasišalino.

SEPTINTAS SKYRIUS

Kai durys užsidarė, Adelija ištrūko Treviui iš glėbio, jos baimė ir neviltis virto įsiūčiu.

— Ką sau galvoji?! Kaip galėjai pasakyti dėdei Padžiui, kad susituoksime?! Kaip galėjai jam taip bjauriai meluoti?!

— Aš nemelavau, Adelija, — ramiai atsakė Trevis. — Visai rimtai ketinu tave vesti.

— Kaip tau liežuvis apsivertė prikalbėti tokių dalykų?! — tęsė ji, lyg neišgirdusi Trevio žodžių. — Kaip žiauru šitaip meluoti bejėgiui, tavimi visiškai pasikliaujančiam žmogui. Neturėjai teisės žadėti neįmanomų dalykų. Užgausi jam širdį, tu...

— Susiimk! — įsakmiai liepė Trevis ir papurtė Adeliją, suėmęs už pečių. — Pažadėjau, nes kaip tik to Padis labiausiai trokšta. Po perkūnais, ir tau teks padaryti viską, kad tik jis pasijustų geriau!

— Neįtrauksi manęs į tokią žiaurią melagystę.

Trevis dar stipriau suspaudė jai pečius, bet Adelija nieko nejautė.

— Nejaugi Padis tau visiškai nerūpi?! Nejau esi tokia savanaudė, kad negali bent šiek tiek pasiaukoti?! — piktai paklausė jis ir Adelija krūptelėjo tarsi gavusi per veidą. Ji nusisuko ir atsirėmė į kėdės atlošą. — Šįvakar sugrįšime pas jį į palatą, kur kunigas mus sutuoks, o tu pasistengsi, kad Padis patikėtų, jog ir pati to trokšti. Kai pamatysime, kad jis ganėtinai sustiprėjo, galų gale juk galėsime išsiskirti.

Adelija užsidengė veidą rankomis, skausmas bangomis ritosi per visą kūną. Dėdė Padis guli mirties patale... Trevis sako, kad turime susituokti, o paskui galėsime išsiskirti. O, kad kas nors galėtų man pasakyti, kaip turiu elgtis, — karštligiškai mąstė mergina.

Būti jo žmona, priklausyti jam... Nieko kito Adelija ir netroško, bet apie tai net pagalvoti bijojo... Dabar jis sako, kad taip reikia. Tokie jo žodžiai skaudžiai žeidė. Būtų lengviau visą gyvenimą pragyventi vienai, nei trumpai pabūti jo žmona — be jo meilės. Išsiskirti... Jis tai ištarė taip paprastai. Kalba apie skyrybas dar nė žiedo neužmovęs. Adelija giliai atsiduso ir pabandė mąstyti blaiviai — ir aiškiai suprato, kad Trevis kalba ne apie tikrą santuoką — ne apie santuoką iš meilės. Jam nereikia jos pačios, visas šis spektaklis — tik dėl dėdės Padžio. Turi būti kokia nors kita išeitis. Reikia ką nors sugalvoti. Ji krenkštelėjo.

— Aš katalikė, negalėsiu išsiskirti, — tyliai tarė.

— Ką gi, galėsime anuliuoti santuoką.

Ji spoksojo į jį sustingusi iš siaubo.

— Anuliuoti?

— Taip, anuliuoti. Neturėtų būti sunku, jeigu pasirodo, kad santuoka nenusisekusi. Šiek tiek formalumų — ir viskas, — ramiu, dalykišku tonu dėstė Trevis.

Adelija tvirtai suspaudė kėdės atlošą, iš visų jėgų bandydama sugalvoti, kaip atremti jo argumentus.

— Dėl Dievo meilės, Di, — nekantriai tarė vyras. — Nejaugi negali dėl Padžio ištverti tos ceremonijos? Tau tai nieko nereiškia, o jam — gyvenimo ar mirties klausimas.

Trevis vėl suėmė Adeliją už pečių ir atsuko į save. Stengdamasis suvaldyti pyktį žvelgė į jos perbalusį veidą ir baimės kupinas akis. Jautė, kad ji virpa it epušės lapas. Tada užsimerkė, nusikeikė ir čiupęs merginą į glėbį priglaudė prie krūtinės.

— Atleisk, Di. Rėkaudamas tikrai nepalengvinsiu padėties, tiesa? Nagi, prisėsk, — jis nusivedė Adeliją prie sofos ir jie atsisėdo. Trevis nepaleido jos iš glėbio. — Ilgai tvardeisi, dabar tau reikia išsiverkti. O paskui rimtai pasikalbėsime.

— Ne, aš neverksiu. Niekada neverkiu. Iš to nieko gero, — patikino jį Adelija. Mergina sėdėjo įsitempusi ir nelaiminga, o Trevis stipriai glaudė ją prie savęs. — Paleisk mane, prašau, — jausdama, kad tuoj praras savitvardą, paprašė, bandydama ištrūkti. — Man reikia pagalvoti. Jei tik žinočiau, kaip pasielgti... — Adelija virpėjo visu kūnu, tai darėsi nebepakeliama ir ji įsitvėrė pirštais Treviui į marškinius. — Trevi, aš taip bijau...

Tai tarusi Adelija paplūdo ašaromis, nenumaldoma rauda draskė krūtinę, ir Trevis dar stipriau suspaudė ją glėbyje. Ašaros upeliais tekėjo jai per skruostus, atrodė, kad per daugybę metų susikaupęs skausmas pagaliau išsiveržė, grasindamas užtvindyti viską aplinkui. Trevis tylėjo, tik švelniai glostė Adelijai plaukus ir kantriai laukė, kol audra nurims.

Pamažu kūkčiojimas tilo, pagaliau virto gailiu inkštimu, pagaliau Adelija atsipalaidavo jo glėbyje, išsekusi ir išliejusi visas ašaras. Tada giliai, trūkčiojamai atsiduso.

— Padarysiu viską, ką manai esant reikalinga.

Adelija niekada nesuko sau galvos, kaip Treviui pavyksta taip greitai sutvarkyti dokumentus. O dabar buvo pernelyg priblokšta netikėtai užgriuvusių įvykių, kad domėtųsi tokiomis smulkmenomis. Vienintelis dalykas, sukėlęs audringą merginos reakciją — bandymas ją įkalbėti, kad palikusi dėdę važiuotų persirengti ir pavalgyti. Ji kategoriškai atsisakė išeiti iš ligoninės — ryžtingai įsitaisė laukiamajame, nusiteikusi nepajudėti iš vietos.

Ji brūkštelėjo parašą ant ištiesto leidimo tuoktis, pasisveikino su liaunu kunigėliu, kuris netrukus turės sutuokti juodu su Treviu ir priėmė puokštę gėlių iš draugiškos ligoninės slaugytojos, kuri tikino, kad moteris negali tuoktis be puokštės. Skausmingai šyptelėjo — juk ji žinojo, kad nėra tikra nuotaka. Teisiškai turės mylimo vyro pavardę, bet iškilmingi priesaikos žodžiai jam — visai bereikšmiai. Visa tai — tik gražus spektaklis, turintis nuraminti sunkiai sergantį dėdę Padį.

Juodu stovėjo vienas priešais kitą nejaukioje palatoje, kuri buvo prigrūsta medicinos technikos, ore tvyrojo vaistų kvapas — ir tapo vyru bei žmona. Adelija paskui kunigą pakartojo priesaikos žodžius ir Trevis užmovė žiedą jai ant piršto. Žiedas buvo per didelis ir smuko nuo piršto, ji jautėsi taip, tarsi ant širdies kas nors būtų užritinęs akmenį. Ceremonija netruko nė dešimties minučių ir Adelija nuolankiai priėmė lengvą Trevio bučinį.

Tada Adelija Kanein Grant pasilenkė ir pabučiavo į kaktą savo dėdę. Jis nusišypsojo švytėdamas iš laimės, kad taip netikėtai išleido už vyro savo mažąją mergaitę, ir tą akimirką Adelija suprato — Trevis buvo teisus.

— Mažoji Di, — sušnibždėjo dėdė, laikydamas Adeliją už rankos. — Dabar tu būsi laiminga. Trevis — geras žmogus.

Ji nusišypsojo ir patapšnojo dėdę per skruostą.

— Tikrai būsiu laiminga, dėde Padi. O dabar ilsėkis, netrukus parsivešime tave namo.

— Gerai, stengsiuosi pailsėti, — nesiginčijo Padis ir pakėlė akis į Trevį. — Nuoširdžiai rūpinkis ja, vaikine... Ji... grynakraujė kumelaitė.

Važiuodami namo abu tylėjo. Pavieniai saulės spinduliai brovėsi pro sunkius debesis ir krito ant kelio. Adelija išsiblaškiusi stebėjo šviesų žaismą. Sustabdęs automobilį priešais didįjį namą Trevis pertraukė slegiančią tylą:

— Aš paskambinau namų tvarkytojai ir perspėjau apie mūsų vestuves. Jau turėtų būti paruošusi tau kambarį ir pernešusi daiktus.

Adelija susiraukė.

— Aš ne...

— Šiuo metu, — piktai prisimerkęs pertraukė ją Trevis, — tu esi mano žmona, todėl gyvensi mano namuose. Miegosime atskiruose kambariuose, — pridūrė tokiu tonu, kad ji kaipmat užsičiaupė. — Tačiau viešumoje turime atrodyti kaip tikrų sutuoktinių pora. Nėra jokio reikalo, kad dar kas nors sužinotų apie mudviejų susitarimą. Pabandę ką nors aiškinti, tik dar labiau viską supainiotume.

— Žinoma, tu teisus.

Pajutęs įtampą Adelijos balse Trevis atsiduso ir tęsė kiek švelniau:

— Aš pasistengsiu, kad viskas būtų kuo paprasčiau, Di. Tavęs teprašau vaidinti savo vaidmenį, visa kita — kaip tau patinka. Tau nebereikės dirbti.

— Nebegalėsiu dirbti su žirgais? — išsigandusi pertraukė jį Adelija. — Bet, Trevi...

— Paklausyk manęs, Adelija, — jis suėmė delnais jos veidą. — Gali elgtis, kaip tinkama. Tu juk nė nežinai, ką tai reiškia, tiesa? — Žvelgdamas į nelaimingą jos veidą vyras susiraukė. — Jeigu nori dirbti su žirgais — dirbk, bet ne kaip žirgyno darbuotoja, o kaip mano žmona. Gali leisti laiką lankydamasi klubuose [* Country club (angl.) - turtingų apylinkių gyventojų

susirinkimų vieta su golfo aikšte ir kitokiomis pramogomis (vert.).] arba valydama arklides — spręsk pati.

— Gerai, — Adelija palengva atleido iš visų jėgų sugniaužtus kumščius. — Ir aš labai stengsiuosi neapsunkinti tau gyvenimo. Priėmei teisingą sprendimą, dėdei Padžiui labai palengvėjo, ir esu tau už tai dėkinga.

Trevis kurį laiką žvelgė į ją, paskui gūžtelėjo pečiais ir išlipo iš automobilio.

Jiems įėjus vidun į prieškambarį išpuolė putlutė žilaplaukė namų šeimininkė, šluostydamasi rankas į baltą prijuostę.

— Hana, susipažinkite, čia Adelija, mano žmona.

Šiltos rusvos akys atidžiai nužiūrėjo Adeliją, moteris patenkinta nusišypsojo.

— Sveika atvykusi, ponia Grant. Jau buvo pats laikas kokiai jaunai gražuolei nusitempti mano Trevį prie altoriaus, — pareiškė ji, o Adelija sumurmėjo tai, ką manė esant tinkama tokia proga. — Man labai gaila, kad Padžiui taip nutiko, mes visi jį labai mylime, — prisipažino moteris. Pajutusi vėl užplūstančias ašaras Adelija užsimerkė ir šiaip taip jas suvaldė. — Ak, vargše mergyte, turbūt jūs iš nuovargio vos ant kojų laikotės. Trevi, veskis ją į viršų, kambarys paruoštas.

Adelija ėmė kopti laiptais, kurie jai atrodė lyg Olimpo kalnas. Netardamas nė žodžio Trevis čiupo ją ant rankų, užnešė į viršų, tada kilimais išklotu koridoriumi iki kambario ir pagaliau paguldė ant didžiulės lovos.

— Atleisk, — ji pakėlė ranką, bet ir vėl nuleido. Atrodė, daugiau nėra ką pasakyti.

Trevis prisėdo šalia ir nubraukė jai nuo veido plaukus.

— Adelija, kada tu pagaliau suprasi, kad silpnumas ne visada yra trūkumas? Kad jį kur velniai, tą tavo airišką užsispyrimą, — susiraukęs suburbėjo. — Bet tikriausiai tik jis ir laikė tave taip ilgai ant kojų. Paskutines šešias valandas atrodei išblyškusi kaip popierius.

Ji žvelgė į jį trokšdama tik vieno — prisiglausti ir pajusti jo šilumą. Trevis staiga nusisuko ir atsistojęs nuėjo prie vyšnios medžio drabužių spintos.

— Nežinau, kur Hana padėjo tavo naktinius marškinius, — tarė jis ir atidaręs dvivėres spintos duris net žioptelėjo iš nuostabos. — Dievuliau brangus, nejaugi čia visi tavo drabužiai?

Adelija norėjo kaip nors atsikirsti, bet pajuto, kad tai pareikalautų per daug pastangų. Nuėjęs prie tokio pat medžio komodos Trevis ėmė žiūrinėti po stalčius, vis nusikeikdamas, o ji tik gulėjo sekiodama jį pavargusiu žvilgsniu — jautėsi pernelyg išsekusi, kad gėdytųsi jo, besirausiančio po jos drabužius. Pagaliau Trevis ištraukė paprastus naktinius marškinius aukšta apykakle ir su pasibjaurėjimu nužvelgęs padavė Adelijai.

— Rytoj būtinai važiuosime pirkti tau drabužių.

— Tik jau nenurodinėk, ką turiu daryti, Trevi Grantai, — pyktelėjo Adelija ir atsisėdusi metė į jį grėsmingą žvilgsnį.

Jis atsuko į ją jokių emocijų neišduodantį veidą.

— Mudu susituokę, todėl turėsime rodytis žmonėse. Vadinasi, rengtis tau teks žmoniškai. Rytoj tuo pasirūpinsime. Ar pati sugebėsi persirengti, ar nori, kad padėčiau?

Adelija čiupo jam iš rankų naktinius marškinius ir sušnypštė:

— Kuo puikiausiai susitvarkysiu ir pati.

— Gerai. Tada persirenk ir pailsėk. Padžiui nebus geriau, jei pati pasiligosi, — tarė Trevis ir nelaukdamas, ką ji pasakys, nusisuko ir išėjo iš kambario.

Pernelyg pavargusi, kad įstengtų pasigrožėti šviesiu erdviu kambariu, Adelija nusivilko sijoną ir palaidinę, kurie atstojo vestuvinę suknią, ir įsliuogė į medvilninius naktinius marškinius. Nuklojusi žalsvą lovos uždangalą šmurkštelėjo, užsitraukė minkštą užklotą ir kaipmat nugrimzdo į sunkų miegą.

Kaip ir kasryt, Adeliją pažadino už lango čirpaujantys ir suokiantys paukščiai. Atsimerkus ir pamačius nepažįstamą aplinką užplūdo prisiminimai. Atgniaužusi kumštį, kuriame visą naktį laikė sugniaužusi vestuvinį žiedą, ji iš lėto apsidairė po kambarį. Anksčiau manė, kad jos miegamasis virš garažo — pakankamai erdvus, tačiau šis buvo dukart didesnis. Sienos išklijuotos baltai ir žaliai juostuotais apmušalais, išpuoštos dekoratyviniais medžio elementais. Visi baldai — iš vyšnios medžio: didžiulė spinta, komoda, kurią vakar taip negailestingai kraustė Trevis, rašomasis stalas, pora naktinių staliukų ir nedidelis stalas su minkštu krėslu. Ant staliuko stovėjo vaza su puokšte gyvų gėlių. Adelija atsisėdo lovoje ir apkabinusi rankomis kelius įtraukė švelnaus jų aromato. Tada žvilgtelėjo į didžiulius prancūziškus langus, už kurių buvo balkonas, ir atsiduso — ji dar niekada nebuvo mačiusi puikesnio kambario. Kokia laiminga čia jausčiausi jei tik dėdė Padis būtų sveikas, o Trevis... — pagalvojo, bet tuoj pat nustūmė tokias mintis į šalį, nusiklojo antklodę ir šoko iš lovos.

Nusimaudžiusi duše ir apsivilkusi, kas papuolė po ranka, Adelija nusileido laiptais žemyn, tikėdamasi surasti virtuvę šiuose rūmuose, kurie dabar buvo ir jos namai.

— Labas rytas, Di, — pasisveikino Trevis, išėjęs iš kambario apačioje, kuris, kaip Adelija vėliau sužinojo, yra jo kabinetas. — Ar geriau jautiesi?

— Taip, — atsakė ji, staiga sutrikusi prieš vyrą, kuris dabar buvo teisėtas jos sutuoktinis. — Jau nepamenu, kada paskutinį kartą taip ilgai miegojau.

— Buvai labai pavargusi, — tarė Trevis. Adelija net suakmenėjo, kai jis paėmė jai už smakro ir atidžiai, tėviškai pažvelgė į veidą, lyg ieškodamas ligos požymių. — Veido oda jau skaistesnė, — po kurio laiko pridūrė šyptelėjęs.

— Jaučiuosi puikiai, — atitokusi sumurmėjo Adelija. — Pamaniau, kad reikėtų paskambinti į ligoninę... Gal ką nors sužinočiau apie dėdę Padį...

Pajutusi, kad pradėjo drebėti rankos, Adelija susidėjo jas priešais save.

— Jau paskambinau, Padis jaučiasi geriau, — nuramino ją Trevis, suėmęs už pečių. — Naktį buvo ramus.

Adelija suvirpėjo, užsimerkė ir įsikniaubė Treviui į krūtinę. Pajuto, kaip jis švelniai ją apkabino ir priglaudė prie savęs.

— Ak, Trevi, jau maniau, kad dėdė Padis mirs. Man taip baisu buvo, kad jį prarasiu.

Trevis atstūmė ją šiek tiek nuo savęs ir Adelija pažvelgė jam į akis.

— Tavo dėdė pasveiks. Tereikia šiek tiek laiko, geros priežiūros ir apsaugoti nuo rūpesčių, — raminamai tarė jis. — Žinoma, kai parsivešime į namus, jam teks sulėtinti tempą. Turėsime jį priversti labiau paisyti savo poreikių.

— Taip, — nusišypsojo Adelija, atrodė, tarsi saulė būtų nušvitusi pro debesis. — Bet juk mudu dviese suremsime pečius.

— Taigi, — sumurmėjo Trevis, taršydamas Adelijos plaukus. — Tikriausiai miršti iš bado. Vakar vakare man niekaip nepavyko tavęs prižadinti, kad pavakarieniautum.

— Jaučiuosi taip, lyg visą savaitę būčiau nė kąsnio burnoje neturėjusi, — atsiduso Adelija, taisydamasi Trevio sutaršytus plaukus. — Parodyk man, kur virtuvė, ir aš paruošiu pusryčius.

— Hana tuo jau rūpinasi, — pasakė Trevis ir paėmęs ją už rankos nusivedė į valgomąjį. Pastebėjęs pasikeitusią Adelijos veido išraišką, jis pasilenkė ir tyliai sušnabždėjo jai į ausį: — Nebijok, visą gyvenimą valgau jos ruoštą maistą.

— Ak, aš ne dėl to... nenorėjau parodyti, kad nepasitikiu... Tik nesu pratusi, kad man kas patarnautų.

Adelija atrodė tokia sutrikusi, beveik išsigandusi, kad Trevis nusikvatojo atsilošęs kėdėje.

— Nurimk, atrodai tokia išsigandusi, kad Hana gali pagalvoti, jog jau mušu tave.

— Na, nenoriu, kad tu pamanytum... turėjau galvoje... — nerišliai sumurmėjo Adelija. Ji karštligiškai bandė sugalvoti kokią temą, kuri palengvintų bendravimą ir jai pavyktų bent kiek atsipalaiduoti. — Mano naujasis kambarys labai gražus. Norėjau tau padėkoti.

— Džiaugiuosi, kad tau patinka.

Po tokios lakoniškos replikos Adelija labai apsidžiaugė pamačiusi Haną, kuri įnešė lėkštes su garuojančiais pusryčiais.

— Labas rytas, ponia Grant. Tikiuosi, gerai išsimiegojote, — tarškėjo moteris, dėdama lėkštes ant stalo, ir Adelija jai nusišypsojo.

— Ačiū, išsimiegojau puikiai, — atsakė jai Adelija, stengdamasi nepradėti purkštauti dėl naujojo titulo.

— Tikriausiai jaučiatės gerokai išalkusi, — spėjo Hana ir pasilenkusi nužvelgė dailų it fėjos Adelijos veidelį. — Trevis sakė, kad vakar nieko burnoje neturėjote, todėl nuoširdžiai tikiuosi, jog prisikirsite iki soties.

— Perspėju, Di, kad su Hana geriau nejuokauti, — nusišaipė Trevis iš kito stalo galo. — Kartais ji būna pikta kaip žiežula. Prisipažinsiu, aš jos bijau.

— Neklausykite, ką jis čia tauškia, ponia Grant, — Hana piktai dėbtelėjo į Trevį ir vėl atsisuko į Adeliją. — Dabar kurį laiką tikriausiai būsite labai užsiėmusi, nes turėsite slaugyti Padį ligoninėje, bet kai viskas grįš į savas vėžes, pasakykite man, kaip norėsite, kad tvarkyčiausi namuose. O kol kas, jei tik jūs neprieštaraujate, pasistengsiu patiekti šilto maisto prieš jums išvažiuojant ir sugrįžus iš ligoninės.

— Aš... Darykite, kaip manote esant geriau.

— Dar turėsime gražaus laiko viską aptarti, — nusprendė šeimininkė. — O dabar kibkite į pusryčius, kol neatvėso, — paragino ir išskubėjo iš kambario.

Pusryčiaudama Adelija klausėsi Trevio monologo, atsakydavo tik klausiama, ir smalsiai apžiūrinėjo naują aplinką: valgomojo sienos buvo apklijuotos subtilių raštų apmušalais, tarpais iškaltos tamsiomis plokštėmis, masyvūs baldai — iš žvilgančio ąžuolo. Visur žibėjo sidabras ir krištolas.

— Trevi, — staiga prabilo mergina, jis gurkštelėjo kavos ir klausiamai pakėlė antakius. — Aš čia netinku. Net nenutuokiu, kaip turėčiau elgtis, ko iš manęs tikimasi. Nenoriu, kad dėl manęs tau būtų gėda. Mirtinai bijau pasakyti ar padaryti ką nors netinkama ir...

— Adelija, — pertraukė ją Trevis, ir to vieno žodžio užteko, kad mergina nutiltų. Kaipmat suvokė jau pasakiusi kažką netinkama, nes jo žvilgsnis nežadėjo nieko gero. Bet kai prabilo, Trevio balsas buvo visiškai ramus: — Tu niekada nepadarysi man gėdos. Nurimk ir būk savimi — štai ko iš tavęs tikiuosi.

Stojo tyla. Adelija žaidė kiaušinio lukštu.

— Beje, — prabilo Trevis ir pakėlusi akis Adelija pamatė, kad jis šypsosi, — laikraštyje yra tavo nuotrauka.

— Mano nuotrauka?

— Taip, — vyras dar labiau išsišiepė. — Tiesą pasakius, net dvi nuotraukos. Vienoje — tu su Styvu, sėdite sau įsitaisę ant tvoros, o kitoje — su manimi po Belmonto lenktynių.

Tirštas raudonis užliejo Adelijos skruostus supratus, kas užfiksuota antrojoje nuotraukoje.

— Nesuprantu, ko jie vis sekioja man iš paskos su savo fotoaparatais ir pieštukais.

— Ir aš nesuprantu, — pritarė jai Trevis ir vėl išsišiepė iki ausų. — Atrodo, kad kurį laiką žiniasklaida labai domėjosi mano jaunosios arklininkės meilės romanais...

Adelija išvertė akis.

— Nejaugi manai, kad... Kokia nesąmonė! Mudu su Styvu — tik draugai, o su tavimi... — ji sudvejojo, kažką neaiškiai burbtelėjo ir užsisklendė tyloje.

— O mudu susituokę, Adelija. Nesvarbu, draugai, ar ne — bet susituokę, — keistai šypsodamasis Trevis baigė gerti kavą ir pakilo nuo stalo. — Na, žurnalistams tai neatrodys nesąmonė, kai sužinos apie dabartinius mūsų santykius. Kurį laiką mums gal ir pavyks tai nuo jų nuslėpti, bet anksčiau ar vėliau turėsime susitaikyti, kad jie kaišios nosį, kur niekas neprašo... Atrodo, papusryčiavai, nes jau dešimtį minučių žaidi su šakute. — Jis paėmė ją už rankos ir pakėlė nuo kėdės. — O dabar, kai tik nusibrauksi nuo veido tą rūgščią miną, nuvešiu tave į ligoninę.

Vos tik Adelija pamatė dėdę Padį, nerimą kaip ranka nuėmė — jo veidas, vakar atrodęs pilkas it žemė, šįryt jau buvo atgavę beveik normalią spalvą, o kai Trevis įsivedė Adeliją į palatą, Padžio akys sužibo iš džiaugsmo. Balsas dar buvo silpnas, bet kalbėjo jis užtikrintai ir be įtampos. O kai jis ėmė skųstis esąs prirakintas prie prakeiktų ūžiančių mašinų, Adelija ėmė juoktis ir pabučiavo jam ranką — pagaliau jai pavyko atsikratyti nemalonios įtampos.

Po kurio laiko Trevis išsitempė Adeliją į koridorių.

— Šįkart negalėsi čia ilgai užsibūti. Gydytojas sakė, kad Padis greitai nuvargsta, jam reikia daugiau ilsėtis. Poilsis ir tu — jam patys geriausi vaistai.

— Aš jo nevarginsiu, Trevi, — pažadėjo Adelija. — Šiandien jis jau daug geriau atrodo, pamačiusi vos patikėjau savo akimis. Dar truputį pabūsiu, o kai pamatysiu, kad pavargo, iškart išeisiu.

Trevis žvelgė į švytintį Adelijos veidą, nejučiomis žaisdamas jos plaukų galiukais.

— Man jau reikia važiuoti, bet netrukus atvyks Triša ir pasiims tave apsipirkti, — tarė jis, tada nuleido ranką susirūpinęs įsmeigė akis į tolį. — Ji geriau už mane žinos, ko tau reikia, o jei norėsi vėl aplankyti savo dėdę, parveš atgal, galėsi ilgiau pabūti.

— Labai ačiū, Trevi, kad taip rūpiniesi, — Norėdama atkreipti Trevio dėmesį, Adelija palietė jo ranką. — Net nežinau, kaip galėčiau tau atsidėkoti už tai, ką esi padaręs.

— Niekis, — vyras gūžtelėjo pečiais ir išsitraukęs piniginę ištiesė jai kelis banknotus. — Už viską, ką sumanysi nusipirkti, bus sumokėta, Triša tuo pasirūpins, bet tau ir pačiai reikia turėti šiek tiek grynųjų.

— Trevi, čia tiek daug, aš negaliu...

— Nesiginčyk, imk, — pertraukė ją Trevis ir įdėjęs jai į delną banknotus užlenkė pirštus. — Kol kas gali atiduoti juos Trišai, kad pasaugotų. Dėl Dievo meilės, Di, nusipirk kokią nors rankinę. O dabar — iki pasimatymo vakare.

Tai taręs vyras apsisuko ir nuėjo ilgu koridoriumi, o Adelija nulydėjo jį žvilgsniu.

AŠTUNTAS SKYRIUS

Į palatą įpuolusi Triša skambiai pakštelėjo Padžiui į skruostą ir džiaugsmingai pareiškė, kad jis begėdiškai apsimeta sergąs, nes nori būti dėmesio centre. Šiek tiek pabuvusi ji išsivedė Adeliją į koridorių ir entuziastingai čiupo į glėbį.

— Ak, kaip aš džiaugiuosi dėl judviejų su Treviu! — sušuko ji, visa švytėdama iš džiaugsmo, ir Adelija pasijuto nesmagiai. — Štai ir turiu jaunesnę sesutę, kurios taip troškau. — Ji dar kartą apkabino Adeliją. — Džeris siunčia linkėjimų, — prisiminusi savo vyrą pridūrė. — O mūsų dvyniai ėmė šokinėti iš džiaugsmo sužinoję, kad Di nuo šiol bus jų teta. Nusprendė, kad dabar ir jie jau beveik airiai, todėl netrukus įgaus antgamtinių galių.

Adelija šypsodamasi murmėjo padėkas, nors iš tikrųjų neapkentė savęs, kad turi meluoti — labiau už viską pasaulyje ji troško būti atvira su šia moterimi, kurią laikė tikra drauge. Bet davė žodį Treviui, ir privalo jo laikytis.

Triša paėmė Adeliją už rankos ir nusivedė prie lifto.

— Trevis davė man labai griežtas instrukcijas, turiu padėti tau nusipirkti viską, ko reikia — iki menkiausios smulkmenos, — tarė ji joms leidžiantis liftu į pirmą aukštą ir patenkinta nusišypsojo. — Aš, žinoma, pasakiau, kad mielai vykdysiu jo įsakymus ir nesivaržydama leisiu jo pinigus.

— Trevis sakė, kad duočiau tau pasaugoti šiuos pinigus, — Di ištiesė Trišai pluoštelį banknotų, kuriuos ši nė nepažvelgusi įsidėjo į gelsvai rusvos odos rankinę.

— Bus tikras smagumėlis, — nusprendė Triša.

Adelija tik šyptelėjo.

Adelija tikėjosi, kad ir šįkart drabužių pirkimas bus panašus į pirmąjį, bet netrukus jai teko įsitikinti, kad klydo. Triša aplenkdavo didžiąsias universalines parduotuves ir vesdavosi ją į mažesnes, nors ten viskas kainavo kur kas brangiau. Adelija jautėsi it viesulo įtraukta. Ji buvo tampoma po parduotuves, o Triša rinko drabužius, bendravo su konsultantais, priimdavo arba atmesdavo jų siūlomus modelius. Pirkinių krūva darėsi panaši į kalną ir Adelijai ėmė suktis galva.

Žvilgančios ir šiugždančios vakarinės suknios, sportiniai kostiumai, kurie, Adelijos manymu, buvo skirti karalienėms, švelnūs voratinklio plonumo apatiniai, pernelyg subtilūs, kad būtų tikri — viską reikėjo pasimatuoti ir leisti Trišai kritiškai įvertinti. Itališkos odos bateliai ir rankinės, prancūziškos skarelės ir peniuarai buvo parinkti tiesiog meistriškai.

— Triša, Trevis tikrai negalvoja, kad man reikia viso šito, — bandė prieštarauti Adelija, nejaukiai žvelgdama į kalnus dėžučių ir maišų. — Viso gyvenimo neužtektų šiem drabužiams sunešioti.

— Nustebsi, kai įsitikinsi, kad čia tik tiek, kiek moteriai reikia, — sumurmėjo išsiblaškiusi Triša, apžiūrinėdama nuostabiai gražią ilgą žalio šilko suknią. — Tau teks daug keliauti, eiti į įvairiausius vakarėlius ir oficialius priėmimus... — ji nutilo, pridėjo suknią prie Adelijos ir prisimerkė svarstydama. — Trevis kalbėjo labai griežtai — liepė nupirkti viską, ko tau gali prireikti, ir neklausyti jokių tavo atsikalbinėjimų. Taip aš ketinu ir daryti. Štai, — ji įspraudė suknią Adelijai į rankas, — eik ir pasimatuok. Žalia spalva tau labai tinka.

— Nebegalime daugiau pirkti nė dantų krapštuko, — užsispyrė Adelija. — Kai sukrausime viską į automobilį, nebeliks vietos mums pačioms.

— Tada, mano mažoji sesute, nusisamdysime furgoną, — Triša mostelėjo ranka, kad Adelija eitų į persirengimo kabiną, ir susikaupusi ėmė apžiūrinėti balto lino palaidinukę.

Buvo pavakarė. Adelija stovėjo ir susimąsčiusi spoksojo į kalnus pirkinių ant savo lovos. Paskui atsiduso ir apsiskusi ant kulno išėjo iš kambario. Hana aptiko ją stoviniuojančią apačioje ir negalinčią apsispręsti, ar likti namie, ar paieškoti Trevio arklidėse.

— Sveiki, ponia Grant, kaip laikosi Padis?

— Atrodo puikiai, mačiau jį prieš pora valandų.

— Vargšele, atrodote visai nusikamavusi.

— Vaikščiojau po parduotuves, tiek daug reikėjo nusipirkti. Tikriausiai būtų lengviau iškuopti arklides...

Hana sukikeno.

— Puodelis arbatos, štai kas jums padės. Prisėskite, aš tuojau atnešiu.

— Hana, — sustabdė ji putliąją moterėlę, šiai dar nespėjus išbildėti iš kambario, — gal galėčiau... ar neprieštarautumėte, jei kartu išgertume arbatos virtuvėje? — ji bejėgiškai skėstelėjo rankomis. — Aš nepratusi, kad mane aptarnautų.

Moters veidas pražydo šypsena, ji motiniškai apkabino Adeliją per liemenį.

— Žinoma, ponia, eime su manimi. Išgersime po puodelį arbatos ir truputį paplepėsime.

Taip Trevis ir rado jiedvi, kai po valandžiukės grįžo namo. Stovėdamas tarpduryje jis susižavėjęs stebėjo, kaip jos ruošia pietus ir tauška lyg senos bičiulės.

— Ir ką aš čia matau? Tikrų tikriausias stebuklas, — pagaliau prabilo jis, ir dvi galvos beregint pasisuko į jį. — Nemaniau, kad sulauksiu dienos, kai įsileisite ką nors į virtuvę, Hana. — Jis pažvelgė į namų šeimininkę, paskui į mažąją moterytę jos pašonėje. — Kokiais airiškais burtais ją užbūrei, Di?

— Tik savo pačios žavesiu, jaunasis nenaudeli, — be galo oriai pareiškė Hana. — O dabar, ponia, — ji ištraukė daržovių skustuką Adelijai iš rankų, — keliaukite ir patraukite tą vyrą man iš po kojų. Virtuvėje jis tik trukdo.

Nė kiek nesutrikęs Trevis šyptelėjo.

— Eime į terasą, Di, — pakvietė imdamas Adeliją už rankos. — Oras pernelyg gražus, kad leistume laiką viduje.

Pro plačias prancūziško stiliaus duris jis išsivedė ją ant lygaus akmeninio grindinio. Saldūs gėlių kvapai pleveno vasaros pradžios ore, o saulė vis dar kaitino, berdama ant akmenų spindulius.

— Na, Di, — prabilo jis, pasodinęs Adeliją į minkštą kėdę, o pats įsitaisęs priešais, — ar nusipirkai viską, ko reikia?

— Viską? — perklausė ji, tada užsimerkė ir nusipurtė. — Niekada gyvenime nesu mačiusi, juo labiau vilkėjusi šitiek drabužių. Tą apsivelki, aną nusivelki. — Ji niekinamai išsiviepė ir atsimerkusi pamatė jo plačią šypseną. — Liausies šypsojęsis, kai turėsi statyti priestatą visiems tiems daiktams sukrauti. Tavo sesuo — baisiai užsispyrusi moteris, Trevi Grantai. Ji grūdo man į rankas drabužius vieną po kito ir vis siuntė į persirengimo kabiną. Niekaip negalėjau jos perkalbėti.

— Taip ir maniau, kad Triša bus puiki pagalbininkė.

— Pagalbininkė? — Adelija skausmingai atsiduso. — Jaučiausi lyg uragano įsukta. Pirkinių krepšių kalnas augo, o Triša šypsojosi ir vis atrasdavo kažką naujo. Man atrodo, ji puikiai praleido laiką, — paslaptingai pridūrė.

— O taip, net neabejoju. Jai neturėjo būti sunku padėti tau susikomplektuoti garderobą, — tarė Trevis ir šyptelėjo pabandęs įsivaizduoti, kaip viskas vyko.

— Trevi, — po kurio laiko prabilo Adelija, — o ką aš veiksiu su tokia daugybe drabužių?

— Pabandyk juos vilkėti, — pasiūlė jis. — Paprastai žmonės taip daro.

— Kurį laiką, žinoma, vilkėsiu. Suprantu, kad dabar negaliu vaikščioti apsirengusi kaip anksčiau. Bet kai... — Adelija nutilo, ieškodama tinkamų žodžių. — Kai viskas sugrįš į savo vėžes...

— Drabužiai tavo, Adelija, — pertraukė ją Trevis, nekantriai mostelėjęs ranka. — Kad ir kas nutiktų, jie liks tau. Juk man iš jų jokios naudos, — jis pakilo ir perėjęs per terasą įsmeigė žvilgsnį į tolin besidriekiančias lankas.

Adelija sėdėjo tylėdama, sutrikusi dėl staigaus jo pykčio, negalėdama suprasti, kas nutiko. Paskui atsistojo ir priėjusi prie Trevio švelniai palietė ranką.

— Atleisk, Trevi. Tikriausiai pasirodžiau esanti labai nedėkinga. Visai ne tai norėjau pasakyti. Bet pastaruoju metu mano gyvenime tiek daug įvykių... Aš nenoriu pasinaudoti tavimi ir išspausti naudos.

— Sunku būtų tave apkaltinti bandymu pasinaudoti. Atvirkščiai, reikia beveik jėga priversti, kad ką nors paimtum, — jis gūžtelėjo pečiais ir atsisuko. — Adelija, — tarė atsidusęs, šiek tiek nekantriai, bet linksmai, — kokia tu negudri.

Ji nė nesvarstė, ką Trevis turėjo omenyje tai sakydamas, nes baisiausiai apsidžiaugė, kad jis nebepyksta ir vėl šypsosi.

— Turiu tau kai ką, — tarė jis ir iš kišenės išsitraukė nedidelę dėžutę. — Tas žiedelis, kurį užmoviau per sutuoktuves, pradžiai tiko, bet jį beveik galėtum nešioti vietoje apyrankės.

— Ak! — aiktelėjo Adelija ir neteko žado, kai atidariusi dėžutę išvydo mažą žiedelį su deimantais ir žėrinčiais smaragdais.

Numovęs jai nuo piršto didoką vyrišką žiedą Trevis jį pakeitė prabangiu vestuviniu žiedeliu.

— Man regis, šis kur kas labiau tinka.

— Tinka, — sutrikusi sumurmėjo Adelija, sunkiai įveikdama norą šokti jam ant kaklo ir prisipažinti, kad myli.

— Gana ilgai apžiūrinėjau tavo rankas, todėl tiksliai nuspėjau žiedo dydį, — švelniai pasakė Trevis ir paleidęs jos ranką sugrįžo į savo kėdę.

Nurijusi gerklėje užstrigusį gumulą Adelija nusekė jam iš paskos.

— Trevi, — kreipėsi ji, sustojusi priešais. Jautėsi keistai žvelgdama į jį iš viršaus, — tu man tiek daug visko dovanoji, o aš tau nieko neturiu. Norėčiau... Gal galiu ką nors dėl tavęs padaryti? Ar yra kas nors, ko iš manęs norėtum?

Trevis įsmeigė į ją rimtą žvilgsnį — atrodė, niekada neprabils.

— Kol kas, Di, — pagaliau prašneko jis, — geriausia, ką gali man padaryti, tai neklausinėdama priimti mano dovanas.

Išgirdusi tokį atsakymą Adelija atsiduso.

— Gerai, Trevi, — sutiko ji, — jeigu tik tai tau teikia malonumo.

Jis atsistojo, paėmė ją už rankos ir perbraukė pirštu per žiedą.

— Taip, man tai teikia malonumo. Eime, pavalgysime, o paskui papasakosiu, kaip šiandien tavęs ilgėjosi Jo Didenybė.

Kitos dvi savaitės skriste praskriejo Adelijai lakstant tarp ligoninės ir arklidžių. Padį perkėlė į paprastą palatą. Atjungtas nuo medicininės aparatūros jis sparčiai taisėsi su kiekviena diena, tik nuolat skundėsi, kad yra įkalintas lovoje ir badomas adatomis. Draugiškai bendraudama su arklidžių darbininkais, kasdien jodinėdama ir rūpindamasi arkliais Adelija jautėsi sugrįžusi į įprastą gyvenimo ritmą ir kartais net pamiršdavo, kad dabar ji — ponia Trevis Grant.

Trevis su ja elgėsi maloniai ir rūpestingai, kartu valgydami juodu kalbėdavosi apie Padžio sveikatą arba žirgus. Jis leido Adelijai pačiai spręsti, kuo ji nori užsiimti, nekėlė jokių reikalavimų, buvo tolerantiškas, dosnus ir laikėsi atstumo. Ji pastebėjo šį nežymų pasikeitimą jų santykiuose ir tai neteikė jokio džiaugsmo. Trevis nė karto nepakėlė balso, jos nekritikavo, net pirštu nepalietė, nebent tai būdavo neišvengiama. O Adelija troško, kad jis imtų rėkauti, papurtytų ją sugriebęs už pečių — prarastų tą geležinę savitvardą.

Dabar jų santykiai buvo labiau dalykiški nei tada, kai ji iš tiesų jam dirbo.

Vieną popietę pakeliui į namus ji svarstė, ar Trevis jau bus grįžęs iš verslo susitikimo, kai gėlių darželyje pamatė didžiulį murziną plaukuotą padarą. Atidžiai apžiūrėjusi suprato, kad tai purvu aplipęs didžiulis šuo.

— Tavim dėta, aš taip nesielgčiau, — tyliai tarė ji ir šuo iš netikėtumo kilstelėjo galvą. — Na, tik nebėk, aš tau nieko bloga nedarysiu. — Šuo dvejojo, nepatikliai žiūrėdamas į Adeliją, o ši iš tolo kalbėjo toliau: — Perspėju tave, nes pažįstu Trevio sodininką — baisus žmogus. Jis tikrai nepasigailės nė vieno, kuris iškapsto jo gėles. — Mergina pasilenkė, jų žvilgsniai susitiko. — Pasiklydai, ar šiaip esi klajūnas? Iš akių matau, kad esi alkanas. Ir man porą kartų teko patirti, kas yra badas. Palauk čia, — paliepė ir atsistojo, — atnešiu ko nors.

Virtuvėje Adelija nudžiovė gerą gabalą keptos jautienos. Iš svetainės sklido dulkių siurblio ūžimas, todėl nutarusi, kad kvaila būtų trukdyti Haną vien dėl to, kad atsiprašytų už tai, ką jau vis tiek padarė, ji išsprūdo į lauką.

— Aukščiausios rūšies jautiena, draugužį. Iš tavo išvaizdos galima spręsti, kad tokios niekada nesi ragavęs.

Ji padėjo mėsgalį ant žolės ir atsitraukė per porą žingsnių.

Šuo ėmė pamažėle slinkti artyn, žvalgydamasis tai į mėsą, tai į savo geradarę, kol pajutęs ja pasitikėjimą, o gal alkio genamas puolė netikėtą lobį. Adelija stebėjo, kol šuo surijo mėsos gabalą, kuriuo lengvai būtų galėję pasisotinti trys vyrai, ir nuoširdžiai džiaugėsi užganėdinusi alkaną padarą.

— Na, atrodai kaip tikras paršelis, o net nesigėdiji, — priekaištingai tarė Adelija ir nusišypsojo, o šuo pritardamas draugiškai suvizgino uodega. — Ar patenkintas? — paklausė ir nespėjusi žengti nė žingsnio jau gulėjo ant žemės, prislėgta penkiasdešimties kilogramų dėkingumo. — Ropškis šalin nuo manęs, tu gauruotas chuligane! — juokdamasi Adelija beviltiškai bandė nustumti šunį, kad šis liautųsi laižęs jai veidą. — Man neliko nė vieno sveiko šonkaulio, o tu, kaip Dievą myliu, nuo gimimo nesi regėjęs vonios.

Po ilgų maldavimų ir grumtynių Adelijai šiaip taip pavyko išsilaisvinti, atsistoti ant kojų ir apžiūrėti padarytą žalą. Marškinėliai ir džinsai buvo purvini, rankos — taip pat. Nusibraukusi nuo akių išsitaršiusius plaukus ji pažvelgė į šunį, kuris sėdėjo jai prie kojų iš dėkingumo nukoręs liežuvį.

— Dabar jau mums abiem reikia į vonią. Ką gi... — mergina atsiduso, ryžtingai kilstelėjo smakrą ir nusprendė: — Palauk čia, o aš pažiūrėsiu, ką galėčiau dėl tavęs padaryti. Būtų gerai pirma tave išmaudyti, o jau tada supažindinti su kitais.

Pakeliui į namą ji stabtelėjo, norėdama nusipurtyti nuo drabužių žemes.

— Di, kas nutiko?! Nejaugi nukritai nuo žirgo?! Ar nesusižeidei?! — pribėgęs Trevis čiupo ją už pečių, paskui ėmė glostyti veidą.

Jis atrodė toks nusigandęs, kad Adelija net sutriko ir papurtė galvą.

— Ne, Trevi, nesusižeidžiau. Geriau neliesk manęs, išsitepsi kostiumą, — mergina pabandė atsitraukti, tačiau jis tik dar stipriau suspaudė ją glėbyje.

— Velnias neims to kostiumo! — pyktelėjo Trevis ir glausdamas Adeliją prie krūtinės viena ranka glostė jai plaukus.

Trevis ilgą laiką šalinosi Adelijos, todėl dabar toks artumas jai buvo labai malonus — mergina apkabino jį per liemenį, nespėjusi nė pagalvoti, ar išmintingai elgiasi. Pajuto, kaip jis bučiuoja jos galvą, ir apsalusi mąstė, kad jeigu bent retkarčiais patirtų iš jo šiek tiek švelnumo, galėtų jaustis laiminga.

Staiga Trevis viena ranka suėmė ją už peties, o kita pakėlė smakrą — jo akyse Adelija išvydo pyktį.

— Kas, po galais, tau nutiko?

— Nieko baisaus nenutiko, — pareiškė mergina ir piktai nustūmė jo ranką. — Turime svečių, — mostelėjo į pievelę.

Jis žvilgtelėjo ton pusėn, prisimerkė ir vėl atsisuko į Adeliją.

— Dėl Dievo meilės, Adelija, kas čia?

— Čia šuo, Trevi. Iš pradžių ir man buvo sunku suprasti. Vargšelis, jis buvo mirtinai išbadėjęs, todėl... — Adelija patylėjo, susikaupė ir pagaliau prisipažino: — todėl atidaviau jam keptą jautieną.

— Tu jį šėrei? — pavojingai ramiu balsu paklausė Trevis.

— Žinoma, negi gaila išbadėjusiam padarui kąsnelio. Aš...

— Man nerūpi, kuo tu jį šėrei, Adelija, — tarė Trevis ir nestipriai ją papurtė. — Nejaugi netekai sveiko proto, kad lendi prie svetimo šuns? Juk galėjo įkąsti.

Išgirdusi jo balse nepritarimą tam, ką ji padarė, Adelija išsitiesė ir atmetė galvą.

— Žinau, ką darau! Buvau atsargi! Tas šuo atrodė mirtinai išbadėjęs, todėl ir pašėriau. Pamaitinčiau kiekvieną alkstantį. O kandžiotis jis nė neketino, — ji vėl pažvelgė į šunį, kuris draugiškai vizgeno uodegą. — Žiūrėk! — triumfuojančiu balsu pareiškė. — Argi nematai?

— Matau, kad užkariavai dar vieną širdį, bet gal vis dėlto pasakysi, — pareikalavo Trevis, ryžtingai atsukęs Adeliją į save, — kaip šitaip išsipurvinai?

— Na... — mergina pažvelgė į Trevį, tada vėl į šunį, paskui vėl į Trevį, — matai, paėdęs jis nebežinojo, kaip parodyti dėkingumą ir... akimirkai užsimiršo — parvertė mane ant žemės ir pradėjo laižyti. Tas šuo truputį murzinas, pats matai...

— Jis parvertė tave ant žemės? — skeptiškai pakartojo Trevis.

Išgirdusi jo toną, Adelija paskubėjo paaiškinti:

— Iš džiaugsmo nebežinojo, ką daryti. Tikrai neturėjo blogų ketinimų. Patikėk, Trevi, ir nepyk ant jo. Pažvelk, koks gražutis... ir kaip ramiai tupi, — ji vėl atsisuko į šunėką, kuris, regis, buvo ganėtinai gudrus, nes dėbsojo į Trevį melancholišku žvilgsniu. — Liepiau jam palaukti — ir klauso. Jam tereikia trupučio meilės.

Trevis staigiai atsisuko ir pervėrė Adeliją žvilgsniu.

— Tikriausiai neklystu, kad norėtum jį pasilikti?

— Na, tiesą sakant, nežinau, pasilikti, ar ne... — nuleidusi akis neryžtingai tarė Adelija. Pastebėjusi, kad ištepė Treviui švarką, nubraukė delnu purvą.

— Kuo jis vardu?

— Fineganas, — akimirksniu atsakė Adelija, bet supratusi, kad pateko į žabangas, susiraukusi pažvelgė į Trevį.

— Fineganas? — Trevis kuo rimčiausiai linktelėjo. — Kodėl taip manai?

— Todėl, kad tas šuo labai panašus į tėvą Fineganą iš Skibereno, kuris buvo stambokas, kiek nerangus, bet labai orus.

— Suprantu, — Trevis priėjo prie Finegano ir pasilenkęs atidžiai apžiūrėjo. Adelijos džiaugsmui, šuo susiprato, kad turi elgtis padoriai.

Kai Trevis vėl sugrįžo pas Adeliją, ši apsilaižė lūpas ir pradėjo ginamąją kalbą:

— Aš pati jį prižiūrėsiu, Trevi, jis tikrai niekam nepridarys rūpesčių. Neleisiu jo i namus, kad nesimaišytų Hanai po kojomis.

— Liaukis, Adelija, nežiūrėk į mane tokiu gailiu žvilgsniu, — juokdamasis tarė Trevis ir patraukė jai už plaukų. — Dieve, gelbėk pasaulį, jei kada nors suprasi, kaip gali paveikti žmones. Juk jau sakiau, kad esi visiškai laisva ir gali daryti, ką tik nori.

— Tikrai? Ak, ačiū, Trevi...

— Taigi gali pasilikti tą Fineganą, bet su sąlygą, — pertraukė jos padėką Trevis, — kad išmokysi jį nebegriauti tavęs ant žemės — juk tas šuo beveik veršio dydžio. Ir dar — jam teks įprasti maudytis. — Trevis vėl pažvelgė į Fineganą ir papurtė galvą. — Regis, vieno karto neužteks.

— Tikriausiai ir man praverstų dušas, — tarė Adelija, nesėkmingai bandydama nusivalyti purvą, paskui šypsodamasi pakėlė galvą. Tačiau sutiko keistą Trevio žvilgsnį ir šypsena išblėso.

— Žinai, Di, norėčiau įsidėti tave į kišenę ir laikyti prie savęs, kad nereikėtų nuolat jaudintis.

— Nors aš ir maža, — tarė Adelija, staiga pajutusi, kaip sunku darosi kvėpuoti, — bet į kišenę vis dėlto netilpčiau.

— Tokia maža, kad net baugu.

Mergina susiraukė stebėdamasi, kaip vos

penkių pėdų ūgio žmogus gali kelti baimę. O Trevis švelniai perbraukė ranka jai per plaukus, paskui staiga draugiškai juos sušiaušė ir tarė:

— Tikriausiai būtų lengviau, jei neatrodytum kaip penkiolikmetė, nors turi jau dvidešimt trejus... Ką gi, eime — pirma persirengsiu, o tada padėsiu tau išmaudyti šį padarą.

Ėjo trečia Adelijos santuokos savaitė. Patogiai įsitaisiusi dėdės Padžio palatoje ji džiaugsmingai čiauškėjo — rytojaus dieną jį turėjo išrašyti iš ligoninės.

— Galima pagalvoti, kad jie tave kankina ir marina badu, dėde Padi.

— O, ne, čia puiki vietelė — ir personalas rinktinis, — paprieštaravo jis. — Bet ligoninės skirtos ligoniams, o aš dar niekada gyvenime nesijaučiau geriau.

— Tu sveiksti, ir aš dėl to labai džiaugiuosi, bet... — mergina nutilo ir griežtu žvilgsniu pažvelgė į dėdę. — Tau vis tiek reikės daug ilsėtis ir paisyti gydytojų nurodymų. Grįžęs namo, kol pakankamai sustiprėsi ir pats galėsi savimi pasirūpinti, kurį laiką turėsi pabūti pas mus su Treviu.

— Ne, Di, negalėsiu to padaryti, — nesutiko Padis ir patapšnojo jai per ranką. — Judu turėtumėte kur nors išvažiuoti, kur galėtumėte tinkamai praleisti savo medaus mėnesį, o ne šokinėti apie tokius klipatas kaip aš.

Adelijai teko iš visų jėgų susiimti, kad nekrūptelėtų išgirdusi apie medaus mėnesį. Jai pavyko, ir mergina tęsė ramiu, bet gana griežtu tonu:

— Važiuosi su mumis — ir taškas. Man nereikėjo net prašyti, Trevis pats pasiūlė.

Padis atsilošė į pagalves ir nusišypsojo.

— Tikiu. Trevis — geras žmogus.

— Tikrai geras, — sutiko Adelija ir atsiduso. Paskui susikaupė, plačiai nusišypsojo ir tarė: — Jis žavisi tavimi, dėde Padi. Supratau tai tą pačią akimirką, kai pamačiau jus kartu. ‘

— Taip, — sumurmėjo Padis. — Mudu su Treviu jau labai seniai pažįstami. Pradėjau dirbti jo tėvui, tada Trevis buvo dar berniokas. Vargšas vaikelis, augo be motinos. Buvo toks vienišas ir rimtas.

Adelija bandė įsivaizduoti, kaip galėjo atrodyti Trevis vaikystėje. Ar ir tada buvo aukšto ūgio?

— Stiuartas Grantas buvo sunkus žmogus, — tęsė Padis. — Su bernioku elgėsi griežčiau nei su savo žirgais. Trišą patikėjo Hanai ir vargiai ją pastebėdavo, užtat berniuką norėjo nusilipdyti pagal savo paveikslą. Reikalavo besąlygiškai paklusti, niekada nepasakydavo švelnesnio žodžio, neatjausdavo. Palengva aš pats ėmiau bendrauti su bernioku, pasakoti jam įvairiausias istorijas, o sunkų darbą stengiausi praskaidrinti pokštais. — Jis šyptelėjo paskendęs prisiminimuose. — Visi jį pradėjo vadinti Padžio šešėliu, nes sekiodavo paskui mane, jei tik netoliese nebūdavo tėvo. Dirbo sunkiai — jau tada neblogai nutuokė apie žirgus. Jis tikrai buvo geras, nuovokus vaikinas, tik tėvas to nesuprato. Visada rasdavo prie ko prikibti. Kartais stebiuosi, kodėl paaugęs jis netrinktelėjo jam kokį kartą per makaulę, juk buvo gana aukštas ir karšto būdo. Leidosi išnaudojamas senio, tik žvelgdavo į jį šaltu it ledas žvilgsniu. — Padis nutilo ir sunkiai atsiduso. — Kai senis mirė, Trevis studijavo koledže... Tai nutiko prieš kokius dešimt metų. Jis stovėjo žvelgdamas žemyn į kapo duobę. Priėjau prie jo, uždėjau ranką ant peties ir pareiškiau užuojautą, o jis pažvelgė į mane ir ramiai atsakė: Jis niekada nebuvo man tėvas, Padi. Nuo tada, kai man suėjo dešimt metų, tu atstojai man tėvą. Jei ne tu, bučiau jau seniai iš čia išėjęs nė neatsigręždamas.

Staiga palatoje stojo tyla. Adelija stipriau suspaudė Padžiui ranką, jo akys sublizgo nuo sunkių prisiminimų.

— O dabar, kai judu kartu, nieko daugiau ir nenoriu.

— Juk liksi su juo, dėde Padi, nesvarbu kas nutiktų, tiesa? Pažadėk man.

Jis pažvelgė į Adeliją nustebęs, nesuprasdamas, kodėl ji taip primygtinai to prašo.

— Žinoma, mažoji Di, kurgi aš dėsiuosi?

DEVINTAS SKYRIUS

Kitą vakarą, kai Padis buvo patogiai įkurdintas naujajame savo kambaryje didžiajame name, Trevis pranešė apie rengiamą pokylį.

— Turėjome jį surengti po Jo Didenybės pergalės, bet kadangi Padį ištiko širdies smūgis, teko atidėti, — tarė jis, sukiodamas tarp pirštų popietinio brendžio taurę ir gėrėdamasis žvilgančiais Adelijos plaukais, paskui — Nilo upės mėlio suknele, apnuoginančia pečius. — Žinia apie mūsų santuoką jau tikrai bus pasiekusi žurnalistų ausis, jiems pasirodys keista, jei nesurengsime jokio pokylio draugams ir verslo partneriams.

— Taip, — pritarė jam Adelija ir nejučiomis kandžiodama lūpas nusisuko į langą. — Turės puikią progą apžiūrėti mane.

— Ir tai tiesa, — ramiai sutiko Trevis. — Nesijaudink, Di. Jei neimsi trepsėti kojomis ir nekrisi ant žemės, viskas praeis kuo puikiausiai.

Adelija pyktelėjusi atsisuko. Ketino atsikirsti, kad nėra visiška kvaiša, bet nurimo pamačiusi jo veide geraširdišką šypseną.

— Labai ačiū, mano valdove, — šyptelėjusi tarė. — Jūs man toks malonus.

Bet pamačiusi pokylio svečių sąrašą Adelija neteko žado. Mažų mažiausiai koks šimtas, — mąstė žvelgdama į popieriaus lapą.

— Gali dėl nieko nesijaudinti, — patikino ją Trevis. — Hana viskuo pasirūpins. Tau tereikės palaikyti mandagų pokalbį.

Tačiau šie žodžiai užgavo Adelijos išdidumą.

— Noriu tau priminti, kad nesu visiška kopūstgalvė, Trevi Grantai. Kuo puikiausiai galiu ir Hanai padėti, ir neapsikvailinti prieš tavo prašmatnius draugus.

— Juk pati sakei, kad bijai apsikvailinti, ne aš, — ramiai priminė Trevis.

— Nesvarbu, ką esu sakiusi, — pareiškė Adelija, paklusdama tik jai vienai suprantamai logikai. — Svarbu, ką sakau dabar.

Ji krestelėjo galvą ir apsisukusi ant kulno išdrožė į virtuvę.

Nepaisant drąsių pareiškimų, prieš vakarėlį Adeliją užplūdo panika. Anksčiau viską buvo užgožę pasiruošimo darbai ir nebuvo laiko nerimauti, bet likus vos kelioms valandoms iki reikšmingojo įvykio, kai nebeliko jokio kito darbo, tik apsirengti, pajuto, kaip pamažu užvaldo nerimas.

Išsirinkusi žaliojo šilko suknią, kurią Triša primygtinai prikalbino nusipirkti, ji atsargiai ją užsivilko. Klasikinio kirpimo drabužis subtiliai išryškino apvalias jos formas, o gili iškirptė gundančiai atidengė apvalučių krūtų iškilumus. Šilkas spindėte spindėjo, gražiai derėdamas prie sveikai įdegusios odos. Plaukus Adelija bandė susikelti į viršų ir pasidaryti kokią rafinuotesnę šukuoseną, bet netrukus metė tokį bergždžią užsiėmimą ir paleido plaukus ant pečių, kurie krito tarytum žėrintis kaštoninis krioklys.

Leisdamasi laiptais į apačią ji išgirdo iš svetainės sklindančius balsus. Tada kelis kartus giliai įkvėpė ir žengė į vidų, ketindama prisidėti prie Trevio su Padžiu.

Adelijai įėjus Trevis nutraukė pokalbį ir pakilo nuo kėdės. Mergina bandė jo akyse įžvelgti supratimą ir palaikymą, bet Trevio veidas buvo neįskaitomas. Staiga Adelija ėmė gailėtis, kad nepasirinko kurios nors kitos suknios iš kabančių didžiulėje spintoje.

— Ak, jūs tik pažiūrėkite, argi ji ne gražuolė?! — neslėpdamas pasididžiavimo šūktelėjo Padis, apžiūrinėdamas Adeliją. — Šįvakar jokia moteris nesugebės prilygti mano mažajai Di. Na ir pasisekė tau, Trevi.

— Dėde Padi, — šypsodamasi kreipėsi į jį

Adelija ir priėjusi pakštelėjo į skruostą, — tu esi talentingas meilikautojas. Kalbėk toliau... man to reikia. Nuoširdžiai prisipažinsiu — siaubingai bijau.

— Nėra jokio reikalo bijoti, Di, — tarė Trevis ir paėmęs ją už rankos atsuko į save. — Netrukus priversi juos lesti tau iš delno. Atrodai nuostabiai, — vyras jai nusišypsojo, laisvąja ranka perbraukė per plaukus ir nusisukęs pasiėmė dar vieną taurę gėrimo.

Mylėk mane, Trevi, — mintyse meldė Adelija. — Viską atiduočiau, jei tik mylėtumei mane taip, kaip aš myliu tave.

Staiga Trevis atsisuko ir sugavo jos žvilgsnį. Tada sustingo, jo veidu perbėgo nesuprantamų emocijų šešėlis.

— Kas nutiko, Di?.. — prabilo jis klausiamu balsu, bet Adelijai nespėjus nieko atsakyti suskambo durų skambutis ir ėmė rinktis svečiai.

Viskas buvo gerokai paprasčiau, nei Adelija įsivaizdavo. Atslūgus pirmajai svečių bangai ji pajuto, kaip įtampa atlėgo ir į varstančius žvilgsnius ėmė reaguoti visiškai ramiai. Netrukus namai jau buvo pilni žmonių, jų šurmulio ir juoko, taurių skimbčiojimo. Buvo nesunku suprasti, kad Trevis yra labai vertinamas ir gerbiamas verslo partnerių bei bičiulių, o jo pasirinktą nuotaką visi priima geranoriškai, jei ir ne iš karto — tai pabendravę ir pajutę nuoširdų Adelijos natūralumą ir žavesį.

Viena moteris elegantiška šukuosena, kuri įspraudė Adeliją į kampą ir apibėrė klausimais, šūktelėjo pro šalį einančiam Treviui:

— Trevi, tavo žmona — nepaprastai maloni ir žavinga, tikrai per gera tau! — Ji nusišypsojo kaip sena gera draugė. — Tikriausiai nė pramogų jokių nereikia — užtenka paprašyti, kad paskaitytų telefonų knygą — jos toks nuostabus akcentas.

— Atsargiai, Karia, — perspėjo Trevis, apkabindamas Adeliją per pečius. Ji buvo be galo pasiilgusi šio gesto paskutinėmis savaitėmis. — Di sako, kad tai mes kalbame su akcentu... Šiaip ar taip, kad ir trapios išvaizdos, temperamentą ji turi ugningą, geriau nejuokauti.

— Trevi, brangusis! — pasigirdo moteriškas balsas, trijulė pasisuko ir Adelija išvydo kupetą baltų plaukų, kurių šeimininkė puolė jos vyrui ant kaklo. — Ką tik grįžau ir išgirdau, kad rengi vakarėlį. Tikiuosi, tu nieko prieš, kad užsukau...

— Žinoma, ne, Margo. Visada malonu tave matyti, — Trevis pasisuko ir Adelija pastebėjo, kad ranka su raudonai lakuotais nagučiais pasiliko jam ant rankos. — Margo Vinters — o čia mano žmona Adelija.

Margo atsisuko ir Adelija vos susilaikė neaiktelėjusi — prieš ją stovėjo visame pasaulyje gražiausia moteris. Ji buvo aukšta ir liekna, apsivilkusi elegantiška balta aptempta suknia. Pilkšvai gelsvi plaukai švelniomis bangomis krito aplink tobulą veido ovalą, oda buvo švelniai rusva. Pilkos akys su ilgomis blakstienomis, skaidrios ir ramios it kalnų ežerai, žvelgė kažkur pro šalį.

— Ką gi, Trevi, ji žavinga, — pagyrė Margo, pilkomis savo akimis persmeigusi Adeliją, o ši pasijuto mažytė ir visai ne savo vietoje. — Bet juk dar visai kūdikis, tikriausiai vos mokyklą baigusi, — saldus balsas skambėjo labai globėjiškai.

— Man kartkartėm leidžiama pabūti su suaugusiais, — ramiai ištarė Adelija ir pakėlusi smakrą pažvelgė Margo tiesiai į akis. — Sąsiuviniai ir knygos jau senokai liko praeityje.

— Oho! — apstulbo Margo. — Tu juk airė, tiesa?

— Taip, — patvirtino Adelija, jos įsiūtis ėmė kilti it gyvsidabrio stulpelis. — Esu airė iki kaulų smegenų. O jūs kas tokia, panele Vinters?

— Di, — pakvietė ją Triša, uždėjusi ranką ant peties, — gal galėtum minutėlę atsiprašyti svečių? Man reikia tavo pagalbos.

Adelija akimirksniu atsidūrė terasoje, uždariusi duris Triša ėmė kvatotis.

— Ak, Di, — vos galėdama kalbėti išspaudė Triša, — mielai būčiau palikusi tave ten ir stebėjusi, kaip tu ją doroji, tik pamaniau, kad nelabai tinkamas metas. Ak... — ji nusišluostė akis. — Matei Karlą? Maniau, ji tuoj sprogs! Vos neužspringo gėrimu ir vis bandė išlaikyti rimtą veidą. Kaip gaila, kad turėjau tam sutrukdyti. Nesuprantu, kaip Trevis galėjo susidėti su tokia moterimi. Ji tikra snobė.

— Trevis draugavo su Margo Vinters? — paklausė Adelija, bandydama išlaikyti ramų balsą.

— Na, taip. Aš maniau, kad tu žinai, — Triša giliai atsiduso, dar kartelį nusišluostė akis ir nusišypsojo. — Netikiu, kad jis kada nors žiūrėjo į ją rimtai... galėčiau lažintis, kad taip nebuvo. Man regis Margo mielai būtų paaukojusi ką nors iš savo Tiffany niekučių, kad tik jis pažvelgtų į ją taip, kaip žvelgia į tave, — Triša nusišypsojo, o Adelija jautėsi tokia prislėgta, kad neturėjo jėgų net ką nors atsakyti. — Prieš kelis mėnesius jie triukšmingai išsiskyrė. Margo tiesiog negalėjo pakęsti, kad jis tiek daug laiko skiria žirgams. — Triša niekinamai prunkštelėjo ir pasitaisė sijoną. — Reikalavo, kad kiti už jį dirbtų darbus, o jis leistų laiką linksmindamas ją. Atrodo, iškėlė jam ultimatumą ir apsigaubusi debesiu prabangių prancūziškų kvepalų išskrido į Europą. — Triša skambiai nusijuokė. — Na, jos mažytis taktinis manevras neišdegė — liko it musė, išmesta iš barščių. Užuot puolęs paskui ją, Trevis laimingai vedė tave, — džiūgavo Trevio sesuo, vėl apkabinusi savo brolienę.

— Taip, dabar mes susituokę, — Adelijos balsas nuskambėjo taip liūdnai, kad Triša nustebusi pažvelgė į ją. Bet Adelija pasistengė išsisukti nuo žvilgsnio.

Po keliu dienų Padis išsikraustė į savo namus ir Adelija ėmė ilgėtis to laiko, kai juodu būdavo kartu. Jis labai pamėgo Finegano draugiją, ir šuniui teko skirti laiko jiems abiem. Visada palydėdavo Padį pokaičio miego, ir Adelija nebuvo tikra — labiau iš pareigos ar tingumo.

Trevis neužsiminė nei apie Margo Vinters, nei apie Adelijos komentarą. Santykiai ir toliau tekėjo tokia pat vaga, ir Adelija jautėsi esanti labiau globotinė, negu žmona. Viešumoje jis elgėsi su ja šiltai ir rūpestingai, kaip ir dera neseniai susituokusiems, bet kai tik likdavo namuose dviese, šalindavosi jos — elgėsi taip, tarsi ji būtų buvusi jo pusseserė.

Toks Trevio elgesys Adelijai kėlė nusivylimą ir liūdesį, bet ji puikiai slėpė savo jausmus ir elgėsi taip, kaip manė esant tinkama, išlaikydama tokį patį bendravimo toną. Dabar Adelija pratrūkdavo labai retai, o Trevis irgi stipriai tramdė savo karštą būdą. Kartais mergina įsivaizduodavo, kad juodu — kažkieno už virvučių tampomos marionetės. Ramybės nedavė mintis — kiek ilgai jiems pavyks ištempti kartu.

Vieną itin karštą liepos popietę Adelija išgirdo skambinant į duris ir atidariusi pamatė rafinuotai šaltą Margo Vinters povyzą. Kilstelėjusi tobulai nudailintus antakius Margo dėbtelėjo į Adeliją, vilkinčią džinsais ir sportiniais marškinėliais, ir nė nelaukdama kvietimo įžengė per slenkstį.

— Laba diena, panele Vinters, — pasisveikino Adelija, pasiryžusi suvaidinti namų šeimininkės vaidmenį. — Labai prašau užeiti ir prisėsti. Trevis arklidėse, mielai pasiųsiu ką nors, kad pakviestų.

— Nesivargink, Adelija, — Margo nužingsniavo į svetainę ir įsitaisė fotelyje, lyg čia būtų jos namai. — Atėjau šnektelėti su tavimi. Hana, — ji pažvelgė į šeimininkę, kuri atskubėjo paskui Adeliją, — išgerčiau arbatos.

Hana klausiamai pažvelgė į Adeliją, ši nežymiai linktelėjo galva ir nuėjo prie nekviestosios viešnios.

— Eisiu tiesiai prie reikalo, — pradėjo Margo, atsilošusi ir valdingai susinėrusi pirštus prieš save. — Esu tikra, kad žinai, jog mudu su Treviu turėjome susituokti prieš tą nereikšmingą kivirčą, kuris nutiko prieš kelis mėnesius.

— Nejaugi? — paklausė Adelija, akivaizdžiai demonstruodama, kad ją tai menkai tedomina.

— Taip, visi apie tai žino, — karališkai mostelėjusi ranka pranešė Margo. — Norėjau šiek tiek pamokyti Trevį, todėl ir išvažiavau į Europą, kad jis turėtų laiko viską permąstyti. Trevis labai užsispyręs vyras. — Ji šyptelėjo Adelijai kaip moteris, gerai žinanti, ką kalba. — Kai pamačiau laikraštyje nuotrauką, kurioje jis bučiuoja kažkokią mažutę nuskurėlę, nekreipiau dėmesio. Žiniasklaida viską išpučia. Bet išgirdusi, kad jis iš tikrųjų vedė kažkokią arklininkę... — Moteris demonstratyviai nusipurtė. — Tada supratau, kad man pats laikas grįžti ir viską sustatyti į savo vietas.

— Ar leistumėte arklininkei paklausti, kaip ketinate tai padaryti?

— Kai tik šis nežymus epizodas baigsis, mes su Treviu tęsime tai, ką pradėjome.

— O šis nežymus epizodas, jūsų nuomone, yra mano santuoka, tiesa? — pasiteiravo Adelija tyliu, tačiau grėsmingu balsu.

— Na, žinoma, — truktelėjusi pečiais atsakė Margo, tarsi tai būtų neišvengiama. — Tik pažvelk į save. Aišku kaip dieną, Trevis vedė tave tik tam, kad mane susigrąžintų. Juk nesitiki, kad jis ilgai ištvers su tavimi. Tau trūksta išsiauklėjimo ir gerų manierų, kad galėtum patekti į aukštuomenę.

Adelija išsitempė kaip styga ir oriai atlaikė įžeidimą.

— Galiu užgarantuoti, panele Vinters — tai, kad mudu su Treviu susituokėme, neturi nieko bendra su jumis. Teisybė, nesu tokia elegantiška ir iškalbinga, kaip jūs, bet turiu tai, ko jums akivaizdžiai trūksta — Trevio žiedą ant savo piršto. O jums dar teks ilgokai palūkėti, kol galėsite vadintis jo pavarde.

Į svetainę įėjo Hana, nešina padėklu su arbata, tada Adelija pakilo ir pasisukusi į ją pranešė:

— Panelė Vinters nusprendė nepasilikti arbatos, ji kaip tik ketino išeiti.

— Vaidink šių namų ponią, kol gali, — metė jai Margo ir atsistojusi patraukė link durų. — Sugrįši į arklides greičiau nei tikiesi.

Kai ji išėjo ir užtrenkė duris, Adelija sunkiai atsiduso.

— Ir turėk man šitiek įžūlumo ateiti ir šitaip kalbėti, — pasipiktino Hana.

— Nekreipkime į ją dėmesio, — tarė Adelija ir paėmė šeimininkę už rankos. — O apie jos vizitą niekam nesakykime, gerai, Hana?

— Na, jeigu jūs to norite, mieloji, — atsakė Hana, nors buvo matyti, kad tam nepritaria.

— Taip, — patvirtino Adelija, žvelgdama nieko nematančiomis akimis, — aš to noriu.

Keletą dienų Adelija buvo sudirgusi ir nepajėgė to nuslėpti. Iki tol namuose tvyrančią ramybę pakeitė nervinga įtampa. Jos išsišokimus Trevis priimdavo ramiai ir tolerantiškai, nors kartais tam prireikdavo didžiulių valios pastangų.

Kartą po vakarienės ji nerimastingai slankiojo po svetainę. Trevis susimąstęs sėdėjo ant sofos su taure brendžio.

— Išvesiu Fineganą į lauką, — pagaliau pareiškė ji, nebegalėdama pakelti tvyrančios tylos.

— Daryk kaip nori, — Trevis gūžtelėjo pečiais.

— Daryk kaip nori, — atsisukusi į jį sušnypštė Adelija. Ji buvo įsitempusi lyg styga. — Man jau iki gyvo kaulo nusibodo šie tavo žodžiai. Nedarysiu, kaip noriu. Nebenoriu daryti taip, kaip man patinka.

— Ar suvoki, ką pati ką tik pasakei? — paklausė Trevis, pastatęs taurę. — Tai pats absurdiškiausiais pareiškimas, kokį kada nors esu girdėjęs.

— Jis visai nėra absurdiškas. Netgi labai aiškus, jei tik norėtum suprasti.

— Kokia širšė tau įgėlė? Turbūt geriau suprasčiau, jei kalbėtum gėlų kalba.

— Niekas man neįgėlė! — atrėžė Adelija. — Jaučiuosi kuo puikiausiai.

— Tai nebūk tokia pikčiurna. Jau pavargau nuo tavo pykčio protrūkių.

— Pikčiurna?! Tai dabar aš pikčiurna?! — pasipiktino nuraudusi mergina.

— Taip, — patvirtino jis siutinančiai ramiu tonu.

— Jeigu jau aš tave taip varginu, tai pasitrauksiu iš kelio! — metė ji ir viesulu pro apstulbusią Haną išbėgo į lauką, kur buvo rami, šilta vasaros naktis.

Kai kitą rytą pabudo, užplūdo gėda, pasibjaurėjimas savimi ir atgaila. Atlėgus pykčiui ji praleido sunkią naktį, bandydama susitaikyti su mintimi, kad buvo neteisi ir visiškai apsikvailino. Visa tai pripažinti buvo labai sunku.

Trevis nepadarė nieko bloga ir nenusipelnė, kad šitaip bjauriai su juo elgčiausi, — galvojo Adelija. Užsivilkusi darbo drabužius — džinsus ir marškinėlius — ji nuskubėjo į apačią. Nusprendė atsiprašyti ir pasižadėti, kad nuo šiol bus švelni žmona — kokios nori kiekvienas vyras.

Hana pranešė, kad Trevis labai anksti papusryčiavo ir išėjo, todėl Adelija sėdo prie stalo sumišusi, kankinama sąžinės priekaištų.

Tą rytą bausdama save už nuodėmes ji arklidėse dirbo labai sunkiai, fizine veikla stengdamasi numalšinti blogas emocijas, kurias nešiojo širdyje.

— Di! — pašaukė Trevis, kai Adelija pagalbinėje patalpoje energingai kabino kamanas. — Eikš čia, noriu tau kai ką parodyti!

— Trevi! — Adelija nusivijo benueinantį Trevį. — Trevi! — Pribėgusi ji įsikabino jam į ranką, stengdamasi sustabdyti. — Atleisk man, Trevi. Atleisk už tai, kad taip bjauriai su tavim elgiausi, be jokios priežasties šaukiau. Suprantu, esu nepakenčiamo būdo, kandi, bet jei man dovanotum, aš... Ko šypsaisi?

Trevis dar plačiau nusišypsojo.

— Atsiprašinėji taip pat nuoširdžiai, kaip ir pyksti. Tai žavu. Bet pamirškim tai, skiedrele, — tarė jis ir papurenęs jai plaukus apkabino per pečius. — Visiems pasitaiko ne ta koja iš lovos išlipti. Pažiūrėk, — vyras ištiesė ranką.

Išvydusi aptvare šuoliuojančią gražuolę bėrą kumelę Adelija net aiktelėjo iš susižavėjimo. Pribėgusi pasilypėjo ant tvoros skersinio ir įdėmiai nužvelgė gracingą gyvulį.

— Ak, Trevi, kokia gražuolė! Gražesnio žirgo dar nesu regėjusi!

— Tu taip sakai apie visus ristūnus.

Adelija šyptelėjo jam ir vėl atsisukusi į žirgą net atsiduso iš pasitenkinimo.

— Sakau, bet visada tai būna tiesa. Su kuo ją poruosi?

— Čia jau ne man spręsti. Ši kumelė — tavo.

Adelija pažvelgė į Trevį plačiomis, nepatikliomis akimis.

— Mano?

— Norėjau padovanoti tau kitą mėnesį, per tavo gimtadienį, bet... — Trevis gūžtelėjo pečiais ir nubraukė jai nuo veido plaukus. — Nusprendžiau, kad tau reikia praskaidrinti nuotaiką, todėl dovaną gauni kiek anksčiau.

Adelija papurtė galvą, akis kažkodėl užplūdo ašaros.

— Bet po to, kaip elgiausi, turėtum mane nuplakti, o ne dovanoti dovanas.

— Vakar vakare ir aš taip maniau, bet paskui persigalvojau. Taip bus geriau.

— Ak, Trevi! — Adelija nė kiek nesivaržydama puolė jam į glėbį. — Dar niekas man nėra dovanojęs tokių dovanų. Aš jos nenusipelniau, — atlošusi galvą ji pažvelgė į Trevį ir pabučiavo į lūpas. Jis apkabino ją — ir paprastas dėkingumo bučinys virto aistringu, ji sudėjo į jį visą širdį, tirpdama mylimo vyro glėbyje. — Trevi... — sumurmėjo, kai jis atitraukė lūpas ir priglaudė skruostą jai prie skruosto.

Staiga Trevis atitraukė Adeliją nuo savęs.

— Geriau lėk susipažinti su savo kumele, Di. Pasimatysime per vakarienę.

Prikandusi lūpą, kad nepakviestų sugrįžti, Adelija žvelgė pavymui nueinančiam Treviui. Pasijuto atstumta ir kai pribėgo Fineganas, mergina nurijo karčią ašarą ir įsikniaubė jam į kailį.

— Aš jam visai nepatinku, — kalbėjo Adelija savo supratingam draugui. — Net nenutuokiu, ką daryti, kad jis imtų žiūrėti į mane kaip į moterį... ir kaip į žmoną.

DEŠIMTAS SKYRIUS

Adelija pabudo nuo akinančio žaibavimo ir kurtinančio griaustinio trenksmo. Kambarys akimirką nušvito, kai dangų suraižė plonytis žaibų voratinklis, už lango gailiai raudojo vėjas.

Nusimetusi apklotą ji pakilo iš lovos ir atlapojo balkono duris, įleisdama į savo kambarį audros. Kibios vėjo rankos įsivėlė į plaukus, o naktinius marškinius priplojo prie kūno. Lietus pliaupė lyg supykusio dangaus ašaros, ir iškėlusi rankas Adelija nusijuokė siautėjančiai stichijai.

— Di?! — išgirdo mergina ir atsisukusi pamatė tarpduryje Trevio siluetą. — Pamaniau, gal išsigandai. Dingo elektra, o audra tokia, kad net numirėlį prikeltų.

— Tikrai, — sutiko ji džiaugsmingai. — Tiesiog nuostabu.

— O aš maniau, kad tūnai lovoje susigūžusi po apklotais ir drebi iš baimės, — abejingai nusišypsojęs tarė Trevis ir pasisuko eiti.

— Ei, Trevi, tik pažvelk! — šūktelėjo Adelija, kai naujas šviesos blyksnis perskrodė niūrų dangų ir trenkė griaustinis.

Jis žvelgė į liauną jos figūrą tamsaus dangaus fone, ant nuogų pečių besiplaikstančius plaukus ir jau norėjo kažką sakyti, bet Adelija vėl riktelėjo:

— Ak, eikš arčiau ir pažiūrėk! — Trevis giliai atsiduso ir priėjęs prie Adelijos atsistojo šalia. — Koks laukinis stichijos šėlsmas — galingas ir nevaldomas! — Ji pakėlė galvą, norėdama veidu pajusti stiprius vėjo gūsius. — Gamta įniršusi, pikta kaip velnias, bet nė kiek nesijaudina, ką galvoja kiti. Paklausyk vėjas kaukia it šmėklos. O, kaip man patinka audra, kuri nepaiso jokių draudimų!

Adelija atsisuko, žaibas nušvietė kambarį ir ji pamatė mėlynas Trevio akis, kurios, apniukusios nuo nebevaldomos aistros, kiaurai ją vėrė. Jos šypsena išbluko, širdis ėmė daužytis it pašėlusi, lyg ta audra už lango. Jis puolė prie jos ir įsisiurbė į lūpas — aistringai, be jokio gailesčio.

Ji apsivijo rankomis jo liemenį ir jie prigludo vienas prie kito. Adelija pajuto jo geismą — nė neįtarė tokio esant, ir akimirką ją užliejo begalinis džiaugsmas, nes suprato — Trevis jos trokšta. Ugnis įžiebė ugnį, jos kūnas nebenorėjo paklusti jokiems draudimams. Jo lūpos prievartavo, negailėdamos kankino — ir neatlaikiusi spaudimo Adelija atsivėrė jam lyg gėlė saulei. Jo rankos nuslydo jai link pečių ir švelnus drabužis nukrito žemėn. Ji sugriebė jo chalato diržą — ir po akimirkos jų kūnų nebeskyrė niekas. Staiga Trevis pakėlė ją ant rankų ir nunešęs paguldė ant lovos.

Audros šėlsmas nė iš tolo negalėjo prilygti jų siautulingai meilei. Jis mėgaudamasis iš lėto gėrė jai iš lūpų, rankomis švelniai tyrinėdamas virpantį kūną, išleisdamos jos geismą tarsi džiną iš butelio, nors savąjį kaip įmanydamas tramdė. Kai pagaliau Trevis paėmė Adeliją, ji sutirpo iš malonumo, dovanodama jam pačią didžiausią dovaną, kokią tik galėjo.

Po kurio laiko Adelija užmigo šiltame Trevio glėbyje taip, kaip užmiega žmogus, kuris ilgai klaidžiojo, bet pagaliau surado namus.

Kai šilti saulės spinduliai meiliai paglostė Adelijos veidą ir ji atmerkė akis. Trevio galva ilsėjosi ant pagalvės visai šalia, ji atidžiai pažvelgė į jį ir atsiduso — atrodė, meilės perpildyta jos širdis neatlaikys ir tuoj sprogs. Trevis kvėpavo ramiai ir lygiai, jo akių mėlį slėpė užmerkti vokai ir neįtikėtinai ilgos, tankios blakstienos. Adelija nubraukė plaukus jam nuo kaktos ir šnibždėdama jo vardą prigludo dar arčiau.

Pajutęs, kad ji sujudėjo, Trevis atsimerkė ir nusišypsojo.

— Labas, — paprastai pasakė ir apsivijo rankomis jos liemenį. — Ar visada taip gražiai atrodai iš ryto?

— Nežinau, — atsakė Adelija. — Pirmą kartą pabudusi aptikau vyrą, miegantį šalia. — Tai tarusi užsiropštė ant jo ir atidžiai pažvelgė į akis. — Ir tu nebjaurus pažiūrėti. — Nusijuokusi ji perbraukė ranka jam per smakrą. — Tik turėtum nusiskusti.

Trevis sučiupo Adelijai už plaukų, kurie gulėjo užkritę jam ant pečių, ir prisitraukęs artyn pabučiavo į lūpas. Tada ji priglaudė galvą jam prie peties ir pasinėrė į absoliučią palaimą, o Trevis švelniai glostė jai nugarą.

— Trevi, — nustebo Adelija, — tas laikrodis rodo jau po dešimtos.

Jis kilstelėjo galvą, pažvelgė į laikrodį ir sunkiai atsiduso.

— Tikrai tiek rodo.

— Bet juk negali būti, — nesutiko Adelija ir pyktelėjusi atsisėdo lovoje. — Dar niekada gyvenime nesu taip ilgai miegojusi.

— Na, šįkart miegojai, — šyptelėjo Trevis. — Net ir tu negali nuginčyti akivaizdžios tiesos.

— Imsiu ir apsimesiu, kad nepastebėjau, — nusprendė ji ir vėl patogiai įsitaisė šalia Trevio.

— Kad ir kaip norėčiau dar padrybsoti, bet negaliu. Esu susitaręs su kai kuo susitikti, jau beveik vėluoju, — susirūpino Trevis ir pasisukęs pabučiavo Adeliją, o ji apsikabino raumeningą jo nugarą. — Turiu eiti. — Jis palietė lūpomis jos kaklą ir paliko. Užsimetęs chalatą atsisuko ir nužvelgė liauną moterį, prisidengusią suglamžytu užklotu. — Jeigu palauksi čia porą valandų, aš sugrįšiu.

— Galėtum likti ir pavėluoti į tą savo susitikimą, — šypsodamasi pasiūlė Adelija ir atsisėdo, paklode prisidengusi krūtinę.

— Negundyk, — tarė jis ir priėjęs pabučiavo Adeliją į kaktą. — Grįšiu kaip galėdamas greičiau.

Kai durys užsidarė, Adelija vėl atsigulė ir pasirąžė. Dabar aš tikrai esu jo žmona, — pagalvojo ir užsimerkusi pabandė prisiminti praėjusią naktį. — Esu ištekėjusi moteris, o Trevis — mano vyras. Bet jis niekad nesakė, kad myli mane. — Ji vėl atsiduso ir papurtė galvą. — Sakė, kad jam manęs reikia, ir kol kas to gana. Laikui bėgant priversiu jį mane pamilti. Mūsų santuoka bus tikra ir jis pamirš apie skyrybas. Pasistengsiu, kad būtų toks laimingas, jog manytų papuolęs į dangų.

Kupina pasitikėjimo savimi Adelija šoko iš lovos ir nusprendusi palįsti po dušu nukūrė į vonios kambarį.

Po kurio laiko ji jau leidosi laiptais žemyn, visa švytinti iš pasitenkinimo. Staiga išgirdo Trevio balsą. Stabtelėjusi išgirdo ir kitą balsą. Šypsena dingo nuo veido atpažinus, kad tai Margo Vinters klaikus cypavimas.

— Trevi, tu juk puikiai žinai — kad ir ko prikalbėjau prieš išvažiuodama, aš taip negalvojau. Norėjau kad manęs pasiilgtum ir važiuotum iš paskos.

— Nejaugi tikėjaisi, kad mesiu viską ir pulsiu gainiotis tave po Europą, Margo? — išgirdo Adelija pašaipų Trevio klausimą ir prikando lūpą.

— Brangusis, suprantu, kad elgiausi kvailai, — suokė Margo, gundančiai prislopinusi balsą. — Tikrai nenorėjau tavęs užgauti. Kad žinotum, kaip dabar gailiuosi. Suprantu, vedei tą mažąją arklininkę vien norėdamas priversti mane pavyduliauti.

— Nejaugi? — ramių ramiausiai paklausė Trevis ir Adelija stipriai sugniaužė turėklą — buvo bjauru slapčiomis klausytis, juo labiau, kad kalbama apie ją.

— Žinoma, brangusis. Ir tau puikiausiai pasisekė. Dabar tereikia kuo greičiau suorganizuoti skyrybas, išsiųsti ją kur nors toliau nuo čia, tada vėl viskas bus kaip buvę.

— Gali kilti sunkumų, Margo. Adelija yra katalikė ir nė už ką nesutiks su manimi išsiskirti.

Adelijai net skrandį suspaudė išgirdus tokius šaltus samprotavimus, ji apsikabino save rankomis, bandydama nuslopinti veriantį skausmą.

— Vis tiek, brangusis, turi tuojau pat pareikalauti skyrybų.

— Kokiu pagrindu? — visai rimtai pasiteiravo jos Trevis.

— Dėl Dievo meilės, Trevi! — nekantriai suspiegė Margo. — Sugalvok ką nors. Pasiūlyk pinigų ir ta arklininke padarys bet ką.

Nebegalėdama daugiau klausytis Adelija užsidengė ausis ir nubėgo kilimu dengtais laiptais atgal į savo kambarį.

Ak, kokia tu kvailė, Adelija Kanein, — vanojo save, nugara atsišliejusi į duris. — Nemyli jis tavęs. Ir niekad nepamils. Tavo santuoka — tik spektaklis. Staiga ji išdidžiai atsitiesė ir nusibraukė ašaras. Nusprendė, kad pats laikas viską baigti. Dėdė Padis jau pakankamai stiprus, o ji nebegali daugiau šitaip gyventi.

Adelija susikrovė į krepšį, kurį buvo atsivežusi iš Airijos, tik savo senuosius daiktus ir tai, ką buvo pirkusi už savo pačios pinigus. Tada prisėdo prie rašomojo stalo ir parašė laiškelius savo dėdei ir vyrui.

Dėde Padi, meldžiu mane suprasti, — mintyse maldavo Adelija, dėdama du vokus ant stalo, — nebeištvėriau. Po visko, kas nutiko, nebegaliu likti čia, taip arti Trevio.

Tada tyliai nusileido laiptais ir pravėrusi duris išėjo į lauką laukti taksi, kurį buvo išsikvietusi.

Oro uoste žmonių buvo nė kiek ne mažiau nei tada, kai Adelija čia atskrido. Visi kažkur skubėjo ir jai darėsi nedrąsu. Akimirką skausmingai pasijuto palikta ir vieniša. Pamačiusi bilietų kasą ji susikaupė ir patraukė prie jos. Staiga pajuto, kaip kažkas čiupo už rankos ir pasuko. Adelija paleido lagaminą ir šis su trenksmu krito ant žemės.

— Ką sau galvojate?! — riktelėjo ji ir staiga išvydo įsiutusį Trevį.

— Kaip tik to norėjau paklausti tavęs, — jis pervėrė ją lediniu mėlynų akių žvilgsniu. — Kur susiruošei?

— Į Airiją. Grįžtu į Skibereną.

— Nejaugi esi tokia kvaila, kad manai, jog leisiu tau išskristi nė nepasiaiškinus? — paklausė Trevis, dar stipriau spausdamas jos ranką.

Adelija susiraukė iš skausmo, bet atsakė ramiai:

— Palikau tau laišką.

— Skaičiau tą tavo laišką, — pro dantis iškošė Trevis. — Visa laimė, kad sugrįžau anksčiau, kitaip būčiau turėjęs vytis tave per Atlantą.

— Tau nėra jokio reikalo mane vytis, — tarė Adelija, ir pajutusi, kad nutirpo ranka, pabandė išsilaisvinti. — Paleisk mane, Trevi Grantai, nes dar sulaužysi ranką! Traukis šalin!

— Džiaukis, kad laikau ne už kaklo, — suburbėjo Trevis ir laisvąja ranka paėmęs nuo grindų lagaminą nusitempė Adeliją su savimi.

— Niekur aš neisiu... noriu grįžti į Airiją.

— Tu jau eini su manimi, — pataisė ją Trevis. — Ir geriau laikykis ramiai, kitaip sutrinsiu tave į košę kaip airiškas bulves.

— Sakai, mėgsti airiškų bulvių košę?! — putojo Adelija, bet negalėdama pasipriešinti tam dideliam stipriam vyrui nuolankiai tipeno iš paskos. — Gerai jau, gerai, šeimininke Grantai, einu. Juk šis skrydis — ne paskutinis.

Trevis tik atsiduso ir ėmė brautis prie savo automobilio, tempdamas Adeliją iš paskos. Priėjęs atidarė dureles ir mostelėjęs ranka liepė jai sėstis.

— Turi daug ką man paaiškinti, Adelija, — tarė užvedęs automobilį. Ji jau norėjo atsikirsti, bet Trevis nutvilkė lediniu žvilgsniu ir žodžiai užstrigo jai gerklėje. — Pataupyk žodžius, kol grįšime namo. Neturiu jokio noro viešai tave pribaigti.

Važiuojant Adelija neištarė nė žodžio, tik kaip užsispyręs vaikas patempusi lūpą spoksojo pro langą. Privažiavęs prie namo Trevis išlipo iš automobilio ir taip trinktelėjo dureles, kad Adelija labai nustebo, jog stiklas liko sveikas. Tada ištempė Adeliją lauk ir nusivedė į namą.

— Prašyčiau mums netrukdyti, — paliepė jis Hanai, vesdamasis Adeliją laiptais į viršų. Įstūmęs ją į kambarį užtrenkė duris ir užrakino. — O dabar klok viską iš eilės.

— Daugiau nebegaliu tavęs pakęsti, Trevi Grantai! — įsiuto Adelija. — Tu esi dramblotas nevidonas! Man jau bloga, nebenoriu, kad tampytum mane ir laužytum rankas! Perspėju, kietaširdi velnio išpera, jeigu dar kartą mane paliesi, išpuošiu tave taip, kad niekas neatpažins!

— Jei jau baigei, — ramiai tarė Trevis, — gal galėtum savo aštrų liežuvėlį panaudoti prasmingesniam reikalui ir pasiaiškinti.

— Nė velnio, aš neprivalau tau aiškintis! — atkirto Adelija, jos akys žibėjo iš pykčio. — Viską išdėsčiau laiške! Man nieko iš tavęs nereikia! Gal aš ir nieko neturiu, bet savigarbos dar nepraradau!

— O taip, ta prakeikta airiška savigarba! — sumaurojo Trevis ir puolęs prie Adelijos sugriebė už pečių. — Norėčiau pasmaugti tave kartu su visa savigarba! Ką ten rašei apie vedybų anuliavimą ir skyrybas?!

— Man atrodo, gana aiškiai išdėsčiau mintis, — tarė Adelija, atstūmusi Trevį. — Parašiau: kadangi anuliuoti mūsų santuokos jau nebeįmanoma, aš tave palieku — gali ramia širdimi reikalauti skyrybų. Neprašysiu iš tavęs jokių pinigų, o už tai, ką pasiėmiau, sumokėsiu.

— Ir tikiesi, kad aš su viskuo sutiksiu?! — užriko Trevis ir Adelija atsitraukė dar toliau. — Manai, perskaitysiu tą tavo popiergalį ir lengva ranka sutiksiu skirtis?!

— Nerėkauk ant manęs! — pasipiktino Adelija. — Juk iš pat pradžių buvome sutarę, kad ši santuoka — tik dėl dėdės Padžio, ir anuliuosime ją, kai tik dėdė pasijus geriau. Dabar anuliuoti nebegalime, todėl turi pareikalauti skyrybų, nes aš negaliu to padaryti.

— Ir kaip tu gali kalbėti apie skyrybas po to, kas nutiko praėjusią naktį? — karčiai metė Trevis. — Maniau, kad tau tai kažką reiškė.

— Kaip aš galiu kalbėti apie skyrybas?! Kaip galiu?! — praradusi savitvardą šaukė Adelija. — Ir tu drįsti man taip kalbėti? Kad tave kur velniai griebtų, veidmaini! Vos spėjęs išlipti iš lovos jau postringauji apie mudviejų skyrybas su savo poniute. Ketini pasiūlyti pinigų, kad tik manęs atsikratytum? Tu niekingas, glitus šliužas! Verčiau mirsiu, nei paimsiu nors centą iš tavo purvinų turtų, niekše!

— Ar todėl nusprendei išvažiuoti, Di? — paklausė Trevis ir sugriebęs Adeliją, beriančią gėliškus keiksmus, stipriai papurtė.

— Taip! — riktelėjo Adelija, mažais kumštukais daužydama jam krūtinę. — Paleisk mane, prakeiktas chuligane! Manęs nenupirksi kaip kokios pigios išsipusčiusios poniutės!

Trevis pakėlė Adeliją, pasikišo kaip futbolo kamuolį po pažastimi ir nekreipdamas dėmesio, kad ji daužosi it paklaikusi, nunešęs atsargiai paguldė ant lovos.

— Tai ką, ir vėl užsigeidei į lovą?! Negaliu net pagalvoti, kad vėl leisčiausi paliečiama tokio padugnės kaip tu! Būk prakeiktas, Trevi Grantai!

— Užsičiaupk, maža kvailiuke, — jis uždengė ranka jai burną, taip nutildydamas seriją gėliškų keiksmų. — Nejaugi manei, kad paleisiu tave po visko, ką man teko iškentėti, kol tave pasiekiau? — Jis neleido Adelijai atsakyti, užčiaupdamas lūpas kvapą gniaužiančiu bučiniu. — O dabar, mažoji pikčiurna, patylėk ir paklausyk. Margo šįryt čia atėjo nekviesta. Tai ji prakalbo apie skyrybas, o ne aš. Pirmiausia... Ša, tylėk, — perspėjo jai ėmus muistytis, — arba turėsiu imtis griežtų priemonių. — Jis pademonstravo savo griežtąsias priemones bučiniu, kol Adelija pagaliau liovėsi priešintis. — Visų pirma, — tęsė Trevis, — niekada nė nemaniau vesti Margo, tik ji vis rezgė tokius planus. Kurį laiką mes susitikinėjome... Nurimk, Adelija, nes galiu netyčia užgauti. — Trevis užgulė ją, suėmė už riešų ir prispaudė rankas virš galvos. — Margo įsikalė į galvą, kad turiu ją vesti, mesti darbus čia, keliauti kartu su ja po pasaulį ir mėgautis prabangiu gyvenimu. Kai pasakiau, kad ji išsikraustė iš proto, Margo išdūmė į Europą, liepusi man pasirinkti — ji arba žirgai. — Jis šyptelėjo pamatęs, kaip nuraudo Adelijos skruostai. — Laimėjo žirgai. O tai silpnaprotei kažkodėl šovė į galvą, kad tave vedžiau norėdamas įgelti jai. Kai šiandien ji atėjo į mūsų namus ir pradėjo suokti apie skyrybas, leidau jai išsilieti — norėjau pamatyti, kaip smarkiai ta moteris apsikvailins.

Laisvąja ranka suėmęs Adeliją už smakro, kad nenusuktų galvos, Trevis pažvelgė jai į akis.

— Jeigu būtum išklausiusi mūsų pokalbį iki galo, būtum išgirdusi, kad pasakiau Margo, jog neketinu skirtis su žmona, kurią myliu — nei dabar, nei per artimiausią tūkstantmetį.

— Tu tikrai taip pasakei? — paklausė nustojusi priešintis Adelija.

— Panašiai. Manau, ji tikrai suprato.

— Aš... Na, galėjai ir savo žmonai pasakyti, kad ją myli. Būtų buvę gerokai mažiau problemų.

— Kaip galėjau pasakyti jai, kad myliu, kai ji visą laiką rėkė ant manęs, pasišiaušusi it dygliakiaulė? — Jis nubraukė plaukus ir pabučiavo Adeliją į kaklą. — Iš pradžių norėjau tave prisijaukinti, kad nespruktum slėptis vos mane pamačiusi. Nejau manei, kad į Kentukį ir Niujorką vežiausi tave tik dėl Jo Didenybės? — paklausė lūpomis glamonėdamas švelnią jos odą. — Bijojau paleisti iš akių, kad kas kitas nenugvelbtų tiesiai man iš po nosies. Nusprendžiau pamažėle prisijaukinti. — Jis apibėrė bučiniais jos veidą. — Jau maniau, kad pasistūmėjau į priekį, bet Padžio liga viską pakeitė. Atrodė, geriausiai jam padėsiu pasirūpindamas tavimi, todėl, pažadėjęs anuliuoti santuoką, įkalbėjau tave ištekėti už manęs. Žinoma, — laisvąja ranka Trevis ėmė glamonėti Adelijos kūną, — niekada nė nemaniau nieko anuliuoti.

— Paleisk rankas, — pareikalavo Adelija ir kilstelėjusi papurtė galvą.

— Nepaleisiu, net jei reikėtų tave laikyti čia kokius dvidešimt metų.

— Bukagalvi kvaily, nejaugi nesupratai, kad tirpstu iš meilės tau? Paleisk rankas ir pabučiuok mane.

Kai Trevis ją paleido, Adelija suėmė jį už galvos ir prisitraukė prie savęs.

— Atrodo, — sumurmėjo Trevis, — kad veltui iššvaistėme nemažai laiko.

— Atrodei toks šaltas. Visas tas savaites nė nepalietei manęs. Net ir praėjusią naktį nepasakei, kad myli mane.

— Aš nedrįsau tavęs paliesti. Geidžiau taip, kad beveik krausčiausi iš proto. O praėjusią naktį labai troškau prisipažinti... Bet baiminausi, kad pagalvosi, jog sakau tik norėdamas išlaikyti tave lovoje.

— Dabar taip nepagalvosiu, Trevi. Pasakyk, noriu išgirsti tuos žodžius. Seniai jau to trokštu.

Trevis pakluso, vis kartojo taip jos trokštamus žodžius, kol pagaliau jų lūpos susilietė ir žodžių nebereikėjo.

— Trevi, — pagaliau sušnabždėjo Adelija jam į ausį, — kaip manai, ar tau pavyktų sukelti dar vieną audrą?

Content

Робертс Нора Gražioji arklininkė