Робертс Нора

Kerėtoja

Tavo širdies terapija

Jausmų pasaulis, kuriame skleidžiasi draugystės žiedai, karaliauja meile, verda aistros, dūžta širdys, pildosi slapčiausi troškimai ir lūkesčiai. Ir visa tai — garsiausių pasaulio rašytojų laiko patikrintuose kūriniuose: intriguojančiuose, užburiančiuose jausmų romanuose ir šeimų sagose.

Nora Roberts

Kerėtoja

Noros Roberts keturlogija „Donovanų šeima: paveldėtos galios” — tai keturi užburiantys pasakojimai apie neįprastą šeimą. Morgana, Sebastianas, Anastasija ir Lijamas yra artimi giminaičiai, susieti ypatingo ryšio — iš keltiškųjų protėvių paveldėtų išskirtinių talentų. Tačiau tam, kad atrastų meilę, jiems neprireikia ypatingųjų galių... Vienas paskui kitą Donovanai įsisąmonina svarbiausią gyvenimo tiesą: meilė — pati tikriausia magija.

„Kerėtoja” — Morganos istorija.

„Aiškiaregys” — Sebastiano istorija.

„Žiniuonė” — Anastasijos istorija.

„Apžavėtojas” — Lijamo istorija.

Malonaus skaitymo!

PROLOGAS

Ji gimė tą naktį, kai nuvirto Raganų medis. Vos tik įkvėpė, pajuto galios skonį — sodrų ir kartoką. Jos gimimas tapo dar vienu nareliu per amžius nusidriekusioje grandinėje, apipintoje padavimų ir legendų. Net ir atmetus visus pagražinimus, šioji grandinė laikėsi tvirtai, ją užgrūdino tiesos jėga.

Ir kituose pasauliuose, kitose vietose pirmieji gimusiųjų klyksmai būdavo šventė. Ir toli už plačiai nusidriekusios Monterėjaus pakrantės, kur tarp akmeninių namo sienų aidėjo garsus sveiko kūdikio klyksmas, buvo pagerbiama nauja gyvybė. Slaptose vietose, kur tebegyvavo magija — žaliųjų Airijos kalvų gilumoje, vėjo taršomuose Kornvalio viržių laukuose, Velso urvų gelmėse, uolėtoje Bretanės pakrantėje — džiaugsmingai buvo pasitinkama ausį džiuginanti gyvybės daina.

O senasis medis, gumbuotas, sukumpęs nuo amžiaus ir santuokos su vėtra, tapo tyliai paaukotas.

Medžiui mirus, o motinai noriai iškentus skausmą, užgimė nauja ragana.

Nors rinktis teks jai pačiai — šiaip ar taip, dovanos galima atsisakyti, ją branginti arba ignoruoti — šioji vis tiek liks ir mergaitės, ir iš jos išaugsiančios moters savastimi, kaip ir jos akių spalva. Kol kas ji tik kūdikėlis neryškiai matančiomis akimis, iki galo nesusiformavusiomis mintimis, piktai kumštukais plakanti orą, net tėvui nusijuokus ir įspaudus pirmąjį bučinį ant pūkais padengtos galvelės.

Jos motina apsiverkė kūdikiui ėmus žįsti krūtį. Apsiverkė iš džiaugsmo ir liūdesio. Jau žinojo, kad susilauks tik šios vienintelės mergaitės, vainikuosiančios jųdviejų su vyru meilę ir sąjungą.

Ji pažvelgė ir išvydo.

Sūpuodama žindomą kūdikį ir dainuodama senovinę dainą, motina suvokė, kad dukra savo gyvenime susidurs su pamokomis ir klaidomis. Ir suprato: vieną dieną — gana greitai, palyginti su neaprėpiamomis gyvenimų platybėmis — jos vaikas taip pat ieškos meilės.

Vylėsi, kad iš visų dovanų, kurias perduos dukrai, iš visų tiesų, kurias jai atskleis, dukra supras vieną, pačią svarbiausią.

Visų tyriausia magija glūdi širdyje.

1

Vieta, kurioje stovėjo Raganų medis, buvo pažymėta. Monterėjaus ir Karmelio gyventojai brangino gamtą. Turistai dažnai prieidavo perskaityti, kas parašyta lentelėje, ar tiesiog pasidairyti į keistomis formomis sustingusius senuosius medžius, uolėtą pakrantę ir saulėkaitoje besikaitinančius ruonius.

Vietos gyventojai, regėję Raganų medį savo akimis, nepamiršo tos dienos, kai jis nuvirto, ir dažnai minėdavo, kad tąnakt gimė Morgana Donovan.

Kai kurie teigė, jog tai — ženklas, kiti gūžtelėdavo pečiais ir vadindavo sutapimu. Dar daugiau žmonių paprasčiausiai stebėjosi. Niekas neneigė, kad faktas, jog mergina, save vadinanti ragana, gimė vos per žingsnį nuo pagarsėjusio medžio, miesteliui suteikė papildomo žavesio.

Nešui Kirklandui ši istorija atrodė smagi ir turinti įdomų niuansą. Jis daug laiko skyrė antgamtinių reiškinių studijoms. Pragyventi iš vampyrų ir vilkolakių bei kitų šiurpą keliančių fantastinių gyvių buvo velniškai nelengva, bet jis nė už ką nebūtų mainęs savo darbo į jokį kitą.

Tai nereiškia, kad Nešas tikėjo dvasiomis ar vampyrais — arba raganomis, jei jau taip. Mėnuliui patekėjus žmonės nevirsta šikšnosparniais ar vilkais, mirusieji neprisikelia, o moterys neskraido naktimis ant šluotų. Nebent knygų puslapiuose arba šviesos ir šešėlių mirgesy kino teatro ekrane.

Ten, su malonumu galėjo pareikšti Nešas, įmanoma bet kas.

Jis buvo nuovokus žmogus, suprantantis iliuzijų vertę ir pramogos svarbą. Be to, turėjo užtektinai fantazijos, kad iš folkloro ir prietarų tamsybių sukurtų minias užburiančių vaizdinių.

Septynerius metus Nešas žavėjo siaubo filmų mėgėjus — jau nuo paties pirmojo, nors ir kaip būtų keista, sėkmingo scenarijaus „Persimainymas”.

Tiesą sakant, Nešas be galo mėgo žiūrėti, kaip jo vaizduotės kūriniai atgyja kino ekrane. Jis nepasididžiuodavo užsukti į kaimynystėje įsikūrusį kino teatrą ir smagiai kimšti spragintus kukurūzus, žiūrovams sulaikius kvapą, gniaužiant klyksmus ir dangstantis akis.

Nešui glostė širdį mintis, kad žmonės, pakloję pinigus už bilietą į vieną iš jo filmų, gaus tai, už ką susimokėjo, ir gerokai pasišiurpins.

Jis visada kruopščiai išanalizuodavo medžiagą. Rašydamas šiurpų, bet smagų Vidurnakčio kraujo scenarijų, Nešas savaitę gyveno Rumunijoje ir bendravo su vyriškiu, prisiekinėjančiu, kad jis yra tiesioginis Vlado Smeigiko — grafo Drakulos palikuonis. Deja, grafo palikuoniui neišaugo iltys, jis nevirsdavo šikšnosparniu, užtai, kaip paaiškėjo, turėjo neišsemiamą legendų ir padavimų apie vampyrus lobyną.

Tokie pasakojimai ir įkvėpdavo Nešą išrutulioti istoriją, ypač kai juos pasakodavo žmonės, kurių žodžiams įtaigumo teikdavo tikėjimas.

O žmonėms jis atrodo keistas, pamanė Nešas ir išsišiepė įsukęs į Septyniolikos mylių kelią. Nešas žinojo esąs paprastas vyrukas, tvirtai stovįs ant žemės. Bent jau pagal Kalifornijos standartus. Tiesiog užsidirba pragyvenimui iš iliuzijų, pasitelkdamas elementariausias baimes ir prietarus — ir malonumą, kurį žmonės patiria širdžiai iš baimės nusiritus į kulnus. Nešo galva, jo nuopelnas visuomenei — tai gebėjimas ištraukti palovėje tūnantį siaubūną ir pademonstruoti jį sidabriniame ekrane ryškiausiomis spalvomis, paprastai dar pridedant keletą drąsių sekso scenų ir pagardinant viską šelmišku humoru.

Nešas Kirklandas mokėjo atgaivinti vaiduoklius, paversti švelnųjį daktarą Džekilą bloguoju ponu Haidu arba pažadinti mumijos prakeiksmą. Tiesiog guldydamas raides ant popieriaus. Galbūt todėl tapo ciniku. O, Nešas mėgo istorijas apie antgamtinius dalykus — bet jis geriau už bet ką kitą suvokė, jog daugiau nieko nėra. Tik istorijos. Galvoje jų jam sukosi milijonai.

Nešas vylėsi, kad Morgana Donovan, mėgstamiausia Monterėjaus ragana, padės sukurti dar vieną scenarijų. Per pastarąsias kelias savaites, kurias praleido pakuodamas daiktus ir mėgaudamasis savo naujuoju namu, išbandydamas golfo įgūdžius — galiausiai pasidavė, nes buvo beviltiškas — ir paprasčiausiai gėrėdamasis vaizdu pro balkoną, Nešas pajuto norįs papasakoti istoriją apie raganų kerus. Pamanė, kad jei egzistuoja toks dalykas kaip likimas, tai jis bus nusišypsojęs jam, nublokšdamas jį šalia ekspertės, nuo kurios teskiria tik neilgas ir akiai malonus kelias.

Nešas švilpavo pritardamas radijui ir spėliodamas, kokia bus ragana. Su turbanu ar pasipuošusi galvos apdangalu su kuteliais? Apsigobusi juodu krepu? O galbūt ras kokią nors Naujojo amžiaus [* Decentralizuotas Vakarų kultūros socialinis ir dvasinis judėjimas, siekiantis universaliosios tiesos ir aukščiausio individualaus žmogiškojo potencialo (čia ir toliau - vert. pastabos).] fanatikę, kalbančią tik per Gargeną, savo mediumą iš Atlantidos.

Šiaip ar taip, Nešo tai nė kiek nesutrikdytų. Tik keistuoliai ir teikia gyvenimui žavesio.

Jis tyčia vengė išsamiau pasidomėti ragana.

Norėjo pats susidaryti įspūdį ir nuomonę, neapsikraudamas mintimis, kad galvoje galėtų rikiuotis siužeto vingiai. Žinojo tik tiek, jog ji gimusi čia, Monterėjuje, maždaug prieš dvidešimt aštuonerius metus, ir kad sėkmingai vadovauja parduotuvei, pritraukiančiai kristalų ir žolelių mėgėjus.

Nešas turėjo ją pagirti už tai, kad liko gimtajame miestelyje. Pagyvenęs Monterėjuje mažiau nei mėnesį, nebepajėgė suprasti, kaip anksčiau galėjo gyventi kur nors kitur. Dievas mato, jis yra gyvenęs kone visur, pamanė Nešas ir jo kampuotą veidą perkreipė grimasa.

Ir vėl turėjo dėkoti fortūnai, kad jo scenarijai patinka žmonėms. Vaizduotė Nešui suteikė galimybę pabėgti nuo Los Andželo spūsčių ir smogo į šį neįkainojamą šiaurės Kalifornijos kampelį.

Nors kovas dar tik prasidėjo, Nešas važiavo nuleidęs jaguaro stogą, smagus, gaivus vėjelis taršė jam rusvus plaukus. Kvepėjo vandeniu — šiose vietose vanduo visada netoliese — taip pat žole, tvarkingai nupjauta, ir gėlėmis, tarpstančiomis švelniame klimate.

Nuostabiai žydro dangaus netemdė nė debesėlis, automobilis riaumojo kaip didžiulis tigras, o Nešas neseniai išsikapanojo iš sparčiai šlyjančių santykių ir ketino imtis naujo sumanymo. Gyvenimas atrodė tobulas.

Jis pastebėjo krautuvėlę. Kaip jam ir sakė, ji stovėjo ant paties kampo, tarp butiko ir restorano.

Visos įstaigos čia aiškiai klestėjo, nes automobiliui vietą surado tik už gero kvartalo. Nešas visai nesibodėjo pasivaikščioti. Ilgomis džinsais aptemptomis kojomis sparčiai žingsniavo šaligatviu. Aplenkė grupelę turistų, besiginčijančių kur pietauti, plonytę it pieštukas moterį, pasipuošusią rausvo šilko apdarais, vedančią už pavadėlio du afganų kurtus, ir mobiliuoju telefonu kalbantį verslininką.

Nešas dievino Kaliforniją.

Jis stabtelėjo priešais parduotuvę. Ant lango buvo užrašyta tik WICCA. Nešas linktelėjo ir nusišypsojo pats sau. Jam patiko senosios anglų kalbos žodis, reiškiantis raganą. Priešais akis sušmėžavo kuprotų senučių, kinkuojančių per kaimus paburti ir šalinti karpas, vaizdas.

Scena lauke, diena, tarė sau. Dangus apniukęs, debesuota, stūgauja vėjas. Sunykusiame kaimelyje, tarp sulūžusių tvorų ir išdužusių langų, susiraukšlėjusi senolė skuba purvinu keliu, nešina sunkiu dengtu krepšiu. Sukarkia didžiulis juodas varnas, nusklendžia pro šalį. Plastelėjęs sparnais paukštis nutupia ant surūdijusio vartų stulpo. Varnas ir moteris žvelgia vienas į kitą. Iš tolumos ataidi ilgas nevilties kupinas klyksmas.

Vaizdas išnyko, nes iš parduotuvės išėjęs žmogus pasuko ir atsitrenkė tiesiai į Nešą.

— Atleiskite, — slopiu balsu atsiprašė praeivis.

Nešas tik linktelėjo. „Na ir gerai”, — pamanė.

Būtų neprotinga pernelyg įsibėgėti su siužetu, kol pasikalbės su žinove. Dabar norėjo tik įdėmiai apžiūrėti jos prekes.

Vitrina įspūdinga, su jaudinančiu polėkiu, atkreipė dėmesį Nešas. Tamsiai mėlynas aksomas krito nuo skirtingo aukščio ir ploto pakylų tarytum plati upė su tamsiais kriokliais. Joje plūduriavo kristalų, stebuklingai žibančių ryto saulėje, krūvelės. Kai kurie buvo skaidrūs it stiklas, kiti — širdį veriančių atspalvių. Rožiniai ir žydri, purpuriniai ir tamsiai mėlyni. Kristalai buvo burtų lazdelių, pilių ar mažučių siurrealistinių miestų pavidalo.

Sučiaupęs lūpas Nešas pasisūpavo ant kulnų. Suprato, kodėl kristalai vilioja žmones — jų spalvos, formos, spindesys. Tai, kad kažkas išties tiki, jog uolienos gabale glūdi jėga — tik dar viena priežastis žavėtis žmogaus protu, šiaip ar taip, kristalai tikrai gana dailūs. Virš jų krūvelių kabėjo ant plonyčių vielų suverti briaunuoti stiklo gabaliukai, žaižaruojantys vaivorykštės spalvomis.

Galbūt katilus ji laiko sandėliuke.

Pagalvojęs apie tai Nešas sukrizeno. Vis dėlto prieš praverdamas duris dar kartą žvilgtelėjo į vitriną. Gundėsi išsirinkti keletą daikčiukų sau. Prespapjė arba šviesos gaudyklę. Gal tuo ir pasitenkins, jei ji nepardavinėja drakono žvynų ar vilko dantų.

Krautuvėlė buvo pilna žmonių. Pats kaltas, prisiminė Nešas. Kam atvažiavo šeštadienį. Ką gi, turės laiko pašniukštinėti ir pažiūrėti, kaip dvidešimtame amžiuje ragana suka verslą.

Stovai viduje atrodė ne mažiau įspūdingi už žėrinčiuosius vitrinoje. Didžiuliai uolienų gabalai, kai kurie perkirsti ir apnuoginę šimtus kristalinių dantų. Dailūs butelaičiai su spalvotu skysčiu. Nešas kiek nusivylė, kai perskaitęs etiketę sužinojo, kad viduje — atpalaiduojamasis balzamas su rozmarinų aliejumi. Tikėjosi aptikti bent vieną meilės gėrimą.

Krautuvėlėje buvo ir daugiau žolelių, supakuotų kaip aromatiniai mišiniai — arbatoms ir maistui gardinti, taip pat pastelinių spalvų žvakių bei įvairių formų ir spalvų kristalų. Stiklinėse vitrinose žybčiojo įdomių papuošalų — irgi daugiausia iš kristalų. Meno dirbiniai, paveikslai, statulos, skulptūros — viskas buvo taip išmoningai sudėliota, kad parduotuvę būtų labiau tikę vadinti galerija.

Nešui, niekada nesiliaujančiam domėtis neįprastais reiškiniais, į akį krito alavinė lempa, atrodanti kaip sparnuotasis drakonas žibančiomis raudonomis akimis.

Paskui pastebėjo ją. Užteko vieno žvilgsnio — nė nesuabejojo, kad prieš jį tikra šiuolaikinė ragana. Niūri šviesiaplaukė kalbėjosi su dviem pirkėjais šalia stalelio, ant kurio buvo paberta akmenų. Smulki, akį traukiančios figūros, apsitempusi glotnų juodą kombinezoną. Blizgantys auskarai siekė pečius, pirštai apmaustyti žiedais. Vaizdą karūnavo ilgi raudoni nagai, skleidžiantys mirtiną pavojų.

— Žavus, tiesa?

— Hmm? — žemas balsas privertė Nešą nusisukti nuo drakono. Šįkart vieno žvilgsnio pakako, kad pamirštų krūtingą jauną raganaitę kampe. Susivokė akimirką paskendęs kobalto mėlynumo akyse. — Atleiskite?

— Drakonas. — Mergina šyptelėjusi paglostė alavinę galvą. — Kaip tik svarsčiau, ar nepasiėmus jo namo. — Ji nusišypsojo, o Nešas pastebėjo putlias, minkštas nedažytas lūpas. — Jums patinka drakonai?

— Kraustausi dėl jų iš proto, — nedelsdamas apsisprendė jis. — Dažnai čia užsukate?

— Taip. — Mergina kilstelėjo ranką ir pasitaisė plaukus. Tamsūs it naktis plaukai nerūpestingomis bangomis vilnijo iki pat juosmens. Nešas pasistengė susidėlioti visą vaizdą. Juodmedžio spalvos plaukai derėjo prie blyškios, šviežiai atrodančios odos. Didelės akys tankiomis blakstienomis, smaili nosytė. Ji buvo kone tokio pat ūgio kaip ir jis, liekna it nendrė. Paprasta melsva suknutė bylojo apie skonį ir stilių, pabrėžė subtilius iškilumus.

Nešas suvokė, kad ji kažkokia, na, pribloškianti. Nors ir negalėjo išsiaiškinti, kas būtent jį stulbina, nes buvo su pasimėgavimu be galo į tai pasinėręs.

Jam žiūrint merginos lūpose vėl sušvito šypsena. Joje slypėjo kažkoks žinojimas, bet kartu ji buvo šelmiška.

— Ar esate anksčiau lankęsis „Wicca” krautuvėlėje?

— Ne. Nuostabūs dalykėliai.

— Domitės kristalais?

— Galėčiau. — Nešas tingiai kilstelėjo ametisto gabalą. — Bet mokykloje susikirtau per geologijos egzaminą.

— Nemanau, kad jus čia vertins pažymiu. — Mergina linktelėjo į Nešo laikomą akmenį. — Jei norite užmegzti ryšį su savo vidiniu „aš”, turėtumėte laikyti jį kairėje rankoje.

— Tikrai? — Nešas perėmė akmenį kita ranka stengdamasis įtikti. Nenorėjo sakyti, kad ničnieko nepajuto — išskyrus malonumo pliūpsnį dėl to, kaip suknelė suvilnijo jai apie kojas. — Jei čia nuolat lankotės, gal galėtumėte supažindinti mane su ragana.

Kilstelėjusi antakį mergina nusekė Nešo žvilgsnį šiam dirstelėjus į sandorį bebaigiančią šviesiaplaukę.

— Jums reikia raganos?

— Tikriausiai galima ir taip pasakyti.

Ji vėl įsmeigė nuostabias mėlynas akis į Nešą.

— Jūs nepanašus į žmogų, ieškantį meilės gėrimo.

Nešas išsišiepė.

— Ačiū, tikriausiai. Tiesą sakant, aš tyrinėju. Rašau scenarijus filmams. Noriu sukurti pasakojimą apie raganystę mūsų amžiaus pabaigoje. Na, suprantate... slapti raganų sąlėkiai, seksas ir aukos.

— A. — Jai palenkus galvą, ausyse ėmė suptis skaidrūs kristalų lašeliai. — Prisirpusios moterys šoka rateliu, kaip mama pagimdė. Nuogos, — paaiškino mergina. — Maišo stebuklingus gėrimus mėnulio šviesoje, norėdamos sugundyti vargšes aukas ir įtraukti į gašlių malonumų orgijas.

— Daugmaž. — Nešas palinko arčiau ir pajuto, kad ji kvepia tamsa ir vėsa kaip miškas mėnesienoje. — Ar ta Morgana išties tiki esanti ragana?

— Ji žino, kas ji tokia, pone?..

— Kirklandas. Nešas Kirklandas.

Suskambėjo tylus patenkintas juokas.

— Žinoma. Man patinka jūsų kūryba. Ypač „Vidurnakčio kraujas”. Savo vampyrą apdovanojote aštriu protu ir jausmingumu, bet nepamynėte tradicijų.

— Nemirtingumas — šis tas daugiau negu kapinių purvas ir karstai.

— Tikriausiai taip. O raganystė — šis tas daugiau nei puodo maišymas.

— Būtent. Todėl ir noriu su ja pasikalbėti.

Numanau, kad ji turėtų būti gan gudri poniutė, nes jai išdegė.

— Išdegė? — pakartojo ji, lenkdamasi paimti atsėlinusios ir aplink kojas pradėjusios trintis didžiulės baltos katės.

— Susikurti reputaciją, — paaiškino Nešas. — Išgirdau apie ją Los Andžele. Žmonės pasakoja visokių keistų istorijų.

— Nė neabejoju. — Mergina paglostė didžiulę katės galvą. Dabar į Nešą buvo įsmeigtos dvi poros akių. Viena pora mėlynų, kita — gintarinių. — Bet jūs netikite raganavimu arba galia.

— Tikiu, kad galiu tai pateikti kaip velniškai puikią istoriją. — Nešas nusišypsojo sudėjęs į šypseną gerą dozę žavesio. — Na, tai ką pasakysite? Užtarsite už mane gerą žodelį raganai?

Mergina žvelgė į jį įdėmiai. „Cinikas, — nusprendė, — ir dar pernelyg savimi pasitikintis. Nė neabejoju, kad gyvenimas Nešui Kirklandui yra rožėmis klotas. Gal atėjo laikas pajusti jų spyglius.”

— Vargu ar to prireiks. — Juodaplaukė ištiesė jam ranką, ilgą, liekną, papuoštą tik vienu kaldinto sidabro žiedeliu. Nešas automatiškai ją paėmė ir garsiai iškvėpė, nes jo ranką iki pat peties nukrėtė elektra. Mergina tik šyptelėjo. — Aš — jūsų ragana, — pasakė ji.

„Statinė elektros srovė”, — tarė sau Nešas po akimirkos, kai Morgana nusisuko atsakyti pirkėjui į klausimą apie jonažolę. Ji laikė tą milžinišką katę, ją glostė... Štai iš kur ta elektros iškrova.

Bet jis nesąmoningai sulenkė pirštus.

„Jūsų ragana”, — pasakė ji. Nešas abejojo, ar jam patinka Morganos pasirinktas įvardis. Tai skambėjo šiek tiek nejaukiai, pernelyg intymiai. Aišku, Morgana tikra gražuolė. Bet jos šypsena Nešui krūptelėjus buvo daugiau nei truputį bauginanti. Be to, paaiškėjo, kodėl Morgana jam pasirodė stulbinanti.

Galia. Ak, ne tokio pobūdžio galia, patikino save Nešas stebėdamas, kaip Morgana paduoda džiovintų vaistažolių ryšulėlį. Galia, kuri kai kurioms gražioms moterims, regis, įgimta — vidinis seksualumas ir kerintis pasitikėjimas savimi. Nešas nelaikė savęs vyru, prisibijančiu moters valios jėgos, ir vis dėlto nebūtų puolęs neigti, kad su švelniomis, nuolaidžiomis moterimis bendrauti lengviau.

Šiaip ar taip, jo susidomėjimas Morgana — profesinis. Ne visai, pasitaisė Nešas. Vyras turėtų būti prieš dešimtmetį miręs, kad žvelgdamas į Morganą Donovan galvotų tik apie darbą. Bet jis tikėjo sugebėsiąs nesupainioti prioritetų.

Luktelėjęs, kol Morgana baigs kalbėtis su klientu, Nešas nutaisė atgailaujančią šypseną ir priėjo prie prekystalio.

— Įdomu, ar turite kokį tinkamą burtą, kuris atitaisytų tai, ko prisidirbau.

— Na, manau, su tuo galite susidoroti ir pats. — Šiaip jau Morgana būtų nekreipusi į jį dėmesio, bet tikriausiai dėl kažkokios priežasties pajuto norą prieiti prie šio vyro, stovinčio kitame parduotuvės gale. Ji netikėjo atsitiktinumais. „Šiaip ar taip, — nusprendė, — tokių švelnių rudų akių vyras negali būti visiškas niekšas.” — Deja, Nešai, pasirinkote netinkamą laiką. Šįryt mes labai užsiėmę.

— Uždarote šeštą. O jei sugrįžčiau jums baigus darbą? Pavaišinčiau gėrimu, vakariene?

Pirmasis, nesąmoningas, impulsas buvo atsisakyti. Morgana būtų mielai apie tai pagalvojusi arba pažvelgusi į savo krištolo rutulį. Nespėjus jai prabilti, katė liuoktelėjo ant prekystalio, akimirką visomis keturiomis pakibusi šuolyje it besvorė — taip, kaip moka tik katės. Nešas išsiblaškęs ištiesė ranką ir paglostė gyvūnui galvą. Užuot įsižeidusi ir nuėjusi ar ėmusi piktai purkštauti — kaip paprastai elgdavosi su nepažįstamaisiais — baltoji katė išsirietė po glostančia ranka. Plyšeliais virtusios gintarinės jos akys įsmigo į Morganą.

— Regis, užkariavote Lunos simpatiją, — sumurmėjo Morgana. — Tada šeštą, — tarė ji, katei ėmus garsiai murkti. — O aš nuspręsiu, kaip čia su jumis padarius.

— Sutarta. — Nešas dar kartą paglostė Luną ir išėjo.

Susiraukusi Morgana pasilenkė prie katės, kol jųdviejų akys atsidūrė viename lygyje.

— Verčiau jau žinotum, ką sumanei.

Luna, patogiau išsilenkusi savo ne tokiu ir menku kūnu, ėmė lyg niekur nieko praustis.

Morganai nebuvo laiko galvoti apie Nešą. Dėl to, kad jai nuolat tekdavo tramdyti savo impulsyvią prigimtį, mieliau būtų valandą ramiai apgalvojusi, kaip geriausia su juo bendrauti. Dėl pirkėjų srauto Morganai ir rankos, ir mintys buvo užimtos, tad ji vis primindavo sau, kad nesunkiai susitvarkys su pasipūtusiu rašytoju šunelio akimis.

— Oho. — Mindė, puikiai sudėta šviesiaplaukė, sužavėjusi Nešą, klestelėjo ant kėdės už prekystalio. — Paskutinį kartą tokią minią žmonių matėme tik prieš Kalėdas.

— Manau, visą mėnesį šeštadieniais bus pilna žmonių.

Mindė išsišiepė ir iš aptempto kombinezono kišenės išsitraukė gumos plytelę.

— Užkeikei, kad plauktų pinigai?

Prieš atsakydama Morgana pasukiojo stiklinę pilį tol, kol liko patenkinta.

— Žvaigždės puikiai išsidėsčiusios verslo atžvilgiu. — Ji nusišypsojo. — Be to, mūsų naujoji vitrina pasakiška. Gali eiti namo, Mindė. Suskaičiuosiu pinigus ir uždarysiu parduotuvę.

— Jei jau taip sakai. — Mindė nusirangė nuo kėdės, pasirąžė ir kilstelėjo patamsintus antakius. — O, Dievulėliau... tik pažiūrėkite. Aukštas, įdegęs ir gardus kąsnelis.

Morgana dirstelėjo per petį ir už priekinio lango išvydo Nešą. Šįkart jam labiau pasisekė su stovėjimo vieta — jis kaip tik rangėsi iš kabrioleto sėdynės.

— Ramiau, mergyte. — Morgana kikendama papurtė galvą. — Tokie vyrai daužo širdis nepraliedami nė lašelio kraujo.

— Nieko tokio. Jau seniai niekas nedaužė man širdies. Nagi... — Ji greitai nužvelgė Nešą ir negailestingai tiksliai jį įvertino: — Metras aštuoniasdešimt, septyniasdešimt penki nuostabaus grožio kilogramai. Nieko išskirtinio — galbūt šiek tiek intelektualus. Mėgsta gryną orą, bet nepadaugina. Tik kelios saulėje išblukusios sruogos, normalus įdegis. Gražūs veido kaulai — jis greitai nesusens. Be to, ir lūpos saldžios.

— Laimė, tave pažįstu ir suprantu, kad iš tikrųjų apie vyrus galvoji geriau nei apie šunyčius gyvūnėlių parduotuvės vitrinoje.

Mindė sukrizeno ir pasikedeno plaukus.

— O, tikrai geriau. Gerokai geriau.

Kai atsivėrė durys, Mindė pasisuko taip, kad jos grožybės imtų lipte lipti iš kombinezono.

— Sveikas, gražuoli. Norėtum įsigyti ką nors stebuklinga?

Visada pasirengęs prisitaikyti prie tinkamai nusiteikusios moters Nešas apdovanojo ją šypsena.

— Ką patarsite?

— Na... — sumurkė Mindė nė kiek ne prasčiau už Luną.

— Mindė, ponas Kirklandas ne pirkėjas, — Morgana prakalbo tyliu, bet linksmu balsu. Stebėti, kaip Mindė maivosi sutikusi patrauklų vyrą, buvo be galo smagu, nedaug kas galėjo prilygti tokiam vaizdui. — Mes dėl susitikimo susitarę.

— Gal kitąkart, — kreipėsi į Mindę Nešas.

— Gal kada nors. — Mindė išsirangė iš už prekystalio, metė į Nešą paskutinį, žudantį žvilgsnį ir kraipydama klubus išėjo pro duris.

— Galvą guldau, ji padidina jūsų apyvartą, — pareiškė Nešas.

— O ir visiems į jos akiratį patekusiems vyriškiams pakelia kraujo spaudimą. Kaip jūsiškis?

Nešas išsišiepė.

— Turite deguonies?

— Labai gaila. Ką tik baigėme. — Morgana draugiškai paplekšnojo jam per ranką. — Kodėl jums neprisėdus? Turiu dar sutvarkyti kelis reikalus... po galais.

— Atsiprašau?

— Nespėjau pakabinti ženklo „Uždaryta”, — sumurmėjo Morgana. Durys prasivėrė ir ji plačiai nusišypsojo. — Sveika, ponia Litlton.

— Labas, Morgana. — Su palengvėjimu atsidususi moteris, kuriai Nešas būtų davęs nuo šešiasdešimties iki septyniasdešimties metų, nusiyrė prie prekystalio.

„Žodis „nusiyrė” čia labai tinka”, — pamanė jis. Pirkėja buvo sudėta kaip keleivinis laivas, su drūtu pirmagaliu ir laivagaliu, o aplink ją it vėliavos plaikstėsi spalvoti šaliai. Ryškios, neįtikėtinai raudonos spalvos plaukai smagiai garbanojosi apie apskritą it mėnulis veidą. Akys buvo storai apvestos sodrios žalios spalvos šešėliais, lūpos blizgėjo tamsiai raudona spalva. Ji ištiesė abi rankas — pirštai buvo apmaustyti galybe žiedų — ir sučiupo Morganą už rankų.

— Paprasčiausiai negalėjau ateiti nė sekunde anksčiau. Teko apibarti jaunutį policininką, norėjusį išrašyti man baudą. Įsivaizduojate, vaikinukas vos tepradėjęs skustis, o jau pamokslauja man apie įstatymus. — Ji iškvėpė ir pasklido šaltmėčių kvapas. — Taigi tikiuosi, rasite man kelias minutes.

— Žinoma. — Morgana susitaikė su tuo, kas neišvengiama. Ji tiesiog pernelyg mėgo šią trenktą senučiukę, kad imtų išsisukinėti.

— Jūs tikras angelas. Juk angelas, tiesa? — ponia Litlton kreipėsi į Nešą.

— Be abejo.

Ponia Litlton nušvito ir atsigręžė į jį, lydima grandinėlių ir apyrankių žvangesio simfonijos.

— Ožiaragis, tiesa?

— A... — Nešas nesukdamas galvos perkėlė savo gimtadienį į damai tinkamą datą. — Taip. Neįtikėtina.

Ji išpūtė plačią krūtinę.

— Išties didžiuojuosi savimi, kad esu tikra žinovė. Tik sekundėlę sugaišinsiu jus prieš pasimatymą, mieloji.

— Man ne pasimatymas, — atsakė jai Morgana. — Kuo galiu padėti?

— Reikia tik mažulytės paslaugėlės. — Ponios Litlton akys taip sužibo, kad privertė Morganą užgniaužti aimaną. — Dėl sesers dukraitės. Greitai vyks išleistuvių vakarėlis, o ji lanko geometrijos būrelį su tokiu mielu berniuku.

Morgana pažadėjo sau šįkart išlikti griežta. Kaip uola. Paėmusi ponią Litlton už rankos, ji atsargiai nusivedė ją toliau nuo Nešo.

— Jau aiškinau jums, kad aš šitaip nedirbu.

Ponia Litlton suplazdeno dirbtinėmis blakstienomis.

— Žinau, kad paprastai taip nedarote. Bet šįkart reikalas išties svarbus.

— Visi reikalai svarbūs. — Prisimerkusi Morgana dėbtelėjo į arčiau prisislinkusį Nešą ir nusitempė ponią Litlton į kitą parduotuvės pusę. — Neabejoju, kad jūsų sesers dukraitė — nuostabi mergina, bet surasti jai porą į išleistuvių vakarėlį būtų labai lengvabūdiška — tokie dalykai vėliau atsiliepia. Ne, — pareiškė ji, poniai Litlton ėmus protestuoti. — Jei ir sutvarkyčiau šį reikalą — pakeisčiau tai, ko neturiu pakeisti — pokyčiai galėtų paveikti jos gyvenimą.

— Tai tik vienas vakaras.

— Pakeitus likimą vienam vakarui, jis gali pasikeisti amžiams. — Ponia Litlton atrodė tokia prislėgta, kad Morgana pasijuto it šykštuolė, pagailėjusi badaujančiajam kriaukšlelio duonos. — Žinau, norite, kad vakaras jai būtų ypatingas, bet aš paprasčiausiai negaliu žaisti su likimu.

— Suprantate, ji tokia drovi, — atsiduso ponia Litlton. Ji turėjo pakankamai išlavintą klausą, kad nugirstų vos juntamą Morganos ryžto susilpnėjimą. — Ir visiškai nelaiko savęs patrauklia, nė trupučio. Bet ji graži. — Morganai nespėjus paprieštarauti, ponia Litlton išsitraukė nuotrauką. — Matote?

Morgana pamanė visai nenorinti matyti. Bet pažiūrėjo, o visa kita nuveikė daili paauglė liūdnomis akimis. Morgana mintyse susikeikė. Drakono dantys ir pragaro liepsnos. Prakalbus apie paauglišką meilę ji suskysta kaip sentimentali mažvaikė.

— Negarantuosiu — tik pasiūlysiu.

— Būtų nuostabu. — Pasinaudojusi tinkama proga ponia Litlton ištraukė dar vieną nuotrauką, iškirptą iš mokyklos bibliotekos albumo. — Čia Metjus. Gražus vardas, tiesa? Metjus Brodis ir Džesė Litlton. Ją pavadino mano garbei. Pradėsite netrukus, tiesa? Išleistuvių puota vyks pirmąjį gegužės savaitgalį.

— Jei lemta, tai lemta, — atsakė Morgana, įsikišusi nuotraukas į kišenę.

— Būkite palaiminta. — Nušvitusi ponia Litlton pakštelėjo Morganai į skruostą. — Daugiau jūsų neužlaikysiu. Užsuksiu pirmadienį apsipirkti.

— Gero savaitgalio. — Suirzusi ant savęs Morgana žvilgsniu nulydėjo išeinančią ponią Litlton.

— Ar ji neturėjo jūsų patepti? — pasiteiravo Nešas.

Morgana kryptelėjo galvą. Pyktis, prieš tai laikytas tik savyje, perėjo į žvilgsnį.

— Iš galios nesipelnau.

Nešas gūžtelėjo ir prisiartino prie jos.

— Nesmagu sakyti, bet ji apvyniojo jus aplink savo mažąjį pirštelį.

Morganos skruostus nudažė švelnus raudonis. Nepakentė savo silpnumo, bet dar labiau nemėgo demonstruoti jo viešai.

— Žinau.

Nešas kilstelėjo ranką ir nykščiu perbraukė Morganai per skruostą, valydamas nežymų raudonojo ponios Litlton lūpdažio pėdsaką.

— Maniau, kad raganos nesukalbamos.

— Jaučiu silpnybę ekscentrikams ir geraširdžiams. O jūs — ne Ožiaragis.

Nešas su gailesčiu atitraukė nykštį nuo jos skruosto. Morganos oda buvo vėsi ir švelni kaip pienas.

— Ne? O kas tada?

— Dvyniai.

Nešas kilstelėjo antakį ir susigrūdo ranką į kišenę.

— Atspėjote.

Nešo sutrikimas šiek tiek praskaidrino Morganai nuotaiką.

— Retai spėlioju. Kadangi buvote gana mielas ir neįžeidėte senutės, neišsiliesiu ant jūsų. Gal užeisite į sandėlį? Išsivirsime arbatos. — Pamačiusi Nešo veido išraišką ji nusikvatojo: — Gerai. Pavaišinsiu vynu.

— Geriau.

Jis nusekė Morganą pro duris už prekystalio į kambariuką, kuris atstojo sandėlį, kabinetą ir virtuvę. Nors patalpa buvo maža, neatrodė perpildyta. Dvi sienas dengė lentynos, nukrautos dėžėmis, išpakuotomis prekėmis ir knygomis. Ant išlenkto stalo stovėjo undinės pavidalo žalvarinė lempa, šiuolaikiškas dviejų linijų telefonas ir šūsnis popierių, prispausta plokščiadugniu stiklo gabalu, žaižaruojančiu įvairiausiomis spalvomis.

Už jų stovėjo nedidukas šaldytuvas, dviejų degiklių viryklė ir sulankstomasis stalas su dviem kėdėmis. Vienintelio lango palangė buvo nukrauta vešančių žolelių vazonėliais. Nešas užuodė... tiksliai nežinojo ką — galbūt šalaviją, raudonėlį ir jaukų levandos aromatą. Kad ir kas tai būtų, kvepėjo maloniai.

Nuo lentynos virš kriauklės Morgana nukėlė dvi skaidrias taures.

— Prisėskite, — paragino ji. — Negaliu skirti jums daug laiko, bet vis tiek įsitaisykite patogiai. — Tada iš šaldytuvo ištraukė ilgą butelį plonu kakliuku ir pripylė taures aukso spalvos skysčio.

— Be pavadinimo?

— Mano pačios receptas. — Šyptelėjusi Morgana paragavo pirmoji. — Nesijaudinkite, vyne nėra nė vienos tritono akelės.

Nešas būtų nusijuokęs, bet Morgana taip tiriamai žvelgė į jį pro taurės kraštą, kad jam darėsi nejauku. Vis dėlto nieku gyvu neketino vengti iššūkio. Nešas gurkštelėjo. Vynas buvo vėsus, vos salsvas ir švelnus kaip šilkas.

— Skanu.

— Ačiū. — Morgana atsisėdo ant kėdės šalia Nešo. — Dar nenusprendžiau, padėsiu jums ar ne. Bet jūsų amatas man įdomus, ypač jei ketinate įkomponuoti į jį ir manąjį.

— Jums patinka kino filmai. — Nešas sumojo, kad tai gera pradžia. Jis užmetė ranką ant kėdės atlošo ir koja nerūpestingai paglostė aplink besiglaustančią Luną.

— Kaip ir daug kitų dalykų. Man patinka žmogaus vaizduotės įvairialypiškumas.

— Gerai...

— Bet, — tęsė ji pertraukdama Nešą, — nežinau, ar noriu, kad mano asmeninės pažiūros būtų paviešintos Holivudo filme.

— Galime pasikalbėti. — Jis vėl nusišypsojo ir Morganai dar kartą dingtelėjo, kad Nešas — jėga, kurios reikia paisyti. Jai taip pamanius, Luna liuoktelėjo ant stalo. Nešas pirmąkart pastebėjo, kad katei ant kaklo kabo apvalus graviruotas kristalas. — Klausykite, Morgana, aš nieko nebandau nei patvirtinti, nei paneigti, nesistengiu pakeisti pasaulio. Aš tik noriu sukurti filmą.

— Kodėl siaubo ir okultinį?

— Kodėl? — Nešas gūžtelėjo. Visada pasijusdavo nejaukiai, paprašytas paanalizuoti. — Nežinau. Gal todėl, kad žmonės, nuėję į siaubo filmą, po pirmo klyksmo išmeta iš galvos sumautą darbo dieną. — Jo akys linksmai nušvito. — O gal todėl, kad pirmą kartą nuveikiau su mergina šį tą daugiau, ne vien pasilaikėme už rankučių, kai ji prilipo prie manęs per naktinį „Karpenterio Helovino” seansą.

Morgana gurkštelėjo vyno ir susimąstė. Galbūt, tik galbūt, po pasipūtėliška išvaizda slepiasi jausminga siela. O talento ir žavesio nuneigti buvo neįmanoma. Morgana nerimavo, nes jautėsi... tarytum spaudžiama — spaudžiama sutikti.

Ką gi, atsisakys, vos tik taip nuspręs, velniai rautų, bet pirmiausia pasidomės kas ir kaip.

— Gal papasakosite, kokia ta jūsų istorija?

Nešas nedelsdamas pasinaudojo proga.

— Dar jos nesugalvojau. Todėl man ir reikia jūsų. Mėgstu padėti pagrindą. Daug informacijos galiu rasti knygose. — Jis išskėtė rankas. — Jau šiek tiek turiu — gilindamasis aptinku ir girdėtų dalykų, susiduriu su įvairiausiomis magijos sritimis. Man reikia asmeninio niuanso. Suprantate, noriu sužinoti, kodėl ėmėtės raganystės, ar dalyvaujate ceremonijose, kokią aprangą renkatės.

Morgana mąsliai pirštu apibraukė taurės kraštelį.

— Bijau, kad jūsų pirmas įspūdis klaidingas. Pasiklausius atrodo, lyg būčiau įstojusi į kažkokį klubą.

— Sąlėkį, klubą... Sambūrį, vienijamą tų pačių interesų.

— Nepriklausau sąlėkiui. Man patinka dirbti vienai.

Susidomėjęs Nešas palinko į priekį.

— Kodėl?

— Yra gana nuoširdžių sambūrių, bet ne visi tokie. Dar kiti kaišioja nosį į dalykus, kurių geriau neliesti.

— Juodoji magija.

— Vadinkite kaip tik norite.

— O jūs — baltoji ragana.

— Mėgstate klijuoti etiketes. — Nenustygdama vietoje Morgana vėl pakėlė taurę. Skirtingai negu Nešas, ji nesijautė nejaukiai kalbėdama apie savo amato esmę — bet, kartą sutikusi apie tai kalbėti, tikėjosi, kad jos mintys bus išklausytos su derama pagarba. — Visi gimstame su tam tikromis galiomis, Nešai. Jūsų jėga — pasakoti smagias istorijas. Ir žavėti moteris. — Morgaños lūpas išlenkė šypsnys, ji gurkštelėjo vyno. — Neabejoju, kad savo galias gerbiate ir jomis naudojatės. Lygiai taip pat elgiuosi ir aš.

— Kokios jūsiškės galios?

Morgana neskubėdama pastatė taurę, pakėlė į Nešą akis. Ir žvilgsniu privertė jį dėl užduoto klausimo pasijusti kvailai. Jos akyse švietė galia — galia, galinti parklupdyti žmogų ant kelių. Burna jam taip išdžiūvo, kad tapo nebesvarbu, geria vyną ar pila į gerklę smėlį.

— Ko pageidautumėte, gal pasirodymo? — Morgaños balse suskambo vos girdima nekantrumo gaidelė.

Nešas sugebėjo įkvėpti ir atsipeikėti iš būsenos, kurią galėjo palaikyti kone transu — jei būtų tikėjęs, kad tokia būsena galima.

— Mielai pažiūrėčiau. — Gal jis ir tampė liūtą už ūsų, bet negalėjo atsispirti. Pyktis nurausvino Morganai skruostus taip, kad jie nušvito lyg švieži persikai. — Ką sugalvojote?

Morgana pajuto staigų, nelauktą geismo blyksnį. Ji smarkiai suirzo.

— Norite žaibų iš pirštų galiukų? Gal sušvilpus sukelti vėją ar nutraukti žemyn mėnulį?

— Rinkitės jūs.

„Stiprių nervų vyras”, — tarė sau stodamasi Morgana, kraujas dūzgė nuo galios. Gautų ko nusipelnęs, jeigu ji...

— Morgana.

Ji atsisuko tebevirdama pykčiu. Tik pasistengusi sugebėjo atmesti plaukus už nugaros ir atsipalaiduoti.

— Ana.

Nešas nebūtų galėjęs pasakyti, kodėl pasijuto tarsi išvengęs didžiulės bėdos. Tačiau žinojo, kad akimirką jo visa esybė buvo taip persisunkusi Morgana, jog nebūtų pajutęs net žemės drebėjimo. Ji buvo įtraukusi Nešą į save; o dabar jis liko vienas, kiek apkvaitęs, truputį apspangęs ir spoksojo į liekną šviesiaplaukę moterį tarpduryje.

Viešnia buvo graži ir nors visa galva žemesnė už Morganą, nuo jos sklido keistai raminanti jėga. Akys ramios, švelniai pilkos spalvos, įsmeigtos į Morganą. Rankose moteris laikė dėžę, pilną žydinčių gėlių.

— Nebuvai uždėjusi lentelės, kad uždaryta, — paaiškino Anastasija, — todėl įėjau pro priekines duris.

— Duokš man. — Moterys persimetė keliais žodžiais. Nešui nereikėjo girdėti, kad suprastų. — Ana, čia Nešas Kirklandas. Nešai, mano pusseserė Anastasija.

— Atsiprašau, kad sutrukdžiau, — žemas ir šiltas balsas ramino taip pat kaip ir akys.

— Nesutrukdei, — pareiškė Morgana, o Nešas tuo tarpu atsistojo. — Mudu su Nešu kaip tik baigėme.

— Tik pradėjome, — pataisė Morganą Nešas. — Bet galėsime pratęsti vėliau. Malonu susipažinti, — kreipėsi į Anastasiją. Tada nusišypsojo Morganai ir užkišo jai už ausies plaukų sruogą. — Iki kito karto.

— Nešai. — Morgana padėjo dėžę ir ištraukė iš jos nediduką žydinčių gėlių vazonėlį. — Čia dovana. — Ji ištiesė vazoną Nešui ir apdovanojo jį gražiausia šypsena. — Kvapusis pelėžirnis, — paaiškino. — Simbolizuoja išvykimą.

Nešas nepajėgė atsispirti. Palinkęs virš dėžės prigludo Morganai prie lūpų.

— Čia šiaip sau, — tarė ir neskubėdamas išėjo pro duris.

Morgana sukikeno visai to nenorėdama.

Anastasija įsitaisė ant kėdės ir su pasitenkinimu atsiduso.

— Nori pasipasakoti?

— Nėra ką pasakoti. Jis — žavus, bet erzinantis nesusipratimas. Rašytojas, turintis tipišką požiūrį į raganas.

— Aaa... Tas Nešas Kirklandas. — Norėdama save pamaloninti Anastasija paėmė puspilnę Morganos taurę ir gurkštelėjo vyno. — Jis sukūrė scenarijų kraują stingdančiam filmui, į kurį judu su Sebastianu buvote mane nusitempę.

— Filmas nebuvo lėkštas, be to, šelmiškas.

— Hmm. — Anastasija dar gurkštelėjo vyno. — Ir šiurpus. Antra vertus, jums patinka tokie dalykai.

— Stebėti blogį — smagus būdas patvirtinti gėrį. — Morgana susiraukė. — Deja, Nešas Kirklandas puikiai atlieka savo darbą.

— Gali būti. Aš verčiau jau žiūrėčiau „Brolius Marksus” [* „Broliai Marksai" - Amerikos šeiminė komedija.]. — Ana negalvodama prisiartino prie palangės apžiūrėti Morganos gėlių. — Negalėjau nepajusti įtampos. Kai įėjau, atrodei užsimojusi paversti jį rupūže.

Tokia mintis užliejo Morganą didžiuliu pasitenkinimu.

— Gundžiausi. To vyro pasipūtimas mane supykdė.

— Tave per daug lengva supykdyti. Juk sakei, kad pasistengsi labiau valdytis, ar ne, mieloji?

Morgana susiraukusi pačiupo Nešo taurę.

— Jis iš čia išėjo savomis kojomis, ar ne? — Ji gurkštelėjo ir išsyk suvokė padariusi klaidą. Nešas vyne paliko pernelyg daug savęs.

„Galingas vyras, — tarė sau statydama taurę ant stalo. — Nors lengvabūdiškai šypsosi ir yra atsipalaidavęs, labai galingas vyras.”

Ji pasigailėjo, kad neužkerėjo Nešui padovanotų gėlių, bet tuoj pat išmetė šią mintį iš galvos. Gal juos kažkas ir stumia vienas kitam į glėbį, bet ji su tuo susitvarkys. Su tuo ir su Nešu Kirklandu, be jokių burtų.

2

Morgana mėgo ramias sekmadienio popietes. Sekmadienius skirdavo savo malonumui — nuo pat gimimo ji vertino malonumus. Nepasakytum, jog vengė darbo. Daug jėgų ir laiko skyrė parduotuvei, kad sklandžiai veiktų, uždirbtų pelno ir palengvintų sau dalią, bet tam nesinaudojo ypatingomis galiomis. Vis dėlto Morgana tvirtai tikėjo: tinkamas atlygis už bet kokias pastangas yra poilsis.

Skirtingai nei kai kurie kiti verslininkai, ji nesikankindavo su buhalterija, inventoriumi ir pridėtinėmis išlaidomis. Paprasčiausiai darydavo tai, ką, jos nuomone, reikėjo daryti, ir savo darbą dirbdavo gerai. Kartais atsitraukdavo — kokiai valandai — ir visiškai išmesdavo verslą iš galvos.

Morgana stebėjosi, kad yra žmonių, kurie gražią dieną leidžia užsidarę, grauždami nagus prie sąskaitų knygų. Ji tam pasamdė buhalterį.

Morgana namų tvarkytojos nesamdė, bet tik todėl, kad jai nepatiko mintis, jog kažkas naršys jos asmeninius daiktus. Ji, ir tik ji, jų šeimininkė. Nors sodas didžiulis, o Morgana seniai susitaikė, kad jai niekada nesiseks su augalais taip, kaip pusseserei Anastasijai, ji pati juos prižiūrėjo. Morganai visas ciklas — sodinimas, laistymas, ravėjimas ir derliaus nuėmimas — teikė pasitenkinimą.

Ji priklaupė nužerta ryškių saulės spindulių, prie didžiulio alpinariumo, kuriame vešėjo jos žolelės ir pavasarinės gėlės. Ore buvo justi rozmarinų, hiacintų dvelksmas, subtilus jazminų aromatas, sodrus anyžių kvapas. Pro langus sklido muzika, švilpynės ir fleitos trelės pynė airišką liaudies melodiją ir smagiai maišėsi su vandens, galinga srove almančio per akmenis Morganai už nugaros, šniokštimu.

Buvo viena iš tų nuostabių ir tobulų dienų, kai dangus virš galvos plyti giedras ir žydras kaip stiklas, o žaismingas vėjelis nešioja vandens ir lauko gėlių aromatą. Morgana girdėjo, kaip už žemos tvoros ir ūksmingų medžių, augančių prie sklypo ribos, kartkartėmis prašvilpia automobilis, turistams ar vietos gyventojams išsiruošus pasigėrėti gamta.

Luna tysojo šalia, saulėkaitoje, taip prisimerkusi, kad akių beveik nesimatė, retkarčiais vikstelėdama uodega, ir stebėjo paukščius. Jei ne Morgana šalia, Luna gal ir būtų pabandžiusi pasigauti užkandį — nepaisydama savo didumo, katė galėjo judėti žaibiškai. Tačiau jos šeimininkė turėjo tvirtą nuomonę apie tokius augintinės įpročius.

Kai pritapeno šuo ir padėjo galvą šeimininkei ant kelių, Luna suniurnėjo iš pasibjaurėjimo ir užsnūdo. Šunys visai neturi išdidumo.

Morgana patenkinta pritūpė ant kulnų ir viena ranka taršydama šuns kailį apžiūrinėjo savo alpinariumą. Galbūt nuskins keletą šakelių — šventagaršvės balzamai ir juozažolių milteliai greitai išsibaigs. „Šiąnakt, — nusprendė Morgana. — Jei švies mėnulis.” Tokius darbus geriausia nudirbti mėnesienoje.

Kol kas pasimėgaus saule, užvers į ją veidą ir leis šilumai ir gyvybei sruventi oda. Prisėdusi čia Morgana visada pajusdavo šios vietos grožį — vietos, kurioje ji gimė. Nors apkeliavo daugybę šalių, matė daugybę magiškų kampelių, jos vieta buvo čia.

Jau seniai išsiaiškino — čia ji sutiks meilę, dalysis ja ir susilauks vaikų. Morgana atsiduso ir užsimerkė. Mąstė, kad nėra kur skubėti. Buvo visiškai patenkinta savo gyvenimu ir nieko nenorėjo keisti. Atėjus pokyčių metui Morgana buvo nusiteikusi nepaleisti vadelių iš rankų.

Kai šuo pašoko ant kojų, o jo gerklė sugaudė nuo perspėjančio urzgesio, Morgana nesivargino atsigręžti. Žinojo — jis atvažiuos. Neprireikė kristalo ar juodojo veidrodžio sužinoti. Negalėtų teigti, kad padėjo aiškiaregystė — tai greičiau buvo pusbrolio Sebastiano sritis. Jai tereikėjo būti moterimi, ir to pakako.

Morgana šypsodamasi sėdėjo, o šuo nedraugiškai suamsėjo. Pažiūrės, kaip Nešas Kirklandas išsisuks.

Kaip turėtų reaguoti vyras, pamatęs, kad moterį, pas kurią atvažiavo, saugo... tikrai žinojo, jog ne vilkas, bet gyvūnas buvo velniškai į jį panašus. Nešas dar tvirčiau žinojo — vos Morgana tarstelėtų žodį, žvilgantis sidabrakailis siaubūnas vienu ilgu šuoliu mestųsi jam prie gerklės.

Nešas atsikrenkštė ir krūptelėjo, kai kažkas perbraukė per koją. Dirstelėjęs žemyn pamatė, kad bent jau Luna nusprendė pademonstruoti draugiškumą.

— Turite gražų šunį, — atsargiai tarė jis. — Gražų didelį šunį.

Morgana teikėsi žvilgtelėti per petį.

— Išsiruošėte sekmadieniniam pasivažinėjimui?

— Daugmaž.

Šuo ir vėl ėmė tyliai, grėsmingai urgzti. Nešas pajuto, kaip jį išmušė prakaitas, raumenų ir dantų masei išdidžiai prisiartinus apuostyti jo batų.

— Aš, a... — Šuo pakėlė akis ir Nešą pribloškė žibančių tamsiai mėlynų akių ir sidabrinio kailio kontrastas. — Dievuliau, tu tikras gražuolis, ar ne? — Jis ištiesė ranką nuoširdžiai tikėdamasis, kad šuo į ją nesikėsins. Ranka buvo kruopščiai apuostyta, o vėliau apdovanota lyžtelėjimu.

Sučiaupusi lūpas Morgana įdėmiai juos stebėjo. Panas nėra net už kulkšnies kam nors grybštelėjęs, bet jis nebuvo linkęs ir taip greitai susibičiuliauti.

— Sutariate su gyvūnais.

Nešas pasilenkęs žvaliai pakasė šuniui paausį. Vaikystėje troško turėti šunį. Nustebo supratęs, jog vaikystės svajonė dar galutinai neišblėso.

— Jie supranta: širdyje aš — vaikas. Kokios jis veislės?

— Panas? — Morgana lėtai ir paslaptingai nusišypsojo. — Mes sakome, kad jis tiesiog Donovanas. Kuo galėčiau padėti, Nešai?

Nešas pažvelgė į Morganą. Ji sėdėjo saulėkaitoje susikišusi plaukus po plačiakrašte šiaudine skrybėle. Mūvėjo ankštokus džinsus, vilkėjo per didelius marškinėlius. Morgana buvo be sodo pirštinių, todėl prie pirštų liko prilipę derlingo juodžemio. Ji buvo basa. Anksčiau Nešui net netoptelėjo, kad basos kojos galėtų atrodyti gundomai. Iki šiandien.

— Be viso to, — pridūrė Morgana tokiu nerūpestingu ir smagiu tonu, kad Nešas negalėjo nenusišypsoti.

— Atleiskite. Užsigalvojau.

Morgana neįsižeidė dėl to, kad Nešui atrodė gundanti.

— Kodėl jums nepradėjus nuo to, kaip mane suradote?

— Baikite, mieloji, juk jus visi pažįsta. — Nešas pakilo, priėjo arčiau ir atsisėdo ant žolės šalia Morganos. — Pavakarieniavau restorane prie jūsų parduotuvės, persimečiau keliais žodeliais su padavėja.

— Net neabejoju.

Nešas ištiesė ranką ir ėmė žaisti su amuletu, kabančiu Morganai ant kaklo. „Įdomus dirbinys, — tarė sau, — pusmėnulio pavidalo, išgraviruotas — graikiškai? Arabiškai?” Nešas — tikrai ne mokslininkas.

— Šiaip ar taip, ji pasirodė esanti tikras informacijos šaltinis. Susižavėjusi ir išsigandusi. Ar jūs taip veikiate daug žmonių?

— Ištisas armijas. — Morgana buvo išmokusi tuo mėgautis. — Ar ji pasakojo, kad kaskart stojus pilnačiai skraidau virš įlankos ant šluotos?

— Panašiai. — Nešas paleido amuletą. — Man įdomu, kaip šiaip jau protingi žmonės leidžiasi įtraukiami į antgamtinių reiškinių pinkles.

— Argi jūs ne iš to valgote duoną?

— Iš to. O jei jau prakalbome apie mane, manau, kad mudviejų pažintis prasidėjo nekaip. Gal pradėkime viską iš pradžių?

Sunku buvo širsti ant patrauklaus vyro nuostabiai gražią dieną.

— Gal?

Nešas pamanė, jog protingiau būtų pradėti iš toliau, o vėliau pasukti pokalbį norima linkme.

— Nutuokiate apie gėles ir panašiai?

— Šiek tiek. — Morgana pasisukusi užbaigė sodinti melisos daigą.

— Galbūt galite papasakoti man, kas auga mano kieme ir kaip man juos prižiūrėti?

— Nusisamdykite aplinkos priežiūros tarnybą, — atšovė Morgana. Tada atlyžo ir nusišypsojo. — Gal ir rasčiau valandėlę akiai užmesti.

— Būčiau labai dėkingas. — Nešas nuvalė purvo dryžį Morganai nuo smakro. — Morgana, rimtai galėtumėte man padėti parašyti scenarijų. Nesunku viską sužvejoti knygose — bet kas galėtų. Aš ieškau kitokio požiūrio, ko nors asmeniškesnio. Be to, aš...

— Ką?

— Jūsų akyse žiba žvaigždės, — sumurmėjo Nešas. — Auksinės žvaigždutės... kaip saulės spinduliai, žaidžiantys ant vidurnakčio jūros bangų. Tik vidurnaktį saulė nešviečia.

— Gali nutikti bet kas, jei tik žinai, ką daryti. — Nuostabaus grožio akys nepaleido Nešo žvilgsnio. Nebūtų galėjęs atitraukti akių, net jei už tai būtų tekę paaukoti sielą. — Pasakykite, ko jūs norite, Nešai.

— Padovanoti žmonėms kelias smagias valandas. Žinoti, kad jie užmirš savo bėdas, tikrovę — viską, kai įžengs į mano pasaulį. Geras pasakojimas — tarytum durys, pro kurias galima įeiti, kada tik užsimanai. Jį perskaitęs, pamatęs ar išgirdęs vis dar gali grįžti pro duris. Kai pasakojimas tampa tavo, visąlaik toks ir lieka.

Nešas užsikirto nustebęs ir sutrikęs. Toks filosofavimas nelipo prie jo nerūpestingo įvaizdžio. Patyrę žurnalistai valandų valandas jį kamuodavo, bet nė karto neišpešė tokio paprasto ir genialaus sakinio. O ji tik paklausė.

— Ir, savaime suprantama, noriu užsidirbti krūvą pinigų, — pridūrė Nešas, stengdamasis išspausti šypseną. Pajuto, kad galva svaigsta, o oda — kaista.

— Sakyčiau, vienas kitam netrukdo. Mano šeimoje taip pat buvo rašytojų, pradedant tolimais protėviais ir baigiant mano mama. Mes suprantame pasakojimų vertę.

Galbūt todėl ir nepavarė Nešo šalin iš pat pradžių. Morgana gerbė jo darbą. Ir jos gyslomis tekėjo pasakotojų kraujas.

— Pagalvokite. — Morgana palinko į priekį ir Nešas pasijuto it gavęs smūgį į paširdžius: už to slypėjo daugiau nei tik grožis. — Jei sutiksiu jums padėti, neleisiu rinktis įprasčiausio ir menkinamo įvaizdžio. Sukriošusios senės, kuri kikendama maišo katile verdančias drignes.

Nešas nusišypsojo.

— Įtikinkite mane.

— Atsargiau su norais, Nešai, — sumurmėjo kildama Morgana. — Eime į vidų. Ištroškau.

Kadangi Nešas nebesibaimino, kad sarginis Morganos šuo, patenkintas bidzenantis šalia, jį suės, neskubėdamas ir su pasimėgavimu apžiūrėjo jos namą. Jau spėjo pastebėti: daugelis namų Monterėjaus pusiasalyje išskirtiniai ir nepakartojami. Vieną tokį pats įsigijo. Amžius ir grakštumas Morganos namui teikė papildomo žavesio.

Jam priešais stovėjo trijų aukštų akmeninis pastatas su bokšteliais — tikriausiai, kad pritiktų raganai, spėjo Nešas. Bet nebuvo nei gotikinio stiliaus, nei niūrus. Aukšti, įmantrūs langai žibėjo saulės šviesoje, vijokliai, užsiropštę sienomis, vijosi ir rangėsi tarp dailiai išlenktų geležinių grotelių. Dėl akmenyje išskaptuotų sparnuotų fėjų ir undinių namas atrodė tik žavesnis. Dailios, apsiaustais apsigobusios figūros atstojo lietvamzdžius.

„Veiksmas vyktų viduje”, — tarė sau Nešas. Pajūryje stovinčio seno akmeninio namo aukščiausiame bokšte, žvakių rate sėdi graži jauna ragana. Kambarį gaubia šešėliai, šviesa plazda ant statulų veidų, sidabro taurių kojelių ir skaidraus krištolo rutulio. Ji užsisiautusi permatomą baltą mantiją, pravirą iki juosmens. Tarp krūtų kabo sunkus raižytas amuletas. Ragana iškelia aukštai dvi nuotraukas, girdėti žemas dūzgesys, sklindantis tarytum iš akmenų.

Žvakės blyksteli. Uždarame kambarėlyje pakyla vėjas, pakelia raganai plaukus ir sujudina mantiją. Ragana gieda. Senovinius žodžius, žemu, gundomai kimiu balsu. Ji prikiša nuotraukas prie žvakių... Ne, šitai ištriname. Ji... taip, apšlaksto nuotraukas žibančiu skysčiu iš suskilusio mėlyno dubens. Šnypščia garai. Dūzgimas įgauna lėtą, banguotą ritmą. Ragana linguoja, suglaudusi nuotraukas veidais guldo ant sidabrinio padėklo. Nuotraukos susilieja, o jos veide šmėkšteli paslaptinga šypsena.

Vaizdas išblunka.

Nešui jis patiko, nors ir manė, kad Morgana meilės kerų ritualui galėtų suteikti šiek tiek daugiau spalvų.

Morgana, patenkinta, kad jis tyli, nusivedė Nešą aplink namą, kur šniokštė per akmenis bėgantis vanduo, o sargyboje stovėjo kiparisai, susikūprinę ir išsiklaipę nuo laiko ir vėjo. Jie kirto akmenimis grįstą pentagramos pavidalo kiemelį, kurio viduryje stovėjo žalvarinė moters statula. Baseinėlyje jai po kojomis čiurleno vanduo.

— Kas ji? — pasiteiravo Nešas.

— Ji turi daug vardų. — Morgana prisiartino prie statulos, paėmė samtelį ir panardino į švarų vandenį. Gurkštelėjo iš jo, o likusį vandenį išpylė ant žemės, aukodama deivei. Netarusi nė žodžio vėl perėjo kiemelį ir įžengė į saulėtą, nepriekaištingai tvarkingą virtuvę. — Ar tikite Kūrėju?

Klausimas Nešą nustebino.

— Taip, aišku. Tikriausiai... — Jis nejaukiai pasimuistė, o Morgana nuėjo prie kriauklės nusiplauti rankų; grindys buvo išklotos baltomis plytelėmis. — Tai... ta jūsų raganystė... susijusi su religija?

Morgana nusišypsojo traukdama ąsotį limonado.

— Gyvenimas susijęs su religija. Bet nesijaudinkite, Nešai, nebandysiu jūsų atversti. — Morgana į dvi stiklines prikrovė ledukų. — Neturėtumėte dėl to jausis nejaukiai. Visi jūsų pasakojimai yra apie gėrį ir blogį. Žmonės visada renkasi vieną arba kitą.

— O jūs?

Morgana ištiesė Nešui stiklinę, paskui nusisuko ir pro arkines duris išėjo iš virtuvės.

— Galima sakyti, kad nuolatos stengiuosi valdyti savo ne pačius patraukliausius impulsus. — Morgana metė į jį žvilgsnį. — Ne visada pavyksta.

Bekalbėdama ji nusivedė Nešą plačiu koridoriumi. Sienos buvo išmuštos pablukusiais apmušalais, vaizduojančiais folkloro ir mitologijos sceneles, ant jų kabėjo puošnios žvakidės ir išgraviruotos sidabro bei vario lėkštės.

Morgana pasirinko kambarį, kurį jos močiutė vadino salonu. Kambario sienos buvo išdažytos šilta rožine spalva, o jų atspalvį atkartojo kilimas iš Bucharos, tysantis ant plačiomis riešutmedžio lentomis išklotų grindų. Virš Viktorijos stiliaus laikų židinio kyšojo daili atbraila, o židinyje prikrauta malkų, kad būtų galima bet kada užkurti, jei Morgana užsimanytų ar naktį atvėstų.

Bet dabar lengvas vėjelis žaismingai pūtė pro atvirus langus, plaikstydamas permatomas užuolaidas ir skleisdamas jos sodo žiedų aromatą.

Kaip ir parduotuvėje, kambaryje šen bei ten stovėjo kristalų, magiškųjų lazdelių, taip pat dalis Morganos skulptūrų kolekcijos. Alaviniai burtininkai, bronzinės fėjos, porcelianiniai drakonai.

— Puikūs daikčiukai. — Nešas pirštais perbraukė nedidelės auksinės arfos stygas. Pasigirdo švelnus, ausiai mielas garsas. — Grojate?

— Kai apima nuotaika. — Morganai buvo smagu stebėti, kaip Nešas vaikštinėja po kambarį, pažaidžia su vienu dalykėliu, apžiūri kitą. Ji vertino nuoširdų svečio smalsumą. Nešas pakėlė išraižytą sidabro taurę ir ją pauostė.

— Kvepia...

— Pragaro liepsnomis? — pasufleravo Morgana. Nešas padėjo taurę, nes jo dėmesį patraukė plonytė ametisto lazdelė, inkrustuota brangakmeniais ir sidabro gijomis. — Burtų lazdelė?

— Be abejo. Atsargiai su norais, — patarė Morgana, atsargiai imdama lazdelę iš Nešo.

Jis gūžtelėjo ir nusisuko nepastebėjęs, kaip lazdelė sušvito Morganos rankose, prieš ją padedant į vietą.

— Ir aš esu sukaupęs daug panašių dalykų. Gal jums būtų įdomu pažiūrėti. — Nešas palinko virš skaidraus krištolo rutulio ir išvydo savo paties atvaizdą. — Aną mėnesį aukcione įsigijau šamano kaukę ir — kaip jūs jį vadinate? — juodąjį veidrodį. Regis, turime šį tą bendro.

— Skonėjimąsi meno kūriniais. — Morgana prisėdo ant sofos porankio.

— Ir knygomis. — Nešas naršė knygų lentyną. — Lovkraftas, Bredberis. Turiu šį „Auksinės aušros” leidimą. Stivenas Kingas, Hanteris Braunas, Makafris. Ei, ar čia?.. — Jis ištraukė tomelį ir pagarbiai atvertė. — Tai pirmasis Bremo Stokerio „Drakulos” leidimas. — Nešas pakėlė akis į Morganą. — Ar mainytumėte į mano dešiniąją ranką?

— Kada nors priminsiu jums šį pasiūlymą.

— Visuomet slapčia tikėjausi, kad jam patiktų „Vidurnakčio kraujas”. — Dedant knygą į vietą Nešo žvilgsnį patraukė kitas viršelis. — „Keturi aukso rutuliai. Fėjų karalius”. — Jo pirštas nuslydo plonų knygelių nugarėlėmis. — „Sukelti vėją”. Turite visą jos kolekciją. — Nuo sukilusio pavydo Nešui gyslomis ėmė sparčiau srūti kraujas. — Ir dar pirmojo leidimo.

— Skaitėte Brynos knygas?

— Gal juokaujate? — Nešas jautėsi, lyg sutikęs seną draugą. Privalėjo paliesti, apžiūrėti, net pauostyti. — Perskaičiau viską, ką ji yra parašiusi, po keletą kartų. Tas, kuriam atrodo, kad jos knygos vaikams — tikras beprotis. Jose susipina poezija, burtai ir moralė. Be abejonės, iliustracijos tiesiog fantastiškos. Kažin ką padaryčiau, kad gaučiau jos originalius piešinius, bet ji neparduoda ir tiek.

Susidomėjusi Morgana pakreipė galvą.

— Prašėte?

— Įkišau keletą graudžių prašymų jos agentui. Nieko neišėjo. Ji gyvena kažkokioje pilyje Airijoje ir greičiausiai savo piešiniais klijuoja sienas. Norėčiau... — Išgirdęs tylų Morganos juoką Nešas atsisuko.

— Tiesą sakant, ji laiko piešinius storuose albumuose ir laukia išsvajotų anūkų.

— Donovan. — Nešas įsigrūdo nykščius į kišenes. — Bryna Donovan. Ji jūsų mama.

— Taip, ir jai bus malonu išgirsti, kad jums patinka jos knygos. — Morgana kilstelėjo stiklinę. — Vienas pasakoja už kitą! Mano tėvai šiame name gyveno kelerius metus su pertraukomis. Šiaip jau mama savo pirmą knygą, kuri buvo išspausdinta, parašė viršuje, tada ji laukėsi manęs. Ir nuolat primena, jog aš užsispyriau, kad ji užrašytų tą pasaką.

— Ar jūsų motina tiki, kad esate ragana?

— Geriau pats jos paklaustumėte, jei turėsite progą.

— Jūs ir vėl bandote išsisukti. — Nešas prisiartino ir patogiai išsidrėbė ant sofos šalia Morganos. Neįmanoma nesijausti patogiai šalia moters, apsuptos jo dievinamų daiktų. — Paklausiu kitaip. Ar jūsų pomėgiai netrikdo šeimos?

Morganai patiko, kad Nešas atsipalaidavo — ištiesė kojas, atsilošė — tarytum jau metų metus būtų ilsėjęsis ant jos sofos.

— Mano šeima supranta poreikį nukreipti energiją individualia linkme. Ar jūsų pomėgis trikdo tėvus?

— Aš jų nepažįstu. Savo tėvų.

— Atsiprašau. — Pašaipias liepsneles Morganos akyse beregint pakeitė užuojauta. Jai šeima buvo gyvenimo šerdis. Vargiai galėjo įsivaizduoti gyvenimą be artimųjų.

— Nieko tokio. — Nešas vėl pakilo, nes pasijuto nesmagiai, kai Morgana užjausdama uždėjo ranką jam ant peties. Senuosius blogus laikus buvo palikęs pernelyg toli praeityje, kad trokštų užuojautos. — Mane domina jūsų šeimos reakcija. Na, suprantate, kaip pasijustų dauguma tėvų, ką jie darytų, jei užkluptų savo vaiką kerintį. Ar raganauti užsimanėte dar vaikystėje?

Užuojauta išgaravo lyg dūmai.

— Užsimaniau? — prisimerkusi pakartojo Morgana.

— Žinote, gali būti, kad istorijai prireiks prologo, atskleidžiančio, kaip pagrindinė veikėja tapo ragana.

Nešas daugiau dėmesio skyrė ne Morganai, o kambariui, atmosferai. Benarpliodamas savo mintis jis ėmė žingsniuoti. Ne nervingai, netgi ne nerimastingai, bet taip, kad buvo aišku, jog dedasi į galvą viską, ką tik aprėpia žvilgsnis.

— Galbūt ją skriaudžia kaimynas, o ji paverčia jį varle, — tęsė Nešas nepastebėdamas, kad Morgana tvirčiau sukando dantis. — Arba susitinka kažkokią paslaptingą moterį ir ši perduoda jai savo galią. Man visai patinka. — Be tikslo vaikštinėdamas Nešas žaidė mintimis, plonytėmis gijomis, iš kurių galima išausti pasakojimą. — Tik dar nežinau, kokį kampą pasirinkti, todėl nusprendžiau, kad pradėsime be užuolankų. Papasakokite, kas paskatino jus — perskaitytos knygos ar dar kažkas. Tada galėsiu pagražinti ir panaudoti rašydamas.

Morgana suprato, kad teks valdytis, ir net labai. Kai prabilo, kalbėjo tyliai, bet balso skambesys privertė Nešą sustoti vidury kilimo.

— Nuo pat gimimo mano gyslomis teka fėjų kraujas. Aš esu iš raganų giminės, o mūsų šaknys siekia keltų Finą [* Finn MacCumhail - legendinis Airijos didvyris.]. Mano galios — tai dovana, perduodama iš kartos į kartą. Kai sutiksiu stiprų vyrą, mes užmegsime gyvybę ir mūsų vaikai paveldės galią iš manęs.

Nešas linktelėjo, jos žodžiai padarė jam įspūdį.

— Puiku. — Vadinasi, ji nenori kalbėti be užuolankų, nusprendė. Pasigerins jai. Tose kalbose apie fėjų kraują slypi didžiulės galimybės. — Na, o kada pirmą kartą suvokėte esanti ragana?

Nešo tonas pakurstė Morganos susierzinimą.

Bandant jį užgniaužti, sudrebėjo kambarys. Nešas taip staigiai nutempė ją nuo sofos, kad Morgana nespėjo pasipriešinti. Tada nusivedė ją į tarpdurį, bet drebėjimas jau buvo pasibaigęs.

— Tik kartelį sudrebėjo, — pasakė Nešas, bet nepaleido Morganos iš glėbio. — Per paskutinį stiprų žemės drebėjimą buvau San Fransiske. — Jis pasijuto it koks bukagalvis, todėl kreivai šyptelėjo Morganai. — Nuo to karto nebegaliu ramiai reaguoti į žemės drebėjimus.

Vadinasi, jam atrodo, kad tai buvo žemės drebėjimas. „Tuo geriau”, — nusprendė Morgana. Neturėjo jokios priežasties prarasti savitvardą arba tikėtis, kad Nešas priims ją tokią, kokia yra. Šiaip ar taip, miela, kad jis taip neriasi iš kailio, norėdamas ją apsaugoti.

— Galėtumėte persikelti į vidurio vakarus.

— Tornadai. — Kadangi abu stovėjo vienas šalia kito, Nešas nematė priežasčių nepasiduoti troškimui paglostyti Morganai nugarą. Jam patiko, kad nuo glamonės Morgana išsirietė tarytum katė.

Ji atkragino galvą. Toliau niršti būtų tikras laiko švaistymas, juolab kad širdis puolė taip džiaugsmingai daužytis. Galbūt neišmintinga jiedviem vienas kitą šitaip bandyti. Bet išmintis dažnai būna prėska.

— Į rytinę pakrantę, — pratarė ji leisdama rankoms pakilti jo krūtine.

— Pūgos. — Nešas prisitraukė Morganą arčiau, trumputę sekundėlę leidęs sau nusistebėti, kad ji taip tobulai priglunda, tarsi jų kūnai būtų sukurti vienas kitam.

— Į pietus. — Morgana rankomis apsivijo Nešo kaklą, ramiai stebėdama jį pro vešlias tamsias blakstienas.

— Uraganai. — Nešas stumtelėjo skrybėlę nuo Morgaños galvos ir jos plaukai nuvilnijo žemyn, pripildydami jo delnus lyg šiltas šilkas. — Visur tyko pavojai, — sumurmėjo jis. — Tad sėkmingai gali likti ten, kur esi, ir susidoroti su savuoju.

— Tau nereikės su manimi dorotis, Nešai. — Morgana erzindama lūpomis brūkštelėjo per jo lūpas. — Bet mielai prašom pamėginti.

Jis su pasitikėjimu įsisiurbė Morganai į lūpas. Nešas nelaikė moters pavojumi.

Gal be reikalo.

Bučinys buvo siautulingesnis už žemės drebėjimą, niokojantis labiau už bet kokią audrą. Nešas nepajuto žemės virpesių, negirdėjo riaumojančio vėjo, bet tą pačią akimirką, kai prasivėrė Morgaños lūpos, suprato, kad yra traukiamas jėgos, kuriai neįmanoma atsispirti, o pavadinimas jai dar nesugalvotas.

Morgana tvirtai prigludo prie jo, švelni ir šilta lyg tirpstantis vaškas. Jei tikėtų tokiais dalykais, pasakytų, kad jos kūnas sukurtas būtent šiam tikslui — tobulai susiporuoti. Nešas pakišo rankas po laisva Morgaños palaidine ir ėmė slysti švelnia nugara, glausdamas ją arčiau, kad įsitikintų, jog moteris tikra, o ne sapnas, ne fantazija.

Juto realybės skonį, bet net ir jis buvo su svajingu pusiaunakčio prieskoniu. Šilkinės Morganos lūpos nesipriešindamos atsidavė glamonėms, o jos rankos lyg aksominės virvės susivijo jam už kaklo.

Ore sklandė žodžiai — Morgana kažką sumurmėjo, bet Nešas nesuprato. Vis dėlto kuždesyje pajuto jos nuostabą, galbūt net krislelį baimės, bet šnabždesį užbaigė atodūsis.

Ji — moteris, mėgstanti vyro skonį ir kūną. Morganos niekas nemokė gėdytis patirti malonumą su tinkamu vyru tinkamu laiku. Ji neišmoko baimintis savo pačios seksualumo, atvirkščiai, išmoko juo džiaugtis, puoselėti ir gerbti.

Vis dėlto tik dabar, pirmą kartą gyvenime, pajuto įsižiebiančią klastingą vyro baimę.

Toks paprastas dalykas kaip bučinys patenkino pagrindinius poreikius. Tačiau šis bučinys anaiptol nebuvo toks jau paprastas. Kaip jis gali būti paprastas, jei kraujas užvirė iš jaudulio ir nerimo?

Morgana norėjo tikėti, kad jėga sklinda iš jos, tūno joje. Ji atsakinga už juos supantį pojūčių sūkurį. Dažnai burtai imdavo veikti taip pat greitai kaip švystelėjęs noras ir buvo tokie pat stiprūs kaip valia.

Tačiau baimės negalėjo nuneigti: Morgana suprato — baimė radosi iš žinojimo, jog tai kažkas, kas peržengia jos galias, jos valdžią, jos apskaičiavimus. Ji žinojo, kad apkerėti galima ir stiprius, ir silpnus žmones. Burtus išsklaidyti reikia atsargiai. Reikia kažko imtis.

Morgana išslydo Nešui iš glėbio, lėtai ir sąmoningai. Nė menkiausią akimirką neleis jam pajusti, kad turi jai galios. Sugniaužusi savo amuletą aprimo.

Nešas jautėsi lyg žmogus, vienintelis likęs gyvas po traukinio katastrofos. Susigrūdo rankas į kišenes, stengdamasis susitvardyti, kad vėl nesugriebtų Morganos. Jis visai mielai pažaistų su ugnimi — tik mėgo žinoti, kad degtukas būtent jo rankoje. Velniškai gerai suprato, kas surengė šį mažą eksperimentą, ir tas kažkas — tikrai ne Nešas Kirklandas.

— Užsiimi hipnoze? — paklausė Morganos.

Jai viskas gerai, tikino save Morgana. Jaučiasi tiesiog puikiai. Vėl prisėdo ant sofos. Prireikė pastangų, bet sugebėjo išspausti geidulingą šypseną.

— Ar aš tave užbūriau, Nešai?

Sutrikęs Nešas nužingsniavo prie lango ir grįžo atgal.

— Tik noriu žinoti, kai tave bučiuoju, kad pats taip sugalvojau.

Morgana pakėlė galvą. Išdidumas jos kraujuje buvo dar vienas iš amžių glūdumos paveldėtas bruožas.

— Gali manyti, ką tik nori. Man nereikia griebtis burtų, kad sužadinčiau vyro geismą. — Morgana pirštu palietė nuo Nešo bučinio tebekaistančias lūpas. — Ir jei nuspręsčiau tave gauti, tu geistum to labiau nei įsivaizduoji. — Pirštu pridengtas lūpas išlenkė šypsena. — O paskui liktum dėkingas.

Nešas tuo neabejojo, tai grybštelėjo jo išdidumą.

— Jei pasakyčiau panašiai, pareikštum, kad aš — moteris diskriminuojantis savimyla.

Morgana tingiai pakėlė stiklinę.

— Tiesa neturi nieko bendra su lytimi ar savimeilė. — Balta katė be garso užšoko ant sofos atlošo. Nenuleisdama akių nuo Nešo Morgana pakėlė ranką ir paglostė Lunai galvą. — Jei nenori rizikuoti, galime nutraukti mūsų... kūrybinį bendradarbiavimą.

— Manai, aš tavęs išsigandau? — Šios minties absurdiškumas šiek tiek pataisė Nešui nuotaiką. — Mergyte, jau seniai nebeleidžiu antram galui spręsti už mane.

— Iškart palengvėjo. Būtų bjauru laikyti tave suktu moters meilės vergu.

— Svarbiausia, — pro dantis iškošė Nešas, — jei mes ketiname kartu dirbti, verčiau nusistatykime taisykles.

„Tikriausiai iš proto išsikrausčiau”, — tarė sau Nešas. Prieš penkias minutes glėbyje spaudžiau nuostabaus grožio, gundančią, neįtikėtinai patrauklią moterį, o dabar stengiuosi sugalvoti, kaip neleisti jai manęs sugundyti.

— Ne, — nusprendė Morgana ir sučiaupė lūpas. — Man prastai sekasi laikytis taisyklių. Tau teks rizikuoti. Bet galime susitarti. Aš neklampinsiu tavęs į kompromituojančias situacijas, jei liausiesi pasipūtėliškai puldinėjęs raganystę. — Ji pirštais persibraukė plaukus, atmesdama juos atgal. — Mane tai erzina. O susierzinusi kartais padarau tai, ko vėliau gailiuosi.

— Turiu kai ko paklausti.

— Tada išmok išklausyti atsakymus. — Morgana pakilo rami, bet ryžtinga. — Aš nemeluoju... ar bent jau meluoju retai. Nežinau tikrai, kodėl nusprendžiau atskleisti tau savo reikalus. Gal todėl, kad turi žavesio, o labiausiai dėl to, jog labai gerbiu rašančius žmones. Turi stiprią aurą... smalsų, nors ir cinišką protą... taip pat didžiulį talentą. Ir greičiausiai dėl to, kad tiems, kurie man artimiausi, tu patikai.

— Kam tokiems?

— Anastasijai... ir Lunai su Panu. Jie kiaurai permato žmogų.

Taigi perėjo pusseserės, katės ir šuns apžiūrą.

— Ar Anastasija taip pat ragana?

Morganos žvilgsnis nė nevirptelėjo.

— Kalbėsimės apie mane ir galias apskritai. Anos veikla — tik jos pačios reikalas.

— Gerai. Kada pradėsime?

„Jau pradėjome”, — tarė sau Morgana ir vos neatsiduso.

— Sekmadieniais nedirbu. Gali užsukti ryt vakare, apie devintą.

— Ne vidurnaktį? Atsiprašau, — greitai pridūrė jis. — įprotis. Norėčiau pasinaudoti diktofonu, jei tu neprieštarauji.

— Savaime suprantama.

— Ar dar ko nors atsinešti?

— Šikšnosparnio liežuvį ir kurpelę [* Toks augalas.]. — Morgana šyptelėjo. — Atsiprašau. Įprotis.

Nešas nusijuokė ir nekaltai pakštelėjo jai į skruostą.

— Man patinka tavo stilius, Morgana.

— Pažiūrėsime.

Morgana luktelėjo iki saulėlydžio, tada apsivilko plonytę baltą suknelę. „Visada geriausia žinoti, kas tavęs laukia”, — pareiškė sau, kai galiausiai neatsispyrusi pagundai įsmuko į kambarį bokšto viršuje. Nenorėjo prisipažinti, kad Nešas jai pasidarė svarbus ir ji ėmė nerimauti, bet jei jau sunerimo, gali ir pasižiūrėti.

Morgana sukūrė apsauginį ratą, uždegė žvakes. Traukdama į save santalo ir kvapiųjų žolelių aromatą ji suklupo rato centre ir iškėlė rankas.

— Ugnie, vandenie, žeme ir vėjau, nereikia naikinti ar taisyti. Tik leisti man pamatyti. Kai akys praregės, vaizdas teišryškės.

Galia įsismelkė į ją lyg alsavimas, tyra ir vėsi Morgana delnais suėmė skaidraus kristalo rutulį ir kilstelėjo jį taip, kad apšviestų žvakių liepsnelės.

Dūmai. Šviesa. Šešėlis.

Rutulyje jie vis mainėsi, kol staiga, tarsi pūstelėjus vėjui, rutulys nušvito gryna, akinamai balta šviesa.

Rutulyje Morgana išvydo kiparisų giraitę; pro mistinių senų medžių šakas ant samanotos žemės košėsi mėnesiena. Galėjo užuosti vėją, jį girdėti, taip pat jūros šauksmą, kitų vadinamą deivės giesme.

Žvakių šviesa. Kambaryje. Rutulyje.

Ji. Kambaryje. Rutulyje.

Vilkėjo baltą ritualinę mantiją, perjuostą kristalais inkrustuotu diržu. Palaidais plaukais, basa. Liepsnojo laužas, įkurtas jos ranka, jos valia, vėsus kaip mėnesiena. Tai — garbinimo naktis.

Suūkė apuokas. Morgana atsigręžė ir pamatė blykstelėjusius baltus sparnus, it peilius skrodžiančius tamsą; stebėjo, kaip jis nusklendė į šešėlius. Tada pamatė jį.

Iš po kipariso jis žengė į aikštelę. Jo akyse buvo tik ji.

Aistra. Poreikis. Lemtis.

Įkalinta rutulyje Morgana ištiesė rankas ir priglaudė prie savęs Nešą.

Bokšto kambaryje nuaidėjo trumpas keiksmas. Išduota — išdavusi pati save — Morgana staigiai kilstelėjo ranką į viršų. Žvakių liepsnelės suplazdėjusios užgeso. Morgana nejudėjo iš vietos, šiurpdama tamsoje.

Keikė save galvodama, kad geriau būtų nežinojusi.

Už kelių kilometrų Nešas pabudo iš snaudulio — buvo užsnūdęs prie kriokiančio televizoriaus. Vis dar neišsibudinęs pasitrynė veidą ir sunkiai atsisėdo.

Nieko sau sapnas, tarė sau masažuodamas maudžiantį sprandą. Ganėtinai tikroviškas, kad imtų mausti kelias jautrias vieteles. „Pats kaltas”, — žiovaudamas nusprendė Nešas ir negalvodamas ištiesė ranką prie dubens su kukurūzais, kuriuos spragindamas pridegino.

Per menkai pasistengė išmesti Morganą iš galvos. Todėl jei galiausiai ėmė fantazuoti, kaip stebi ją šokančią kažkokį raganišką šokį miškuose, kaip išlukštena iš baltos šilkinės mantijos ir pamyli ant minkštos žemės mėnesienoje, galėjo kaltinti tik save.

Nešas staiga suvirpėjo ir apgraibomis ėmė ieškoti sušilusio alaus. „Be galo keistas sapnas”, — pamanė jis. Būtų galėjęs prisiekti, kad užuodė degančių žvakių kvapą.

3

Pirmadienio vakarą Morgana į savo gatvelę įsuko jau suirzusi. Siunta, kurios tikėjosi sulaukti, užstrigo Čikagoje, tad visą pastarąją valandą skambinėjo, stengdamasi ją surasti. Kilo pagunda sutvarkyti reikalus savaip, — labiausiai už viską Morganą erzino kvailumas, — bet puikiai žinojo, kad tokie norai dažniausiai pridaro bėdos.

Šiaip ar taip, iššvaistė vertingą laiką, o kai sustojo priešais namus, jau beveik temo. Morgana tikėjosi, kad ramus pasivaikščiojimas tarp medžių praskaidrins protą — ir taip, velniai griebtų, apramins nervus prieš susitikimą su Nešu. Bet jos norui nebuvo lemta išsipildyti.

Morgana sekundėlę pasėdėjo piktai spoksodama į prieš automobilį stovintį juodą motociklą su tviskančiomis chromo detalėmis.

Sebastianas. Puiku. Kaip tik tai, ko jai nereikia.

Luna išsirangė iš automobilio pirmoji, nutapeno takeliu ir ėmė glaustytis prie užpakalinio Harley rato.

— Ko iš tavęs daugiau tikėtis, — su pasibjaurėjimu tarstelėjo Morgana užtrenkdama automobilio dureles. — Jei tik pasirodo vyras, tau tinka.

Luna sumurmėjo kažką ne itin malonaus ir išdidžiai nužingsniavo pirmyn. Panas jas abi pasitiko prie durų, protingomis akimis ir meiliu liežuviu. Luna nuėjo nekreipdama į jį dėmesio, o Morgana stabtelėjo paglostyti šuns, paskui nusviedė į šoną rankinę. Girdėjo iš muzikinio centro kolonėlių sklindančią švelnią Bethoveno melodiją.

Aptiko Sebastianą ten, kur ir tikėjosi. Jis sėdėjo išsidrėbęs ant jos sofos, patogiai susikėlęs batais apautas kojas ant jos kavos stalelio, pusiau prisimerkęs, su taure vyno rankose. Jo šypsena pražudytų paprastą moterį — ji taip permainydavo tamsaus veido iškilumus ir įdubas, išlenkdavo jausmingas, it išskaptuotas lūpas ir priversdavo patamsėti akis po užkritusiais vokais — gelsvai rusvas ir veriančias kaip Lunos.

Sebastianas tingiai kilstelėjo ranką ilgais plonais pirštais, rodydamas senovišką pasisveikinimo ženklą.

— Morgana, mano vienintele meile.

„Sebastianas visada buvo pernelyg išvaizdus, jam tai ne į naudą, — pamanė Morgana, — net ir vaikystėje.”

— Jauskis kaip namie, pusbroli.

— Ačiū, širdele. — Jis kistelėjo taurę sveikindamas Morganą. — Vynas puikus. Tavo ar Anos?

— Mano.

— Sveikinu. — Sebastianas pakilo gracingai lyg šokėjas. Morgana visuomet suirzdavo, kad norėdama pažvelgti jam tiesiai į akis turėdavo užversti galvą. Metro devyniasdešimties ūgio pusbrolis už ją buvo aukštesnis gerais dešimt centimetrų. — Prašau. — Jis padavė Morganai taurę. — Atrodo, tau būtų ne pro šalį.

— Prasta diena.

Sebastianas išsišiepė.

— Žinau.

Morgana būtų gurkštelėjusi vyno, bet dantys susirakino.

— Juk žinai, kad negaliu pakęsti, kai šniukštinėji mano galvoje.

— Man to neprireikė. — Sebastianas skėstelėjo rankomis norėdamas taikytis. Ant mažojo pirštelio žybtelėjo žiedas su auksu apipintu kvadrato formos ametistu. — Siuntei signalus. Pati žinai, kokia pasidarai garsi, kai suirzti.

— Vadinasi, dabar aš tikriausiai klykiu.

Kadangi Morgana vyno negėrė, Sebastianas jį atsiėmė.

— Mieloji, nemačiau tavęs nuo Grabnyčių. — Sebastiano akys juokėsi iš pusseserės. — Argi manęs nepasiilgai?

Blogiausia, jog pasiilgo. Kad ir kaip dažnai Sebastianas ją erzindavo — o pradėjo dar tuomet, kai ji suposi lopšyje — Morgana jį mėgo. Bet tai dar ne priežastis pernelyg greitai rodyti draugiškumą.

— Buvau užsiėmusi.

— Girdėjau. — Sebastianas pakasė Morganai pasmakrę, nes žinojo, kad ją tai erzina. — Papasakok man apie Nešą Kirklandą.

Morganos akyse žybtelėjo įsiūtis.

— Velniai tave rautų, Sebastianai, patrauk savo telepatinius nagus man nuo smegenų.

— Aš nežvilgčiojau. — Sebastianas įtikinamai apsimetė esąs įsižeidęs. — Esu aiškiaregys, menininkas, o ne vujaristas. Ana man pasakė.

— Aaa. — Morgana šiek tiek pasiraukė. — Atsipašau. — Žinojo, kad Sebastianas retai kada braunasi į kitų mintis, ypač kai šiek tiek subrendo ir pajėgė savo galias valdyti. Nebent manė, kad tai būtina. — Na, nėra ko pasakoti. Jis — rašytojas.

— Žinau. Juk su malonumu žiūrėjau jo filmus. Ko jis nori iš tavęs?

— Pagalbos. Nori sukurti scenarijų apie raganas.

— Nori klausinėti, o ne čiupinėti, tikiuosi.

Morgana užgniaužė kikenimą.

— Nebūk primityvus, Sebastianai.

— Tik saugau savo mažąją pusseserę.

— Tai nesaugok. — Morgana stipriai timptelėjo garbaną, užkritusią Sebastianui ant apykaklės. — Galiu pati savimi pasirūpinti. O jis atvažiuos už kelių valandų, tad...

— Gerai. Tau užteks laiko mane pamaitinti. — Sebastianas draugiškai apglėbė Morganą per pečius. Nusprendė, jog ji turės svieste išsviesti jį iš namų, jei norės, kad jis išeitų nesusitikęs su tuo scenaristu. — Savaitgalį kalbėjausi su tėvais.

— Telefonu?

Sebastianas nustebęs išpūtė akis. Kai jis prabilo, balsą pagyvino vos girdimas Airijos akcentas, kartkartėm iškylantis į paviršių.

— Na jau, Morgana, ar žinai, kiek telefono bendrovė plėšia už skambučius į užsienį? Tiesiog gręžte išgręžia piniginę.

Morgana nusijuokė ir apkabino pusbrolį per liemenį.

— Gerai, pavaišinsiu tave vakariene, o tu man papasakosi naujienas.

Negalėjo ilgai pykti ant Sebastiano. Šiaip ar taip, jis — jos šeimos narys. Kai esi kitoks nei visi, kartais pasikliauti gali tik šeima. Vakarieniaujant virtuvėje Sebastianas papasakojo Morganai apie naujausius jos tėvų, tetų ir dėdžių žygius. Po valandos Morgana vėl atsipalaidavo.

— Praėjo daugybė metų nuo tada, kai paskutinį kartą mačiau Airiją mėnesienoje, — sumurmėjo ji.

— Važiuok ten. Pati žinai, visi labai apsidžiaugtų tave pamatę.

— Galbūt ir nuvažiuosiu per vasaros saulėgrįžą.

— Galėtume nuvažiuoti visi trys. Tu, aš ir Anastasija.

— Galbūt. — Morgana atsiduso ir stumtelėjo lėkštę nuo savęs. — Blogiausia, kad vasarą man pats darbymetis.

— Pati susipančiojai atidariusi parduotuvę. — Morganos lėkštėje gulėjo daugiau nei pusė kiaulienos žlėgtainio. Sebastianas pabedė jį šakute ir suvalgė.

— Man patinka, rimtai. Susipažįsti su žmonėmis. Nors kai kurie iš jų tikri keistuoliai.

Sebastianas papildė vyno taures.

— Pavyzdžiui?

Morgana nusišypsojo ir pasirėmusi alkūnėmis palinko į priekį.

— Buvo toks vienas įkyruolis. Dienų dienas vaikščiojo į parduotuvę. Aiškino, kad atpažino mane, nes buvome susitikę viename iš praėjusių gyvenimų.

— Apgailėtina.

— Taip. Laimė, jis klydo — anksčiau niekada nebuvau jo sutikusi nė viename iš gyvenimų. Kartą vakare prieš kelias savaites, kai jau ruošiausi uždaryti parduotuvę, jis įsiveržė ir ne juokais bandė prisimeilinti, itin jausmingai.

— Hmm. — Sebastianas įsidėjo burnon paskutinį kiaulienos kąsnelį. Puikiai žinojo, kad pusseserė sugeba pati savimi pasirūpinti. Bet tai netrukdė niršti, jog kažkoks neaiškus Naujojo amžiaus atstovas prie jos lindo. — Ką darei?

— Smūgiavau jam į pilvą. — Morgana gūžtelėjo pečiais, o Sebastianas nusikvatojo.

— Tai bent, Morgana. Turi puikų stilių. Nepavertei jo varle?

Morgana, tikras orumo įsikūnijimas, išsitiesė.

— Žinai, kad aš taip nesielgiu.

— O Džimis Pekipskis?

— Tai visai kas kita — man buvo tik trylika. — Ji nepajėgė užgniaužti šypsenos. — Be to, iškart atverčiau jį atgal į bjaurų berniūkštį.

— Tik todėl, kad Ana užsistojo. — Sebastianas mostelėjo šakute. — Ir palikai jam karpų.

— Mažiausia, ką galėjau padaryti. — Morgana sugriebė pusbrolį už rankos. — Po galais, Sebastianai, aš tavęs pasiilgau.

Jis tvirtai suspaudė Morganai ranką.

— O aš pasiilgau tavęs. Ir Anastasijos.

Morgana kažką pajuto — jų ryšys buvo pernelyg senas ir stiprus, kad nepajustų.

— Kas nutiko, mielasis?

— Nieko, ką galėtume pakeisti. — Sebastianas švelniai pabučiavo jos pirštus ir paleido ranką. Neketino apie tai galvoti ar prarasti budrumą, kad pusseserė ką nors pajustų. — Ar turi ko nors su plakta grietinėle?

Morgana papurtė galvą. Ji pajuto sielvartą. Nors Sebastianas patyręs ir iškart paslėpė nuo jos savo jausmus, Morgana neleido jam išsisukti.

— Byla, su kuria dirbai... tas pagrobtasis berniukas...

Dilgtelėjo staigus ir aštrus skausmas. Sebastianas vėl jį nuslopino.

— Nespėjo laiku iki jo nusigauti. San Fransisko policininkai stengėsi iš paskutiniųjų, bet pagrobėjai puolė į paniką. Jis buvo tik aštuonerių.

— Užjaučiu. — Plūstelėjo gailesčio banga. Morganai pagailo Sebastiano ir pačios savęs. Ji pakilo, priėjo prie pusbrolio ir susirangė jam ant kelių. — Ak, Sebastianai, labai užjaučiu.

— Negalima leistis sugniuždomam. — Ieškodamas paguodos Sebastianas skruostu pasitrynė į Morganos plaukus. Juto, kaip aštrūs gailesčio kampai atšimpa, nes pasidalijo juo su Morgana. — Jei leisiesi, gailestis tave sutraiškys, bet, velniai rautų, aš taip priartėjau prie to vaiko. Kai nutinka kas nors panašaus, imi stebėtis, kodėl... kodėl išvis gavai tokią dovaną, jei nieko negali pakeisti.

— Tu gali. — Morgana delnais suėmė pusbroliui veidą. Jos akys buvo drėgnos, bet ryžtingos. — Negaliu suskaičiuoti, kiek kartų tu viską pakeitei. Šįkart nebuvo lemta.

— Skaudu.

— Žinau. — Morgana švelniai glostė Sebastianui plaukus. — Džiaugiuosi, kad atvažiavai pas mane.

Sebastianas tvirtai ją apglėbė, tada nuo savęs atitraukė.

— Klausyk, atvažiavau išsiprašyti maisto ir pakikenti, o ne išsilieti. Atleisk.

— Nebūk šiknius.

Morganos tonas buvo toks šiurkštus, kad Sebastianas negalėjo nesukrizenti.

— Gerai. Jei nori, kad pasijusčiau geriau, gal pavaišintum plakta grietinėle?

Morgana skambiai pakštelėjo pusbroliui į tarpuakį.

— O gal ledų su karšta karamele?

— Tu mano didvyrė.

Ji pakilo ir žinodama Sebastiano apetitą išėmė milžinišką dubenį. Taip pat žinojo, kad padės jam labiau nebeužsimindama apie bylą. Sebastianas iš visų jėgų pasistengs, atlaikys ir gyvens toliau. Todėl, kad kito kelio nėra. Persikėlusi mintimis į svetainę Morgana perjungė muziką — nuo klasikos peršoko prie roko.

— Geriau, — pareiškė Sebastianas ir susikėlė kojas ant tuščios kėdės. — Na, tai ar papasakosi, kodėl padedi tam Kirklandui?

— Man įdomu. — Morgana pašildė karamelę įprastu būdu — pasinaudojo mikrobangų krosnele.

— Nori pasakyti, tau jis įdomus?

— šiek tiek. — Ji prikrovė į dubenį kalną prancūziškos vanilės skonio ledų. — Savaime suprantama, jis netiki jokiais antgamtiniais reiškiniais, tik naudojasi jais filmams kurti. Manęs neerzina, tikrai. — Susimąsčiusi Morgana nusilaižė nuo nykščio ledus. — Turiu omenyje filmus. Jie labai smagūs. Bet jo požiūris... Na, man gali tekti jį pakoreguoti iki mūsų bendradarbiavimo pabaigos.

— Žaidi su ugnimi, pussesere.

— Po galais, Sebastianai, gyvenimas — tai žaidimas su ugnimi. — Ji užliejo ledų kalną karamelės upe. — Galime ir pasismaginti žaisdami. — Norėdama įrodyti savo teisybę Morgana gardųjį peizažą padengė stūksančiais plaktos grietinėlės debesimis. Plačiu mostu nuleido dubenį priešais Sebastianą.

— O riešutai?

Morgana įgrūdo šaukštą jam į ranką.

— Aš riešutų nemėgstu, o šituo tu su manimi dalijiesi. — Vėl prisėdusi ji giliai įsmeigė šaukštą į ledus. — Tau jis greičiausiai patiktų, — pratarė pilna burna. — Nešas. Jis atrodo atsipalaidavęs ir arogantiškas — vyrai tai laiko vyriškumo požymiu. — „Taip, be abejo, ir yra”, — apmaudžiai tarė sau Morgana. — Savaime suprantama, jo itin laki vaizduotė. Nešas sutaria su gyvūnais — Panas ir Luna išsyk jį priėmė. Jis — aistringas mamos gerbėjas, turi gerą humoro jausmą ir aštrų protą. Be to, vairuoja labai gundantį automobilį.

— Atrodo, būsi iki ausų įsimylėjusi.

Jei nebūtų ką tik nurijusi kąsnio, Morgana būtų užspringusi.

— Neįžeidinėk. Vien dėl to, kad jis man atrodo įdomus ir patrauklus, dar nereiškia, jog — kaip tu apgailėtinai pateikei — įsimylėjau iki ausų.

„Ji purkštauja”, — pastebėjo pamalonintas Sebastianas. Tai geras ženklas. Kuo labiau Morgana įširsta, tuo lengviau iš jos išpešti informaciją.

— Na, tai ar pažiūrėjai?

— Aišku, pažiūrėjau, — atšovė ji. — Tiesiog dėl visa pikta.

— Pažiūrėjai, nes nervinaisi.

— Nervinausi? Netaukšk niekų. — Morgana ėmė pirštais barbenti į stalą. — Jis tik šiaip vyras.

— O tu, nors ir turi neįtikėtinų gebėjimų, esi moteris. Ar turėčiau papasakoti, kas nutinka, kai vyrai susieina su moterimis?

Morgana sugniaužė kumščius, kad neiškrėstų kokios nors kvailystės.

— Ačiū, pati žinau gyvenimo realybę. Jei pasirinksiu jį meilužiu, tai tik mano reikalas. O gal ir malonumas.

Apsidžiaugęs, kad Morgana prarado susidomėjimą ledais, Sebastianas kimšdamas linktelėjo.

— Blogiausia, jog visada išlieka pavojus įsimylėti meilužį. Būk atsargi, Morgana.

— Meilė ir aistra — tai ne tas pats, — nukirto Morgana. Įsitaisęs savo vietoje po stalu Panas kilstelėjo galvą ir tyliai amtelėjo.

— Jei jau apie tai prakalbome...

Morgana pakilo ir perspėjamai pažvelgė į pusbrolį.

— Elkis gražiai, Sebastianai. Aš nejuokauju.

— Dėl manęs nesijaudink. Eik, atidaryk duris. — Skambutis suskambėjo po akimirksnio. Tyliai sau sukrizenęs Sebastianas žvilgsniu nulydėjo Morganą prie durų.

„Po galais”, — tarė sau Morgana atidariusi duris. Nešas atrodė labai gražiai. Vėjo sutaršytais plaukais. Ant vieno peties karojo aplamdyta kuprinė, o viena džinsų klešnė ties keliu žiojėjo.

— Sveika. Regis, aš kiek per anksti.

— Menkniekis. Užeik ir prisėsk. Man reikia tik... šį tą sutvarkyti virtuvėje.

— Kas taip kalba apie savo pusbrolį. — Sebastianas artėjo koridoriumi nešinas sparčiai senkančių ledų dubeniu. — Sveikas. — Jis draugiškai linktelėjo Nešui. — Tu tikriausiai Kirklandas.

Morgana prisimerkė, bet prabilo gana maloniai:

— Nešai, čia mano pusbrolis Sebastianas. Jis kaip tik ketino išeiti.

— O, galiu pabūti dar valandėlę. Man patinka jūsų filmai.

— Ačiū. Juk aš jus pažįstu? — Romus Nešo žvilgsnis, įsmeigtas į Sebastianą, pasidarė skvarbus. — Aiškiaregys, tiesa?

Sebastiano lūpose šmėkštelėjo šypsnys.

— Kaltas.

— Sekiau kelias jūsų bylas. Net kai kurie visko matę farai mano, kad jums reikia dėkoti už jupių žudiko suėmimą Sietle. Gal galėtumėte...

— Sebastianas nepakenčia kalbų apie profesinius reikalus, — paaiškino Nešui Morgana. Kai grįžtelėjo akimis į pusbrolį, jose švietė atviras grasinimas. — Ar ne?

— Tiesą pasakius...

— Labai džiaugiuosi, kad radai laiko užsukti, brangusis. — Morgana trūktelėjusi išplėšė pusbroliui iš rankų dubenį su ledais ir jį nutvilkė silpna jėgos iškrova. — Nepamiršk manęs.

Sebastianas pasidavė pamanęs, kad dar spės užvažiuoti pas Anastasiją ir išsamiai panagrinėti dabartinę Morgaños padėtį.

— Būk atsargi, mieloji. — Jis palinko prie Morgaños atsisveikinimo bučinio ir užtruko tol, kol pajuto, kad Nešo mintys patamsėjo. — Sėkmės tau.

— Ir tau, — automatiškai atsakė Morgana ir kone jėga išgrūdo Sebastianą pro duris. — O mes, jei luktelėsi sekundėlę, tuoj galėsime pradėti. — Ji atmetė plaukus su pasitenkinimu klausydamasi, kaip Sebastianas užveda motociklą. — Gal norėtum arbatos?

Nešas stovėjo susiraukęs, susigrūdęs rankas į kišenes.

— Verčiau kavos. — Jis nusekė paskui Morganą, patraukusią atgal į virtuvę. — Koks jis pusbrolis?

— Sebastianas? Dažnai gan erzinantis.

— Ne, aš ne apie tai... — Virtuvėje Nešas susiraukė išvydęs jaukios vakarienės dviem likučius. — Pirmos eilės ar devintas vanduo nuo kisieliaus?

Morgana užkaitė senovišką geležinį virdulį ir ėmė krauti indus į itin modernią indaplovę.

— Mūsų tėvai — broliai. — Užmetusi akį į Nešą ir pamačiusi, kad jam regimai palengvėjo, Morgana vos nesukikeno. — Šiame gyvenime, — nepajėgė susiturėti.

— šiame... A, žinoma. — Nešas pasidėjo kuprinę. — Vadinasi, tiki reinkarnacija.

— Tikiu? — pakartojo Morgana. — Ką gi, gana tiksliai pasakyta. Šiaip ar taip, mano, Sebastiano ir Anos tėvai gimė Airijoje. Jie trynukai.

— Rimtai? — Nešas klubu įsirėmė į stalą, o Morgana atidarė nedidelę skardinę. — Skamba beveik taip pat gerai kaip septintasis septintojo sūnaus sūnus.

Semdama žoleles arbatai Morgana papurtė galvą.

— Ne visąlaik to prireikia. Jie vedė tris seseris, — tęsė ji. — Taip pat trynukes.

Nešas paglostė Panui galvą, kai šis prisiglaudė jam prie kojos.

— Puiku.

— Gal kam nors tai pasirodytų neįprasta, bet jie atpažino vieni kitus ir savo likimą. — Šyptelėjusi Morgana pažvelgė per petį ir stumtelėjo arbatinuką į šalį, kol pritrauks arbata. — Jiems buvo lemta susilaukti tik po vieną vaiką — dėl to jie kiek nusivylė. Ši šešeriukė trykšte tryško meile, kurios būtų su kaupu užtekę daugybei vaikų. Bet taip nebuvo lemta.

Morgana ant sidabrinio padėklo pastatė ir kavinuką, trapaus porceliano puodelius, ąsotėlį grietinėlės ir cukrinę — abu šie indai priminė išsiviepusias kaukoles.

— Nunešiu, — tarė Nešas. Pakėlęs padėklą, pažvelgė į indus ant jo. — Šeimos relikvijos?

— Nauji pirkiniai. Pamaniau, turėtų tave pralinksminti.

Morgana pirmoji žengė į saloną, o ten vidury sofos jau gulėjo susirangiusi Luna. Morgana prisėdo šalia katės ir mostu parodė Nešui pastatyti padėklą ant stalo.

— Su grietinėle ir cukrumi? — paklausė ji.

— Taip, ačiū. — Stebėdamas, kaip Morgana pila į kavą grietinėlės ir deda cukraus iš niūriai atrodančių indelių, Nešas pralinksmėjo. — Galvą guldau, per Heloviną kaip reikiant pasismagini.

Morgana padavė Nešui puodelį.

— Net iš aplinkinių miestelių vaikai suvažiuoja pas raganą pasivaišinti arba pabandyti ją apgauti. — O ji per savo meilę vaikams kasmet vis atidėdavo Visų Šventųjų pagerbimą, kol užpildydavo visus iki vieno saldainių maišelius. — Man regis, kai kurie iš jų lieka nusivylę, kad nedėviu smailios skrybėlės ir neskraidau ant šluotos. — Morganai pilant subtilaus skonio gintaro spalvos jazminų arbatą, lempos šviesoje ant jos piršto blykstelėjo sidabrinis žiedas.

— Dauguma žmonių laikosi vieno iš dviejų požiūrių į raganas. Ragana — arba kumpanosė sukriošėlė, dalijanti užnuodytus obuolius, arba žibanti dvasia su burtų lazdele, aiškinanti, kad visur gerai, bet namie geriausia.

— Bijau, kad nepriklausau nė vienai iš šių kategorijų.

— Kaip tik todėl man tavęs ir reikia. — Nešas pasidėjo puodelį ir pasirausė kuprinėje. — Gerai? — atsiklausė jis dėdamas diktofoną ant stalo.

— Žinoma.

Jis spustelėjo įrašymo mygtuką ir vėl ėmė naršyti kuprinėje.

— Visą dieną varčiau knygas — bibliotekoje, knygynuose. — Nešas ištiesė Morganai knygelę plonais viršeliais. — Ką manai apie šitą?

Kilstelėjusi antakį Morgana perskaitė pavadinimą.

— „Garbė, sėkmė ir romantika: žvakių ritualai visiems poreikiams”. Ji švystelėjo knygelę Nešui ant kelių taip stipriai, kad privertė jį skausmingai prisimerkti. — Tikiuosi, nedaug už ją sumokėjai.

— Šešis dolerius devyniasdešimt penkis centus, bet man šią sumą išskaičiuos iš mokesčių. Vadinasi, tavęs tokie dalykai nedomina?

„Kantrybės”, — priminė sau Morgana, nusispyrė batus ir parietė kojas po savimi. Trumpas raudonas sijonėlis pakilo iki šlaunų vidurio.

— Uždegti žvakes ir deklamuoti gudrius trumpus burtažodžius. Ar išties manai, kad bet kuris pasaulietis gali imti kerėti perskaitęs knygelę?

— Kada nors reikia pradėti mokytis.

Morgana suniurzgėjo, vėl čiupo knygelę ir greitai pervertė.

— „Pavydo sukėlimas, — pasibjaurėjusi perskaitė ji. — Moters meilės užkariavimas. Pinigų gavimas.” — Morgana nutėškė knygelę. — Truputį pagalvok, Nešai, ir džiaukis, kad tai sugeba ne kiekvienas. Tau pritrūksta grynųjų, kaupiasi sąskaitos. Labai norėtum naujo automobilio, bet nebegali gauti paskolos. Ką gi, uždek porą žvakių, sugalvok norą — galbūt sušok nuogas dėl geresnio poveikio. Abrakadabra. — Ji išskėtė rankas. — Staiga gauni dešimties tūkstančių dolerių čekį. Vienintelė bėda, jog tavo mylimai močiutei teko pasimirti, kad paliktų tau tuos pinigus.

— Gerai, vadinasi, reikia atidžiai suformuluoti burtą.

— Prašau įdėmiai klausytis. — Morgana krestelėjo galvą. — Veiksmai turi padarinius. Užsigeidi, kad tavo vyras taptų romantiškesnis. Vienas du — ir staiga jis tampa pačiu tikriausiu donžuanu — kiekvienai sutiktai moteriškei. Esi kilni ir užkeri jį taip, kad nekiltų karas. Viskas kuo puikiausiai pavyksta, bet iš to kyla daugybė kitų problemų. — Morgana piktai iškvėpė. — Burtai neskirti nepasirengusiems ir neatsakingiems. Ir jų tikrai negalima išmokti iš kažkokios kvailos knygiūkštės.

— Gerai. — Morganos argumentai padarė Nešui įspūdį — jis iškėlė abi rankas. — Įtikinai mane. Norėjau pasakyti, kad galiu nusipirkti tokią knygą knygyne už septynis žaliuosius. Žmonės tuo domisi.

— Visada domėjosi. — Morganai krustelėjus, plaukai nuslydo petimi. — Yra buvę, kad už domėjimąsi buvo pakarti, sudeginti arba paskandinti. — Ji gurkštelėjo arbatos. — šiais laikais mes kiek labiau civilizuoti.

— Tikra tiesa, — sutiko Nešas. — Todėl ir noriu parašyti scenarijų apie šiuos laikus. Kai turime mobiliuosius telefonus, mikrobangų krosneles, fakso aparatus ir balso paštą. O žmonės vis dar žavisi magija. Galiu rinktis iš kelių variantų. Pasitelkti puspročius, kai aukojamos ožkos...

— Tik ne su mano pagalba.

— Gerai, jau supratau. Kad ir kaip būtų, tai per lengva... pernelyg įprasta. Svarsčiau, gal reikėtų pateikti šiek tiek komiškai, kaip filme „Ilsėkis ramybėje”, galbūt pridėti truputį romantikos. Ne tik sekso. — Luna įsirangę Nešui į sterblę ir jis ją glostė, ilgais pirštais braukdamas per nugarą. — Sumanymas toks: reikia sutelkti dėmesį į moterį — nuostabaus grožio moterį, kuri, pasirodo, pasižymi ir tam tikrais gebėjimais. Kaip ji bendrauja su vyrais, kaip elgiasi darbe, kaip... nežinau, apsipirkinėja? Ji pažįsta daugiau raganų. Apie ką jos kalbasi? Kaip smaginasi? Kada nusprendei, kad esi ragana?

— Tikriausiai tada, kai iš lopšio pakilau į orą, — ramiai atsakė Morgana ir stebėjo, kaip Nešo akys suspindo iš juoko.

— Būtent to man ir reikia. — Jis atsirėmė į sofos atlošą, o Luna išsitiesė jam ant kojų tarytum kilimėlis. — Tikriausiai tavo mama klaikiai išsigando.

— Ji buvo tam pasirengusi. — Morgana pasisuko, jos keliai brūkštelėjo Nešui per šlaunį. Nemanė, kad dėl deginančio karščio bangos kalta magija. Tai gryniausia aistra. — Sakiau, esu kilusi iš raganų giminės.

— Teisingai. — Nešo tonas privertė Morganą giliai įkvėpti. — Na, o ar tave tai kada nors trikdė? Mintys, kad esi kitokia?

— Žinojimas, kad esu kitokia, — pataisė Morgana. — Be abejo. Vaikystėje galias kontroliuoti sunkiau. Dažnai pasiduodi jausmams ir paleidi vadeles — panašiai moteris gali prarasti protą susidūrusi su tam tikrais vyrais.

Nešas norėjo ištiesti ranką ir paliesti jos plaukus, bet apsigalvojo.

— Ar taip dažnai nutinka? Dažnai paleidi vadeles?

Morgana prisiminė vakarykštį jausmą, kai Nešo lūpos prigludo prie jos lūpų.

— Ne taip dažnai kaip anksčiau, kol dar nebuvau subrendusi. Man sunku valdytis ir kartais iškrečiu ką nors, dėl ko paskui gailiuosi, bet yra dalykų, kurių nepamiršta nė viena atsakinga ragana. „Ir lai tai niekam nekenkia, — pacitavo Morgana. — Galios niekada negalima naudoti piktam.”

— Vadinasi, tu rimta ir atsakinga ragana. Ir padedi klientams pasitelkusi meilės kerus.

Morgana atkišo smakrą.

— Tikrai ne.

— Paėmei nuotraukas... tos senutės sesers dukraitės ir jos meilės iš geometrijos būrelio.

„Nieko nepraleido pro akis”, — pasipiktinusi pamanė Morgana.

— O kas man beliko? — Morgana sutriko, todėl garsiai pastatė puodelį ant padėklo. — Vien tai, jog paėmiau nuotraukas, nereiškia, kad apibarstysiu jas mėnulio dulkėmis.

— Ar taip reikia daryti?

— Taip, bet... — Morgana prikando liežuvį. — Tu iš manęs šaipaisi. Kodėl užduodi klausimus, jei neketini tikėti atsakymais?

— Man nereikia tikėti, kad būtų įdomu: — Nešui buvo įdomu, netgi labai. Pajuto, kad pasislinko arčiau Morganos. — Tai dėl to vakarėlio nieko nedarei?

— Aš to nesakiau. — Morgana truputį paniuro, o Nešas pasidavė ir ėmė žaisti jos plaukais. — Paprasčiausiai pašalinau nedidelę kliūtį. Visa kita jau būtų kišimasis.

— Kokią kliūtį? — Jis nė nenutuokė, koks mėnulio dulkių kvapas, bet įsivaizdavo, kad turėtų kvepėti panašiai kaip Morganos plaukai.

— Ta mergaitė beviltiškai drovi. Aš tik truputėlį sustiptrinau jos pasitikėjimą savimi. Visa kita priklauso nuo jos pačios.

Morganos kaklas buvo be galo gražus: grakštus ir lieknas. Nešas įsivaizdavo, kaip žnaibo jį lūpomis. Valandą arba dvi. „Reikalai, — priminė sau jis. — Apsiribok reikalais.”

— Ar taip veikia burtai? Kažką sustiprina?

Morgana pasuko galvą ir pažvelgė tiesiai Nešui į akis.

— Priklauso nuo aplinkybių.

— Daug skaičiau. Paprastai raganomis laikydavo išmintingas kaimo moteriškes. Tas, kurios virdavo nuovirus, kerėdavo, pranašaudavo ateitį, gydydavo ligonius.

— Mano sritis — ne gydyti ar pranašauti ateitį.

— O kokia tavo sritis?

— Magija. — Nė pati nežinojo, išdidumas ar pyktis paskatino ją priversti danguje sudundėti griaustinį.

Nešas dirstelėjo į langą.

— Regis, artėja audra.

— Gali būti. Verčiau atsakysiu į kelis tavo klausimus, kad galėtum lėkti namo.

Velniai griebtų, ji norėjo, kad Nešas išsinešdintų. Morgana nepamiršo, ką matė krištolo rutulyje, ir žinojo: pasitelkus atsargumą ir įgūdžius tokius dalykus kartais galima pakeisti. Bet kad ir kas turi nutikti, nenorėjo, jog veiksmas rutuliotųsi taip greitai.

O Nešo prisilietimas, tie ilgi jo pirštai, glostantys plaukus, įskėlė Morganos krūtinėje baimės žiežirbėles.

Dėl to jai sukilo pyktis.

— Aš neskubu, — nė trupučio nesijaudindamas atsakė Nešas, mintyse spėliodamas, ar rizikuodamas ją pabučiuoti ir vėl patirtų nežemišką jausmą. — Neprieštaraučiau, jei šiek tiek palytų.

— Pils kaip iš kibiro, — sumurmėjo sau panosėje Morgana. Ji jau tuo pasirūpins, velniai griebtų. — Kai kurios iš tavo turimų knygų gali praversti, — pradėjo ji. — Ten gali rasti užfiksuotų istorinių įvykių, bendrą ritualų aprašymą. — Morgana bedė pirštu į pirmą Nešo paduotą knygą. — Ne šitoje. Raganystei pasitelkiami tam tikri... simboliai.

— Kapų žemė?

Morgana užvertė akis.

— Oi, prašyčiau.

— Nagi, Morgana, ekrane tai puikiai atrodytų. — Nešas pasisuko, jo ranka nuslydo ant Morganos rankos — jis norėjo, kad ji tai išvystų jo akimis. — Scena lauke, naktis. Mūsų gražioji herojė brenda per rūką, žengia per antkapių šešėlius. Suūkia apuokas. Iš tolumos ataidi šuns staugimas. Tamsaus gobtuvo rėminamas išblyškęs, tobulas jos veidas pritraukiamas stambiu planu. Ji sustoja prie šviežiai užkasto kapo ir giedodama įsiberia saują žemių į magiškąjį kapšelį. Sugriaudi griaustinis. Vaizdas išblėsta.

Morgana tvardėsi, išties tvardėsi, kad neįsižeistų. Įsivaizduok tik, kažkam atrodo, kad ji slankioja po kapines.

— Nešai, aš stengiuosi nepamiršti, jog tavo darbas susijęs su pramoga, o tu, kaip menininkas, tikrai turi teisę nukrypti nuo tikrovės.

Jis privalėjo pabučiuoti jai pirštus. Tikrai privalėjo.

— Vadinasi, kapinėse nedažnai lankaisi.

Morgana sutramdė pyktį ir aistros pliūpsnį.

— Susitaikysiu su tuo, kad netiki, jog esu, kas esu. Bet netoleruosiu — nieku gyvu — pašaipų savo adresu.

— Nebūk tokia įsitempusi. — Nešas nubraukė plaukus Morganai nuo pečių ir pamasažavo jai sprandą. — Pripažįstu, paprastai man sekasi geriau. Po galais, aš dvylika valandų kalbėjausi su kuoktelėjusiu rumunu, kuris tvirtino esąs vampyras. Namuose jis neturėjo nė vieno veidrodžio. Privertė mane visą laiką nešioti ant kaklo kryželį. Jau nekalbu apie česnakus. — Prisiminęs Nešas vyptelėjo. — Šiaip ar taip, man nepabodo tenkinti jo prašymus, o jis buvo tikras žinių lobynas. Bet tu...

— Ką aš? — paskatino jį tęsti Morgana, iš paskutiniųjų stengdamasi nekreipti dėmesio į Nešo pirštą, slystantį jos ranka taip pat meistriškai ir jausmingai, kaip jis prieš tai glostė Luną.

— Paprasčiausiai negaliu tuo patikėti, Morgana. Tu stipri, protinga moteris. Stilinga, turi skonį — ką jau kalbėti apie tai, kad puikiai kvepi. Tiesiog negaliu apsimesti ir patikėti, jog visu tuo tiki.

Morganai užvirė kraujas. Ji netoleruos, paprasčiausiai negali toleruoti Nešo gebėjimo vienu metu ją siutinti ir gundyti.

— Ar tuo ir užsiimi norėdamas pasiekti savo? Apsimeti?

— Kai devyniasdešimtmetė senutė sako, kad jos mylimasis buvo nušautas kaip vilkolakis 1922 metais, neišvadinsiu jos melage. Mano supratimu, ji arba velniškai gera pasakininkė, arba tuo tiki. Kad ir kaip būtų, man tinka.

— Jei tik randi naujų spalvų scenarijui.

— Iš to aš gyvenu. Iš iliuzijų. Tai niekam nekenkia.

— O, net neabejoju, kad nekenkia, juk tu išeini, išlenki keletą bokalų su draugais ir kartu pasijuokiate iš prietrankos, iš kurio ėmei interviu. — Morganos akys liepsnojo. — Pabandyk iškrėsti tokį pokštą man, Nešai, ir tau liežuvį nusės karpos.

Nešas matė, kad Morgana ne juokais įtūžo, todėl užgniaužė šypseną.

— Aš tik sakau, kad pripažįstu, jog tu labai daug žinai — daugybę faktų ir išgalvotų dalykų, o man kaip tik to ir reikia. Spėju, kad raganos reputacija greičiausiai kilsteli metinius pardavimus penkiasdešimt procentų. Tai puikus kabliukas. Tiesiog tau nereikia žaisti šitų žaidimų su manimi.

— Manai, jog apsimetu ragana norėdama pagyvinti prekybą. — Morgana lėtai pakilo nuo sofos išsigandusi, kad jei liks sėdėti šalia Nešo, gali jį sužaloti.

— Aš ne... Ei! — Nešas pašoko, nes Luna suleido jam į šlaunis nagus.

Morgana su kate pritariamai susižvalgė.

— Sėdi mano namuose ir vadini mane šarlatane, melage ir vagile.

— Ne. — Nešas išsivadavo iš katės nagų ir atsistojo. — Visiškai ne tai ketinau pasakyti. Norėjau, kad žinotum, jog su manimi gali būti atvira.

— Atvira su tavimi. — Morgana ėmė žingsniuoti po kambarį, veltui stengdamasi atgauti savitvardą. Viena vertus, Nešas ją gundė jai pačiai to nenorint, antra, jis iš jos tyčiojosi. Nešas laikė ją apsimetėle. Ką gi, tam įžūliam šunsnukiui pasisekė, kad ji neprivertė jo bliauti ir krutinti trisdešimties centimetrų ilgio ausų. Suktai šypsodamasi Morgana atsigręžė. — Nori, kad su tavimi neapsimetinėčiau?

Pamačius šypseną Nešui palengvėjo — truputėlį. Jau buvo išsigandęs, kad ji ims svaidyti daiktus.

— Tik noriu, kad žinotum, jog gali atsipalaiduoti. Gali papasakoti man tikrų dalykų, o aš užsiimsiu pramanais.

— Atsipalaiduoti. — Morgana linktelėjo. — Puiki mintis. Abu turėtume atsipalaiduoti. — Ji žingtelėjo Nešo pusėn žėrinčiomis akimis. — Kodėl neužsikūrus židinio? Niekas taip nepadeda atsipalaiduoti kaip jauki židinio liepsna.

— Puiki mintis. — Ir, aišku, gundanti. — Užkursiu.

— O ne. — Morgana palietė Nešui ranką. — Leisk man.

Ji žaibiškai nusisuko ir staigiai ištiesė abi rankas židinio pusėn. Pajuto, kaip vėsus, grynas žinojimas srūva krauju. Šį senovišką įgūdį Morgana įvaldė vieną pirmųjų ir metams bėgant praras vieną paskutiniųjų. Pirmiausia akimis, paskui ir mintimis susitelkė į sausą medį. Po akimirkos kriokdama šoko liepsna, malkos sutraškėjo, pakilo dūmai.

Patenkinta savimi Morgana apmaldė liepsnas, kad židinyje rusentų smagi liepsnelė.

Ji atsigręžė nuleisdama pakeltas rankas. Su pasitenkinimu išvydo, kad Nešas ne tik išbalęs kaip popieriaus lapas, bet vis dar nepajėgia susičiaupti.

— Geriau? — meiliai pasiteiravo Morgana.

Nešas vos neatsisėdo ant katės. Luna nepatenkinta sukniaukė ir nuėjo nepaisydama sumurmėto atsiprašymo.

— Manau...

— Atrodo, neatsisakysi išgerti. — Pagyvėjusi Morgana ištiesė ranką. Grafinas pašoko nuo stalo, stovinčio už pusantro metro, ir nusileido jai į delną. — Brendžio?

— Ne. — Nešas giliai iškvėpė. — Ačiū.

— O aš išgersiu. — Morgana spragtelėjo pirštais. Konjako taurė atsklendė prie jos ir kybojo ore, kol Morgana įsipylė brendžio. Suprato, kad maivosi, bet vis tiek juto neapsakomą pasitenkinimą. — Tikrai nenori lašelio?

— Tikrai.

Gūžtelėjusi Morgana nusiuntė grafiną į vietą. Jam nusileidus stiklas vos girdimai barkštelėjo į medį.

— Ką gi. — Ji susirangė ant sofos šalia Nešo. — Apie ką mes kalbėjomės?

„Haliucinacija, — pamanė jis. — Hipnozė.” Nešas prasižiojo, bet pasigirdo tik mikčiojimas.

Morgana šypsojosi jam gudria katiniška šypsena. Specialūs efektai. Staiga viskas tapo taip aišku, kad Nešas nusijuokė iš savo kvailumo.

— Tikriausiai yra kokia viela, — pareiškė jis ir atsistojo paieškoti. — Velniškai šaunus triukas, mažyte. Neginčijamai aukščiausios klasės. Akimirką kitą buvai mane prigavusi.

— Nejaugi? — sumurmėjo Morgana.

— Pernai vienam vakarėliui buvau pasamdęs specialiųjų efektų meistrus. Reikėjo pamatyti, kokius triukus išdarinėjome.

Nešas pakėlė grafiną ieškodamas svertų ar jungiklių. Tačiau rado tik senovinį airišką krištolą ir lygų medį. Gūžtelėjo, priėjo prie židinio ir susirietė priešais liepsną. Įtarė, kad Morgana po malkomis turi paslėpusi degiojo mišinio, kurį uždegė delne slepiamu nediduku prietaisu. Įkvėptas šios minties Nešas staigiai išsitiesė.

— O jei taip? Į miestą atvažiuoja vaikinas. Jis mokslininkas, įsimyli ją, o paskui kraustosi iš proto stengdamasis paaiškinti viską, ką ji išdarinėja. Paaiškinti logiškai. — Nešo mintys šuoliavo pirmyn. — Galbūt jis atsėlina į jos apeigas. Ar kada nors atlieki kokius nors ritualus?

Morgana jau buvo užgniaužusi pyktį, dabar ją teėmė juokas.

— Savaime suprantama.

— Puiku. Galėsi papasakoti man, kaip viskas atrodo iš vidaus. Galime pakreipti siužetą taip, kad vaikinas pamatytų, kaip ji padaro kažką itin keisto. Sklando ore. Triukas su ugnimi taip pat geras. Galėtume įtraukti laužą, o mergina jį uždegtų be degtukų. Bet vaikinas nežinotų tiksliai, triukas tai ar tikrovė. Nežinotų ir žiūrovai.

Morgana gurkštelėjo brendžio ir mėgavosi šiluma krūtinėje. Pykčio priepuoliai labai vargino.

— O kas tavo scenarijuje svarbiausia?

— Atmetus baisybes ir įdomybes, manau, svarbiausia, ar tas vaikinas — paprastas vaikinukas — gali susitaikyti su tuo, kad įsimylėjo raganą.

Morgana staiga nuliūdo ir įsistebeilijo į savo taurę.

— Galėtum savęs paklausti, ar ragana gali susitaikyti su faktu, kad pamilo paprastą vyrą.

— Būtent todėl man tavęs ir reikia. — Nešas priėjo prie sofos ir klestelėjo šalia Morganos. — Ne tik dėl raganos, bet ir dėl moteriškojo požiūrio. — Vėl atgavęs pusiausvyrą jis patapšnojo moteriai per kelį. — O dabar pasikalbėkime apie kerėjimą.

Papurčiusi galvą Morgana padėjo taurę ir nusijuokė.

— Gerai, Nešai. Pasikalbėkime apie stebuklus.

4

Jis nesijautė vienišas. Kaip galėtų, kai valandų valandas leidžia vartydamas knygas, gaivindamas protą ir turtindamas savo pasaulį įvairiausiais faktais ir fantazijomis? Nuo vaikystės Nešas mielai tenkinosi savo paties draugija. Tai, kas kadaise buvo būtinybė, kad išgyventų, pamažu peraugo į gyvenimo būdą.

Laikas, praleistas su močiute, teta, o kartkartėmis ir vaikų namuose, išmokė Nešą, jog daug geriau pasirūpinti pramogomis pačiam negu kliautis suaugusiaisiais, kad pasirūpins tuo už jį. Dažniausiai pramogos prilygdavo ruošos darbams, paskaitai, įkalinimui vienutėje arba — močiutės prižiūrimam — žaibiškam kairiniam smūgiui.

Kadangi Nešui niekada nebuvo leista pasidžiaugti krūva žaislų ar draugų, jis sutelkė dėmesį į ypač nuostabų žaislą.

Dažnai pagalvodavo, kad tai teikia jam pranašumo, palyginti su geriau aprūpintais vaikais. Šiaip ar taip, vaizduotė yra judri, nelūžtanti ir stebėtinai lanksti. Supykęs suaugėlis negali jos atimti, kai nusižengi. Jos nereikia palikti, kai susikrovęs daiktus išvyksti kitur.

Dabar, kai jau gali sau leisti įsigyti ką tik panorėjęs — Nešas vienas iš pirmųjų pripažintų, kad žaislai suaugusiesiems yra nuostabus pramogų šaltinis — jis tebebuvo patenkintas vaizduotės jėga.

Galėjo atsiriboti nuo išorės pasaulio, tikrų žmonių ir valandų valandas jaustis laimingas. Tada anaiptol nebūdavo vienas — daugybė veikėjų ir įvykių sukdavosi jo galvoje. Nešui visąlaik pakakdavo vaizduotės. Kartais užšokdavo į kokį vakarėlį ir pasisukiodavo tarp žmonių, kad atsvertų tas vienumoje praleistas valandas ir prikauptų medžiagos fantazijai.

Bet vienišas? Ne, tai tikras absurdas.

Nešas turėjo draugų, pats valdė savo likimą. Tik jis, jis vienintelis galėjo rinktis, pasilikti namie ar išeiti. Jautėsi patenkintas, kad šis didelis namas priklauso jam vienam. Galėjo valgyti, kai išalkdavo, miegoti, kai pavargdavo, ir išmėtyti drabužius kur užsigeidęs. Dauguma Nešo draugų ir bendradarbių buvo nelaimingai vedę arba patyrę kartėliu atmieštas skyrybas — jie iššvaistydavo daugybę jėgų ir laiko skųsdamiesi savo antrosiomis pusėmis.

Tik ne Nešas Kirklandas.

Jis — vienišius. Nerūpestingas senbernis. Vienišas vilkas, besijaučiantis kaip žuvis vandenyje.

„Ir dėl ko, — mintyse nusistebėjo Nešas, — ta žuvis tokia patenkinta?”

Žinojo, dėl ko jis jaučiasi laimingas. Dėl to, kad gali pasistatyti nešiojamąjį kompiuterį ant stalo vidiniame kieme ir dirbti nutviekstas saulės, mėgaudamasis grynu oru, klausydamasis vandens šniokštimo. Dėl to, kad gali žaisti su nauju scenarijumi nesibaimindamas dėl terminų, biuro taisyklių ar moters, laukiančios, kol jis atsiplėš nuo darbo ir vėl skirs jai dėmesio.

Ar tai panašu į vienišo vyriškio dejones?

Nešas visą laiką žinojo, kad nėra gimęs įprastam darbui ar įprastiems santykiams. Dievas mato, močiutė nuolat kartojo, kad jis nieko nepasieks ir nebus vertas nė lašelio pagarbos. Ji minėjo ne kartą ir ne du, jog jokia padori moteris, turinti bent lašą sveiko proto, nenorės su juo susidėti.

Nešas nemanė, kad ta kietakaktė moteris magiškų istorijų kūrimą laikytų pagarbos vertu pomėgiu. Jei tebebūtų gyva, šnarpštelėtų ir pasipūtėliškai linktelėtų galva išgirdusi, kad Nešas trisdešimt trejų metų sulaukė nevedęs.

Vis dėlto jis išbandė ir kitą kelią. Trumpai buvo įsidarbinęs klerku draudimo bendrovėje Kanzase, tada pasibaisėjęs suprato, kad darbas nuo devynių iki penkių — ne jam. Neabejojo: pastarasis bandymas užmegzti rimtus santykius įrodė, jog Nešas neatitinka moters pastovumo poreikių.

Kaip per paskutinį susikirtimą rėžė buvusi meilužė Didi Driskol, jis... Kaip ji ten sakė? „Tu tik savanaudis, mažas emociškai įkalintas berniukas. Manai, jei jau esi geras meilužis, išlipęs iš lovos gali elgtis kaip tinkamas. Verčiau žaisi su savo pabaisomis nei užmegsi rimtus, brandžius santykius su moterimi.”

Ji išrėžė daug daugiau, Nešas nepamiršo, bet esmė buvo tokia. Negalėjo Didi kaltinti už tai, kad sviedė jam į veidą jo neatsakingumą. Arba marmurinę peleninę, jei jau taip. Nešas ją nuvylė. Jis nebuvo toks, kokio Didi tikėjosi — nenorėjo įsitaisyti žmonos. Nors ji stengėsi jį pakeisti ir sutvarkyti per jųdviejų kartu praleistą pusmetį, Nešas paprasčiausiai neatitiko reikalavimų.

Taigi Didi teka už savo chirurgo odontologo. Nešui neatrodė pernelyg arogantiška mintyse pakrizenti, kad sugedęs protinis dantis atvedė prie altoriaus.

„Geriau tu nei aš”, — mintyse ištarė Nešas bevardžiam odontologui. Didi — sumani, draugiška moteris, nuo kurios sunku atplėšti rankas, be to, nuostabiai šypsosi. O įsiutinta pademonstruodavo pagrindinės lygos beisbolo žaidėjo vertą metimą.

Pagalvojęs apie Didi, einančią ilgu slidžiu taku link bažnyčios altoriaus, tikrai nepasijuto vienišas.

Nešas — laisvas paukštis, turtingas plevėsa, neįsipareigojęs, neapsikrovęs vaikais ir be galo patenkintas. Kad ir ką tai reikštų.

Tai kodėl blaškosi po savo didžiulį namą lyg paskutinė gyva likusi ląstelė mirštančiame kūne?

Ir, daug svarbiau, kodėl ėmė kiloti telefono ragelį kas kelios minutės, norėdamas skambinti Morganai?

Šįvakar jie nedirbo. Morgana nesileido į kalbas ir sutiko Nešui skirti tik du vakarus per savaitę. Teko pripažinti, kad įveikus pirminius aštrius kampus, toliau bendradarbiauti sekėsi gana sklandžiai. Kol atsimindavo nelaidyti sarkastiškų pastabėlių.

Morgana turėjo puikų humoro jausmą ir subtilų dramatizmo pojūtį — o tai gerai, nes Nešo istorijai reikėjo ir to, ir ano. Tų kelių valandų per savaitę, praleidžiamų Morganos draugijoje, auka nepavadinsi. Tiesa, ji išliko nepalenkiama ir teigė esanti ragana, bet dėl to viskas tik įdomiau. Nešas kone nusivylė, nes ji daugiau nebeparodė jokių specialiųjų efektų.

Nešas demonstravo pasigėrėtiną savitvardą ir nepaleisdavo rankų į darbą. Dažniausiai. Jam neatrodė, kad pirštų susilietimai ar žaidimas su Morganos plaukais reiškia, jog jis nevaldo rankų.

Tikrai ne, turint omenyje, kad atsispirdavo minkštoms niūrioms lūpoms, ilgam baltam kaklui, aukštoms gražioms krūtims...

Nešas pats save suturėjo gailėdamasis, kad negali įspirti į ką nors rimtesnio ir teikiančio didesnį malonumą nei sofos kampas.

Geisti moters — absoliučiai normalu. Velniai griebtų, netgi smagu įsivaizduoti, kaip vartosi su Morgana lovoje. Bet dabar Nešo mintys vis krypo į ją bet kuriuo paros metu, dėl to kentėjo darbas, visa tai ėmė labiau panėšėti į apsėdimą.

Metas padaryti tam galą.

„Tai nereiškia, kad prarandu savitvardą”, — tarstelėjo sau Nešas. Buvo tikras šventasis. Net kai Morgana atidarė duris mūvėdama išblukusiais, apdriskusiais džinsiniais bridžiais — tai buvo jo silpnybė — Nešas užgniaužė pirminius instinktus. Mintis, kad jo samprotavimai grįsti ne tiek altruizmu, kiek savisauga, buvo truputį žeminanti. Asmeninis ryšys su Morgana sugadintų profesinį. Šiaip ar taip, su moterimi, galinčia išversti jį iš koto vienu bučiniu, geriausia elgtis atsargiai.

Nešas nujautė, jog toks smūgis būtų daug pavojingesnis nei mirtinas Didi metimas.

Tačiau jis norėjo paskambinti Morganai, išgirsti jos balsą, paklausti, ar gali užsukti pas ją kokiai valandai arba dviem.

Velniai rautų, jis nėra vienišas. Ar bent jau nebuvo, kol išjungęs automobilio variklį ir savo pavargusias smegenis nusprendė pasivaikščioti paplūdimiu. Visi sutikti žmonės ėjo šeimomis ar porelėmis, visi buvo susieti tvirtais artumo ryšiais. O Nešas vienas stebėjo vandenin slystančią saulę ir ilgėjosi to, ko žinojo išties nenorįs.

To, su kuo nežinotų ką veikti, jei turėtų.

Kai kurie žmonės netinka šeimai. Tiek Nešas žinojo iš savo patirties. Seniai nusprendė vengti šios klaidos ir išgelbėti bevardį ir beveidį vaiką nuo prasto tėvo.

Bet taip stovint vienam ir žiūrint į šeimas širdyje užgimė kažkoks nerimas, o namas, į kurį sugrįžo, pasirodė pernelyg didelis ir tuščias. Panoro, kad Morgana būtų su juo, kad jie galėtų pasivaikščioti susikibę už rankų prie vandens. Arba pasėdėti ant seno išblukusio rąsto — Nešas apglėbtų Morganą per pečius ir jie stebėtų įsižiebiančias pirmąsias žvaigždes.

Nešas susikeikė, čiupo telefono ragelį ir piktai suspaudė numerį. Išgirdus Morganos balsą lūpose nušvito šypsena, tačiau išblėso supratus, jog kalba atsakiklis — praneša, kad Morganos šiuo metu nėra.

Pamanė, gal turėtų palikti žinutę, bet padėjo ragelį. „Ką reikėtų sakyti? — paklausė savęs. — Tik norėjau su tavimi pasikalbėti. Man reikia tave pamatyti. Negaliu išmesti tavęs iš galvos.”

Purtydamas galvą Nešas vėl ėmė žingsniuoti po kambarį. Niūrios nuostabaus grožio kaukės spoksojo į jį iš savo vietų ant sienos. Žemose lentynose žibėjo lempos apšviesti aštrūs peiliai įmantriomis rankenomis. Siekdamas prasklaidyti įtampą Nešas čiupo vudu lėlę ir adata perdūrė jai širdį.

— Pažiūrėsim, kaip tau tai patiks, žmogau. Jis nusviedė lėlę į šoną, susigrūdo rankas į kišenes ir nusprendė, kad laikas ištrūkti iš namų. Velniai nematė, eis į kiną.

— Tavo eilė pirkti bilietus, — Morgana kantriai pakartojo Sebastianui. — Mano eilė pirkti spragintus kukurūzus, o Anos — rinktis filmą.

Jie žingsniavo Kaneri gatve; Sebastianas susiraukė.

— Aš pirkau bilietus praėjusį kartą.

— Ne. Nepirkai.

Sebastianas kreipėsi į Anastasiją — ji nusišypsojo, bet papurtė galvą.

— Praėjusį kartą pirkau aš, — patvirtino Ana. — Tu tik vėl bandai išsukti uodegą.

— Išsukti uodegą? — Įsižeidęs Sebastianas sustojo vidury šaligatvio. — Koks bjaurus posakis. Aš puikiai pamenu...

— Tai, ką nori, — užbaigė už jį Anastasija ir įsikibo pusbroliui į parankę. — Liaukis, pusbroli. Aš savo eilės neužleisiu.

Sebastianas kažką sumurmėjo, bet vėl pradėjo eiti, o Morgana ir Anastasija žengė įsikibusios jam į parankes. Jis išties norėjo pamatyti naująjį filmą su Švarcnegeriu ir rimtai baiminosi, jog Ana pasirinks saldžią romantinę komediją kitame kino teatre. Sebastianas nebuvo romantikos priešas, tik girdėjo, kad šįkart Arnoldas ypač sublizgėjo išgelbėdamas visą planetą nuo būrio piktų, pavidalus mainančių ateivių.

— Nesišiaušk, — nerūpestingai tarstelėjo Morgana. — Galėsi rinktis kitą kartą.

Jai labai patiko toks susitarimas. Kai tik turėdavo nuotaikos ir laiko, pusseserės su pusbroliu eidavo į filmą. Daugybę metų pešęsi, baręsi ir gadinę vienas kitam vakarus, pagaliau visi trys susikūrė sistemą. Ji turėjo trūkumų, bet paprastai išgelbėdavo nuo karštų ginčų prie bilietų kasos.

— Ir nesąžininga stengtis kitą paveikti, — pridūrė Anastasija pajutusi, kad Sebastianas braunasi į jos mintis. — Aš jau nusprendžiau.

— Tik noriu sulaikyti tave, kad neiššvaistytum mano pinigų. — Sebastianas pasidavė ir žvilgtelėjo į žmonių būrelį, besirikiuojantį į eilę. Jo nuotaika pasitaisė, kai pastebėjo iš priešingos pusės atžingsniuojantį vyrą. — Ką gi, ką gi, — pareiškė Sebastianas. — Argi ne puikumėlis?

Morgana jau buvo pastebėjusi Nešą ir tikrai nežinojo, suirzo ar apsidžiaugė. Per jųdviejų susitikimus jai pavykdavo išlikti ramiai. „Ir tai ne juokas”, — nusprendė Morgana, turėdama galvoje aistros kibirkštėles, įsižiebiančias kaskart jiedviem priartėjus vienam prie kito arčiau kaip per pusmetrį.

Gali su tuo susitvarkyti, priminė sau Morgana ir nusišypsojo Nešui.

— Laisvadienis?

Bloga Nešo nuotaika išgaravo. Morgana atrodė lyg tamsusis angelas: plaukai vilnijo ant pečių, trumputė raudona suknelė išryškino visus figūros linkius.

— Panašiai. Man patinka įgriūti į kieno nors kito filmą, kol prakaituoju prie savojo. — Nors teko pasistengti, kad atplėštų akis nuo Morganos, Nešas dirstelėjo į Sebastianą ir Anastasiją. — Sveiki.

— Smagu vėl susitikti, — pareiškė Anastasija. — Keista, kai anąkart visi trys ėjome į filmą, žiūrėjome jūsiškį „Apsimesti mirusiam”.

— Tikrai?

— Labai geras filmas.

— Kas jau kas, o Ana žino, — įsiterpė Sebastianas. — Paskutinį pusvalandį filmą žiūrėjo užsimerkusi.

— Pats geriausias komplimentas. — Eilei pajudėjus Nešas pasislinko į priekį kartu su trijule. — Na, o ką ketinate žiūrėti?

Anastasija sviedė žvilgsnį į Sebastianą, traukiantį piniginę.

— Filmą su Švarcnegeriu.

— Rimtai? — Nešas nė nenutuokė, kodėl Sebastianas krizena, bet nusišypsojo Morganai. — Aš irgi.

Atsisėdęs kino salėje šalia Morganos Nešas tarė sau, jog sėkmė jam vėl šypsosi. Visai nepaisė, kad jau buvo matęs filmo premjerą Holivude. Vis tiek greičiausiai būtų pasirinkęs šį filmą. Atsiminė, kad jis velniškai geras. Dinamiškas siužetas, nepagailėta humoro, atskiedžiančio smurtą, taip pat gerai sumeistrauta įtampos spiralė. Be to, filme buvo scena, per kurią į kino teatrą susirinkusios įžymybės vos nepašoko nuo kėdžių. Jei šypsosis sėkmė, filmui dar neįpusėjus, Morgana glausis jo glėbyje.

Šviesoms prigesus Morgana atsisuko į Nešą ir nusišypsojo. Nešas pajuto, kaip išsilydė kelios smegenų ląstelės, ir užsigeidė, kad vis dar rodytų dvigubus kino seansus.

Įprastomis aplinkybėmis jis užmiršdavo realybę vos tik kino filmas užkabindavo vaizduotę. Užvis labiausiai mėgo visa galva panirti į veiksmą. Retai kada jausdavo skirtumą, ar filmą mato pirmąkart, ar lanko kaip seną draugą dvidešimtąjį — kino teatre visada jausdavosi lyg namie. Bet šįvakar Nešas vis pamesdavo ekrane verdančių nuotykių giją.

Pernelyg gerai jautė šalia sėdinčią moterį, kad pajėgtų užmiršti realybę.

Kino teatrai turėjo savo kvapą. Perdėtai saldų, bet ganėtinai malonų aromatą — bufetininkų juokais vadinamą sviesto ir šiltų spragintų kukurūzų, saldžių ledinukų ir nuo išlietų limonadų sklindantį sirupo kvapą. Kad ir koks gundantis jis buvo — o Nešui šis kvapas visada atrodė gundantis — negalėjo išsivaduoti iš svajingo ir viliojančio Morganos kvepalų dvelksmo.

Kino salėje buvo vėsu, kone šalta. Nešas niekaip negalėjo suprasti, kodėl kondicionieriai dažniausiai nustatomi vėsinimo režimu patalpose, kuriose žmonės nejudėdami išsėdi dvi valandas. Bet Morganos kvapas buvo karštas, gundomai karštas, tarytum ji būtų sėdėjusi akinamos saulės nutvieksta.

Morgana neaikčiojo, nekrūpčiojo ir nesiglaudė prie Nešo, kad ir kaip siautėtų įsibrovėliai ar herojus. Atvirkščiai, ji įdėmiai stebeilijosi į ekraną, kartkartėmis užkrimsdama spragintų kukurūzų iš kartoninės dėžutės, kurioje jie sparčiai nyko.

Kartą Morgana vis dėlto sušnypštė pro sukąstus dantis ir įsikibo į juodu skiriantį ranktūrį. Nešas galantiškai suėmė jos ranką. Morgana į jį nepažvelgė, tačiau apvertė delną aukštyn ir jųdviejų pirštai susinėrė.

„Nieko negalėjau padaryti”, — tarė sau Morgana. Ji ne iš akmens. Ji — moteris iš kūno ir kraujo, o vyras šalia jai atrodo nežmoniškai patrauklus. Ir mielas, velniai rautų. Kažkodėl niekas negali paneigti, kad sėdėti kino salės prietemoje susikibus už rankų yra be galo malonu.

Kas čia blogo?

Morgana saugodavosi, kai likdavo vieni, stebėdavo, kad santykiai nesirutuliotų pernelyg greitai ar ne jos pasirinkta kryptimi. Tai nereiškia, kad jai teko Nešą jėga atstumti, su apmaudo gaidele priminė sau Morgana. Nešas net nebandė jos apkabinti, vėl pabučiuoti ar kaip kitaip sugundyti.

Nebent įskaitytų jo nerūpestingus, draugiškus prisilietimus. Prisilietimus, privertusius ją kelias valandas neramiai vartytis lovoje po paskutinio Nešo apsilankymo.

„Tai mano pačios bėdos”, — tarė sau Morgana ir pasistengė nekreipti dėmesio į ilgą lėtą spaudimą viduje, Nešui nykščiu tingiai slankiojant jos delnu aukštyn žemyn.

Šviesioji santykių pusė — Morganai patiko dirbti su Nešu, padėti jam analizuoti. Ne tik dėl to, kad jis smagus bendradarbis, kurio protą ir talentą ji gerbė — jųdviejų bendradarbiavimas teikė galimybę savaip aiškinti, kas ji tokia.

Be abejo, Nešas nepatikėjo nė vienu žodžiu.

„Žinoma, tai nesvarbu”, — tarė sau Morgana ir pametė įvykių seką, kai šiltas Nešo dilbis prigludo prie jos rankos. Jam nereikėjo tikėti, kad pasinaudojęs Morganos žiniomis sukurtų gerą scenarijų. Vis dėlto giliai širdyje Nešo požiūris Morganą liūdino. Kaip būtų ramu, jei jis patikėtų ir priimtų ją tokią, kokia yra.

Kai pasaulis buvo išgelbėtas ir užsidegė šviesos, Morgana ištraukė ranką iš Nešo saujos. Ne todėl, kad nebūtų gera, tiesiog ji nenorėjo rizikuoti prisišaukti kandžių Sebastiano pastabų.

— Puikiai pasirinkta, Ana, — pareiškė pusseserei Sebastianas.

— Pakartok, kai mano širdis ims plakti normaliai.

Pusbrolis apglėbė Aną per pečius jiems šlepsint išėjimo link.

— Išsigandai?

— Aišku, kad ne. — Ana šįkart nenorėjo to pripažinti. — Kone dvi valandas žiūrėti į neįtikėtiną pusnuogį kūną — to pakaktų, kad bet kuriai moteriai imtų bėgioti šiurpuliukai.

Jie išėjo į ryškiai apšviestą triukšmingą koridorių.

— Picos, — nusprendė Sebastianas. Jis metė žvilgsnį per petį į Nešą. — Nusiteikęs užkąsti?

— Aš visada nusiteikęs užkąsti.

— Puiku. — Sebastianas atidarė duris ir išvedė visą kompaniją į lauką. — Tu vaišini.

„Nieko sau trijulė”, — pamanė Nešas visiems keturiems kemšant picos gabalėlius su tįstančiu sūriu. Jie ginčijosi dėl visko: kokią picą pirkti ar kuris ateivis buvo nugalabytas įspūdingiausiai ką tik matytame filme. Nešas matė, kad Morgana ir Sebastianas kivirčais mėgaujasi neką mažiau nei pica, o Anastasija vis įsikiša į jų vaidus prisiėmusi teisėjo vaidmenį.

Akivaizdu, kad juos sieja stiprus ryšys, nes po barniais ir skundais tekėjo nenuneigiama meilės srovė.

Kai Morgana ištarė Sebastianui: „Nebūk toks šunsnukis, mielasis”, Nešas pajuto, kad žodžiams „šunsnukis” ir „mielasis” ji teikia vienodą svorį. Klausydamasis jų jis užgniaužė silpną pavydo bakstelėjimą, panašų į patirtąjį paplūdimyje leidžiantis saulei.

Visi jie tokie pat vaikai kaip ir jis. Tik jie, skirtingai nei Nešas, nebuvo vieni.

Anastasija atsigręžė į Nešą. Akimirką kažkas žybtelėjo jos akyse, tas kažkas taip priminė užuojautą, kad Nešas net susidrovėjo. Bet greitai išnyko ir Anastasija vėl buvo tik graži nerūpestingai besišypsanti moteris.

— Jie nesistengia tyčia būti šiurkštūs, — linksmai tarstelėjo ji. — Tiesiog negali susivaldyti.

— Šiurkštūs? — Nubraukusi plaukus ant peties Morgana pasukiojo taurę tamsiai raudono vyno. — Įvardyti Sebastiano trūkumus nėra šiurkštu. Jie tokie akivaizdūs. — Ji pliaukštelėjo Sebastianui per ranką, kai šis pasikėsino į picos gabalėlį jos lėkštėje. — Matai? — paklausė Nešo Morgana. — Jis godus.

— Net per daug dosnus, — atkirto Sebastianas.

— Išpuikęs, — išsišiepė pusbroliui Morgana ir atsikando gerą gabalą picos. — Irzlus.

— Melas. — Pasimėgavęs vynu Sebastianas atsilošė. — Aš pavydėtinai tvardausi. Tai tave visąlaik ištinka priepuoliai. Tiesa, Ana?

— Na, tiesą sakant, jūs abu...

— Ji taip iš to ir neišaugo, — įsiterpė Sebastianas. — Dar vaikystėje negavusi ko nori imdavo klykti lyg mirtį pranašaujanti šmėkla arba širsdavo pakampėse. Savitvarda niekada negalėjo pasigirti.

— Nemalonu priminti, — pasakė jam Anastasija, — bet mažiausiai pusė Morganos klyksmų kildavo todėl, kad tu ją išprovokuodavai.

— Savaime suprantama. — Sebastianas gūžtelėjo nė kiek neapgailestaudamas. — Buvo visai lengva. — Jis mirktelėjo Morganai. — Ir tebėra.

— Reikėjo tada, prieš daugelį metų, palikti tave kabėti palubėje.

Taurė sustingo pusiaukelėje prie Nešo lūpų.

— Atsiprašau?

— Ypač bjauri išdaiga, — paaiškino Sebastianas. Jis vis dar irzo, kad pusseserė tada apmulkino.

— Kurios tu ypač nusipelnei. — Morgana susiraukusi stebeilijosi į vyną. — Net nežinau, ar tau jau atleidau.

Anastasijai teko sutikti.

— Pasielgei tikrai bjauriai, Sebastianai.

Priremtas Sebastianas nusileido. Pasistengė

net pajuokauti prisiminęs praeitį:

— Man buvo tik vienuolika. Maži berniukai turi teisę elgtis bjauriai. Be to, gyvatė buvo netikra.

Morgana šnarpštelėjo:

— Atrodė tikra.

Sebastianas sukrizeno ir palinko prie Nešo papasakoti visos istorijos.

— Per gegužės pirmosios šventę visi susirinkome pas tetą Bryną ir dėdę Metjų. Pripažįstu, visuomet dairiausi progos išvesti iš kantrybės tą mergiščią ir žinojau, kad ji klaikiai bijo gyvačių.

— Kaip tik tavo būdui imti ir pasinaudoti šia mažyte baime, — sumurmėjo Morgana.

— Svarbiausia, kad ji buvo bebaimis vaikas — išskyrus tą vieną dalykėlį. — Sebastiano akys, gelsvai rusvos kaip katės, smagiai žibėjo. — Taigi turint omenyje, kad berniukai lieka berniukais, įmečiau guminę gyvatę į patį jos lovos vidurį — savaime suprantama, kai ji ten gulėjo.

Nešas nepajėgė užgniaužti šypsenos, bet pagavęs išdidų Morganos žvilgsnį įstengė pridengti juoką kosuliu.

— Neatrodo taip jau siaubinga.

— Jis privertė gyvatę šnypšti ir rangytis, — pridūrė Ana, prikandusi lūpą, kad neimtų šypsotis.

Sebastianas nostalgiškai atsiduso.

— Ištisas savaites tobulinau tą burtą. Magija niekada man nesisekė puikiai, tad bandymas buvo silpnokas. Vis dėlto... — jis sužvairavo į Morganą, — pavyko.

Nešas suprato neturįs ką pasakyti. Nepaisant visko, neatrodė, kad prie stalo sėdi su trimis protingais žmonėmis.

— Žodžiu, kai lioviausi klykti ir pamačiau, kad tai tik apgailėtinas burtas, nusiunčiau Sebastianą į palubį ir palikau jį ten kabėti žemyn galva. — Morgaños balsas išdavė pasipūtimą ir pasitenkinimą savimi. — Kiek tu ten kabėjai, brangusis?

— Dvi šlykščias valandas.

Ji nusišypsojo.

— Vis dar ten kabėtum, jei mano mama nebūtų tavęs radusi ir privertusi nuleisti.

— O visą likusią vasarą, — įsiterpė Anastasija, — judu stengėtės vienas kitą nurungti ir vis prisivirdavote košės.

Sebastianas ir Morgana nusišypsojo vienas kitam. Morgana pakreipė galvą ir skersai žvilgtelėjo į Nešą. Beveik girdėjo, kaip jo galvoje sukasi varžteliai.

— Tikrai nenori išgerti vyno?

— Ne, ačiū, aš vairuosiu. — Nešas suvokė esąs maustomas. Jis šyptelėjo Morganai. Kodėl turėtų pykti? Klausydamasis tapo jų būrelio nariu, be to, tai suteikė naujų spalvų jo būsimam scenarijui.

— Tai jūs, a... vaikystėje prikrėsdavote vienas kitam šunybių?

— Turinčiam tam tikrų gebėjimų vaikui sunku apsiriboti įprastais žaidimais.

— Kad ir ką žaisdavome, — Sebastianas kreipėsi į Morganą, — tu sukčiaudavai.

— Savaime suprantama. — Nė kiek neįsižeidusi Morgana padavė jam paskutinį picos gabalėlį. — Mėgstu laimėti. Jau vėlu. — Pakilusi ji pakštelėjo pusbroliui ir pusseserei į skruostus. — Nešai, gal parvežtum mane namo?

— Žinoma. — Kaip tik to jis ir norėjo.

— Atsargiai, Kirklandai, — tingiai patarė Sebastianas. — Ji mėgsta žaisti su ugnimi.

— Pastebėjau. — Nešas paėmė Morganą už rankos ir išsivedė.

Anastasija vos girdimai atsiduso ir pasirėmė smakrą.

— Matydama, kaip tarp jų kibirkščiuoja žiežirbos, stebiuosi, kad stalas neužsiliepsnojo.

— Netrukus bus ir liepsnų. — Sebastiano akys patamsėjo ir įsmigusios į vieną tašką tapo matinės. — Nori ji to ar ne.

Akimirksnį sunerimusi Ana palietė Sebastianui ranką.

— Juk viskas bus gerai?

Sebastianas neregėjo taip ryškiai, kaip būtų norėjęs. Su artimaisiais visados sunkiau, ypač su Morgana.

— Turės kelis guzus ir drykstelėjimus. — Dėl to jam buvo gaila. Paskui Sebastiano akys pragiedrėjo ir grįžo lengvabūdiška šypsenėlė. — Ana, ji išsikapstys. Morgana juk sakė mėgstanti laimėti.

Morgana negalvojo apie mūšius ar pergales, tik apie vėją, glostantį jai skruostus — jis toks vėsus ir švelnus it šilkas. Atkraginusi galvą spoksojo į tamsų dangų, kuriame vaidenosi pusmėnulis ir akinamai švietė žvaigždės.

Mėgautis buvo lengva. Greitas, atviru stogu automobilis, lekiantis vinguriuojančiu keliu, miglota mėnesiena ir jūros kvapo prisotintas oras. Taip pat buvo lengva mėgautis juo, vyru, vairuojančiu su įgimtu pasitikėjimu, pernelyg garsiai atsukusiu radiją, kvepiančiu naktimi ir jos paslaptimis.

Morgana pasuko galvą ir įsistebeilijo į Nešo profilį. O, jai labai patiktų pirštais perbėgti tuo kampuotu veidu, pajusti kaulų formą, vos juntamai brūkštelėti per tas gudrias lūpas, galbūt paglostyti šiurkštoką smakrą. Netgi labai patiktų.

Tai ko dvejoja? Nors nebuvo pasileidusi ir kiekvieno patrauklaus vyro nesimatavo kaip galimo meilužio, suprato, kad Nešą apėmusi aistra dar gilesnė. Ir matė — šiaip ar taip, netrukus viskas įvyks.

Morgana suvokė, kad toks ir yra jos atsakymas. Negalėjo nemaištauti pasijutusi marionete likimo rankose.

Bet neabejojo: jei pati pasirinktų Nešą, jei išlaikytų galią savo rankose, tai būtų visai kas kita nei žengti likimo vedamai. Galų gale, ji pati sau šeimininkė.

— Kodėl šįvakar išėjai į miestą? — paklausė Nešo Morgana.

— Neradau sau vietos. Pavargau nuo savęs.

Ji suprato, apie ką jis kalba. Toks jausmas Morganą aplankydavo nedažnai, bet kai užklupdavo, tapdavo nepakeliama.

— Kaip sekasi kurti scenarijų?

— Neblogai. Po poros dienų turėčiau jau išsiųsti jį savo agentui. — Nešas dirstelėjo į Morganą ir akimirksniu pasigailėjo. Ji buvo tokia graži, tokia gundanti, vėjo plaikstomais plaukais ir mėnesienos nužertu veidu, kad nebenorėjo atplėšti nuo jos akių. O taip valdyti judantį mechanizmą nėra itin išmintinga. — Tu labai padėjai.

— Ar tai reiškia, kad su manimi jau baigei?

— Ne. Morgana, aš... — Nešas nutilo ir nusikeikė, susigriebęs iškart, vos pravažiavo jos gatvelę. Tada pavažiavo atgal, įsuko į įvažiuojamąjį keliuką prie Morganos namo, bet variklio neišjungė. Akimirką susimąstęs sėdėjo tyloje žvelgdamas į namą, kuriame auksu švietė vienintelis langas, o visi kiti buvo juodi kaip derva.

Jei Morgana paprašytų, jis eitų kartu, turėtų eiti. Šįvakar kažkas vyko. Kažkas vyko nuo pat tos akimirkos, kai atsigręžė ir pažvelgė Morganai į akis. Nešą apėmė nerimą keliantis jausmas, kad dalyvauja kažkieno kito scenarijuje, kurio pabaiga dar neparašyta.

— Nerandi sau vietos, — sumurmėjo Morgana. — Tau tai nebūdinga. — Impulso pagauta ji siektelėjo raktelių ir išjungė variklį. Nutilus jo gausmui Morganai galvoje kurtinamai suspengė tyla. Jųdviejų kūnai susilietė ir Nešo kraujas užvirė nuo galimo malonumo pažado. — Ar žinai, ką paprastai darau, kai nerandu sau vietos?

Morgana ėmė kalbėti tyliau, jos balsas, regis, suskystėjo ir slydo oda tarytum karštas vynas. Nešas atsigręžė ir pamatė gyvas žydras jos akis, spindinčias mėnesienoje. O jo rankos jau siekė Morganos.

— Ką?

Morgana išsisuko Nešui iš rankų lyg vaiduoklis. Atvėrusi dureles ji išlipo, lėtai priėjo prie Nešo pusės ir pasilenkė taip, kad lūpomis kone siekė jo lūpas.

— Einu pasivaikščioti, — neatitraukdama akių nuo Nešo Morgana atsitiesė ir ištiesė jam ranką. — Eime kartu. Parodysiu tau stebuklingą vietą.

Nešas galėjo atsisakyti. Bet jis suprato, kad vyrui, kuris neišliptų iš automobilio ir nepaimtų jam ištiestos rankos, dar teks gimti.

Juodu perėjo pievelę toldami nuo namo su vieninteliame lange žibančia šviesa ir įžengė į mistiškus šešėlius, kuždančią kiparisų giraitės tylą. Mėnulis blykčiojo pro medžius išryškindamas keistus susisukusių šakų siluetus ant minkštos miškelio žemės. Vos juntamas vėjelis šiugždeno lapus ir priminė Nešui Morganos salone matytą arfą.

Morganai žengiant į priekį jautė jos tvirtą ir šiltą ranką savo delne — ji ėjo neskubėdama, bet ryžtingai.

— Mėgstu naktį. — Morgana giliai įkvėpė. — Jos kvapą ir skonį. Kartais pabundu naktį ir ateinu čia pasivaikščioti.

Nešas girdėjo akmenimis sruvenantį vandenį, ritmingą jo pliuškenimą. Dėl nesuvokiamų priežasčių jo paties širdis nerimastingai daužėsi krūtinėje.

Kažkas vyko.

— Medžiai, — jo paties balsas šešėliuotoje giraitėje skambėjo keistai ir paslaptingai. — Aš juos įsimylėjau.

Morgana sustojo ir smalsiai nužvelgė Nešą.

— Tikrai?

— Pernai buvau čia atvažiavęs atostogų. Sprukau nuo karščio. Negalėjau atsižiūrėti į medžius. — Jis uždėjo ranką ant kipariso, perbraukė per šiurkščią kamieno žievę, smarkiai apsilaupiusią. — Niekada nebuvau didelis gamtos mėgėjas. Gyvendavau miestuose arba priemiesčiuose. Bet jaučiau, kad privalau gyventi tokioje vietoje, kur pažvelgęs pro langą galėčiau matyti šiuos medžius.

— Kartais grįžtame ten, kur mūsų vieta. — Morgana vėl ėmė eiti, jos žingsnių ant minkštos žemės buvo negirdėti. — Kai kurie senovės kultai garbino tokius medžius. — Ji nusišypsojo. — Manau, pakanka juos mėgti, gerbti už jų amžių, grožį ir jėgą. Štai, — Morgana vėl sustojo ir atsigręžė į Nešą, — čia centras, širdis. Gryniausia magija visuomet glūdi širdyje.

Nešas nebūtų galėjęs pasakyti, kodėl jis suprato ar kodėl patikėjo. Galbūt kaltas mėnulis, o gal ta akimirka. Žinojo tik tiek, kad kūnu perbėgo virpulys, o mintys išsilakstė. Ir kažkur, širdies kamputyje, Nešas žinojo, kad čia jau yra buvęs. Su Morgana.

Jis pakėlė ranką, palietė jos veidą ir pirštais nuslydo skruostu prie smakro. Morgana nesujudėjo — nei prisiglaudė, nei atsitraukė. Tik toliau stebėjo Nešą. Ir laukė.

— Nežinau, ar man patinka tai, kas su manimi darosi, — tyliai tarė jis.

— Kas su tavimi darosi?

— Sutikau tave. — Nepajėgdamas atsispirti jis pakėlė ir kitą ranką, suėmė Morganos veidą, įkalindamas jį įtampos kaustomais pirštais. — Ir tave sapnuoju. Net vidury dienos sapnuoju tave. Negaliu to išjungti nei persikelti į kitą sceną, kad ir kaip norėčiau. Taip tiesiog nutinka.

Morgana pakėlė ranką ir suėmė Nešą už riešo, norėdama pajusti jo sveiką, stiprų pulsą.

— Ar tai jau taip blogai?

— Nežinau. Man puikiai sekasi vengti painiavos, Morgana. Nenoriu, kad kas nors keistųsi.

— Vadinasi, mudviem viskas bus paprasta.

Nešas tikrai nežinojo, sujudėjo ji ar jis pats, bet kažkaip Morgana atsidūrė jo glėbyje, o jo lūpos gėrė iš jos lūpų. Joks sapnas nebūtų taip jaudinęs.

Morganos liežuvis žaidė jo liežuviu, gundydamas nerti giliau. Ji pasitiko jį su dejone, privertusi kraują užvirti. Galiausiai Nešas pamalonino save, liežuviu nuslydęs ilgu jos kaklu, brūkštelėjęs per jame tvinkčiojantį pulsą, švelniai krimstelėjęs jautrią vietelę po smakru, kol pajuto, kad Morganą nupurtė pirmasis bejėgiškas šiurpuliukas. O tada jis nėrė, dar giliau ir beviltiškiau — kai tik vėl lūpomis pasiekė jos lūpas.

Kaip Morgana galėjo pamanyti turinti pasirinkimą, galinti kontroliuoti padėtį? Tai, ką jie vienas kitam dabar dovanojo, buvo sena kaip pasaulis, šviežia kaip pavasaris.

„Jei tai tebūtų malonumas ir nieko daugiau”, — nerišliai tarė sau Morgana, pojūčiams atakuojant jos valią. Tačiau net kūnui virpant iš malonumo ji žinojo, kad už to slypi daugiau, daug daugiau.

Per visą savo, suaugusios moters, gyvenimą Morgana nė karto nebuvo dovanojusi širdies. Pavydžiai jos nesaugojo, nes širdis visuomet buvo saugi. Bet dabar, virš galvos šviečiant mėnuliui, tylių senų medžių akivaizdoje, Morgana atidavė savo širdį Nešui.

Širdį pervėrus staigiam sidabrinio skausmo dūriui ji tvirčiau jį apglėbė. Iš lūpų išsprūdo Nešo vardas. Tą akimirką suprato, kodėl turėjo atsivesti jį čia, į savo pačią asmeniškiausią vietą. Kur dar, jei ne čia, Morgana būtų galėjusi prarasti širdį?

Dar akimirką ji glaudė Nešą prie savęs, leisdama savo kūnui pajusti, ką jis galėtų jai suteikti, gailėdamasi, jog negali išlaikyti žodžio ir padaryti taip, kad viskas būtų paprasta.

Dabar paprasta nebebus. Nė vienam iš jų. Morgana galėjo tik pasinaudoti dar likusiu laiku ir juos abu parengti.

Kai Morgana buvo beatšlyjanti, Nešas prisitraukė ją arčiau vėl bučiuodamas į lūpas, kol galvoje ėmė sūkuriuoti vaizdai, garsai ir troškimai.

— Nešai. — Morgana pakreipė galvą ir raminamai pasitrynė skruostu jam į skruostą. — Tai negali nutikti dabar.

Tylus jos balsas prasiskverbė pro riaumojimą Nešo galvoje. Jį apėmė troškimas parversti ją ant žemės, paimti čia pat, nedelsiant, ir įrodyti, kad ji klysta. Tai privalėjo nutikti dabar. Nutiks dabar. Plūstelėjusi smurto banga apstulbino Nešą. Išsigandęs jis atitraukė rankas — suvokė, kaip skaudžiai spaudžia Morganą.

— Atleisk. — Nešo rankos nusileido prie šonų. — Aš tave užgavau?

— Neužgavai. — Sujaudinta Morgana pakėlė jo ranką sau prie lūpų. — Aišku, kad neužgavai. Nesijaudink.

Dar ir kaip jaudinsis, velniai griebtų. Jis niekada, nė karto gyvenime nėra pasielgęs su moterimi šiurkščiai. Kai kurios galėtų prikišti, kad jausmų srityje Nešas pernelyg nerūpestingas, ir jei tai tiesa, jam labai gaila. Bet nė viena nerastų pagrindo apkaltinti jį fiziniu šiurkštumu.

Vis dėlto vos nenusitempė Morganos ant žemės ir nepaėmė jos, apimtas beviltiško geismo, nė nesusimąstęs, ar ji neprieštarauja, ar to nori.

Sukrėstas Nešas susigrūdo rankas į kišenes.

— Buvau teisus, man nepatinka tai, kas vyksta. Pabučiavau tave antrą kartą ir antrą kartą pasijutau taip, tarsi būčiau privalėjęs taip pasielgti. Kaip privalau kvėpuoti, valgyti ir miegoti.

Jai teks atsargiai rinktis žodžius:

— Meilė taip pat būtina, kad išgyventume.

Nešas tuo abejojo, nes išgyveno be jos didžiąją savo gyvenimo dalį. Įdėmiai žvelgdamas į Morganą, jis papurtė galvą.

— Žinai, gražuole, jei tikėčiau, kad išties esi ragana, sakyčiau, esu užkerėtas.

Morgana nustebo pasijutusi įskaudinta. Skaudino ne patys žodžiai, o nuo jų tarp jųdviejų atsiradęs atstumas. Kad ir kaip stengtųsi, niekaip neprisimintų, kada anksčiau ją būtų įskaudinęs koks nors vyras. Galbūt tai ir reiškia būti įsimylėjusiai. Anksčiau Morgana savo širdies nesaugojo, bet gali apsaugoti dabar.

— Vadinasi, laimė, kad tuo netiki. Nešai, tai tebuvo bučinys. — Ji nusišypsojo vildamasi, kad šešėliai paslėps jos akyse slypintį liūdesį. — Nėra ko bijoti bučinio.

— Aš tavęs geidžiu. — Nešo balsas sušiurkštėjo, rankos kišenėse susigniaužė į kumščius. Geismas buvo susipynęs su bejėgiškumu. Galbūt dėl to vos nepasidavė smurto protrūkiui. — Tai gali būti pavojinga.

Morgana tuo nė kiek neabejojo.

— Sužinosime, kai ateis laikas. Aš pavargau. Einu namo.

Šįkart eidama per giraitę Morgana neištiesė Nešui rankos.

5

Morgana pirmą kartą atvėrė „Wicca” duris pirkėjams prieš penkerius metus ir kelis mėnesius iki tos dienos, kai pro jas įžengė Nešas, ieškodamas raganos. Parduotuvė klestėjo, nes Morgana užsispyrė prekiauti tik įdomiomis prekėmis, mielai dirbo neskaičiuodama valandų, nuoširdžiai džiaugėsi pirkimo ir pardavimo žaidimu.

Kadangi Morganos šeima nuo neatmenamų laikų buvo pasiturinti, ji galėjo gyventi savo malonumui, aprūpinta daugybės patikos fondų. Morgana apsisprendė tapti verslininke labai paprastai. Buvo gana ambicinga ir daugiau nei užtektinai išdidi, kad trokštų pati užsidirbti duonai.

Morganos širdis linko prie parduotuvės, nes taip galėjo apsisupti mėgstamais ir džiaugsmą teikiančiais daiktais. O po paties pirmojo sandorio pajuto malonumą perduoti tuos daiktus kitiems, kurie taip pat jais džiaugsis.

Nuosavas verslas turėjo rimtų pranašumų. Laimėjimo jausmas, natūralus savininko išdidumas, amžina žmonių, ateinančių ir išeinančių iš tavojo gyvenimo, kaita. Bet medalis turi dvi puses. Jei esi apdovanotas atsakomybės jausmu, neįmanoma paprasčiausiai užverti duris ir nuleisti žaliuzes, panorus likti vienam.

Vienas iš daugelio Morganos būdo bruožų buvo nepaneigiamas atsakomybės jausmas.

Šią sekundę troško, kad tėvai būtų leidę jai išaugti papaikusia, egoistiška, neatsakinga moterimi. Jei jie nebūtų taip gerai Morganos išauklėję, galėtų užrakinti duris, šokti į mašiną ir važiuoti tol, kol išsisklaidys nemaloni nuotaika.

Morgana nebuvo pratusi jaustis išmušta iš vėžių. Jai visai nepatiko, kad tokią nesmagią nuotaiką sukėlė vyriškis. Kiek atsimena, visada sugebėdavo susitvarkyti su vyriškosios giminės atstovais. Tai buvo — ši mintis privertė ją šyptelėti -talentas. Net vaikystėje Morgana sugebėdavo apsukti tėtį ir dėdes aplink pirštelį ir pasiekti savo, pasitelkdama žavesį, kaltės jausmą ir užsispyrimą. Su Sebastianu susitvarkyti būdavo sunkiau, bet ji jautė, kad galiausiai pralaužė net ir jo apsaugas.

Sulaukusi paauglystės Morgana staigiai išmoko bendrauti su vaikinukais. Žinojo, kaip elgtis, jei vaikinas domina, ir kaip — jei ne. Metams bėgant tereikėjo paprasčiausiai taikyti tas pačias taisykles su subtiliomis variacijomis vyrams.

Morganai jos gundantis patrauklumas buvo džiaugsmo šaltinis. Ji puikiai suvokė, kad toks žavesys prilygsta bet kuriai kitai galios formai. Morgana galia niekada nepiktnaudžiavo. Jos santykiai su vyrais, nesvarbu, virsdavo jie draugyste ar susižavėjimu, visuomet buvo sėkmingi.

Iki šiol. Iki Nešo.

„Kada ėmė strigti?” — mintyse paklausė savęs Morgana ir supakavusi ilgą laibą ženšenio balzamo buteliuką įdėjo į maišelį pirkėjui. Tada, kai pasikliovė vos juntamai bakstelėjusia nuojauta ir perėjo per šitą pačią parduotuvę pasikalbėti su juo pirmą kartą? Kai pakluso įsižiebusiam smalsumui bei traukai ir jį pabučiavo?

Galbūt pirmą kartą rimtai suklydo tik vakar vakare, leidusi sau vadovautis vien jausmais. Nusivedusi Nešą į giraitę, į vietą, kur dūzgė oras ir liejosi mėnesiena.

Anksčiau nebuvo ten nusivedusi jokio vyro. Daugiau jokio ir nenusives.

Prisiminusi, kaip viskas buvo, Morgana beveik save įtikino, kad tik toji vieta ir naktis privertė ją patikėti, jog įsimylėjo.

Nenorėjo pripažinti, kad sugebėjo taip greitai įsimylėti ir negalėjo rinktis.

Todėl nepripažins ir viską užbaigs.

Morgana kone girdėjo, kaip kvatojasi dvasios. Nepaisydama to apėjo prekystalį norėdama padėti pirkėjui.

Visą rytą pirkėjų buvo nedaug, bet jie šį bei tą pirko. Morgana ir pati nežinojo, ar jai labiau patinka, kai užsuka apsižiūrėti suinteresuoti lankytojai, ar kai parduotuvėje lieka tik jiedvi su Luna.

— Manau, dėl visko turėčiau kaltinti tave. — Morgana alkūnėmis įsirėmė į stalą ir pasilenkė taip, kad galėtų pažvelgti katei į akis. — Jei nebūtum buvusi tokia draugiška, nebūčiau palaikiusi jo nepavojingu.

Luna paprasčiausiai pamojavo uodega ir nutaisė gudrias akis.

— Jis toli gražu nėra nepavojingas, — tęsė Morgana. — Dabar jau vėlu trauktis. O, žinoma, — tarė ji Lunai sumirksėjus, — galėčiau pasakyti, kad susitarimas atšaukiamas. Galėčiau prigalvoti dingsčių, kodėl nebegaliu daugiau su juo matytis. Jei norėčiau prisipažinti esanti bailė. — Morgana giliai įkvėpė ir priglaudė kaktą prie katės galvos. — Aš nesu bailė. — Luna žaismingai patapšnojo letenėle Morganai per skruostą. — Nemėgink taikytis. Jei visas šitas reikalas dar labiau išsprūs iš rankų, tu būsi kalta.

Prasivėrus parduotuvės durims Morgana pakėlė akis. Pamačius Mindę lūpose nušvito palengvėjimo šypsena.

— Sveika. Ar jau antra valanda?

— Beveik. — Mindė pakišo rankinuką po prekystaliu ir greitai pakasė Lunai tarp ausų. — Na, tai kaip sekasi?

— Visai neblogai.

— Matau, pardavei didžiąją rožinio kvarco kekę.

— Maždaug prieš valandą. Ji pateks į gerus namus, pas jauną porelę iš Bostono. Dabar kvarcas sandėlyje, galima bus jį supakuoti ir išsiųsti.

— Nori, kad supakuočiau ir išsiųsčiau?

— Ne, tiesą sakant, mielai atsikvėpčiau nuo prekybos. Pati išsiųsiu, kol tu prižiūrėsi parduotuvę.

— Žinoma. Morgana, atrodai šiek tiek nusiminusi.

Morgana kilstelėjo antakį.

— Nejaugi?

— Aha. Leisk madam Mindei pažiūrėti. — Ji paėmė Morganos ranką ir įsmeigė į delną kietą žvilgsnį. — Aha. Jokios abejonės. Bėdos dėl vyro.

Nepaisydama tikslių — erzinamai tikslių Mindės žodžių Morgana šyptelėjo.

— Madam Mindė, be galo nemalonu abejoti, ar sugebate skaityti iš delno, bet jūs visada sakote „bėdos dėl vyro”.

— Rizikuoju, — paaiškino Mindė. — Nustebtum sužinojusi, kiek žmonių kiša man savo delnus vien dėl to, kad dirbu pas raganą.

Suintriguota Morgana kilstelėjo galvą.

— Tikriausiai nustebčiau.

— Na, daugelis nedrįsta kreiptis į tave, o į mane kreiptis atrodo saugu. Ko gero, jiems atrodo, kad tai gali būti pavojinga, bet ne tiek, kad reikėtų nerimauti. Tarytum rizikuotų pasigauti nepavojingą virusą ar panašiai.

Pirmą kartą po ilgo laiko Morganai krūtinėje sukunkuliavo juokas.

— Aišku. Tikriausiai jie nusiviltų sužinoję, kad neskaitau iš delno.

— Iš manęs to nesužinos. — Mindė kilstelėjo nefritu ir sidabru inkrustuotą veidrodėlį prie veido. — Bet sakau tau, brangioji, nereikia būti aiškiarege, kad pamatyčiau aukštą blondiną puikiu užpakaliuku ir akimis, dėl kurių verta mirti. — Ji brūkštelėjo spirale susisukusią garbanėlę į kaktos vidurį ir žvilgtelėjo į Morganą. — Jis sunkina tau gyvenimą?

— Ne. Galiu susitvarkyti.

— Su jais lengva tvarkytis. — Pasidėjusi veidrodėlį Mindė išsivyniojo kramtomosios gumos plytelę. — Kol pasidaro svarbūs. — Ji šyptelėjo Morganai. — Tik tark žodį ir aš dėl tavęs įsikišiu.

Šypsodamasi Morgana paglostė Mindei skruostą.

— Ačiū, bet šįkart sužaisiu viena.

Morgana praskaidrėjusia nuotaika įžengė į sandėliuką. Šiaip ar taip, ko ji taip nerimauja? Gali susitvarkyti su jausmais. Susitvarkys. Juk, nepažįsta Nešo taip gerai, kad jis būtų jai svarbus.

— Turiu daugybę darbų, — pareiškė sau Nešas. — Daugybę.

— Jis tysojo ant sofos — metro aštuoniasdešimties centimetrų ilgio baldo su nublukusiomis, išsiduobusiomis sėdynėmis; šią sofą įsigijo blusturgyje, ji akivaizdžiai buvo skirta popiečio poguliui. Atverstos knygos mėtėsi Nešui ant pilvo ir ant grindų. Kitapus kambario televizoriaus ekrane mirgėjo popietinės muilo operos agonija ir patosas. Ant užgriozdinto kavos stalelio stovėjo butelis limonado, jei kartais užsigeistų numalšinti troškulį.

Kitame kambaryje dėl dėmesio stokos raukėsi kompiuteris. Nešui pasirodė, kad kone girdi, kaip jis verkšlena.

Tai nereiškia, kad Nešas nedirba. Jis tingiai nuplėšė bloknoto lapelį ir ėmė lankstyti. Galbūt ir tyso ant sofos, gal ir praleido didžiąją ryto dalį spoksodamas į lubas. Bet jis galvojo. Gal ir susidūrė su rašymo sunkumais, bet tai nereiškia, kad užstrigo ir nebepajėgia rašyti ar panašiai. Tiesiog reikia duoti laiko mintims subręsti.

Paskutinį kartą perlenkęs lapelį Nešas prisimerkė ir paleido miniatiūrinį bombonešį. Dėl smagumo pridėjo atitinkamų garso efektų, iliustruojančių lėktuvo sklendimą ir priverstinį nusileidimą ant popierinių lėktuvėlių krūvos.

— Sabotažas, — niūriai pareiškė Nešas. — Tikriausiai prie surinkimo linijos dirba šnipas. — Patogiau įsitaisęs ėmė lankstyti dar vieną lėktuvėlį, o mintys kažkur nuklydo.

Scena viduje dieną. Apleistas didžiulis skardus angaras. Drumzlina šviesa per paradinį įėjimą nuožulniai krinta ant sidabrinio naikintuvo fiuzeliažo. Iš lėto artėja žingsniai. Kuo labiau artėja, tuo labiau primena moters žingsnius. Kulniukų kaukšėjimas į betoną. Ji įslysta pro duris, iš šviesos į šešėlį. Nuleistas blizgančios skrybėlės kraštas temdo veidą, bet neužstoja figūros, įspraustos į trumpą raudoną odinę suknelę. Ilgos grakščios kojos žengia angaru. Gležna ranka laiko juodos odos lagaminą.

Moteris neskubėdama apsižvalgo ir prieina prie lėktuvo. Lipant į lakūno kabiną sijonas pakyla apnuogindamas švelnias baltas šlaunis. Judesiai tikslingi. Ji įsliuogia į piloto vietą, atrakina odinio lagamino spyneles.

Lagamine — maža mirtina bomba, kurią moteris paslepia po valdymo skydeliu. Ji nusijuokia. Juokas aistringas, gundantis. Kamera pritraukia veidą.

Morganos veidą.

Keikdamasis Nešas nusviedė lėktuvėlį. Šis tuoj pat smigo nosimi žemyn. „Ką čia išdarinėju?” — paklausė savęs. Kuria istorijas apie ją. Mėgaujasi prastu simbolizmu. Taip, aišku, Morgana įsliuogė į jo kabiną ir susprogdino bombą. Tai ne priežastis apie ją svajoti.

Juk turi darbo, tiesa?

Pasiryžęs jį nudirbti Nešas sukrutėjo ir knygos nušliuožė ant žemės. Jis pakėlė nuotolinio valdymo pultelį ir išjungė televizorių, paskui pakėlė tai, kas liko iš bloknoto. Paspaudęs mygtuką įjungė diktofoną. Neprireikė nė penkių sekundžių klaidai suprasti ir vėl jį išjungti. Nešo būsena buvo netinkama klausytis Morganos balso.

Pakilo barstydamas knygas ir jas peržengė. Jis galvoja, tikrai galvoja. Galvoja, kad reikia nešdintis iš namų, velniai rautų. Ir tiksliai žino, kur nori važiuoti.

Nusprendęs, kad tai jo reikalas, Nešas čiupo raktelius. Jis priėmė sąmoningą sprendimą. Kai vyrui ima niežėti, labai palengvėja pasikasius.

Morganos nuotaika pasitaisė, ji jau galėjo niūniuoti pritardama tyliai grojančiam radijui. „Kaip tik to ir reikia”, — tarė sau. Puodelio raminamosios ramunėlių arbatos, valandos vienumoje ir malonaus, konstruktyvaus darbo. Supakavusi kristalo kekę ir užrašiusi adresą Morgana išsitraukė inventoriaus registracijos žurnalą. Būtų galėjusi smagiai praleisti popietę gurkšnodama raminamąją arbatą, klausydamasi muzikos ir peržiūrinėdama prekes. Morgana neabejojo, kad būtų taip ir padariusi, jei jai nebūtų sutrukdę.

Jei būtų pajėgusi susikaupti, gal būtų pasirengusi išvysti pro duris žengiantį Nešą. Bet iš tiesų nebuvo svarbu, ką ji būtų galėjusi suplanuoti, mat Nešas išdidžiai priėjo prie stalo, trūktelėjęs už rankos pastatė Morganą ant kojų ir įspaudė ilgą, kietą bučinį į nustebusias jos lūpas.

— Tai, — pareiškė Nešas atsiplėšęs nuo Morgaños lūpų įkvėpti oro, — buvo mano sumanymas.

Nors nervai čirškėte čirškėjo, Morgana sugebėjo linktelėti.

— Aišku.

Nešas leido sau rankoms nuslysti jos klubais ir apglėbė juos, kad Morgana nepaspruktų.

— Man patiko.

— Tau gerai. — Dirstelėjusi Nešui per petį Morgana pastebėjo tarpduryje stovinčią ir kvailai besišypsančią Mindę. — Susitvarkysiu, Mindė.

— O, nė neabejoju. — Mirktelėjusi Mindė uždarė duris.

— Ką gi. — Stengdamasi atgauti savitvardą Morgana įsirėmė rankomis Nešui į krūtinę ir stumtelėjo jį nuo savęs. Nenorėjo, kad Nešas pajustų, kaip smarkiai daužosi jos širdis ir linksta keliai. Taip žaidimo neišloši. — Dar ko nors reikėjo?

— Manau, reikia dar labai daug. — Įsmeigęs akis į Morganą Nešas prispaudė ją prie stalo. — Kada norėtum pradėti?

Jai teko nusišypsoti.

— Tikriausiai tai galima pavadinti ėjimu tiesiai prie esmės.

— Galime pavadinti, kaip tik panorėsi. Man taip atrodo. — Morgana avėjo aukštakulnius, todėl jų akys buvo viename lygyje ir Nešui tereikėjo tik vos palinkti į priekį, kad galėtų krimstelėti jos putlią apatinę lūpą. — Aš tavęs geidžiu ir neįsivaizduoju, kaip vėl galėsiu blaiviai mąstyti, jei nepraleisiu kelių naktų su tavimi. Mylėdamas tave įvairiausiais būdais.

Giliai viduje suvirpo jaudulys ir ėmė sklisti po kūną. Morganai teko įsikibti į stalo kraštą, kad išsilaikytų ant kojų. Tačiau kai prakalbo, jos balsas skambėjo tyliai ir tvirtai.

— Galėčiau pasakyti, kad jei pasimylėtume, niekada nebesugebėtum blaiviai mąstyti.

Nešas priglaudė delną Morganai prie skruosto ir lūpomis brūkštelėjo per jos lūpas.

— Surizikuosiu.

— Galbūt. — Morganos alsavimas keliskart sutrūkčiojo, kol pajėgė jį suvaldyti. — Turėsiu nuspręsti, ar aš noriu rizikuoti.

Nešo lūpas, prilipusias prie Morganos burnos, iškreipė šypsena. Jis pajuto ją nukrėtusį šiurpuliuką.

— Nevenk pavojų.

— Nevengiu. — Morgana leido sau akimirką pasimėgauti Nešo teikiamu malonumu. — O jei pasakyčiau, kad dar neatėjo tinkamas metas? Ir kad abu žinosime, kai ateis?

Nešo rankos pakilo nuo klubų, jis ėmė nykščiais glostyti krūtų kauburėlius.

— Atsakyčiau, kad išsisukinėji.

— Klystum. — Pakerėta, nes Nešo glamonės buvo neįtikėtinai švelnios, Morgana priglaudė skruostą jam prie veido. — Patikėk, klystum.

— Velniop tą metą. Važiuojame pas mane, Morgana.

Vos girdimai atsidususi ji atsitraukė.

— Gerai. — Morgana papurtė galvą pamačiusi, kaip patamsėjo Nešo akys. — Tau padėti, su tavimi padirbėti. Ne miegoti su tavimi. Ne šiandien.

Išsišiepęs Nešas palinko prie Morganos ir žaismingai grybštelėjo ausį.

— Vadinasi, turėsiu daug laiko pakeisti tavo nuomonę.

Morgana žingtelėjo atgal, jos akys buvo be galo ramios, kone liūdnos.

— Gali persigalvoti pats, kol nieko nenutiko. Tuoj paprašysiu Mindės, kad pavaduotų mane likusią dienos dalį.

Morgana užsispyrė važiuoti pati ir sekė Nešui iš paskos kartu su Luna, susirangiusią keleivio sėdynėje. „Duosiu jam dvi valandas, — pažadėjo sau Morgana. — Tik dvi.” Prieš išeidama, iš visų jėgų pasistengs praskaidrinti Nešui protą, kad jis galėtų dirbti.

Nešo namai Morganai patiko: ir apžėlęs kiemas, kuris prašyte prašėsi sodininko, ir tinkuotas pastatas su arkos formos langais, raudonų čerpių stogu. Jo namas stovėjo arčiau jūros nei jos, tad vandens muzika skambėjo visa jėga. Šoniniame kieme augo du kiparisai, palinkę vienas į kitą tarytum du rankas tiesiantys įsimylėjėliai.

„Namas jam tinka”, — dingtelėjo Morganai, išlipusiai iš automobilio ir nuo takelio nužengusiai į žolę, siekiančią jai virš kulkšnių.

— Kiek laiko jau čia gyveni? — paklausė ji Nešo.

— Keletą mėnesių. — Jis apsidairė po kiemą. — Reikia nusipirkti žoliapjovę.

„Jau seniai čia reikia gero sodo traktoriuko”, — toptelėjo Morganai.

— Taip, reikia.

— Bet man visai patinka natūrali gamta.

— Tu tinginys. — Morgana pajuto užuojautą narcizams, kurie stengėsi iškelti galveles virš piktžolių. Ji nuėjo prie durų, o Luna karališkai gracingai nusekė šeimininkei iš paskos.

— Man reikia paskatinimo, — pasakė Morganai Nešas atidarydamas paradines duris. — Dažniausiai gyvendavau butuose ir apartamentuose. Čia pirmas normalus mano namas.

Morgana apsidairiusi išvydo aukštas, vėsias koridoriaus sienas, puikius tamsaus medžio įvijus laiptus, kylančius aukštyn ir viršuje virstančius atviru balkonu.

— Bent jau namą gerą išsirinkai. Kur dirbi?

— Tai šen, tai ten.

— Hmm. — Morgana nužingsniavo koridoriumi ir dirstelėjo pro pirmą arkos formos įėjimą. Už jo buvo didžiulė, suversta svetainė plačiais langais be užuolaidų ir plikomis kietmedžio grindimis. „Ženklai, — pamanė Morgana, — vyro, dar neapsisprendusio, ar čia pasiliks.”

Baldai nederėjo vieni su kitais ir skendėjo po knygų, popierių, drabužių ir indų — greičiausiai seniai pamirštų — krūvomis. Dauguma knygų buvo bet kaip sugrūstos į lentynas, pakabintas ant vienos iš sienų. „Ir žaislai”, — pastebėjo Morgana. Ji pati dažnai savo smulkmenas vadindavo žaislais. Maži daikčiukai, teikiantys malonumo, apmaldantys nuotaikas ir padedantys praleisti laiką.

Morgana pastebėjo ant sienos kabančias nuostabaus grožio niūrių išraiškų kaukes, rafinuotą Maksfildo Perišo nimfų paveikslą, filmo rekvizitą — spėjo, kad tai vilko letena iš filmo „Persimainymas”. Nešas naudojosi ja kaip prespapjė. Šalia jo laimėto „Oskaro” gulėjo sidabrinė karsto formos dėžutė. Būtų ne pro šalį nuo jų abiejų nuvalyti storą dulkių sluoksnį. Sučiaupusi lūpas Morgana pakėlė vudu lėlytę, kurios širdyje smygsojo mirtį nešanti adata.

— Ar aš pažįstu tą žmogų?

Nešas išsišiepė patenkintas, kad Morgana pas jį apsilankė, ir nesigėdijo netvarkos, taip buvo prie jos pripratęs.

— Vargu. Paprastai tai būna koks prodiuseris, kartais politikas. Vieną kartą — buhalterijos žiurkė iš mokesčių inspekcijos. Norėjau tau pasakyti, — pridūrė Nešas slysdamas žvilgsniu trumpa purpurinio šilko suknele, — turi puikų skonį drabužiams.

— Džiaugiuosi, kad tau patinka. — Pralinksmėjusi Morgana padėjo nelaimingąją lėlytę, patapšnojo sudarkytą jos galvą ir pakėlė apiplyšusių taro kortų malką. — Išmanai taro kortas?

— Ne. Kažkas padovanojo. Jos lyg ir priklausė Hudiniui [* Haris Hudinis (1874-1926) - vienas garsiausių visų laikų iliuzionistų.] ar panašiai.

— Hmm. — Morgana išskleidė kortas ir pirštų galiukais pajuto vos juntamą senos galios sruvenimą. — Jei tau smalsu, iš kur šios kortos, kada nors paklausk Sebastiano. Jis galėtų pasakyti. Eikš. — Morgana ištiesė Nešui kortas. — Išmaišyk ir perkelk.

Nešas mielu noru padarė tai, ko buvo prašomas.

— Žaisime?

Morgana tik šyptelėjo ir atsiėmė kortas.

— Kadangi sėdimosios vietos užimtos, bus gerai ir ant grindų. — Ji priklaupė ir mostu pakvietė Nešą. Atmetusi plaukus ant nugaros Morgana išdėliojo keltiškąjį kryžių. — Esi susirūpinęs, — pasakė ji, — bet tavo kūrybiškumas neišsisėmė ir neužsiblokavo. Artėja permainos. — Morgana pakėlė akis į Nešą. Jos akys buvo tokios akinamai airiškai žydros, kad viliojo net sveikai mąstantį vyrą patikėti bet kuo. — Galbūt didžiausios tavo gyvenime ir jas priimti bus nelengva.

Morgana jau nebeskaitė iš kortų, bet regėjo ateitį balkšvoje aiškiaregiams matomoje šviesoje, kuri daug ryškiau liepsnojo Sebastiano akyse.

— Turi prisiminti, kad kai kurie dalykai perduodami per kraują, o kiti išsitrina. Mes ne visada esame mus sukūrusių žmonių atspindys. — Morgaños akys persimainė ir sušvelnėjo, ji palietė Nešui ranką. — Tu ne toks vienišas, kaip manai. Niekada nebuvai vienišas.

Nešas negalėjo visko nuleisti juokais, nes žodžiai buvo pernelyg taiklūs. Todėl išsisuko nuo komentarų pakeldamas Morgaños ranką prie lūpų.

— Atsivežiau tave čia ne tam, kad išburtum man ateitį.

— Žinau, kam mane čia pasikvietei, bet to nebus. Kol kas. — Gerokai apgailestaudama Morgana atitraukė ranką. — Ir aš pasakojau tau ne apie ateitį, o apie dabartį. — Ji tyliai surinko kortas. — Aš padėsiu kuo galėdama. Papasakok, ko trūksta tavo scenarijui.

— Be to, kad galvoju apie tave, užuot jį rašęs?

— Taip. — Morgana parietė kojas po savimi. — Be to.

— Manau, trūksta motyvo. Kasandros. Taip nusprendžiau pavadinti pagrindinę veikėją. Ar ji tapo ragana dėl to, kad troško galios, nes norėjo kažką pakeisti? Ar ji troško keršto, ar meilės, ar pasilengvinti gyvenimą?

— Kodėl ji turėtų trokšti tokių dalykų? Kodėl negalėtų paprasčiausiai priimti jai įteiktos dovanos?

— Pernelyg lengva.

Morgana papurtė galvą.

— Netiesa. Lengviau, daug lengviau būti tokiam kaip visi. Kartą, kai buvau maža, kelios motinos uždraudė savo vaikams žaisti su manimi. Aš dariau blogą įtaką. Buvau keista. Kitokia. Skaudu jaustis atstumtai.

Nešas supratingai linktelėjo.

— Aš nuolat būdavau naujokas. Vargiai kada užsisėdėdavau vienoje vietoje tiek, kad pritapčiau. Kas nors visada užsigeidžia sugurinti naujokėliui nosį. Neklausk kodėl. Nuolatos keliaudamas tampi neparankus, atsilieki mokykloje ir trokšti kuo greičiau suaugti, kad galėtum ištrūkti. — Pyktelėjęs ant savęs Nešas nutilo. — Šiaip ar taip, Kasandra...

— Kaip tu susidorojai? — Morgana turėjo Anastasiją, Sebastianą, savo šeimą ir stiprų šeimos jausmą.

Nerimastingai gūžtelėjęs pečiais Nešas ištiesė ranką ir palietė Morganos amuletą.

— Dažnai bėgi. Kadangi tokiu atveju gauni į kaulus devynis kartus iš dešimt, išmoksti pasprukti saugiai. Į knygas, filmus ar į savo paties mintis. Kai tik paūgėjau, įsidarbinau kino teatro bufete. Taip gaudavau pinigų už filmų žiūrėjimą. — Akims prašviesėjus po liūdnų prisiminimų, Nešo veidas išsigiedrijo. — Dievinu filmus. Paprasčiausiai juos dievinu.

Morgana nusišypsojo.

— Dabar tau moka už tai, kad rašai jiems scenarijus.

— Puikus būdas puoselėti įprotį. Jei tik pavyks kada nors užbaigti šį. — Vienu sklandžiu judesiu Nešas sugniaužė Morganos plaukus ir apsivijo aplink riešą. — Man reikia įkvėpimo, — sumurmėjo traukdamas Morganą artyn pabučiuoti.

— Tau reikia susikaupti, — atsakė ji Nešui.

— Aš susikaupęs. — Jis švelniai įkando ir suėmęs dantimis timptelėjo Morganai lūpą. — Patikėk manimi, tikrai susikaupęs. Juk nenori būti atsakinga už kūrybinės kibirkštėlės slopinimą?

— Jokiu būdu. — Morgana nusprendė, kad atėjo laikas Nešui suprasti, į ką jis veliasi. Gal tai padės jam naujai pažvelgti į savo scenarijų. — Įkvėpimas, — tarė ji ir apsivijo rankomis Nešui kaklą, — atskrieja.

Kaip ir jie. Prigludusi Nešui prie lūpų Morgana pakėlė juos apie penkiolika centimetrų nuo grindų. Jis pernelyg mėgavosi saldžiu bučiniu, kad ką nors pastebėtų. Glausdamasi prie Nešo Morgana užsimiršo ir paskendo plūstelėjusiame karštyje. Kai atsiplėšė nuo jo lūpų, jie kybojo pusiaukelėje tarp grindų ir lubų.

— Man regis, reikėtų liautis.

Nešas pasitrynė nosimi Morganai į kaklą.

— Kodėl?

Ji tyčia pažvelgė žemyn.

— Nesusipratau paklausti, ar nebijai aukščio.

Morgana gailėjosi negalėdama užfiksuoti Nešo išraiškos, kai jis akimis nusekė jos žvilgsnį — juokingai išsprogusių akių ir atkarusio žandikaulio. Keiksmų tirada — kas kita. Besiliejant keiksmažodžiams Morgana švelniai nuleido juos ant grindų.

Nešui keliai sulinko jam nespėjus susivaldyti. Išbalęs jis čiupo Morganą už pečių. Vyro pilvo raumenys virpėjo kaip tampomos stygos.

— Velniai griebtų, kaip tai padarei?

— Vaikiškas triukas. Tam tikro vaiko. — Morgana užjautė Nešą ir paglostė jam skruostą. — Pameni pasakojimą apie berniuką, šaukdavusį, kad mato vilką? Vieną dieną jis išties pamatė vilką. Ką gi, tu žaidi, tarkime, su paranormaliais reiškiniais daugybę metų. Šįkart sutikai tikrą raganą.

Labai lėtai, labai užtikrintai Nešas pakreipė galvą į vieną ir į kitą pusę. Bet jo pirštai ant Morgaños pečių vos juntamai virpėjo.

— Nesąmonė.

Morgana giliai atsiduso.

— Gerai. Leisk pagalvoti. Ką nors paprasto, bet elegantiško. — Ji užsimerkė ir pakėlė rankas.

Akimirką Morgana tebuvo moteris, graži moteris, stovinti viduryje sujaukto kambario, grakščiai iškėlusi rankas, šiek tiek išgaubusi delnus. Tada ji pasikeitė. Viešpatie brangus, Nešas matė, kaip ji pasikeitė. Morgaños grožis tapo intensyvesnis. „Šviesos žaismas”, — tarė jis sau. Jos šypsena, tos išlinkusios putlios nedažytos lūpos, blakstienos, metančios šešėlius ant skruostų, plaukai, audringai vilnijantys iki juosmens.

Bet plaukai judėjo, iš pradžių lengvai plazdeno, tarsi kedenami žaismingo vėjelio. Paskui ėmė plazdėti Morganai ant galvos, atidengė veidą ir ėmė plasnoti už nugaros, susilieję į ilgą nuostabaus grožio srovę. Nešui prieš akis iškilo neįmanomas vaizdas — pribloškianti medinė mergelė, išdrožta ant senovinio laivo pirmagalio.

Bet viduje nebuvo vėjo. Ir vis dėlto Nešas jį juto. Nuo vėjo žvarbo oda, jis dilgino skruostus.

Nešas girdėjo vėjo švilpesį, šiam lekiant į kambarį. Nurijęs seiles išgirdo trakštelėjimą gerklėje.

Morgana stovėjo tiesi ir rami. Kai užgiedojo, ją apgaubė vos regima virpanti auksinė šviesa. Pro aukštus langus srūvant saulės spinduliams viduje ėmė kristi purios snaigės. Nuo Nešo kambario lubų. Jos sukosi jam apie galvą, šoko ant veido, o Nešas stovėjo išsižiojęs, sustingęs iš nuostabos.

— Baik, — išvargusiu balsu įsakė jis ir susmuko ant kėdės.

Morgana nuleido rankas ir atsimerkė. Miniatiūrinė pūga liovėsi, tarsi jos nė nebūtų buvę. Vėjas rimo ir visai nutilo. Kaip ir tikėjosi, Nešas spoksojo taip, tarsi jai būtų išaugusios trys galvos.

— Gal šiek tiek persistengiau, — sutiko Morgana.

— Aš... tu... — Nešas stengėsi suvaldyti liežuvį. — Ką čia padarei, velniai rautų?

— Labai paprastai iškviečiau gamtos jėgas. — Morgana pamanė, kad Nešas nebe toks išbalęs, koks buvo, nors akys vis dar pernelyg išsprogusios. — Nenorėjau tavęs išgąsdinti.

— Tu manęs negąsdini. Tik glumini, — sutiko Nešas. Jis pasipurtė lyg šlapias šuo ir įsakė smegenims dirbti. Jei matė tai, ką matė, tam buvo priežastis. Neįmanoma, kad Morgana būtų įsmukusi į jo namą ir pasiruošusi tokiam triukui.

Bet kitaip negalėjo būti.

Nešas pakilo nuo kėdės ir ėmė apžiūrinėti kambarį. Galbūt jo judesiai ir buvo kiek mėšlungiški. Gal sąnariai nenorėjo lankstytis tarsi surūdiję. Bet jis judėjo.

— Gerai, mažute, kaip tau pavyko mane apmauti? Viskas puiku, aš mėgstu pokštus kaip ir bet kuris kitas, tačiau norėčiau žinoti, kas tai per triukas.

— Nešai. — Morganos balsas buvo tylus ir kaustantis dėmesį. — Liaukis. Pažvelk į mane.

Jis atsisuko, pažvelgė ir suprato. Nors tai neįmanoma, protu nepaaiškinama, bet suprato. Nešas atsargiai iškvėpė užsilaikiusį orą.

— Dieve mano, tai tiesa. Ar ne?

— Taip. Nori prisėsti?

— Ne. — Bet jis atsisėdo ant kavos stalelio. — Viskas, ką man sakei. Nieko neišsigalvojai.

— Ne, aš nieko neišsigalvojau. Gimiau ragana kaip mano motina ir tėvas, kaip mano mamos mama ir šios mama, ir taip toliau, — Morgana švelniai šyptelėjo. — Neskraidau ant šluotos — nebent šiaip, dėl juoko. Ir neužkeriu jaunų princesių, nedaliju užnuodytų obuolių.

Tai neįmanoma, išties. Ar įmanoma?

— Padaryk dar ką nors.

Morganos veide šmėkštelėjo nekantrumo šešėlis.

— Nesu ir dresuotas ruonis.

— Padaryk dar ką nors, — užsispyrė Nešas ir ėmė sukti galvą, ko paprašius. — Ar gali išnykti arba...

— Oi, tikrai jau, Nešai.

Jis vėl pakilo ant kojų.

— Klausyk, pasigailėk manęs. Aš bandau tau padėti. Gal galėtum... — Nuo lentynos nulėkė knygą ir smarkokai bumbtelėjo jam į galvą. Susiraukęs Nešas pasitrynė užgautą vietą. — Gerai gerai. Tiek to.

— Čia ne cirkas, — išdidžiai pareiškė Morgana. — Pirmiausia taip aiškiai tau pademonstravau vien dėl to, kad esi toks bukagalvis. Atsisakai patikėti, o kadangi, regis, tarp mūsų lyg ir užsimezgė šiokie tokie santykiai, norėčiau, kad tikėtum. — Ji išlygino sijono raukšles. — O dabar, kai jau tiki, galime šiek tiek palaukti ir prieš žengdami kitą žingsnį viską apgalvoti.

— Kitą žingsnį, — pakartojo Nešas. — Gal kitas žingsnis būtų apie tai pasikalbėti?

— Ne dabar, — tarė Morgana. Nešas jau atsitraukė žingsnį atgal ir nė pats to nepajuto.

— Velniai griebtų, Morgana, negali viso šito man paprasčiausiai pateikti ir ramiausiai išeiti. Dieve brangus, tu ragana.

— Taip. — Morgana atmetė plaukus už pečių. — Kaip suprantu, tai jau išsiaiškinome.

Nešo smegenys vėl ėmė veikti. Realybė ką tik lėtai pasisuko kitu kampu.

— Turiu milijoną klausimų.

Morgana pasiėmė rankinę.

— Keletą iš to milijono jau uždavei. Perklausyk įrašytas kasetes. Visi mano atsakymai buvo tiesa.

— Nenoriu klausytis kasečių, noriu pasikalbėti su tavimi.

— Šiuo metu svarbiausia, ko noriu aš. — Morgana atsidarė rankinę ir ištraukė mažą lazdelės formos smaragdą, pakabintą ant sidabro grandinėlės. Turėjo suprasti, kodėl šįryt pajuto privalanti jį pasiimti. — Štai. — Žengusi į priekį Morgana užkabino grandinėlę Nešui ant kaklo.

— Ačiū, bet nesu didelis papuošalų mėgėjas.

— Čia amuletas. — Morgana pabučiavo jam į abu skruostus.

Nešas atsargiai apžiūrėjo pakabutį.

— Koks amuletas?

— Jis padeda išvalyti protą, skatina kūrybingumą ir... Matai violetinį akmenuką virš smaragdo?

— Taip.

— Tai ametistas. — Morganos lūpas išlenkė šypsena, ji brūkštelėjo Nešui per lūpas. — Apsaugo nuo raganų kerų. — Katei jau lūkuriuojant prie kojų Morgana žengė durų link. — Nešai, eik, numik valandą. Tavo smegenys pavargusios. Kai pabusi, pradėsi dirbti. O atėjus tinkamam metui mane susirasi. — Ji išsmuko pro duris.

Nešas susiraukęs kilstelėjo ploną žalią akmenį prie akių, norėdamas įdėmiau apžiūrėti. Praskaidrins protą. Gerai, tai jam praverstų. Šiuo metu mintys ne skaidresnės už dūmus.

Jis nykščiu perbraukė antrąjį akmenėlį, ametistą. Apsauga nuo raganų kerų. Nešas dirstelėjo pro langą ir pamatė, kaip Morgana išvažiuoja.

Nė neabejojo, kad apsauga jam taip pat praverstų.

6

Nešui reikėjo pamąstyti, o ne pamiegoti. Nors tikrai nežinojo, ką turėtų galvoti po to, kas jam nutiko per pastarąsias penkiolika minučių. Na, bet kuris iš parapsichologų, su kuriais Nešui teko bendrauti per daugybę metų, būtų pašėlęs iš džiaugsmo galėdamas išvysti tai, ką jam parodė Morgana.

Bet argi ne bandymas paneigti tai, ką matė, būtų pirmas racionalus veiksmas?

Nešas nužingsniavo atgal į svetainę ir kurį laiką prisimerkęs stebeilijosi į lubas. Negalėjo nuneigti to, ką matė ir jautė. Bet galbūt laikui bėgant pajėgs sugalvoti logišką alternatyvą.

Pirmiausia Nešas įsitaisė savo mėgstama galvojimo poza. Atsigulė ant sofos. Hipnozė. Nenorėjo manyti, kad jam buvo sukeltas transas ar jis buvo priverstas regėti haliucinacijas, bet tokia galimybė egzistavo. Patikėti ja buvo lengviau, ypač vėl likus vienam.

Jei netikėtų tuo ar kokiu nors kitu logišku paaiškinimu, turėtų susitaikyti su mintimi, kad Morgana yra būtent tokia, kokia visąlaik tvirtina esanti.

Ragana iš raganų giminės, kurios gyslomis teka užkerėtas kraujas.

Nešas nusispyrė batus ir pabandė mąstyti. Mintys sukosi tik apie Morganą — jos išvaizdą, skonį, tamsią šiurpią šviesą jos akyse prieš užsimerkiant ir iškeliant rankas į lubas.

Tokia pat šviesa, dabar atsiminė Nešas, buvo sušvitusi Morganos akyse ir tada, kai ji atliko triuką su brendžio grafinu.

Triuką, priminė sau Nešas, bet širdis nemaloniai dunkstelėjo. Geriau manyti, kad tai būta triukų, ir mėginti logiškai paaiškinti, kaip Morgana juos atliko. Kaip moteris pakelia septyniasdešimt penkių kilogramų vyrą penkiolika centimetrų nuo žemės?

Telekinezė? Nešas tikėjo, kad tai — daug žadanti sritis. Rengdamas filmo „Tamsioji dovana” scenarijų neabejojo, jog yra žmonių, galinčių pasitelkti mintis ar jausmus daiktams judinti. Nešo galva, tuo patikėti lengviau nei bildukais. Mokslininkai išsamiai ištyrė po kambarį skraidančius paveikslus, nuo lentynų šokinėjančias knygas ir panašiai. Dažnai buvo manoma, kad šį specifinį talentą turi mergaitės. Mergaitės išauga į moteris. Morgana, be jokios abejonės, buvo moteris.

Nešas sumojo, jog mokslininkui tyrinėtojui toli gražu nepakaktų vien jo tvirtinimo, kad Morgana pakėlė jį ir save nuo žemės. Vis tiek gal jis galėtų...

Nešas liovėsi svarstyti suvokęs, kad galvoja ir reaguoja taip pat kaip jo scenarijaus herojus Džonatanas Makgilis. „Ar to ir norėjo Morgana?” — susimąstė Nešas.

„Perklausyk kasetes”, — pasakė ji. Gerai, tada taip ir padarys. Pasisukęs Nešas spustelėjo diktofono mygtuką, persuko kasetę ir įjungė aparatą.

Iš mažučio diktofono ėmė sklisti žemas Morgaños balsas.

„Kad būtum ragana, nebūtina priklausyti sąlėkiui, kaip ir vyrui nebūtina priklausyti vyrų klubui, kad būtų vyras. Kai kuriems žmonėms priklausymas grupei teikia pasitenkinimą, ramina. Kiti paprasčiausiai mėgaujasi socialiniais aspektais. — Stojo trumpa tyla, Morganai sukrutėjus pasigirdo šilko šiugždenimas. — Nešai, ar tu — visuomeniškas žmogus?”

„Ne. Grupės paprastai laikosi kažkieno kito sukurtų taisyklių. Ir mėgsta priskirti pareigas.”

Kambaryje nuskambėjo Morgaños juokas.

„Ir tarp mūsų yra tokių, kurie džiaugiasi savo pačių draugija, nori gyventi savaip. Vis dėlto sąlėkių istorija siekia amžių glūdumas. Mano proproprosenelė buvo vyriausioji savo sąlėkio Airijoje dvasininke, paskui jos vietą užėmė dukra. Aš paveldėjau raganų taurę, raganų lazdą ir dar kelis apeiginius daiktus. Galbūt pastebėjai ritualinį indą ant sienos koridoriuje. Jis — iš laikų prieš deginimą.”

„Deginimą?”

„Aktyvų raganų persekiojimą, kuris prasidėjo keturioliktame amžiuje ir truko tris šimtus metų. Istorija atskleidžia, kad žmonija paprastai jaučia poreikį ką nors persekioti. Spėju, tada buvo atėjusi mūsų eilė.”

Morgana kalbėjo, o jis vis klausinėjo, bet Nešui sunkiai sekėsi klausytis žodžių. Morganos balsas buvo toks gundantis. Tai balsas, skirtas mėnesienai, paslaptims, karštiems vidurnakčio pažadams. Jei užmerktų akis, beveik galėtų patikėti, kad Morgana čia, su juo, susirangiusi ant sofos šalia, kad ilgos gražios jos kojos susipynusios su jo kojomis, o skruostą glosto jos šiltas alsavimas.

Nešas užsnūdo šypsodamasis.

Pabudo kone po dviejų valandų. Užtinusiomis akimis, užsimiegojęs pasitrynė veidą, paskui keiktelėjo dėl skaudančio sprando. Pasirėmęs alkūne mirkčiodamas įsistebeilijo į laikrodį ant riešo.

Pamanė, jog nieko nuostabaus, kad taip giliai įmigo. Pastarąsias kelias dienas vos kartkartėmis nusnūsdavo. Automatiškai siektelėjo litrinio butelio limonado ir godžiai nugurkė šilto gėrimo.

Gal visa tai tebuvo sapnas. Nešas atsilošė nustebęs, kaip greitai išgaravo popiečio snaudulio likučiai. Galėjo būti sapnas. Tik;.. Jis pačiupinėjo ant krūtinės kabančius akmenėlius. Morgana paliko juos, taip pat ir vos užuodžiamą, tik jai būdingą aromatą.

„Ką gi, gerai, — nusprendė Nešas. Liausis mąstęs, kas buvo, ir abejojęs savo sveiku protu. Morgana padarė tai, ką padarė. Jis matė tai, ką matė. — Išties ne taip ir sudėtinga”, — tarė jis sau. Tai greičiau požiūrio keitimo ir naujovių priėmimo klausimas. Kažkada žmonės manė, kad kelionės į kosmosą yra absoliuti fantazija. Kita vertus, prieš kelis amžius raganyste niekas neabejojo.

Galbūt tikrovė labai susijusi su amžiumi, kuriame gyveni. Nuo šios minties įsijungė smegenys.

Nešas dar kartą gurkštelėjo ir išsiviepęs užsuko butelį. Yra ne tik ištroškęs, suvokė. Jis alkanas. Išbadėjęs.

O svarbiau, gerokai svarbiau už pilvą buvo tai, kas dėjosi galvoje. Lyg joje vyniotųsi visa istorija, dalimis. Nešas ją matė, išties aiškiai matė — pirmą kartą. Ausyse ėmus dūgzti iš džiaugsmingo jaudulio, apimančio, kai galvoje atsiskleidžia visas siužetas, Nešas pašoko nuo sofos ir pasuko į virtuvę.

Susiteps gigantišką sumuštinį, užsikais stipriausios pasaulyje kavos ir griebsis darbo.

Morgana sėdėjo saulėtoje Anastasijos terasoje, su pavydu grožėjosi tarpstančiais pusseserės darželiais ir gėrė nuostabiai skanią šaltą arbatą. Iš šios Peskadero kyšulio vietos galėjo pažvelgti į gilią Karmelio įlankos žydrynę ir stebėti, kaip laiveliai sūpuojasi ir slysčioja genami lengvo pavasarinio vėjo.

Čia ji buvo pasislėpusi nuo turistų maršrutų, tarytum kitame pasaulyje, palyginti su Kanerio gatvės bruzdesiu, miniomis ir Žvejų prieplaukos kvapais. Sėdėdama terasoje tarp medžių ir gėlių negirdėjo nė vienos pravažiuojančios mašinos. Tik paukštelius, bites, vandenį ir vėją.

Morgana suprato, kodėl Anastasija čia gyvena. Čia karaliavo ramybė ir vienuma, kurias taip mėgo jos jaunesnioji pusseserė. O, dramos netrūko susidūrus žemei ir jūrai, apie tai bylojo išsiklaipę medžiai ir skardūs kirų klyksmai. Tačiau čia, tarp apgriuvusių mūro sienų, supančių namą, taip pat tvyrojo ramybė. Tylus ir tvirtas vijoklis kopė namo sienomis. Ryškios gėlės ir saldžiai kvepiantys augalai vešėjo rūpestingai Anos prižiūrimose lysvėse.

Morgana čia atsipalaiduodavo, ją visą laiką traukdavo čia, kai tik širdį užguldavo rūpesčiai.

„Ši vieta, — jau ne pirmąkart pagalvojo Morgana, — labai primena Anastasiją. Graži, svetinga, nė krislo klastos.”

— Tiesiai iš orkaitės, — pareiškė Ana žengdama su padėklu pro atviras stiklines duris.

— O Dieve, Ana... šokoladiniai sausainiai. Mano mėgstamiausi.

Ana sukrizeno ir pastatė padėklą ant stiklinio stalelio.

— šįryt apėmė noras ką nors iškepti. Dabar suprantu kodėl.

Morgana su didžiausiu malonumu atsikando pirmąjį kąsnelį. Tirštam šokoladui tirpstant ant liežuvio ji lėtai užsimerkė.

— Tai bent!

— Taigi, — Ana prisėdo taip, kad galėtų žvelgti virš darželių ir žolės į įlanką. — Nustebau pamačiusi tave čia vidury dienos.

— Leidau sau pasimėgauti ilga pietų pertrauka. — Morgana vėl atsikando sausainio. — Mindė puikiai susitvarko.

— Nejaugi sau leidai?

— Juk visada leidžiu, ar ne?

Ana palietė pusseserės ranką. Morganai nespėjus pabandyti užsiverti Ana pajuto neryškias liūdesio gijas.

— Negaliu nejausti, kokia tu sutrikusi. Mes pernelyg artimos.

— Aišku, negali. Kaip ir aš tiesiog negalėjau čia šiandien neatvažiuoti, nors ir žinojau, kad atvežu tau savo rūpesčius.

— Mielai padėčiau.

— Na, tu žolelių žinovė, — nerūpestingai tarstelėjo Morgana. — Gal man reikėtų baltažiedžio eleboro ekstrakto?

Ana nusišypsojo. Tikėta, kad eleboras, labiau žinoma kaip čėras, gali išgydyti beprotybę.

— Baiminiesi dėl savo sveiko proto, širdele?

— Šiek tiek. — Gūžtelėjusi Morgana paėmė dar vieną sausainį. — Arba galėčiau pasirinkti lengviausią būdą: sumaišyti rožių, šventagaršvių, šiek tiek ženšenio ir gausiai apibarstyti mėnulio dulkėmis.

— Meilės gėrimas? — Ana taip pat paragavo sausainio. — Kam nors, ką pažįstu?

— Nešui, be jokios abejonės.

— Savaime suprantama. Ne viskas sklandžiai klojasi?

Morganai tarp antakių įsirėžė vos regima raukšlė.

— Nežinau, kaip viskas klojasi. Tik žinau, kad noriu nebūti tokia sumautai sąžininga. Vyrą prisivilioti visai nesunku.

— Tačiau tai neteikia didelio pasitenkinimo.

— Tiesa, — sutiko Morgana, — vargu, ar jausčiausi patenkinta. Vadinasi, lieka įprastas būdas. — Gurkštelėjusi gaivios arbatos ji stebėjo sniego baltumo bures, besiplaikstančias ant laivelių įlankoje. Morgana suvokė, kad visada save laikė tokia pat laisva. Būtent tokia laisva. Dabar, nors nesiėmė jokių kerų, pati pasijuto suviliota.

— Tiesą sakant, Ana, niekada nesusimąsčiau, kas būtų, jei mane įsimylėtų vyras. Rimtai įsimylėtų. Blogiausia, kad šįkart negaliu savęs paguosti, nes širdis pernelyg įklimpo.

Anastasija pamanė, jog ir ji ne kažin kiek gali palengvinti tokios rūšies negalavimą.

— Ar pasakei jam?

Nustebinta širdį pervėrusio skausmo Morgana užsimerkė.

— Negaliu sakyti jam to, kuo pati nesu įsitikinusi. Todėl laukiu. Mėnesį keičia aušra, — monotoniškai užgiedojo ji, — naktį — diena, o dieną — naktis. Nei poilsio, nei ramybės nesulauksiu, kol širdis jo man nepriklausys. — Morgana atsimerkė ir išspaudė šypseną. — Anksčiau šie žodžiai atrodė pernelyg dramatiški.

— Surasta meilė — lyg oro gurkšnis. Negalime be jos išgyventi.

— Bet kiek jos pakanka? — Šis klausimas dažniausiai kamavo Morganą visas tas dienas, kai išėjo iš Nešo. — Iš kur žinome, kiek užtenka?

— Manau, užtenka, kai jaučiamės laimingi.

Morgana pamanė, kad atsakymas greičiausiai teisingas — bet ar to įmanoma pasiekti?

— Ar nemanai, Ana, kad mes išlepintos?

— Išlepintos? Kaip?

— Dėl mūsų... dėl lūkesčių tikriausiai. — Morgana bejėgiškai mostelėjo ranka. — Dėl mūsų tėvų — mano, tavo ir Sebastiano. Augome apsupti didžiulės meilės, paramos, supratimo, pagarbos. Žinojome, kaip smagu įsimylėjusiems ir koks tai kilnus jausmas. Ne visi yra tai patyrę.

— Nemanau, kad suvokimas, jog meilė būna stipri ir tikra, kad ji nesibaigia, reiškia, jog mes išlepintos.

— Bet ar neužtektų pasitenkinti laikinais dalykais? Susižavėjimu ir aistra? — Morgana susiraukė stebėdama, kaip bitė mergina sinavado kotelį. — Manau, gal ir užtektų.

— Kai kuriems. Privalai būti įsitikinusi, kad to užtektų tau.

Morgana pakilo ir piktai suniurnėjo:

— Nepakenčiama. Negaliu pakęsti, kai vadovauju ne aš.

Anastasijos lūpose šmėkštelėjo šypsena, ji pakilo paskui pusseserę.

— Net neabejoju, mieloji. Kiek tik pamenu, visada viską pakreipdavai savaip, pasitelkdama vien tik asmenybės jėgą.

Morgana pašnairavo į Aną.

— Tikriausiai nori pasakyti, kad ieškodavau priekabių.

— Jokiu būdu. Sebastianas ieškodavo priekabių, — Ana viską nuleido juokais. — Sakykime, kad tu buvai — ir esi — stiprios valios.

Toli gražu nenumaldyta Morgana pasilenkė ir pauostė pilnavidurį bijūną.

— Tikriausiai turėčiau suprasti tai kaip komplimentą. Bet šiuo metu stipri valia man nepadeda. — Ji nužingsniavo siauru akmenų takeliu, vinguriuojančiu tarp svyrančių žiedų ir susipynusių virkščių. — Nemačiau jo ilgiau kaip savaitę, Ana. Dieve, — tęsė Morgana, — kalbu kaip kokia inkščianti baili lepšė.

Ana nesulaikė juoko, ji apglėbė pusseserę, spustelėjo prie savęs ir paleido.

— Nieko panašaus. Kalbi kaip nekantraujanti moteris.

— Na, aš išties nekantrauju, — prisipažino Morgana. — Nors ir buvau nusiteikusi vengti Nešo, jei prireiks, tačiau neprireikė. — Ji gailiai dirstelėjo į Aną. — Lengvas smūgis išdidumui.

— Tu jam skambinai?

— Ne. — Morgana nutaisė rūgštų veidą. — Iš pradžių neskambinau, nes maniau, kad geriausia mums abiem duoti šiek tiek laiko. Paskui... — Ji visada sugebėdavo pasijuokti iš savęs, tad pasijuokė ir dabar. — Na, paskui neskambinau, nes velniškai įsiutau, kad jis nemėgina išlaužti mano durų. Nešas keliskart man skambino — į parduotuvę ir į namus. Ištratina kelis klausimus apie raganystę, paburba ir paniurna, kol atsakinėju. Sukriuksi ir padeda ragelį. — Morgana susigrūdo kumščius į sijono kišenes. — Beveik girdžiu, kaip sukasi mažulyčiai ratukai mažulytėse jo smegenyse.

— Ką gi, jis dirba. Spėju, kad dirbdamas kūrėjas gali pamiršti viską aplinkui.

— Ana, — kantriai atsiliepė Morgana, — stenkis būti nuosekli. Turėtum gailėtis manęs, o ne teisinti jį.

Ana klusniai užgniaužė šypseną.

— Nesuprantu, kas man užėjo.

— Čia per tavo minkštą širdį, kaip visada. — Morgana pabučiavo pusseserę į skruostą. — Bet aš tau atleidžiu.

Joms einant virš galvų suplazdeno geltonas drugelis. Išsiblaškiusi Ana kilstelėjo ranką ir sklandūnas droviai šokdamas nusileido į jos delną. Ana sustojo paglostyti trapių drugio sparnų.

— Gal pasakytum, ką ketini daryti su tave taip siutinančiu, viską pasaulyje pamiršusiu scenaristu?

Morgana gūžtelėjo ir pirštu brūkštelėjo glicinijos ūglį.

— Svarsčiau, gal porai savaičių išvažiuoti į Airiją.

Ana paleido drugelį, palinkėjusi jam geriausios kloties, ir atsigręžė į pusseserę.

— Nuoširdžiai tau pritarčiau, bet turėčiau priminti, kad bėgimas tik atideda rūpesčius. Jų neišsprendžia.

— Todėl ir nesusikroviau lagaminų, — atsiduso Morgana. — Ana, prieš man išeinant Nešas patikėjo, kad esu tokia, kokia esu. Norėjau duoti jam laiko su tuo apsiprasti.

„Štai kur esmė”, — tarė sau Ana. Norėdama paguosti ir nuraminti ji apglėbė Morganą per liemenį.

— Jam gali prireikti daugiau nei kelių dienų, — atsargiai pasakė pusseserė. — Gal jis išvis nepajėgs su tuo apsiprasti.

— Žinau. — Morgana žvelgė į horizontą, plytintį už vandenų. Niekada tiksliai nežinai, kas laukia už horizonto. — Ana, iki ryto mes tapsime meilužiais. Tai aš žinau. Nežinau tik vieno, ši naktis suteiks man laimės ar skausmo.

Nešas nesitvėrė savame kailyje iš laimės. Kiek pajėgė prisiminti, dar nė viena istorija jo galvoje neišsirutuliojo taip greitai ir taip aiškiai. Juodraštis, kurį užbaigė per vieną stulbinančią naktį, jau gulėjo ant agento stalo. Turint omenyje jo profesinę patirtį, Nešas nesuko galvos dėl scenarijaus pardavimo — sulaukė džiugaus skambučio iš agento, kad istorija nupirkta beregint. Tiesą pasakius, pirmą kartą Nešas net negalvojo apie pardavimą, filmo statymą, galutinį filmavimą.

Jis buvo pernelyg paniręs į savo kūrinį.

Nešas rašė bet kuriuo paros metu. Pabudęs šokdavo iš lovos trečią valandą ryto ir puldavo prie klaviatūros, įdienojus šlerpdavo kavą, istorijai tebedūzgiant galvoje tarsi bičių spiečiui. Valgydavo, kas pasitaikė po ranka, miegodavo, kai akys lipte sulipdavo, ir gyveno pakrypusioje savo paties vaizduotės realybėje.

Jei sapnuodavo, tai siurrealistines nuotrupas, erotinius vaizdus, kuriose jis kartu su Morgana slysdavo per išgalvotą pasaulį, kurį Nešas siekė sukurti.

Pabusdavo geisdamas Morganos, kartais net nepakeliamai. Paskui pasijusdavo priverstas užbaigti darbą, kuris juos ir suvedė.

Kartais, prieš pat nugrimzdamas į miegą iš nuovargio, tarėsi girdįs jos balsą.

Dar ne laikas.

Bet Nešas jautė, kad laikas artėja.

Kai suskambėdavo telefonas, Nešas nekreipdavo į jį dėmesio ir retai kada vargindavosi perskambinti tiems, kurie palikdavo žinutes atsakiklyje.

Užsimanęs įkvėpti gryno oro išsinešdavo nešiojamąjį kompiuterį į vidinį kiemą. Jei būtų sugalvojęs kaip, būtų nusitempęs jį ir į dušą.

Galiausiai Nešas pačiupo scenarijų iš spausdintuvo, spausdinančio lapą po lapo. „Keli taisymai čia, — pamanė jis keverzodamas pastabas paraštėse. — Šiek tiek padailinti ten, ir viskas.” Bet skaitydamas jau žinojo. Žinojo, kad niekada nebuvo sukūręs nieko geresnio.

Ir niekada nebuvo baigęs darbo taip greitai. Nuo tos akimirkos, kai atsisėdo ir ėmė rašyti scenarijų, prabėgo tik dešimt dienų. Gal jis ir miegojo tik tris ar keturias valandas per visas dešimt dienų, bet nuovargio nejuto.

Jautėsi lyg ant sparnų.

Susirinkęs lapus Nešas ėmė ieškoti voko. Knygas, užrašus, indus — besirausdamas viską buvo išmėtęs kur papuola.

Dabar Nešui galvoje sukosi vienintelė mintis — nuvežti scenarijų Morganai. Vienaip ar kitaip, tai ji įkvėpė Nešą sukurti šią istoriją, tad Morgana ir bus pirmoji, kuri ją perskaitys.

Nešas surado apdriskusį rusvą voką, aprašinėtą pastabomis ir išpaišytą. Sumetęs lapus į vidų išdrožė iš darbo kambario. Laimė, užmetė žvilgsnį į save koridoriaus veidrodyje.

Plaukai stovėjo piestu, smakras gerokai apžėlęs. Smalsiai pasikasęs sprandą Nešas svarstė, ar nevertėtų rimtai užsiauginti barzdos. Gal būtų ne taip ir blogai, bet jis stovėjo koridoriuje įsitvėręs rusvą voką, be drabužių, tik su sidabrine Morganos dovanota grandinėle ir raudonomis trumpikėmis.

Apskritai tikriausiai praverstų nusiprausti ir apsirengti.

Po pusvalandžio jis vėl nuskubėjo laiptais žemyn, šįkart apsirengęs konservatyviau — džinsais ir tamsiai mėlynais marškinėliais, kuriuose žiojėjo tik viena skylutė po kairiąja pažastimi. Turėjo pripažinti, miegamojo, vonios ir visų kitų kambarių vaizdas pribloškė net jį patį. Namai atrodė taip, tarsi juose kelias savaites būtų gyvenusi ypač apdriskusių karių armija.

Pasisekė, kad išvis rado nepurvinų, nesuglamžytų ir po lova nepaspirtų drabužių. Švaraus rankšluosčio tikrai nebuvo, tad teko išsiversti su plaušinių trio. Vis dėlto Nešas sugebėjo rasti skustuvą, plaukų šepetį ir vienodų batų porą, tad viskas ne taip ir blogai.

Užtruko penkiolika erzinančių minučių, kol atkapstė automobilio raktelius. Vienas Dievas žino, kodėl jie gulėjo antroje šaldytuvo lentynoje šalia apipuvusio persiko, bet rado juos ten. Nešas taip pat pastebėjo, kad pasiėmus raktelius šaldytuve liko tik tas ypač liūdnas persikas ir tuščias pieno pakelis.

Laiko pirkiniams turės vėliau.

Griebęs scenarijų Nešas išėjo pro duris.

Tik kai pabudęs suurzgė variklis ir nušvito prietaisų skydelis, Nešas pastebėjo, kad jau kone vidurnaktis. Jis sudvejojo, pasvarstė, gal reikėtų pirmiau paskambinti Morganai arba atidėti vizitą iki rytojaus.

„Velniop”, — nusprendė Nešas ir išrūko įvažiuojamuoju keliuku. Troško jos dabar.

Vos už kelių kilometrų Morgana vėrė už savęs duris. Ji žengė į sidabrinę pilnaties šviesą. Morganai tolstant nuo namo apeiginė mantija plaikstėsi aplink kūną, prispausta prie juosmens kristalų diržu. Rankose nešėsi paprastą krepšelį, kuriame buvo viskas, ko jai prireiks pavasario lygiadieniui sutikti.

Šiąnakt džiaugsmo naktis, naktis, kai reikia švęsti ir dėkoti už pavasario žemei atnešamą atsinaujinimą. Tačiau Morganos akys buvo apsiniaukusios. Šią naktį, kai išsilygina šviesa ir tamsa, jos gyvenimas pasikeis.

Žinojo tai, nors daugiau nebežiūrėjo į rutulį. Nereikėjo žiūrėti, nes viską pasakė širdis.

Sunku buvo pripažinti, kad vos nepasiliko namie. Tikriausiai norėjo mesti iššūkį likimui. Bet taip būtų pasielgęs bailus žmogus. Morgana atliks ritualą, kurį ji ir kitos tokios kaip ji atlikdavo jau daugybę amžių.

Nešas ateis tada, kai ateis. Ir Morgana su tuo susitaikys.

Ant pievos driekėsi persikreipę šešėliai; Morgana ėjo į giraitę. Nakties oras dvelkė pavasariu. Jame pynėsi nakties žiedų, banguojančios jūros, žemės, kurią pati sukasė sodinimui, kvapai.

Morgana išgirdo apuoko klyksmą, tylų ir vienišą. Bet neapsidairė akimis ieškodama baltų sparnų. Dar ne.

Buvo girdėti ir daugiau garsų: lengvas vėjo, slysčiojančio tarp medžių, glostančio lapus, glamonėjančio šakas, alsavimas. Ir muzikos, kurią tegali girdėti išrinktųjų ausys, murmesys. Fėjų dainos — dainos, senesnės už žmogų.

Morgana buvo ne viena čia, šešėliuotoje giraitėje, su krūva virš galvos plaukiojančių žvaigždžių. Čia niekada nebūdavo viena.

Prisiartinus prie magiškosios vietos Morgaños nuotaika pakito, akis aptraukusi migla išsisklaidė. Pastačiusi pintinę ant žemės leido sau akimirką atsikvėpti. Morgana nekrustelėdama, užmerkusi akis, nuleidusi rankas šiek tiek sulenktais pirštais prie šonų, įtraukė į save nakties kvapo ir grožio.

Matė, net ir užmerktomis akimis, baltą mėnulį, plaukiantį juoda dangaus jūra. Matė gausią jo šviesą, užliejusią medžius, o pro juos ir ją. Ir jėga, sužydusi joje, buvo tokia pat vėsi, gryna ir graži kaip mėnesiena.

Ji ramiai pradengė pintinę. Ištraukė baltą audinį sidabru ataustais kraštais, kuris jos šeimoje keliavo iš kartos į kartą. Buvo kalbama, kad šį audinį Merlinui padovanojo jo mylėtas jaunasis karalius. Patiesusi audinį ant žemės Morgana atsiklaupė.

Nedidelis apvalus pyragas, skaidri gertuvė su vynu, žvakės, raganos peilis su išraižyta rankena, apeiginis indas ir puodelis, iš gardenijos žiedų nupintas vainikėlis. Daugiau žiedų... pentiniai, sinavadai, rozmarinų ir čiobrelių šakelės. Visus juos Morgana išbarstė ant patiesalo kartu su rožių žiedlapiais.

Baigusi šį darbą ji atsistojo apibrėžti rato. Morgana jautė, kaip galia dūzgia pirštų galiukuose, kaistanti ir nekantraujanti. Užbaigusi ratą apdėliojo jį žvakėmis, baltomis kaip ledas. Žvakių iš viso buvo keturiolika, jos simbolizavo dienų, skiriančių mėnulio pilnėjimą ir dilimą, skaičių. Morgana lėtai žengė palei žvakes ištiesusi ranką.

Viena paskui kitą žvakės plykstelėjo ir ramiai sužibo. Morgana stovėjo šviesos žiedo viduryje. Ji atsisegė kristalais aptaisytą diržą. Šis nuslydo ant audinio it liepsnojanti virvė. Morgana ištraukė rankas iš plonytės suknelės. Ši nuplazdeno jai prie kojų lyg tirpstantis sniegas.

Žvakių šviesa auksu nužėrė jos kūną Morganai ėmus šokti senovinį šokį.

Likus penkioms minutėms iki vidurnakčio Nešas sustojo priešais Morganos namus. Jis nusikeikė — nė viename lange nedegė nė menkiausia švieselė.

„Turėsiu ją pažadinti”, — nutarė Nešas. Ir šiaip, kiek raganai tereikia miego? Jis nusišypsojo. Teks paklausti Morganos.

Bet ji vis tiek moteris. Moterys paprastai įširsta, jei užsuki vidury nakties ir išverti jas iš lovos.

Ne pro šalį būtų turėti ką nors, galinčio suminkštinti Morganos širdį.

Pagautas įkvėpimo Nešas pasikišo voką po pažastimi ir pasilenkė prie jos gėlių darželio. Abejojo, ar Morgana pastebės, kad nukniaukė kelias gėles. Šiaip ar taip, atrodo, jos darželyje auga šimtai gėlių. Užtvindytas žiedų kvapo Nešas užsimiršo ir priskynė didžiulį glėbį tulpių, kvapiųjų pelėžirnių, narcizų ir paprastųjų smalkų.

Patenkintas savimi jis patogiau suėmė gėles ir nužingsniavo prie paradinių durų. Nespėjus pasibelsti dukart sulojo Panas. Bet šviesa nesumirgėjo nei po šuns pasisveikinimo, nei tuomet, kai Nešas garsiai pasibeldė.

Jis žvilgtelėjo atgal norėdamas įsitikinti, kad Morganos automobilis stovi vietoje, ir vėl pabeldė į duris. „Greičiausiai miega kaip užmušta”, — tarė sau Nešas ir pajuto pirmuosius susierzinimo spygliukus. Jame kažkas tarytum virė ir skubino jį. Turėjo pamatyti Morganą, ir būtinai šiąnakt.

Neketindamas laukti kito karto Nešas pasidėjo scenarijų ant prieangio ir paklebeno rankeną. Panas vėl sulojo, bet Nešui pasirodė, jog šuns balse girdėti džiaugsmas, o ne pyktis. Pamatęs, kad durys užrakintos, jis apėjo namą. Įeis į vidų, velniai griebtų, ir suras Morganą iki išauštant.

Staiga plūstelėjusi skubos banga privertė paspartinti žingsnį, bet maždaug tarp namo fasado ir šoninės terasos susigriebė bežiūrįs į miškelį.

Štai ten jam reikia eiti. Privalo eiti. Nors protas ir sakė, kad be galo kvaila maklinėti po mišką naktį, Nešas pakluso širdies balsui.

Gal šešėliai, o gal vėjo atodūsiai leido jam žengti be garso. Kažkodėl jautė, kad kelti nereikalingą triukšmą būtų šventvagiška. Šiąnakt oras čia buvo kitoks, kone nepakeliamai nuostabus.

Vis dėlto sulig kiekvienu žingsniu Nešui galvoje vis smarkiau tvinkčiojo kraujas.

Netrukus tolumoje išvydo vaiduoklišką baltos spalvos mirgėjimą. Buvo besižiojąs šūktelėti, bet šiugždesys privertė pakelti akis aukšyn. Ten, ant perkreiptos kipariso šakos, tupėjo milžiniškas baltasis apuokas. Nešui žiūrint paukštis be garso nusklendė iš savo vietos ir pasuko į giraitės gilumą.

Nešui pulsas būgnijo ausyse, jo širdis smarkiai daužėsi krūtinėje. Žinojo, kad net jei apsisuktų ir nueitų, vis tiek jį trauktų ten grįžti.

Todėl žengė į priekį.

Morgana buvo ten, klūpėjo ant balto audinio. Mėnulio šviesa užliejo ją tarytum sidabrinis vynas. Ir vėl Nešas buvo bešaukiąs ją vardu, bet kai pamatė, kad Morgana ratu dėlioja žvakes, brangakmenius, žibančius jai ant juosmens, ir gėles jos plaukuose, jam užkando žadą.

Nešas stovėjo įkalintas šešėliuose, kai Morgana privertė sniego baltumo žvakes žybtelėti auksinėmis liepsnelėmis. Ji nusirengė ir didingai nuoga atsistojo liepsnų viduryje. Tada ėmė suktis tokiame gracingame šokyje, kad jam net buvo sunku kvėpuoti.

Mėnesiena slydo jos kūnu, liejosi krūtimis, glamonėjo šlaunis. Morganos plaukai pliūptelėjo it juodmedžio krioklys už nugaros, jai užvertus veidą į žvaigždes.

Nešas atsiminė sapną, atsiminė taip ryškiai, kad fantazija ir tikrovė susipynė į galingą vaizdinį, kurio centre šoko Morgana. Gėlių aromatas sustiprėjo, jam kone ėmė svaigti galva. Akimirką vizija išblanko. Nešas papurtė galvą, kad vaizdas išryškėtų, ir iš visų jėgų pasistengė sutelkti dėmesį.

Vaizdas pasikeitė. Morgana vėl klūpėjo ir gurkšnojo iš sidabrinio puodelio, o žvakių liepsnelės kilo neįtikėtinai aukštai, supdamos ją tarsi auksinės grotos. Pro jas Nešas matė, kaip blizga Morganos kūnas, kaip sidabru žvilga oda tarp krūtų, jos riešai. Girdėjo Morganos balsą, tyliai giedantį, paskui kylantį taip, kad atrodė, jog prie jo prisijungė tūkstančiai kitų balsų.

Akimirką giraitę apėmė švelnus nežemiškas švytėjimas. Jis skyrėsi nuo šviesos, skyrėsi nuo šešėlių, pulsavo ir virpėjo, žybčiojo lyg sidabrinio kalavijo ašmenys saulėje. Nešas jautė, kaip švytėjimo skleidžiama šiluma glosto veidą.

Tada žvakių liepsnelės vėl sutirpo iki mažų taškelių, o giesmės aidai nuslopo tyloje.

Morgana kilo. Ji įslydo į baltą suknelę, susiveržė diržu.

Apuokas — didžiulis baltas paukštis, kurį Nešas pamiršo susižavėjęs moterimi, dukart ūktelėjo, o tada nusklendė į naktį tarytum debesis.

Morgana atsigręžė, jai užgniaužė gerklę. Nešas išniro iš šešėlių, jo širdis daužėsi krūtinėje.

Akimirką Morgana dvejojo. Išgirdo perspėjantį šnabždesį. Ši naktis padovanos jai malonumo. Daugiau nei kada nors patyrė. O mokėti už jį teks skausmu. Didesniu negu norėtų.

Morgana nusišypsojo ir žengė iš rato.

7

Nešo smegenis užgriuvo tūkstančiai minčių. Tūkstančiai jausmų plūstelėjo į širdį. Morganai žengiant artyn jos suknelė plaikstėsi aplink lyg mėnulio dulkės ir visos jo mintys, visi jausmai nukrypo viena kryptimi. Link Morganos.

Nešas norėjo prabilti, pasakyti jai ką nors — bet ką, paaiškinti, kaip dabar jaučiasi. Tačiau širdis užstrigo gerklėje neleisdama pratarti nė žodžio. Suprato, kad jaučia daugiau nei paprasčiausią vyrišką geismą, bet tai, kas sukosi viduje, jam buvo taip neįprasta, kad nė neabejojo, jog niekada nepajėgs nusakyti ar paaiškinti.

Žinojo, kad šioje magijos vietoje, šią užkerėtą akimirką, yra tik viena moteris. Tylus, kantrus vidinis balsas kuždėjo, kad visuomet buvo viena moteris ir kad jis visą gyvenimą jos laukė.

Morgana sustojo per ištiestą ranką nuo Nešo. Tarp jų šoko valsą neryškūs tylūs šešėliai. Jai tereikėjo žengti į jų tingų šokį, kad atsidurtų Nešo glėbyje. Jis nenusigręš nuo Morganos. O ji baiminosi, kad peržengė tą ribą, kai dar galėjo nusigręžti nuo Nešo.

Morgana nenuleido nuo jo akių, nors jaudulys nagučiais žnaibė odą. Nešas priblokštas, suprato ji, bet vargiai galėjo jį kaltinti. Jei Nešas jautė bent dalelytę ją persmelkusių geismų ir baimių, jis turėjo teisę taip jaustis.

Žinojo, kad Nešui bus nelengva. Po šios nakties jųdviejų ryšys bus sutvirtintas. Kad ir kokius sprendimus priims rytoj, tiek ji, tiek jis, tas ryšys nenutrūks.

Morgana ištiesė ranką ir perbraukė gėles, kurias Nešas tebelaikė glėbyje. Ji nusistebėjo, ar jis žino, kad, sprendžiant iš pasirinktų gėlių, siūlo jai meilę, aistrą, ištikimybę ir viltį.

— Vidurnaktį nuskinti žiedai išsaugo nakties kerus ir paslaptis.

Nešas buvo pamiršęs gėles. Tarytum pabudęs iš sapno jis žvilgtelėjo žemyn.

— Pavogiau jas iš tavo darželio.

Morganos lūpose sutvisko žavi šypsena. „Jis nesupranta gėlių kalbos”, — pamanė ji. Vis dėlto jo ranką kažkas nukreipė.

— Dėl to jų kvapas ne mažiau saldus, o pati dovana ne mažiau maloni. — Patraukusi ranką nuo gėlių Morgana palietė Nešui skruostą. — Žinojai, kur mane rasti.

— Aš... Taip. — Jis negalėjo nuneigti potraukio, atginusio jį į giraitę. — Žinojau.

— Kodėl atėjai?

— Norėjau... — Nešas atsiminė, kaip klaikiai skubėjo išvažiuoti iš namų, kaip nekantravo pamatyti Morganą. Bet ne, priežastis buvo primityvesnė. Ir nepalyginamai paprastesnė. — Man reikėjo tavęs.

Pirmą kartą Morgaños žvilgsnis slystelėjo į šoną. Jautė Nešo spinduliuojamą geismą, tarytum karštį, ją šildantį ir gundantį. Jis gali, jei Morgana nieko nesiims, pririšti ją prie savęs taip tvirtai, kad jokie burtai, jokie kerai niekada neišvaduos.

Morgaños galia nebuvo absoliuti. Jos norai ne visada išsipildydavo. Priimti Nešą šiąnakt reikštų rizikuoti viskuo, taip pat ir savo jėga, gebėjimu gyventi vienai.

Iki šios nakties laisvė buvo vertingiausias Morgaños turtas. Vėl pakėlusi žvilgsnį į Nešą ji šio turto atsisakė.

— Tai, ką šiąnakt tau duodu, dovanoju laisva širdimi. Ką iš tavęs paimsiu, imsiu neapgailestaudama. — Morganai akyse sužibo Nešui nematomos vizijos — Atmink tai. Eime. — Ji paėmė Nešą už rankos ir įsitempė į šviesos ratą.

Vos tik peržengęs liepsneles Nešas iškart pajuto skirtumą. Viduje oras buvo grynesnis, jo kvapas stipresnis, tarsi jie būtų užkopę į aukštos, žmonių nelankomos uolos viršūnę. Net žvaigždės atrodė arčiau, Nešas matė mėnesienos pėdsakus — sidabru žvilgančius baltus dryžius tarp galingų medžių šakų.

Bet Morgana liko tokia pat, ji stipriai spaudė jo ranką.

— Kas čia per vieta? — Nešas instinktyviai ėmė šnibždėti — ne iš baimės, bet iš pagarbos. Jo balsas tarytum nuplaukė, susipynęs su ore skambančia arfos melodija.

— Jai nereikia jokio vardo. — Morgana ištraukė ranką iš Nešo saujos. — Yra daug magijos formų, — tarė ji ir atsisegė kristalais nusagstytą diržą. — Mes čia sukursime savąją. — Ji vėl nusišypsojo. — Tai niekam nepadarys žalos.

Morgana lėtai padėjo kristalais aptaisytą diržą ant audinio krašto ir atsigręžė į Nešą. Mėnesienos sidabru nužertomis akimis ji išskėtė rankas.

Tada apglėbė Nešą, atkištos jos lūpos buvo šiltos ir švelnios. Nešas jautė užsilikusį jos ragauto vyno saldumą, taip pat ir pačios Morganos stipresnį, galingesnį skonį. Nusistebėjo, kad kiti vyrai išgyvena be to svaiginančio, galvą apsukančio skonio. Kad kiti renkasi gyventi be jo. Nešui nuo jo sukosi galva, o Morgana ragino ragauti iš giliau.

Nešas sudejavo — aimana, regis, išsiveržė iš pačių sielos gelmių, jis prisitraukė Morganą arčiau sutrindamas tarp jų įsiterpusias gėles ir nakties oras pritvino jų kvapo. Pirmiausia jis įsisiurbė

Morganai į lūpas, tada karštligiškai išbučiavo veidą.

Net ir užmerktomis akimis Morgana regėjo žvakių liepsnelių šokį, matė į vieną susiliejusį jųdviejų su Nešu šešėlį, kurį jie privertė suptis. Girdėjo gilų, gryną vėjo, dainuojančio šnarančiais lapais, rezonansą, savaip stebuklingą nakties muziką. Morgana išgirdo sukuždėtą savo vardą, išskriejusį Nešui pro lūpas, kurios vėl susirado jos burną.

Bet tai, ką juto, buvo daug tikroviškiau. Gilus emocijų šulinys prisipildė dėl Nešo taip, kaip dar nebuvo prisipildęs dėl nieko kito. Kai Morgana antrą kartą padovanojo jam savo širdį, šulinys prisipildė iki kraštų, o jausmai ėmė ramiai ir nepaliaujamai lietis per viršų.

Sekundėlę Morgana išsigando, kad pati paskęs šulinyje, ir ši baimė nukrėtė kūną kankinamais šiurpuliais. Murmėdamas jai švelnius žodelius Nešas prisitraukė Morganą arčiau. Nesuprato, ar yra valdoma poreikio, ar ieško nusiraminimo, bet ji vėl nurimo. Ir susitaikė.

Apžavėtoja tapo apžavėtąja.

Nešas grūmėsi su nagais jį draskančiu žvėrimi, kiūtančiu kažkur giliai viduje, reikalaujančiu greitai paimti Morganą ir jį pasotinti. Niekada, dar niekada anksčiau nebuvo jautęs tokio pašėlusio alkio, kokį juto dabar, šiame švytinčiame šviesos rate.

Nešas suspaudė Morgaños plaukuose panardintus pirštus į kumščius, kad plėšte nenuplėštų suknelės. Viduje blykstelėjo žinojimas, persmelktas nuojautos, kad Morgana prisitaikytų prie greičio, patenkintų jo kankinantį apetitą. Bet taip negalima. Ne čia. Ne dabar.

Įsikniaubęs į Morgaños kaklo linkį Nešas glaudė ją prie savęs ir kovojo su žvėrimi.

Nors ir suprato, kas darosi Nešui, Morgaños širdis nesiliovė nerimastingai daužiusis. Jo troškimas imti kovėsi su troškimu duoti, abu troškimai buvo užtaisyti galinga jėga. Nuo Nešo pasirinkimo daug kas priklausys. Ir, nors Morgana negalėjo regėti, žinojo, kad ši meilės naktis išliks jiems svarbi ir ateityje.

— Nešai, aš...

Jis papurtė galvą, atsilošė ir delnais suėmė Morgaños veidą. Nešo rankos virpėjo. Kaip ir alsavimas. Jo akys buvo tamsios ir gilios. Morgana nusistebėjo, kad Nešas nepermato jos kiaurai ir neperpranta jos širdies.

— Tu mane velniškai gąsdini, — išspaudė jis. — Aš save velniškai gąsdinu. Morgana, dabar viskas kitaip. Ar supranti?

— Taip. Tai svarbu.

— Tai svarbu. — Nešas giliai, nelygiai iškvėpė. — Aš bijau, kad tave įskaudinsiu.

„Tu mane įskaudinsi.” Žinojimas nukrėtė Morganą šiurpu. Skausmas užklups, kad ir kokių gynybos priemonių ji griebtųsi. Bet ne šįvakar.

— Neįskaudinsi. — Morgana švelniai pabučiavo Nešą.

„Ne”, — pamanė Nešas, skruostu pasitrynęs į jos skruostą. Neįskaudins. Negalėtų. Nors geismas tebevirė kraujyje, jo tempas apmalšo. Nustojusiomis virpėti rankomis jis nusmaukė suknelę Morganai nuo pečių, nutempė ją žemyn, kol išvadavo abi Morganos rankas.

Malonumas, kurį patyrė žiūrėdamas į Morganą, priminė į širdį įremtą aksominį kumštį. Ir anksčiau ją matė, kai stebėjo, kaip Morgana šoka nuoga rate. Bet tas vaizdas priminė sapną, tarytum ji būtų buvusi nuostabaus grožio dvasia, jam nepasiekiama.

Dabar Morgana tik moteris ir Nešo ranka neperskros jos kiaurai, jei pabandys paliesti.

Pirmiausia veidą. Nešas pirštų galiukais nuslydo Morganos skruostais, lūpomis, smakru žemyn iki laibos kaklo kolonos. Ji tikra. Argi nejautė šilto jos alsavimo ant savo odos? Argi ant kaklo stabtelėjusiais pirštais neužčiuopė tankiai plakančio pulso?

Ragana ar mirtingoji, Morgana buvo jo — galėjo mylėti, džiaugtis, pamaloninti. Taip buvo lemta, kad jie pasimylėtų čia, supami senų tylių medžių ir šešėliais persmelktos šviesos. Magijos.

Morganos akys persimainė kaip aistros ir laukimo apimtos moters. Nešas stebėjo jas, smalsiai pirštų galais braukdamas per pečių šlaitus, slysdamas žemyn ir vėl kildamas aukštyn. Morganos alsavimas ėmė virpėti pravirose lūpose.

Taip pat švelniai, taip pat lėtai jo pirštai nuslydo ant krūtų. Jos alsavimą pertraukė aimana ir Morgana susvyravo, bet Nešas nė nebandė jos užvaldyti. Tik kantriai slysčiojo švelniomis kalvomis, nykščiais braukydamas per spenelius, kurie beregint sukietėjo ir ėmė mausti.

Morgana negalėjo pajudėti. Jei pragaro skalikai pravirais nasrais imtų veržtis iš medžių, vis tiek stovėtų kaip įkalta, virpėdama, bejėgiškai įsmeigusi akis į Nešą. Ar jis žino? Ar gali žinoti, kaip ją užbūrė savo rafinuotu švelnumu?

Morganai pasaulyje neegzistavo daugiau niekas, išskyrus Nešą. Ji matė tik jo veidą, jautė tik jo rankas. Sulig kiekvienu trūkčiojančiu įkvėpimu prisipildydavo jo.

Nešas pirštais atkartojo jos kūno formą, iki šonkaulių, tada pasuko į nugarą, ten rankas uždengė jos banguojantys plaukai, o nugara suvirpėjo nuo glamonių. Nešas nusistebėjo, kodėl jam atrodė būtina kalbėti, kai glamonėmis gali pasakyti Morganai daug daugiau.

Morganos kūnas — lieknų vingių, švelnios odos, subtilių raumenų dermė. Tačiau Nešas nebejautė poreikio skubėti. Neįtikėtinai geriau buvo — šįkart — bandyti, ragauti, gundyti. Kokios galingesnės jėgos gali reikėti vyrui nei toji, kuri apima jaučiant moters kūną, dainuojantį jo rankose?

Nešas pirštais nuslydo Morganos klubais, leido jiems nuslinkti ilgomis, nuostabiomis šlaunimis, o grįždamas atgal šiek tiek pakeitė trajektoriją, kad pasimėgautų malonumo blyksniais, žybtelėjusiais, kai pajuto, kad ji jau pasiruošusi ir sudrėkusi — dėl jo.

Kai Morganai sulinko keliai, Nešas ją apglėbė ir paguldė ant žemės, kad galėtų pakartoti šlovingąją kelionę lūpomis.

Skęsdama pojūčiuose Morgana nutraukė Nešui marškinius, norėdama pajusti stebuklingą nuogo kūno prisilietimą. Iš to, kokie įtempti Nešo raumenys, Morganai tapo aišku, kad jo rodomas švelnumas reikalavo daugiau jėgų, nei būtų pareikalavusi laukinė aistra. Ji kažką sumurmėjo ir Nešas grįžo prie lūpų, kad Morgana galėtų nusmaukti džinsus jam nuo klubų, numesti juos į šalį ir paversti jį tokiu pat pažeidžiamu kaip ir ji pati.

švelnus, mintis migdantis malonumas. Ilgi, užsitęsę mėgavimaisi. Mėnulis savo trapia šviesa užliejo juos, dovanojančius vienas kitam pačią brangiausią dovaną. Išbarstytos gėlės, ant kurių jie gulėjo, skleidė egzotiškus kvapus, susimaišiusius su nakties aromatu. Nors vėjelis šiureno lapus, ratu degančios liepsnelės tvirtai ir tiesiai kilo aukštyn.

Net kai plūstelėjusi aistra privertė ristis per sumaigytus žiedus ir suglamžytą šilką, jie niekur neskubėjo. Kažkur šešėliuose vėl ūktelėjo apuokas ir liepsnos šovė aukštyn tarytum ietys. Uždarydamos juos viduje, palikdamos visą pasaulį išorėje.

Morgana virpėjo, bet nebejuto nei nervingumo, nei baimės. Kai Nešas įsiskverbė į ją, apsivijo jį rankomis.

Galvoje šniokščiant kraujui Nešas stebėjo, kaip suplazdėjusios atsivėrė Morgaños blakstienos, išvydo gelsvas žvaigždes, šviečiančias tamsioje mėlynėje taip pat didingai kaip ir tos, kurios švietė danguje virš galvos. Nešas palinko prie Morgaños lūpų ir jie ėmė kartu judėti šokio, senesnio ir galingesnio už bet kurį kitą šokį, ritmu.

Morgana jautė jųdviejų veiksmo grožį, jo magiją, galingesnę už visus jos burtus. Nešas visiškai ją užpildė. Net kai abu ginė maudžiantis alkis, švelnumas niekur nedingo. Dvi žibančios ašaros nusirito skruostais, kai ji išsirietė, leisdama sau pakilti po galutinio, sukrečiančio atsipalaidavimo. Girdėjo, kaip išsiliejęs joje Nešas šūktelėjo jos vardą tarytum melsdamasis.

Kai jis virpėdamas įsikniaubė Morganai į plaukus, ji pastebėjo krintančios žvaigždės blyksnį — ši lyg liepsna švystelėjo aksominiame danguje.

Laikas bėgo. Minutės, valandos — Nešui tai nerūpėjo. Žinojo tik tiek, kad Morgana po juo švelni kaip svajonė, atsipalaidavusi, bet vis dar besiglaudžianti. Nešas pamanė, jog būtų gera taip ir likti gulėti iki pat saulėtekio.

Paskui kiek praktiškiau pagalvojo, kad greičiausiai anksčiau ar vėliau ją uždusintų.

Kai Nešas sukrutėjo, Morgana prisispaudė prie jo kaip spaustuvas.

— Ne-a, — mieguistai pratarė ji.

Kad jau ji pati užsispyrė, Nešas nusprendė lūpomis pagnaibyti jai kaklą.

— Gal aš ir lieknas, bet spėju, kad sveriu kokiais dešimčia kilogramų daugiau už tave. Be to, noriu į tave pažiūrėti.

Nešas pasirėmė ant alkūnių ir su pasimėgavimu nužvelgė Morganą.

Jos plaukai lyg susiraizgęs juodas šilkas skleidėsi ant balto audinio. Juose įsipynusios gėlės priminė Nešui čigonaites ir fėjas. Ir raganas.

Jis lėtai, sunkiai iškvėpė.

— Kas nutinka, kai mirtingasis pasimyli su ragana?

Morgana turėjo nusišypsoti, tad taip ir padarė — lėtai ir gudriai.

— Gal pastebėjai chimeras ant namo bokšto? — Nešas išsižiojo ir vėl susičiaupė. Morgana garsiai nusikvatojo bėgdama pirštais jo nugara. — Man labai patinka, kai būni toks patiklus.

Nešas jautėsi pernelyg puikiai, kad suirztų. Atvirkščiai, jis ėmė žaisti Morganos plaukais.

— Atrodė visai protingas klausimas. Noriu pasakyti, tu esi... Žinau, kas esi. Bet vis tiek sunkoka su tuo susitaikyti. Net po to, ką šiąnakt mačiau. — Jo žvilgsnis vėl įsmigo Morganai į akis. — Aš tave stebėjau.

Ji pirštu apibraukė Nešo lūpas.

— Žinau.

— Nieko gražesnio nesu matęs. Tu, šviesa. Muzika. — Jis suraukė antakius. — Girdėjau muziką.

— Skirtą tiems, kurie moka jos klausytis. Tiems, kuriems skirta išgirsti.

Patikėti tuo buvo visai nesunku, po visko, su kuo teko susitaikyti.

— Ką čia veikei? Priminė kažkokias apeigas.

— Šiąnakt pavasario lygiadienis. Magiškoji naktis. Tai, kas nutiko čia mums, taip pat buvo magiška.

Negalėdamas atsispirti Nešas pabučiavo Morganai į petį.

— Nors ir skamba banaliai, man taip dar niekada nebuvo. Su niekuo.

— Žinoma. — Morgana vėl nusišypsojo. — Su niekuo. — Pajuto, kad Nešas viduje sukietėjo, ir jos pulsas ėmė daužytis smarkiau. — Dar, — sumurmėjo jam palinkus prie jos lūpų.

Jie apsirengė nakčiai persiritus į antrą pusę. Vilkdamasis megztinį Nešas matė, kaip Morgana surinko sumaigytas ir sulaužytas gėles.

— Tikriausiai mes jas pribaigėme. Teks man pavogti tau dar kelias gėles.

Morgana šypsodamasi suėmė gėles rankomis.

— Ir šitos puikiai tiks, — pasakė ji. Nešas išpūtė akis pastebėjęs, kad gėlės Morganos glėbyje tapo tokios pat gražios ir šviežios kaip tada, kai jas ką tik nuskynė.

Jis brūkštelėjo sau per plaukus.

— Vargu ar aš prie to greitai priprasiu.

Morgana paprasčiausiai įdėjo gėles jam į rankas.

— Palaikyk. Man reikia panaikinti ratą. — Ji mostelėjo ir žvakės užgeso. Tyliai giedodama Morgana surinko jas nuo žemės.

— Ratą, mėnesienoje sukurtą, gesinu savo valia. Darbas atliktas, niekam nepakenkta. Tave paleidžiu su meile ir dėkingumu. Taip tebūnie.

Morgana įdėjo paskutinę žvakę į pintinę ir pakėlė audinį. Sulanksčiusi taip pat įdėjo į krepšį.

— Čia, a... jau viskas?

Morgana paėmė pintinę ir atsigręžė į Nešą.

— Dažniausiai viskas būna daug paprasčiau, nei mums atrodo. — Ji ištiesė ranką ir pasijuto pamaloninta, kai Nešas sunėrė jų pirštus. — Tęsiant ta pačia paprastumo dvasia, ar pasidalysi su manimi lova tas kelias likusias nakties valandas?

Nešas pakėlė jųdviejų rankas prie lūpų ir paprastai atsakė:

— Taip.

„Ji negali manimi pasisotinti”, — svajingai tarė sau Nešas. Naktį jie vis ieškojo ir ieškojo vienas kito. Užsnūsdavo, prabudę vėl mylėdavosi, kol danguje išblėso mėnuo. O dabar, kai saulę užmerktomis akimis regėjo kaip blyškiai raudoną švytėjimą, Morgana vėl uostinėjo jo ausį.

Nešas nusišypsojo ir sumurmėjo jai kažką, artėdamas prie pabudimo. Jautė jos galvą kaip šiltą, malonų svorį sau ant krūtinės. Iš to, kaip ji kuteno ir tampė jo ausį, suprato, kad Morganai visai norėtųsi tingiai pasimylėti iš pat ryto. Nekantraudamas ją patenkinti Nešas pakėlė ranką paglostyti jos plaukus. Ranka sustingo ore.

Kaip gali Morganos galva gulėti jam ant krūtinės, o lūpos būti prie ausies? Anatomiškai tai neįmanoma. Antra vertus, Nešas matė ją atliekant keletą neįmanomų dalykų, vertinant realaus pasaulio standartais. Vis dėlto tai pernelyg keista. Nors buvo tik pusiau prabudęs, gyva jo vaizduotė beregint įsijungė.

Ar atsimerks pasižiūrėti ir pamatys ką nors fantastiško, taip neįtikėtino, kad pasileis klykdamas į naktį?

„Į dieną”, — priminė sau Nešas. Jau diena. Nors vargu ar tai svarbiausia.

Jis atsargiai nuleido ranką, kol palietė jos plaukus. Švelnius, tankius, bet... Viešpatie, jos galvos forma ne tokia. Ji pasikeitė. Ji... ji virto... Kai Morganos galva kryptelėjo Nešui po delnu, jis dusliai riktelėjo ir širdžiai čiūžtelėjus į gerklę atsimerkė.

Nešui ant krūtinės gulėjo katė ir stebeilijosi į jį nemirksinčiomis — kažkodėl atrodė, kad pasipūtėliškomis — gintaro spalvos akimis. Nešas krūptelėjo, nes kažkas šaltas nuslydo skruostu. Suprato, jog šalia stovi Panas, priekinėmis kojomis įsirėmęs į lovą, smalsiai į šoną pakreipęs didelę sidabrinę galvą. Nešui nespėjus nė žodžio ištarti šuo vėl jį palaižė.

— O varge. — Nešui belaukiant, kol išsigiedrys galva ir aprims pulsas, Luna atsistojo, pasirąžė ir nutapeno jo krūtine aukštyn pažvelgti į veidą. Jos tylus murkimas labai priminė kikenimą. — Gerai, aišku, tu mane prigavai. — Jis ištiesė rankas ir paglostė gauruotas galvas.

Panas suprato tai kaip kvietimą ir liuoktelėjo ant lovos. Jis nusileido — laimė, lengvai — ant jautriausios Nešo kūno vietos. Dusliai šūktelėjęs vyras žaibiškai atsisėdo, nustumdamas katę ir priversdamas ją susidurti su Panu.

Akimirką situacija atrodė rizikinga, nes gyvūnai piktai įsistebeilijo vienas į kitą, ėmė urgzti ir šnypšti. Tačiau Nešas buvo pernelyg užsiėmęs bandymu atgauti kvapą, kad suktų galvą dėl to, ar aplink ims lakstyti gaurai.

— A, žaidi su gyvūnais?

Įtraukęs oro Nešas pakėlė akis ir pamatė tarpduryje stovinčią Morganą. Vos tik ją išvydusi Luna uodega brūkštelėjo Panui per snukį, nužingsniavo prie pagalvės, apėjo ją, prisėdo ir ėmė laižytis pasturgalį. Panas sudribo vizgindamas uodegą. Nešas sumetė, kad jo kojas į čiužinį spaudžia maždaug trisdešimt kilogramų raumenų.

— Regis, tu labai patinki mano augintiniams.

— Aha. Mes didelė laiminga šeima.

Vienoje rankoje laikydama garuojantį puodelį, Morgana priėjo prie lovos. Ji jau buvo apsirengusi — vilkėjo trumpa raudona suknele, išsiuvinėta ir išpuošta karoliukais aplink žemai nuleistus pečius; nuo viršaus į apačią leidosi sagtelės ir baigėsi per kelis pirštus virš jos labai gundančių kelių.

Nešas spėliojo, ar turėtų sagteles atsagstyti po vieną, ar vienu staigiu trūktelėjimu. Tada užuodė aromatą, kone tokį pat egzotišką ir nė trupučio ne mažiau gundantį nei jos kvepalai.

— Čia kava?

Morgana prisėdo ant lovos krašto ir pauostė puodelį.

— Taip, manau, kad kava.

Išsišiepęs Nešas ištiesė ranką ir pakedeno įmantriai supintos kasos galiuką.

— Tu man be galo maloni.

Morganos akyse suspindo nuostaba.

— Kodėl? A, pamanei, kad šitą atnešiau tau. — Žiūrėdama į Nešą ji pirštu pabeldė per puodelį. — Kad užplikiau kavos, įpyliau į puodelį ir nusprendžiau patiekti tau į lovą, nes esi velniškai žavus.

Deramai sudrausmintas Nešas metė paskutinį ilgesingą žvilgsnį į puodelį.

— Na, aš...

— Tada, — pertraukė jį Morgana, — tu nė trupučio nesuklydai.

Nešas paėmė jos ištiestą puodelį ir atsigėrė žvelgdamas į Morganą per jo kraštą. Jis nebuvo kavos gurmanas — negalėjo sau to leisti, turint omenyje, kokį dumblą susitaisydavo — bet nė neabejojo, kad geria skaniausią kavą, kokią tik galima rasti į vakarus nuo Misisipės.

— Ačiū. Morgana... — Jis kilstelėjo ranką ir pajudino sudėtingą karoliukų ir akmenukų kompoziciją, kabančią Morganos ausyje, priversdamas ją skambėti. — O ar aš tikrai velniškai žavus?

Ji nusikvatojo ir pastūmė puodelį, kad galėtų Nešą pabučiuoti.

— Nešai, tikrai. — „Dar ir kaip”, — tarė sau Morgana ir vėl jį pabučiavo. Susitaršiusiais, saulės išblukintais plaukais, krintančiais ant užmiegoto veido, stebėtinai raumeninga krūtine, gundančia ją virš antklodžių gniužulo ir labai šiltomis, labai įgudusiomis lūpomis, besitrinančiomis į jos lūpas, Nešas kuo puikiausiai jai tiko.

Morgana apgailestaudama atsitraukė.

— Man reikia į darbą.

— Šiandien? — Nešas tingiai užmetė ranką jai ant sprando ir prisitraukė Morganą arčiau. — Ar nežinai, kad šiandien valstybinė šventė?

— Šiandien?

— Aišku. — „Ji kvepia naktimi, — tarė sau Nešas. — Kaip gėlės, išsiskleidžiančios tik žvaigždžių šviesoje.” — Šiandien valstybinė meilės namuose šventė. Duoklė septintajam dešimtmečiui. Ją reikia švęsti...

— Įsivaizduoju. Labai išradinga, — atsiliepė Morgana ir švelniai krimstelėjo Nešui lūpą. — Bet man reikia vadovauti parduotuvei.

— Morgana, tu elgiesi be galo nepatriotiškai. Aš priblokštas.

— Gerk kavą. — Ji atsistojo, kad Nešas nepakeistų jos nuomonės. — Virtuvėje rasi maisto, jei norėsi papusryčiauti.

— Galėjai mane pažadinti. — Nešas sučiupo Morganą už rankos jai nespėjus atsitraukti.

— Pamaniau, kad tau praverstų išsimiegoti, be to, nenorėjau duoti dar daugiau laiko mane blaškyti.

Nešas žvelgė Morganai į akis švelniai kramsnodamas jos krumplius.

— Norėčiau prablaškyti tave kelias valandas.

Morganai ėmė linkti keliai.

— Suteiksiu tau progą vėliau.

— Galėtume pavakarieniauti.

— Galėtume. — Morganai kraujas ėmė ūžti gyslose, bet ji neprisivertė ištraukti rankos.

— Kodėl man ko nors nenupirkus ir neatvežus?

— Kodėl ne?

Nešas atgniaužė Morgaños ranką ir pabučiavo į delną.

— Pusę aštuonių?

— Sutarta. Išleisi Paną, gerai?

— Žinoma. — Nešas dantimis grybštelėjo Morgaños riešą ir jos pulsas ėmė daužytis it pašėlęs. — Morgana, dar vienas dalykas.

Ji geidė Nešo.

— Nešai, tikrai negaliu...

— Nesijaudink. — Bet Nešas matė, kad Morgana jaudinasi, ir tai glostė jam širdį. — Aš tavęs netaršysiu. Bus labai smagu kelias ateinančias valandas galvoti, kaip tai darysiu. Kai ką tau palikau prieangyje vakar vakare. Tikėjausi, kad rasi laiko paskaityti.

— Savo scenarijų? Jau baigei?

— Taip, liko tik smulkūs taisymai. Žinai, norėčiau išgirsti tavo nuomonę.

— Tada pasistengsiu ją susidaryti. — Morgana palinko prie Nešo ir jį pabučiavo. — Iki.

— Pasimatysime vakare. — Nešas atsilošė su vėstančia kava ir susikeikė.

Morgana atsigręžė jau tarpduryje.

— Kas nutiko?

— Mano automobilis stovi už taviškio. Tuoj apsimausiu kelnes.

Morgana nusijuokė.

— Nešai, baik, — tarė ji ir išėjo. Katė liuoktelėjo nuo lovos ir nusekė Morganai iš paskos.

— Taigi, — Nešas kreipėsi į snaudžiantį Paną, — tikriausiai ji pati sugebės susitvarkyti.

Patogiai įsitaisęs jis nusiteikė išgerti kavą prabangioje vienumoje. Gurkšnodamas žvilgsniu tyrinėjo kambarį. Tai pirmoji proga, kai jis gali ramiai pažiūrėti, kuo Morgana yra apsisupusi savo asmeniškiausioje erdvėje.

Be jokios abejonės, kambarys įspūdingas. Kur tik žengė Morgana, visur vyravo drama. Čia ji atsispindėjo drąsiomis brangakmenių spalvomis, parinktomis šiam kambariui. Turkio spalvos sienos. Smaragdo žalumo antklodė, kurią naktį jie nuspyrė ant žemės. Abiejų šių spalvų atspalviai liejosi užuolaidomis, plazdenančiomis ant langų. Po vienu iš jų stovėjo kušetė, aptraukta safyro mėlynumo apmušalu. Ant jos mėtėsi minkštos pagalvės — granato, ametisto ir gintaro spalvų. Virš kušetės buvo palinkusi žalvarinė lempa ant laibo stovo, o jos gaubtuvas priminė išsiskleidusį purpurinį pelėvirkščio sukučio žiedą. Pati lova buvo didinga, suverstų antklodžių ežeras, atsiremiantis į masyvų išraižytą galvūgalį vienoje pusėje ir tokį pat kojūgalį kitoje.

Suintriguotas Nešas ėmė keltis. Panas vis dar tysojo jam ant kojų, bet po kelių draugiškų bakstelėjimų paslaugiai nusirito į šoną ir užknarkė lovos viduryje. Nuogas, su puodeliu rankoje, Nešas ėmė vaikštinėti po kambarį.

Blizgantis sidabrinis drakonas ant naktinio stalelio stovėjo atlošęs galvą, žibančia uodega. Dagtis praviruose nasruose liudijo, kad drakonas alsuoja ugnimi. Morgana turėjo vieną iš tų gražiųjų tualetinių stalelių su veidrodžiu ir minkšta kėdute, kurie Nešui siejosi su moteriškumu. Galėjo įsivaizduoti, kaip ji ten sėdi ir, prisimerkusi nuo saulės, brangakmeniais aptaisytu šepečiu sidabro nugarėle braukia per plaukus arba tepasi odą kremu ar losjonu iš kurio nors spalvingo stiklinio indelio ant staliuko.

Nepajėgdamas atsispirti Nešas paėmė vieną buteliuką, ištraukė ilgą krištolinį kamštelį ir pauostė. Tą akimirką Morgana, regis, atsidūrė kambaryje šalia jo, Nešas beveik galėjo ją matyti. Štai kokia nepaprasta ir galinga moters magija.

Jis nenoriai užkimšo buteliuką ir padėjo į šalį. Velniai griebtų, nenorėjo visą dieną jos laukti. Nenorėjo laukti nė valandos.

„Ramiau, Kirklandai, — sudraudė save Nešas. — Ji išvažiavo tik prieš penkias minutes.” Elgėsi kaip apkvaišęs. Arba apkerėtas. Ši mintis įžiebė įkyrią abejonę, privertusią Nešą akimirką susiraukti, bet paskui jis nustūmė ją į šoną. Jis neapkerėtas. Puikiai žinojo, ką daro ir buvo visiškai atsakingas už savo veiksmus. Tiesiog kambaryje buvo tiek daug Morganos, kad vien tai čia vertė jos geisti.

Suraukęs kaktą Nešas pirštais perbėgo per krūvelę lygių spalvotų akmenukų, kuriuos Morgana laikė dubenyje. Jei ir kraustosi dėl jos iš proto, tai taip pat galima paaiškinti. Morgana nepaprasta moteris. Ir po to, ką jis regėjo, žinant, ką jis žino, natūralu, kad galvoja apie ją daugiau nei apie kokią nors kitą moterį. Galų gale antgamtiniai reiškiniai — jo stiprioji pusė. Morgana — gyvas įrodymas, kad įprastame pasaulyje egzistuoja neįprasti dalykai.

Ji — neįtikėtina meilužė. Dosni, laisva, nežmoniškai jautri. Apdovanota humoro jausmu, išmintimi ir gera galva, ką jau kalbėti apie lankstų kūną. Vien šio derinio pakanka, kad vyras parkluptų ir imtų maldauti. Pridėjus fėjų dulkių, atsispirti Morganai neįmanoma.

Be to, ji padėjo Nešui parašyti scenarijų. Kuo daugiau apie tai galvojo, tuo labiau įsitikino, kad šis — iki šiol geriausias jo darbas.

O jeigu jai nepatiks? Ši mintis liuoktelėjo galvon kaip karpomis nusėta rupūžė ir privertė Nešą įsistebeilyti į tuštumą. Vien tai, kad jie pasidalijo guoliu ir kažkuo dar, kažkuo neapčiuopiamu, ko nepajėgė įvardyti, dar nereiškia, kad Morgana supras ar įvertins jo kūrinį.

Ką, po galais, sau manė duodamas jai skaityti nepadailintą variantą?

„Puikumėlis”, — pasibjaurėjęs pamanė Nešas ir pasilenkė pakelti džinsų. Dabar kelias valandas nerimaus ir dėl jos reakcijos. Droždamas į dušą Nešas nusistebėjo, kaip jis taip giliai įklimpo, kad ta moteris kone kas žingsnis varo jį iš proto.

8

Tik prabėgus daugiau nei keturioms valandoms Morgana gavo progą išgerti puodelį arbatos vienumoje. Pirkėjai, telefono skambučiai, pristatomos siuntos neleido nė atsikvėpti, spėjo vos užmesti akį į pirmuosius Nešo scenarijaus puslapius.

Tekstas taip ją suintrigavo, kad niršo dėl kiekvieno trikdžio. Morgana užkaitė vandens ir ėmė kramsnoti rūgščias žalias vynuoges. Parduotuvėje dirbo Mindė, aptarnavo du koledžo studentus. Kadangi abu jie buvo vyriškos lyties, Morgana žinojo, kad Mindei pagalbos neprireiks.

Atsidususi ji užsiplikė arbatos, pastatė puodelį atokiau, kol pritrauks, ir įsitaisė ant kėdės su Nešo scenarijumi rankose.

Po valandos Morgana buvo pamiršusi arbatinuke atvėsusią arbatą. Susižavėjusi vėl atsivertė pirmąjį puslapį ir pradėjo skaityti iš naujo. „Nuostabu”, — tarė sau ir pajuto plūstelėjusį pasididžiavimą, kad jos mylimas vyras geba sukurti tokį įdomų, gudrų ir dėmesį kaustantį pasakojimą.

Talentingas, taip. Morgana žinojo, kad Nešas talentingas. Jo kurti filmai visada ją pralinksmindavo ir būdavo įspūdingi. Bet dar niekada nebuvo skaičiusi scenarijaus. Kažkodėl manė, kad scenarijus — tik siužeto metmenys, karkasas, kurį režisierius, aktoriai ir technikai „aprengia” ir pateikia žiūrovams. Bet šis pasakojimas buvo itin įdomus, toks kupinas gyvybės ir dvasios, kad išvis nepriminė žodžių lape. Skaitydama Morgana ir matė, ir girdėjo, ir jautė.

Morgana įsivaizdavo: aktoriams, kamerai ir režisieriui nulipdžius tuos papildomus sluoksnius, Nešas greičiausiai bus sukūręs geriausią dešimtmečio filmą.

Ją stulbino mintis, kad vyras, kurį laikė žaviu, šiek tiek pasipūtusiu ir dažnai galvojančiu tik apie save, viduje saugo tokį lobį. Kita vertus, praėjusią naktį taip pat buvo sukrėsta, aptikusi jame tokių gilių švelnumo klodų.

Padėjusi scenarijų į šalį Morgana atsilošė kėdėje. O dar laikė save nuovokia, šyptelėjusi pamanė. Įdomu, kiek dar staigmenų slepia Nešas Kirklandas?

Nešas iš visų jėgų kibo į kitą darbą. Jį užklupo įkvėpimas, o Nešas ne iš tų, kurie vėjais paleidžia geras mintis.

Dilgtelėjo nerimas, kai prisiminė neužrakintas užpakalines Morganos namo duris. Bet Nešas sumetė, kad su jos reputacija ir aplink besisukiojančiu šunimi, primenančiu labiau vilką, niekas nesiryš brautis į vidų.

Kita vertus, gal ji yra apsaugojusi savo namus kokiais nors gynybiniais burtais.

„Bus tobula”, — tarė sau Nešas galynėdamasis su glėbiu gėlių — šįkart pirktų — ir stengdamasis sudėlioti jas vazoje. Gėlės, regis, nė neketino pasiduoti: koteliai pynėsi, žiedai linko. Po kelių bandymų puokštė tebeatrodė taip, tarytum gėles į vazą būtų sumetęs nerūpestingas dešimtmetis. Baigęs jas tvarkyti Nešas buvo pripildęs tris vazas ir su malonumu pagalvojo niekada netapsiąs stilistu.

Bet gėlės kvepėjo skaniai.

Žvilgsnis į laikrodį įspėjo, kad laiko liko nedaug. Pritūpęs priešais židinį Nešas įkūrė ugnį. Užtruko ilgiau ir, jo manymu, teko pavargti kur kas smarkiau negu Morganai, bet galiausiai liepsnelė ėmė smagiai lyžčioti malkas. Vargu ar židinio reikėjo, bet Nešui patiko ugnies kuriamas įspūdis.

Jis patenkintas atsistojo ir apžiūrėjo rūpestingai paruoštą sceną. Dviem padengtas stalas, užtiestas balta staltiese, kurią Nešas rado indaujos stalčiuje Morganos valgomajame. Nors ir valgomasis atrodė iškalbingai, su aukštomis lubomis ir didžiuliu židiniu, Nešas pamanė, kad salone atmosfera bus intymesnė.

Porceliano indai — taip pat Morgaños — atrodė seni ir gražūs, su rožių pumpurėliais, besivejančiais ant spindinčių baltų lėkščių kraštų. Nešas išdėliojo sunkius sidabrinius stalo įrankius ir krištolines šampano taures. Ir tai buvo Morgaños. Tada sulankstė vyšninės spalvos damasto servetėles tvarkingais trikampiais.

„Tobula”, — nusprendė Nešas. Ir nusikeikė.

Muzika. Kaip jis galėjo pamiršti muziką? Ir žvakes. Nešas puolė prie muzikinio centro ir ėmė raustis didžiulėje kompaktinių plokštelių krūvoje. „Šopeną”, — nusprendė jis, nors pats labiau mėgo Rolling Stones negu klasikinę muziką. Nešas įjungė muzikinį centrą, įdėjo plokštelę ir po kelių pirmųjų taktų pritariamai linktelėjo. Tada leidosi ieškoti žvakių.

Po dešimties minučių Nešas jau buvo kambaryje išdėliojęs tuziną žvakių, kurios degdamos skleidė vanilės, jazminų ir santalo aromatus.

Nešui vos užteko laiko save pagirti, kai išgirdo Morgaños automobilį. Jis beveik įveikė Paną lenktynėse iki durų.

Morgana išlipo ir kilstelėjo antakį pastebėjusi Nešo automobilį. Bet tai, kad jis atvažiavo kone pusvalandžiu anksčiau, jos nesuerzino. Nė truputėlio. Eidama prie durų, po pažastimi pasikišusi Nešo scenarijų, o kitoje rankoje nešdama šampaną, Morgana šypsojosi.

Nešas atidarė duris ir čiupęs ją į glėbį apdovanojo ilgu, prabangiu bučiniu. Trokšdamas pasisveikinti asmeniškai Panas iš paskutiniųjų stengėsi įsibrukti tarp Nešo ir Morganos.

— Labas, — pasisveikino Nešas, atsiplėšęs nuo Morganos lūpų.

— Sveikas. — Ji ištiesė Nešui ir butelį, ir voką su scenarijumi, kad galėtų pataršyti Panui kailį prieš užverdama duris. — Tu ankstyvas.

— Žinau. — Nešas dirstelėjo į etiketę ant butelio. — Ką gi, ką gi... Kažką švenčiame?

— Pamaniau, turėtume atšvęsti. — Morgana išsitiesė ir jos kasa nuslydo už peties. — Tiesą sakant, tai nedidelė sveikinimo dovanėlė tau. Bet vyliausi, kad pasidalysi.

— Su malonumu. Su kuo mane sveikini?

Morgana linktelėjo į voką Nešo rankoje.

— Su tuo. Kad užbaigei scenarijų.

Nešas pajuto, kad mazgelis, visą dieną kirbėjęs pilve, atsileido.

— Tau patiko.

— Ne tik. Man labai patiko. Ir kai tik prisėsiu ir nusiausiu batus, pasakysiu kodėl.

— Eime į vidų. — Paėmęs viena ranka butelį, kita jis apglėbė Morganą. — Kaip verslas?

— O, viskas klostosi sklandžiai. Tiesą pasakius, ko gero, pagalvosiu, gal Mindė galės mane pavaduoti valandą kitą per dieną. Mes... — Įžengusi į saloną Morgana nutilo.

Žvakių liepsnelės virpėjo taip pat mistiškai ir romantiškai kaip mėnulio spinduliai. Jos atsispindėjo sidabre, vaivorykštėmis išmargino krištolo taures. Kambaryje tvyrojo gėlių ir žvakių vaško aromatas, skambėjo vaiduokliška violončelės melodija. Židinyje ruseno liepsna.

Morgana nedažnai pasijusdavo taip išmušta iš vėžių. Jautė, kaip gerklę graužia ašaros — ašaros, gimusios iš tokių tyrų ir šviesių jausmų, kad net sunku ištverti.

Morgana pažvelgė į Nešą, virpanti žvakių šviesa įžiebė jos akyse tuziną žvaigždžių.

— Ar viską čia paruošei man?

Pats truputį išsimušęs iš vėžių Nešas krumpliais perbraukė Morganos skruostą.

— Tikriausiai elfų darbas.

Morgana nusišypsojo ir lūpomis brūkštelėjo Nešui per lūpas.

— Man labai, labai patinka elfai.

Nešas pasisuko taip, kad jųdviejų kūnai susiglaustų.

— O ką manai apie scenaristus?

Morganos rankos patogiai apsivijo jo juosmenį.

— Imu juos mėgti.

— Gerai. — Paniręs į bučinį Nešas suvokė, jog rankos pernelyg užimtos, kad galėtų kaip reikiant įsijausti. — Gal aš viską padėsiu ir iššausiu šampaną?

— Puiki mintis. — Morgana giliai, su pasitenkinimu atsiduso ir išsivadavo iš batelių, kol Nešas priėjo prie kibirėlio su ledukais ir ištraukė ten panardintą butelį. Jis atsuko savo, paskui Morgaños šampano butelį demonstruodamas identiškas etiketes.

— Telepatija?

Artindamasi prie Nešo Morgana nusišypsojo.

— Visko gali būti.

Jis numetė voką į šalį, įkišo antrą butelį į ledą ir atidarė pirmąjį, pergalingai pokštelėdamas ir išleisdamas šnypščiančius purslus. Pripylęs šampano ištiesė taurę Morganai, tada skimbtelėjo į ją savąja.

— Už magiją.

— Mielai, — sumurmėjo ji ir gurkštelėjo. Paėmusi Nešą už rankos, Morgana nusivedė jį prie sofos, kur galėjo susirangyti šalia ir stebėti ugnį. — Na, ką dar šiandien nuveikei, be to, kad iškvietei elfus?

— Norėjau parodyti tau, kuo esu panašus į Kerį Grantą [* Keris Grantas (1904-1986) - anglų kilmės amerikiečių aktorius.].

Morgana sukikeno ir lūpomis brūkštelėjo Nešui per skruostą.

— Man tu patinki visoks.

Patenkintas Nešas susikėlė kojas ant kavos stalelio.

— Ką gi, daug laiko praleidau stengdamasis sutvarkyti gėles taip, kad jos atrodytų kaip filmuose.

Morgana žvilgtelėjo į gėles.

— Pripažinkime, kad į tavo gabumų sąrašą puokščių menas neįtrauktas. Man jos labai patinka.

— Pamaniau, kad ir pastangos šį tą reiškia. — Nešas smaginosi, žaisdamas Morganos auskaru. — Šiek tiek patobulinau scenarijų. Daug galvojau apie tave. Pasikalbėjau telefonu su agentu, jis be galo susijaudinęs. Tada dar šiek tiek mąsčiau apie tave.

Morgana sukikeno ir padėjo galvą Nešui ant peties. Namie. Ji namie. Visiškai.

— Regis, labai daug nuveikei. Dėl ko jaudinasi tavo agentas?

— Na, atrodo, bus sulaukęs skambučio iš labai susidomėjusio prodiuserio.

Morgana vėl atsisėdo, jos akys sublizgo iš pasitenkinimo.

— Nori tavo scenarijaus.

— Pataikei iš pirmo karto. — Nešas pasijuto keistokai... „Ne”, — tarė jis sau ir pasijuto nuostabiai keistai turėdamas žmogų, taip akivaizdžiai džiūgaujantį dėl jo sėkmės. — Tiesą sakant, tai tik juodraštis, bet man pastaruoju metu gana neblogai sekasi, tad sutartis jau rengiama. Kelias dienas paliksiu scenarijų ramybėje, paskui dar kartą peržiūrėsiu. Tada išsiųsiu agentui.

— Sėkmė čia niekuo dėta. — Morgana vėl skimbtelėjo taure į jo taurę. — Tu darai stebuklus. Jie plaukia iš čia, — ji priglaudė pirštą jam prie smilkinio, — ir iš čia, — bakstelėjo prie širdies. — Ar iš kitur, kur slypi tavo fantazija.

Pirmą kartą nuo pat vaikystės Nešas pamanė, kad tuoj paraus. Todėl verčiau pabučiavo Morganą.

— Ačiū. Be tavęs nebūčiau parašęs.

Tyliai susijuokusi Morgana patogiai įsitaisė.

— Nenorėčiau nesutikti. Taigi sutinku.

Nešas tingiai perbraukė jos kasą, tysančią ant peties. Suprato, kad be galo gera paprasčiausiai sėdėti dienai pasibaigus šalia žmogaus, kuris rūpi.

— Kodėl nepaglosčius mano savimeilės ir nepapasakojus, kas tau patiko?

Morgana ištiesė taurę, kad Nešas pripiltų šampano.

— Abejoju, ar tavo savimeilę dar reikia glostyti, bet vis tiek pasakysiu.

— Neskubėk. Nenorėčiau, kad ką nors užmirštum.

— Visi tavo filmai aukštos kokybės. Net jei trykšta kraujas arba koks siaubūnas krebžda prie lango, filmuose išlieka kokybė, pranokstanti paprasčiausią išgąstį ar šoką. Su šiuo scenarijumi — nors, be abejo, scena kapinėse ir įvykiai palėpėje sudrebins širdis — žengei žingsnį į priekį. — Morgana pasisuko veidu į Nešą. — Ši istorija ne tik apie raganas ir gebėjimą sutelkti jėgas — gerąsias ir blogąsias. Ji ir apie žmones, elementarų žmogiškumą. Apie tikėjimą nuostabiais dalykais ir pasitikėjimą širdimi. Ši istorija tam tikra prasme smagiai šlovina skirtumus, net jei būti kitokiam yra sunku. Pabaigoje, nors netrūksta siaubo, skausmo ir dūžtančių širdžių, išlieka meilė. Tai, ko visi trokštame.

— Nesupykai, kad priverčiau Kasandrą burtams pasitelkti kapinių purvą ir giedoti virš verdančio katilo?

— Meniškas nukrypimas, — kilstelėjusi antakį pasakė Morgana. — Matyt, sugebėjau pro pirštus pažvelgti į tavo kūrybiškumą. Net į tai, kad veikėja pasiryžusi parduoti sielą velniui, jei taip išgelbėtų Džonataną.

Nešas gūžtelėjęs ištuštino taurę.

— Kadangi Kasandra valdo gėrio jėgą, pasakojimui trūktų įtaigumo, jei ji bent kartelį nebūtų susirėmusi su blogio jėga. Matai, egzistuoja pamatiniai siaubo filmų elementai. Nors tai ir nebus tikras siaubo filmas, manau, taisyklės vis tiek galioja.

— Absoliutus gėris prieš absoliutų blogį? — pasufleravo Morgana.

— Viena iš taisyklių. Nekaltieji turi kentėti, — pridūrė Nešas. — Be to, yra ritualinė įvykių eiga. Tie patys nekaltieji turi pralieti kraujo.

— Pademonstruoti vyrišką drąsą, — sausai tarstelėjo Morgana.

— Arba moterišką. Aš nediskriminuoju moterų. Ir sudėjus didžiules aukas gėris privalo triumfuoti.

— Taip ir turėtų būti.

— Yra dar vienas reikalavimas. Mano mėgstamiausias. — Nešas pirštu švelniai perbraukė Morganai per kaklą. Ją nukrėtė šiurpuliukai. — Žiūrovai turi spėlioti ir nesiliauti spėlioję, ar sunaikintas blogis neatsigavo ekranui galutinai užtemus.

Morgana kietai sučiaupė lūpas.

— Visi žinome, kad blogis atsigauna.

— Taigi. — Nešas išsišiepė. — Taip pat kaip ir visi kartkartėmis pagalvojame, ar niekas nesiseilėja spintoje naktį. Kai užgęsta šviesos. O mes vieni. — Jis lūpomis žnybtelėjo Morganai ausies lezgelį. — Arba kas išties krebžda krūmuose už rūsio lango ar tykoja šešėliuose pasirengęs, lūkuriuodamas progos išsprūsti ir...

Suskambus durų skambučiui Morgana krūptelėjo. Nešas nusikvatojo. Ji nusikeikė.

— Gal aš atidarysiu? — pasisiūlė Nešas.

Stengdamasi atgauti orumą Morgana delnu išlygino sijono raukšles.

— Atidaryk.

Nešui išėjus Morgana atsipalaidavo ir sudrebėjo. „Jis gabus”, — pripažino ji. Toks gabus, kad net ji, geriau išmananti, buvo prigauta. Morganai tebesvarstant, atleisti jam ar ne, Nešas grįžo kartu su aukštu banditiškos išvaizdos vyru, kuris nešė didžiulį padėklą. Vyras vilkėjo baltą smokingą, ryšėjo raudoną varlytę. Ant kišenės buvo išsiuvinėtas Čezo Moriso vardas.

— Padėkite ant stalo, Morisai.

— Aš Džordžas, sere, — graudžiu balsu atsiliepė vyras.

— Aišku. — Nešas mirktelėjo Morganai. — Ką gi, dėkite viską tiesiai ant stalo.

— Bijau, kad gali prireikti kelių minučių.

— Laiko turime.

— Mokos putėsius reikėtų laikyti šaltai, pone, — paaiškino Džordžas. Nešas suprato, kad vargšelis tiesiog negali nesiteisinti.

— Nunešiu juos į virtuvę. — Morgana atsistojo ir paėmė dėžutę. Išeidama girdėjo, kaip Džordžas liūdnai sumurmėjo, kad salotinės cikorijos šiandien baigėsi, tad teko panaudoti gūžinės.

— Jis pamišęs dėl maisto, — paaiškino Nešas netrukus grįžusiai Morganai. — Apsiverkia vien pagalvojęs, kaip neatsargiai kai kurie naujieji pasiuntinukai elgiasi su įdarytais grybais. Nerūpestingai juos krato.

— Nemokšos.

— Būtent taip ir pasakiau. Regis, šiek tiek pataisiau Džordžui nuotaiką. O gal ją pataisė arbatpinigiai.

— Tai ką gi Džordžas mums atvežė? — Morgana priėjo prie stalo. — Cikorijų salotų.

— Salotinės cikorijos...

— Baigėsi. Girdėjau. Mmm. Omarų uodegėlės.

— Pagal Morisą.

— Savaime suprantama. — Morgana per petį šyptelėjo Nešui, atitraukusiam jai kėdę. — Ar Morisas išvis yra?

— Džordžas su gailesčiu pranešė, kad Morisas mirė prieš trejus metus. Bet jo dvasia gyvuoja iki šiol.

Morgana nusikvatojo ir su malonumu pradėjo ragauti atvežtus patiekalus.

— Labai išradingas maistas išsinešti.

— Svarsčiau, gal nupirkti keptą vištą, bet pamaniau, kad šie patiekalai padarys tau didesnį įspūdį.

— Tikra tiesa. — Morgana pamirkė omaro kąsnelį išlydytame svieste ir nenuleisdama akių nuo Nešo įsikišo į burną. — Sukūrei labai patrauklią sceną. — Ji švelniai perbraukė Nešui per ranką. — Ačiū.

— Visada prašom. — Tiesą pasakius, Nešas vylėsi, kad bus dar tuzinas kitų kartų, tuzinas kitų scenų. Ir juodu tik dviese — vieninteliai veikėjai.

Nešas sudraudė save suirzęs, kad leidosi užvaldomas tokių rimtų minčių. Tokių pastovumu kvepiančių minčių. Norėdamas praskaidrinti nuotaiką jis pripylė taures šampano.

— Morgana?

— Ką?

— Norėjau tavęs kai ko paklausti. — Nešas pakėlė Morganos ranką prie lūpų, jos oda viliojo gerokai labiau už maistą. — Ar ponios Litlton sesers dukraitė eis į išleistuvių vakarėlį?

Iš pradžių Morgana sutrikusi sumirkčiojo, paskui atmetusi galvą skambiai nusikvatojo.

— Dieve, Nešai, tu romantikas.

— Man tik smalsu. — Nešas negalėjo atsispirti Morganos žvilgsniui ir išsišiepė. — Gerai, gerai. Aš, kaip ir visi, mėgstu laimingą pabaigą. Ar ji gavo norimą vaikiną?

Morgana paragavo dar kąsnelį.

— Atrodo, Džesė bus sukaupusi drąsos ir paklaususi Metjų, ar jis nenorėtų eiti į išleistuvių vakarėlį kartu su ja.

— Šaunuolė. O jis?

— Na, girdėjau tai iš ponios Litlton lūpų, taigi informacija gal ir ne visai tiksli.

Palinkęs į priekį Nešas pirštu brūkštelėjo Morganai per nosį.

— Klausyk, mažute, aš scenaristas. Nereikia dramatiškos pauzės dėl didesnio efekto. Klok.

— Mano žiniomis, jis paraudo, užsikirto, stumtelėjo ant nosies žaviuosius akinius raginiais rėmeliais ir pasakė: „Tikriausiai.”

Nešas iškilmingai pakėlė taurę.

— Už Džesę ir Metjų.

Morgana pakėlė savąją.

— Už pirmąją meilę. Ji pati mieliausia.

Nešas to tikrai nežinojo, nes jam puikiai sekėsi išvengti tokios patirties.

— Kas nutiko tavo mokyklinei meilei?

— Kodėl manai, kad mokykloje buvau ką nors įsimylėjusi?

— Juk visi mokykloje įsimyli?

Morgana pripažino jo tiesą vos regimai kilstelėjusi antakį.

— Tiesą pasakius, buvo vienas vaikinukas. Džo, jis žaidė krepšinio komandoje.

— Sportininkas.

— Deja, Džo buvo atsarginis. Bet aukštas. Tais laikais ūgis man daug reiškė, nes buvau praaugusi pusę klasės berniukų. Mes kartais susitikinėdavome paskutiniais mokslo metais mokykloje. — Morgana gurkštelėjo šampano. — Ir dažnai glamžydavomės jo 1972 metų Ford Pinto.

— Hečbeke? — tarp kąsnių pasitikslino Nešas.

— Man atrodo.

— Noriu aiškiai viską įsivaizduoti, — išsiviepė Nešas. — Tęsk. Taip ir matau. Veiksmas vyksta lauke, naktis. Automobilis stovi tamsiame, nuošaliame kelyje. Du įsimylėjėliai glamonėjasi, vogčiomis karštai bučiuojasi, per radiją skamba daina iš kino filmo „Vasaros namelis” [* A Summer Place -1959 m. romantinė drama.].

— Kiek pamenu, grojo Hotel California [* 1977 m. grupės Eagle daina.], — pataisė jį Morgana.

— Gerai. Nutyla paskutinis gitaros akordas...

— Deja, tuo viskas ir baigėsi. Rudenį jis išvažiavo į Berklį, o aš — į Redklifą. Ūgio ir gražių lūpų nepakako, kad išlaikytų mano širdį už penkių tūkstančių kilometrų.

Nešas atsiduso visų vyrų vardu.

— Silpnybe, tavo vardas „Moteris”.

— Kiek žinau, Džo pavydėtinai sėkmingai pasveiko. Jis vedė ekonomikos mokslų magistrę ir išsikraustė į Sent Luisą. Paskutiniais skaičiavimais, jie susilaukė trijų penktadalių nuosavos krepšinio komandos.

— Šaunuolis Džo.

Šįkart taures pripildė Morgana.

— O tu?

— Retai žaisdavau krepšinį.

— Kalbu apie mokyklines meiles.

— A... — Nešas atsilošė mėgaudamasis akimirka: už nugaros traškančia liepsna, žvakių šviesoje jam besišypsančia moterimi, geraširdiškai į galvą mušusiais šampano burbuliukais. — Ji vardu Viki — su „i”. Palaikymo komandos šokėja.

— Papasakok daugiau, — paprašė Morgana.

— Svaigau dėl jos kone du mėnesius, kol galiausiai sukaupiau drąsą ir pakviečiau į pasimatymą. Buvau drovus.

Morgana šyptelėjo virš taurės krašto.

— Pasakyk ką nors, kuo galėčiau patikėti.

— Ne, rimtai. Mane pervedė į tą mokyklą mokslo metų viduryje, buvau aštuntokas. Įpusėjus mokslo metams visos grupės ir gaujos būna tokios glaudžios, kad įsisprausti gali tik su laužtuvu. Jei nepritampi, daugiausia laiko praleidi juos stebėdamas ir įsivaizduodamas.

Morganos širdyje virptelėjo užuojauta, bet ji suabejojo, ar Nešui tai patiktų.

— O tu stebėjai Viki su „i”.

— Daugybę laiko praleidau stebėdamas Viki. Man atrodė, ištisus dešimtmečius. Pirmą kartą pamatęs ją atliekant atbulinį šuolį įsimylėjau. — Nešas nutilo ir pažvelgė į Morganą. — Ar tu šokai palaikymo komandoje?

— Ne. Apgailestauju.

— Tikrai gaila. Man vis dar suvirpa širdis, kai pamatau atbulinį šuolį. Šiaip ar taip, galiausiai sukaupiau visą drąsą ir pakviečiau ją į filmą. „Penktadienis, 13-oji”. Filmas, ne diena. Kol Džeisonas kapojo itin nelaimingus stovyklautojus, labai nerangiai pamėginau pabučiuoti Viki. Ji manęs neatstūmė. Iki mokslo metų pabaigos buvome pora. Paskui Viki mane metė dėl chuligano su motociklu ir tatuiruote.

— Pasileidėlė.

Filosofiškai gūžtelėjęs pečiais Nešas sudorojo omarą.

— Girdėjau, ji su juo pabėgo iš namų ir apsigyveno priekabų rajone EI Pase. Taip jai ir reikia už tai, kad sudaužė man širdį.

Morgana kryptelėjo galvą ir primerkusi akis pažvelgė į Nešą.

— Man atrodo, kad tu tai sugalvojai.

— Tik iš dalies. — Nešas nemėgo kalbėti apie savo praeitį — su niekuo. Norėdamas nukreipti Morganos dėmesį jis pakilo ir pakeitė muziką. Užgrojo lėtas svajingas Geršvinas. Grįžęs prie stalo Nešas paėmė Morganą už rankos ir švelniai trūktelėjęs pastatė ant kojų. — Noriu tave priglausti, — paprastai tarė jis.

Morgana grakščiai įplaukė Nešo glėbin ir leido jam vesti. Iš pradžių jie paprasčiausiai lingavo į taktą, Nešas rankomis apsivijęs jos liemenį, Morgana — jo kaklą, įsmeigę vienas į kitą akis. Paskui Nešas ėmė ją sukti, jie susiglaudę šoko tylios muzikos diktuojamu ritmu.

Nešas paklausė savęs, ar visada atsiminęs Morganą matys ją žvakių apšviestą. Morganai toji šviesa labai tiko. Šviesi airiška jos oda atrodė panaši į roželėmis puoštą porcelianą. Jos plaukai, juodi kaip už langų tamsėjanti naktis, buvo nužerti šviesos žvaigždelėmis. Dar daugiau žvaigždžių spindėjo akyse, tarytum mėnulio dulkės vidurnakčio danguje.

Pirmas bučinys buvo ramus: švelnus lūpų susitikimas, žadantis kai ką daugiau. Žadantis viską, ko tik galima panorėti. Nešas juto, kaip nuo šampano svaigsta galva, kai vėl palinko prie Morganos lūpų, o šios atsivėrė tarytum rožės žiedlapiai.

Jos pirštai švelniai čiūžčiojo Nešo kaklu, kutendami ir žadindami pojūčius. Iš Morganos gerklės išsprūdo tyli aimana, nuo kurios Nešui kraujas užkaito gyslose. Giliau įsisiurbusi jam į lūpas Morgana prigludo dar arčiau. Atmerktos akys viliojo jį gilyn.

Sužadintas staigaus virpuliuko, nukrėtusio Morganą nuo jo glamonių, Nešas paglostė jai nugarą. Stebėdamas ją, geisdamas jos jis nutraukė kaspinėlį nuo kasos ir įtampos kaustomais pirštais perbraukė Morganos plaukus, išardydamas įmantrią pynę. Girdėjo, kaip jai užgniaužė kvapą, matė, kaip patamsėjo akys, kai atlenkęs jos galvą godžiai įsisiurbė į plačias nedažytas lūpas.

Morgana skanavo pavojų, malonumą ir neviltį. Mišinys sukosi burnoje, svaigindamas ją labiau už bet kokį vyną. Delnais pajutusi, kad Nešo raumenys be galo įtempti, suvirpėjo iš baimės ir malonumo nuo minties, kas nutiks, kai jie atsipalaiduos.

Aistra turi daugybę formų. Šiąnakt, Morgana žinojo, aistra nebus kantrus, pagarbus tyrinėjimas kaip praėjusį kartą. Šiąnakt siautės liepsnos.

Kažkas pokštelėjo. Nešas kone išgirdo, kaip trūko jo savitvardos grandinės. Jis atsitraukė spausdamas Morganos rankas, nuo geismo maudė visą kūną. Ji nieko nesakė, tik stovėjo minkštomis lūpomis, patinusiomis nuo jo bučinių, ant pečių išsitaršiusiais plaukais — tarytum nerimastinga naktis. Padūmavusios Morganos akys buvo kupinos slaptų pažadų.

Nešas vėl prisitraukė ją arčiau. Godžiai įsisiurbęs į lūpas kilstelėjo nuo žemės.

Ji niekada nemanė, kad leisis kieno nors pakerima. Klydo. Nešas išžirgliojo iš kambario ir ėmė kilti laiptais, o Morgana mielai leidosi nešama — tiek fiziškai, tiek dvasiškai. Nenustygdama ir pasirengusi ji bučiniais nusėjo Nešui veidą, kaklą ir vėl pakilo aukštyn, susitikti su ištroškusiomis jo lūpomis.

Nešas nestabtelėjo prie miegamojo durų — net ir pamatęs, kad Morgana kartu prigriebė žvakes ir muzikinį centrą. Lovą supo viliojančios liepsnelės. Jis griuvo ant lovos kartu su ja.

Nekantrios rankos, išalkusios lūpos, besiliejantys žodžiai. Nešui vis buvo negana. Tokio kankinamo alkio numalšinti neįmanoma. Žinojo, Morgana jaučia tą patį, ją degina tokia pat liepsna, kankina toks pat geismas, bet norėjo įkaitinti ją dar smarkiau ir greičiau, kad neliktų nieko, išskyrus deginantį karštį ir pašėlusį vėją.

Morgana negalėjo atgauti kvapo. Buvo pernelyg tvanku. Ir karšta, taip karšta, kad stebėjosi, jog pati neužsiliepsnoja. Ji siektelėjo Nešo norėdama prašyti, maldauti akimirką sustoti, kad galėtų atgauti sveiką protą. Bet jo lūpos vėl stipriai prigludo jai prie burnos ir noras atgauti protą išgaravo.

Godulio temdomomis akimis Nešas trūktelėjo Morganos suknelę. Sagtelės žaibiškai atsisagstė tarsi sproginėdamos ir atidengė įkaitusį kūną bei gundančius juodus apatinius. Be garso susikeikęs Nešas nuplėšė plonytį drabužėlį ir Morganos krūtys išvirto į jo neramias rankas.

Morgana šūktelėjo — ne iš baimės ar skausmo, bet iš nuostabos — godžioms lūpoms nusvilinus odą.

Nešas buvo negailestingas, nepermaldaujamas, nutrūktgalviškas. Jį raižė geismas, karšti aistros peiliai nukirto visus ryšius su civilizuotu pasauliu. Nešo rankos, slankiojančios Morganos kūnu, paliko maudulius ir virpesius.

Morgana atsakė ne nuolankumu, ne pasidavimu, o atvirkščiai — tokiu pat goduliu, nenusileidžiančiu tam, kuris dusino Nešą. Ji ėmė, ji kankino, ji erzino.

Jie nusirito per lovą, įsivėlę į aistros mūšį, karštligiškai tampydami ir plėšydami drabužius, trokšdami pasitenkinimo, kurį žadėjo įkaitę kūnai. Nešas elgėsi kaip panorėjęs, materializuodamas tamsias galvoje gimusias fantazijas. Lietė, ragavo, rijo.

Morgana smarkiai išsirietė įsitvėrusi į Nešą, nes užliejo staigi malonumo banga, kuriai atslūgus pasijuto visai išsekusi. Drebančiomis lūpomis vis kartojo jo vardą, kartojo tol, kol galiausiai sukūkčiojo, Nešui vėl privertus ją pakilti ant bangos.

Apsvaigusi Morgana pakilo virš Nešo. Jis matė, kaip žvakių liepsnelės virpa ant jos kūno, jos akyse, tamsiose ir blizgančiose nuo jo dovanoto malonumo. Nešas žinojo mirsiąs, jei negaus jos šiąnakt, rytoj ir dar tūkstantį rytojų.

Jis paguldė Morganą atgal ant lovos ir prispaudė jos rankas. Besikilojančia krūtine spaudė ją tol, kol jųdviejų žvilgsniai susitiko. Ar jos akyse išvydo iššūkį? Ar triumfą?

Tada Nešas giliai panėrė. Morgana sugniaužė kumščius po jo delnais ir išsirietė jį pasitikdama.

Greitis. Jėga. Triumfas. Jie lėkė kartu, glamonė už glamonę, su pritrenkiančių geismų sukelta jėga. Nešas vėl susirado Morganos lūpas ir skaudžiai į jas įsisiurbė. Morgana apsivijo jį rankomis, jos trumpi, tvarkingi nagai desperatiškai nuslydo Nešo nugara.

Jis pajuto, kaip suvirpėjo lankstus kūnas, išgirdo jos užgniaužtą aiktelėjimą, kurį sukėlė stulbinamas malonumas. Paskui Nešui aptemo protas ir jis nušoko nuo skustuvo ašmenų, kad pasivytų Morganą.

Daug vėliau Nešas atkapstė savyje protą. Nusirito nuo Morganos, kad leistų jai kvėpuoti. Morgana gulėjo ant pilvo, išskėtusi rankas ir kojas. Gaudydamas kvapą Nešas stebeilijosi į šešėlius, galvoje persukdamas tai, kas įvyko tarp jųdviejų. Tiksliai nežinojo, išsigąsti ar džiaugtis.

Jis... na, tikriausiai tinkamiausias žodis būtų „užpuolė”. Tikrai nesuko galvos dėl mandagybių. Kad ir kaip jam patikdavo mylėtis, dar niekada nebuvo peržengęs ribos ir pasidavęs beprotybei. Suprato, kad beprotybė turi savų pranašumų. Bet nežinojo, kaip jausis Morgana, kad plėšte nuplėšė nuo jos drabužius.

Nešas nedrąsiai uždėjo ranką jai ant peties. Morgana suvirpėjo. Skausmingai susiraukęs jis atitraukė ranką.

— Morgana... Gerai jautiesi?

Ji išleido kažkokį garsą — tarytum suunkštė ar suvaitojo. Nešą pervėrė baimė, kad galbūt Morgana verkia. „Puikiai padirbėjai, Kirklandai”, — įtūžo jis ant savęs ir pabandė dar kartą — perbraukė Morganai plaukus.

— Mažute. Morgana. Atleisk, jei aš...

Nešas nutilo nežinodamas, ką pasakyti. Morgana lėtai pasuko galvą ir šiaip ne taip kilstelėjo nugeibusią ranką tiek, kad galėtų nusibraukti išsitaršiusius plaukus nuo akių. Su nuostaba pažvelgė į Nešą.

— Kažką sakei?

— Aš tik... Tau viskas gerai?

Morgana atsiduso. Nuo ilgo katiniško atodūsio išdavikiškas Nešo kūnas suvirpėjo.

— Gerai? — Ji, regis, vartė žodį burnoje, ragaudama jį liežuviu. — Vargu. Paklausk dar kartą, kai rasiu jėgų pajudėti. — Morgana ištiesė ranką per susiglamžiusius apklotus ir paėmė Nešui už rankos. — O tau?

— Ką man?

— Viskas gerai.

— Juk ne mane užpuolė.

Išgirdusi šį žodį Morgana tingiai nusišypsojo.

— Ne? O man pasirodė, kad visai neblogai pasirodžiau. — Ji išsitiesė ir su malonumu suprato beveik atgavusi jėgas. — Duok man valandą ir pabandysiu dar kartą.

Nešą persmelkė palengvėjimas.

— Nenusiminei?

— Aš atrodau nusiminusi?

Nešas pasvarstė. Morgana priminė katę, su malonumu sušveitusią puodą grietinės. Nė pats nesuprato, kad išsišiepė.

— Ne, tikriausiai ne.

— Jautiesi savimi patenkintas, a?

— Galbūt. — Jis ištiesė ranką norėdamas prisitraukti Morganą, bet pirštai įsipainiojo į tai, kas liko iš jos liemenėlės. — O tu?

Morgana nusistebėjo, kaip nuo tokios šypsenos jam neplyšta žandai. Nešas stebėjo ją kone švilpiniuodamas, sukdamas ant piršto į skutelius suplėšytą liemenėlę. Morgana atsiklaupė lovoje ir pastebėjo, kaip be galo patenkinto Nešo žvilgsnis nuslydo jos kūnu.

— Žinai ką, Nešai?

— Ne. Ką?

— Man teks nušluoti tą šypseną nuo tavo veido.

— Tikrai? Kaip?

Atmetusi plaukus už nugaros Morgana apžergė Nešą. Lėtai rangydamasi nuslydo žemyn.

— Stebėk.

9

Nešo akimis žvelgiant, gyvenimas buvo visai smagus. Dienas leido užsiimdamas širdžiai miela veikla ir už tai gaudavo krūvą pinigų. Buvo sveikas, turėjo naują namą, netrukus gaus naują įdomų pasiūlymą. O visų geriausia — mėgavosi neįtikėtinu romanu su kerinčia moterimi. Moterimi, kuri, kaip paaiškėjo per pastarąsias savaites, ne tik beviltiškai traukė Nešą, bet ir tapo jo drauge.

Bandymų ir klaidų metodu buvo nustatęs, kad meilužė, su kuria smagu vien lovoje, patenkina tik kūną, bet ne sielą. Morganoje Nešas atrado moterį, su kuria galėjo juoktis, kalbėti, ginčytis, mylėtis — ir sykiu jausti tokį artumą, kokio dar nejautė jokiam kitam žmogui.

Artumą, kurio anksčiau nė nenutuokė norįs.

Kartais Nešas net užmiršdavo, kad Morgana daugiau negu paprasta moteris.

Užbaigęs atsispaudimus, kuriuos prisiversdavo daryti triskart per savaitę, Nešas permąstė kelias paskutines kartu su Morgana praleistas dienas.

Jie važiavo — ilgai, neskubėdami — į Didįjį Surą [* Vaizdinga vietovė centrinės Kalifornijos pakrantėje.] pastovėti apžvalgos aikštelėje. Iš ten vėjo plaikstomais plaukais žvelgė į pribloškiančią kalvų, vandens ir uolų panoramą. Kaip tikri turistai, fotografavosi Morganos fotoaparatu ir filmavosi Nešo filmavimo kamera.

Nors ir jautėsi kvailokai, Morganai nematant Nešas pakėlė kelis akmenukus nuo žemės ir įsimetė į kišenę kaip suvenyrą, priminsiantį šią dieną.

Jis palaikė draugiją Morganai, kol ši naršė po parduotuves Karmelyje, ir geraširdiškai nusileido, kai sukrovė pirkinius jam į glėbį.

Pietūs gražios kavinukės terasoje tarp gėlių. Iškyla paplūdimyje saulei leidžiantis: jis sėdėdavo apglėbęs Morganą, ji padėdavo galvą Nešui ant peties, o didžiulis raudonas rutulys danguje kraujuodamas ugnimi nusileisdavo į tamsiai mėlyną jūrą.

Tylūs bučiniai prietemoje. Nevaržomas juokas. Intymūs žvilgsniai žmonių grūstyse.

Beveik atrodė, kad Nešas Morganai merginasi.

Jis suniurnėjo ir atpalaidavo rankas. Merginasi? „Ne, tai visai kas kita”,’ — patikino save apsivertęs ant nugaros. Jie paprasčiausiai mėgaujasi vienas kito draugija, tai tiesiog puikus sandoris. Bet ne merginimas. Merginimas turi bjauriąją dalį — paprastai baigiasi vestuvėmis.

O Nešas seniai nusprendė puikiai galįs apsieiti be vestuvių.

Atsistojus pratampyti gerą pusvalandį treniruotų raumenų, galvoje sukirbėjo dvejonė. Ar kokiais nors savo veiksmais jis privertė Morganą patikėti, kad tai, kas juos sieja, gali vesti prie... na, prie ko nors, oficialiai įteisinto ir pastovaus? Didi jis viską paaiškino iš pat pradžių, bet ji vis tiek pasipūtėliškai tikėjo pakeisianti Nešo nuomonę.

Tačiau Morganai jis nieko nesakė. Buvo visai pametęs dėl jos galvą ir nebesugebėjo išlikti praktiškas.

Mažiausiai norėjo ją įskaudinti. Morgana pernelyg svarbi, per daug jam reiškia. Ji...

„Pristabdyk, Kirklandai”, — neramiai tarė sau Nešas. Žinoma, Morgana svarbi. Ji jam rūpi. Bet tai nereiškia, kad pradės galvoti apie meilę. Meilė turi ir bjauriąją dalį — paprastai baigiasi vedybomis.

Susiraukęs Nešas atsistojo viduryje kambario, kuriame stovėjo treniruokliai ir svarmenys. Nepastebėdamas veidu srūvančio prakaito atsargiai dirstelėjo į savo širdį. Gerai, taip, Morgana jam rūpi. Galbūt labiau nei kas nors yra rūpėjęs. Bet dar toli iki vestuvinių puokščių, talpių automobilių ir jaukaus namuko dviem.

Delnu patrynęs širdies plotą, Nešas pasiruošė žvilgtelėti į save atidžiau. Kodėl jis dažnai mąsto apie Morganą? Neatsiminė, kad kokia nors moteris būtų taip įsibrovusi į jo kasdienę rutiną kaip ji. Kartais, įpusėjęs kokį nors užsiėmimą, liaudavosi dirbęs ir imdavo spėlioti, ką veikia Morgana. Priėjo net iki to, kad gerai neišsimiegodavo, jei Morgana nemiegodavo kartu. Atsibudęs rytą ir neradęs jos šalia dieną pradėdavo graužiamas nusivylimo.

„Blogas ženklas”, — pamanė Nešas sugriebęs rankšluostį veidui nusišluostyti. Turėjo pastebėti jį daug anksčiau. „Keista, kodėl nesuskambėjo pavojaus varpai?” — mintyse nusistebėjo jis. Joks tylus balselis nesukuždėjo į ausį, kad laikas žengti didžiulį atsainų žingsnį atgal.

O jis, atvirkščiai, galvotrūkčiais lėkė pirmyn.

Bet ribos dar neperžengė. Tik ne Nešas Kirklandas. Jis giliai įkvėpė ir švystelėjo rankšluostį į šalį. „Tai tik dėl to, kad nauja”, — nusprendė. Netrukus Morganos sukeltų jausmų intensyvumas išblės.

Žingsniuodamas į dušą jis patikino save kaip bet kuris, kenčiantis nuo priklausomybės, kad vis dar valdo padėtį. Jei sumanys, galės bet kada pasitraukti.

Bet kaip pirštai, nejučia taikantys pakasyti ten, kur niežti, mintys vis grįždavo prie šio keblaus klausimo. Galbūt jam viskas gerai, gal jis ir valdo padėtį, o kaip Morgana? Ar ji ne per daug giliai klimpsta? Jei Morgana įklimpusi taip kaip jis, gali pradėti vaizduotis... ką? Gyvenimą priemiestyje, monogramomis išsiuvinėtus rankšluosčius? Traktoriuką žoliapjovę.

Stiprus šalto vandens šuoras užliejo jam veidą. Nešas susigriebė besišypsąs.

O dar sakė, kad moterų nediskriminuoja. Nerimavo, kad Morgana puoselėja klaidingas iliuzijas dėl vestuvių ir šeimos. Vien dėl to, kad ji moteris. Absurdas. Morgana ne daugiau už jį norėtų ryžtis tokiam mirtinam šuoliui.

Paleidęs vandens srovę sau ant galvos Nešas įsivaizdavo.

Scena viduje, diena. Po visą kambarį mėtosi žaislai, iš plastikinių pintinių virsta drabužiai, lėkštės neplautos. Vidury kambario nutėkštame vaikiškame aptvarėlyje spiegia kūdikis. Mūsų veikėjas įžengia į vidų, nešinas išsipūtusiu lagaminu. Jis vilki tamsų kostiumą ir ryši smaugiantį kaklaryšį. Avi raštuotos odos batais. Veide atsispindi nuovargis. Jis — vyras, visą dieną sprendęs problemas ir grįžęs namo, kur jo laukia dar daugiau rūpesčių.

„Mieloji, — jis pasistengia nutaisyti smagų balsą, — grįžau.”

Kūdikis staugia ir purto aptvarėlį. Mūsų veikėjas nuolankiai pasideda lagaminą ir eina paimti klykiančio vaiko. Nukąra pilnos sauskelnės.

„Vėl vėluoji”, — atšlepsi žmona. Plaukai netvarkingai styro rėmindami griežtų, piktų raukšlių išvagotą veidą. Ji vilki nušiurusį chalatą ir mūvi pūkuotas šlepetes. Mūsų herojui besūpuojant apsidariusį klykiantį kūdikį, žmona įsiremia rankomis į klubus ir pradeda tratinti jo trūkumus, pertraukose įterpdama, kad skalbimo mašina sugedo, kriauklė užsikišo, o ji laukiasi — vėl.

Vos tik jo kuriama scena apramino Nešui sąžinę ir mintis, ji išbluko užleisdama vietą naujam vaizdui.

Grįžti namo uosdamas gėlių ir jūros aromatą. Šypsaisi, nes jau beveik esi ten, kur nori būti. Kur tau reikia būti. Žengi takeliu nešinas tulpių puokšte. Prasiveria durys, o ten stovi ji susirišusi plaukus į arklio uodegą ir širdingai šypsosi. Laiko dailų tamsiaplaukį vaikelį pasisodinusi ant klubo, šis sukikena ir ištiesia putlias rankeles. Jis priglaudžia vaiką ir uodžia talko, kūdikio kvapą bei subtilų žmonos kvepalų aromatą.

„Mes tavęs pasiilgome”, — taria ji ir atkiša lūpas bučiniui.

Nešas sumirkčiojo. Vos neišsinarindamas riešo užsuko vandenį ir papurtė galvą.

Suprato: jam blogai. Bet kadangi antroji scena — didžiausia fantazija iš visų jo sukurtų, jautėsi dar tebevaldąs padėtį.

Išlipęs iš dušo kabinos Nešas ėmė spėlioti, kiek dar liko laukti Morganos.

Morgana spustelėjo greičio pedalą ir automobiliu atkartojo kelio vingį. Buvo gera... ne, buvo nuostabu lėkti medžiais apaugusiu keliu, nuleistais langais, jūros vėjo taršomais plaukais. O nuostabiausia tai, kad važiuoja ten, kur laukia žmogus, pakeitęs jos gyvenimą.

Prieš sutikdama Nešą ji buvo patenkinta savo gyvenimu. Gal taip ir būtų gyvenusi patenkinta, jei nebūtų su juo susipažinusi. Tačiau jie susipažino ir gyvenimas nebebus, koks buvo.

Morgana spėliojo, ar Nešas suprato, kaip jai svarbu, kad jis priėmė ją tokią, kokia yra. Vargu. Morgana pati nežinojo, kiek daug tai gali reikšti, kol taip nutiko. O kalbant apie Nešą, jis buvo įpratęs žvelgti į gyvenimą kitokiu rakursu ir visame kame įžvelgti smagiąją pusę. Morganai atrodė, kad Nešas jos... gabumus suvokia tarytum smagų pokštą, iškrėstą mokslui. Galimas daiktas, kažkuria prasme taip ir yra.

Bet Morganai svarbiausia tai, kad Nešas žino, kas ji tokia, ir ją pripažįsta. Jis nespokso taip, tarsi jai bet kurią akimirką galėtų išaugti antra galva. Nešas žvelgia į ją kaip į moterį.

Mylėti jį lengva. Nors Morgana niekada nelaikė savęs romantike, pradėjo vertinti visas knygas, dainas ir eilėraščius, skirtus širdies kaprizams liaupsinti. Tikra tiesa, kad įsimylėjus oras tampa gaivesnis, o gėlės ima kvepėti saldžiau.

Pasidavusi kaprizui Morgana panoro, kad rankoje atsirastų rožė, ir su šypsena pauostė gležną pumpurą. Suprato — jos pasaulis lygiai toks pat. Tarytum tuoj išsiskleisianti rožė.

Tokios mintys vertė jaustis kvaištelėjusiai. Apsvaigusiai, lengvabūdei. Bet jos mintys priklauso tik jai, priminė sau Morgana. Kol nepasidalijo jų su kuo nors. Dingtelėjo, kad anksčiau ar vėliau teks pasidalyti mintimis su Nešu.

Negalėjo tiksliai žinoti, kiek dar truks, kol prasidės sunkumai, bet dabar jautėsi puikiai, paprasčiausiai džiaugdamasi šiltu, visa apimančiu jausmu, žioruojančiu viduje.

Įsukusi į keliuką prie Nešo namo Morgana šypsojosi. Turėjo jam keletą staigmenų, pradedant jau šio švelnaus šeštadienio vakaro planu. Ji siektelėjo krepšio, gulinčio ant sėdynės šalia, o Panas kyštelėjo galvą Morganai virš peties.

— Duok man sekundėlę, — paprašė jo Morgana, — tada galėsi iššokti ir pažiūrėti, kas ir kaip. Luna tau viską aprodys.

Luna žvilgtelėjo primerktomis akimis aukštyn iš savo guolio ant žemės šalia sėdynės.

— Jei pešitės, parvešiu abu namo. Iki pirmadienio galėsite džiaugtis tik vienas kito draugija.

Išlipus iš mašinos galvoje kažkas lyg švystelėjo, tarytum užuolaida suplazdeno. Morgana sustojo viena ranka atsirėmusi į dureles, gerdama į save vėjo šniokštimą, šnibždesį. Oras susidrumstė, dangus papilkėjo. Jokio svaigulio. Tarsi iš saulėkaitos būtų įžengusi į šešėlius; šešėlius, kuriuose laukė neatskleistos paslaptys. Morgana pabandė įžvelgti, kas slepiasi už tos miglos, bet ši buvo tiršta, erzino ją užuominomis ir šmėkščiojančiais vaizdais.

Tada vėl nušvito saulė ir buvo girdėti tik akmenimis čiurlenantis vanduo.

Nors Morgana ir nebuvo apdovanota Sebastiano nuojauta ar Anastasijos gebėjimu įsijausti, ji suprato.

Viskas pasikeis. Ir greitai. Taip pat suprato, kad pokyčiai gali būti ne tokie, kokių norėtų.

Nusikračiusi užplūdusios nuotaikos Morgana žengė takeliu. „Rytojų galima pakeisti”, — priminė ji sau. Ypač, jei susitelki į dabartį. Kadangi dabartis prilygo Nešui, Morgana buvo pasiryžusi kovoti, kad jį išlaikytų.

Nešas atidarė duris Morganai dar jų nepasiekus ir stovėjo tarpduryje susikišęs rankas į kišenes, šypsodamasis viešniai.

— Labas, širdele.

— Labas. — Viena ranka laikydama tabaluojantį krepšį, kita ji apsivijo Nešo kaklą ir prigludo prie jo bučiniui. — Žinai, kaip jaučiuosi?

— Aha. — Nešas rankomis nuslydo Morganos šonais iki klubų. — Puikiai žinau, kaip jautiesi. Fantastiškai.

Morgana sukikeno ir nustūmė dar užsilikusias dvejones.

— Pasirodo, tu teisus. — Pasidavusi jausmams ji ištiesė Nešui rožę.

— Man? — Nešas nežinojo, kaip turėtų reaguoti vyras, kai moteris jam dovanoja rožės pumpurą.

— Be abejo, tau. — Morgana vėl jį pabučiavo, o Luna savininkiškai įdrožė į namą. — Gal norėtum praleisti vakarą... — ji gundomai priglaudė lūpas Nešui prie ausies, — visą vakarą... veikdamas šį tą... — murmėdama pirštais perbėgo krūtine, — senoviško?

Kraujas siūbtelėjo Nešo gyslomis ir suriaumojo Morganos kankinamoje ausyje.

— Kada pradedame?

— Na, — Morgana prigludo prie Nešo ir atlošusi galvą pažvelgė jam į akis. — Kam švaistyti laiką?

— Dieve, dievinu agresyvias moteris.

— Gerai. Nes turiu tau didelių planų... — Morgana dantimis sugriebė Nešo apatinę lūpą ir švelniai pačiulpė. — Širdele. Tetrunka tai valandų valandas.

Nešas svarstė, ar kada nors vėl ims normaliai kvėpuoti. Vylėsi, kad ne.

— Norėtum pradėti čia ir pratęsti pakeliui į vidų?

— Aha. — Morgana atsitraukė, nuleido ranką žemyn ir sučiupusi už kelnių juosmens įtempė Nešą į vidų. Panas įtapeno iš paskos, nusprendė, kad nesulauks dėmesio nė iš vieno, tad nuėjo apžiūrėti namo. — To, ką sugalvojau, lauke daryti negalima. Sek iš paskos. — Sviedusi per petį aistringą žvilgsnį Morgana ėmė kilti laiptais.

— Net neabejok.

Užlipęs viršun Nešas pastvėrė Morganą. Po neilgo ginčo ji liovėsi priešintis, i bučinį jie paniro tarytum į karštą vonią. Tvoskiančią karščiu ir pilną putų. Tačiau Nešui timptelėjus jos suknelės užtrauktuką Morgana išsprūdo iš glėbio.

— Morgana...

Ji tik papurtė galvą ir nužingsniavo į miegamąjį.

— Turiu tau dovaną, Nešai. — Kyštelėjusi ranką į krepšį Morgana ištraukė ploną blizgų juodo šilko gniužulą ir nerūpestingai švystelėjo ant Nešo lovos. Jis dirstelėjo į drabužėlį, tada vėl į Morganą. Įsivaizdavo ją su juodo šilko apatinuku.

Įsivaizdavo, kaip jį nuvelka.

Nešui ėmė dilgsėti pirštų galiukai.

— Pakeliui pas tave buvau užsukusi į parduotuvę. Prigriebiau keletą... dalykėlių.

Nenuleisdamas akių nuo Morganos Nešas padėjo rožę ant tualetinio staliuko.

— Kol kas man patinka.

— O, toliau bus tik geriau. — Morgana dar kažką ištraukė iš krepšio ir ištiesė Nešui.

Jis susiraukęs pažvelgė į plastikinį vaizdajuostės dėklą. Veide žybtelėjo šypsena.

— Filmas suaugusiesiems?

— Perskaityk pavadinimą.

Nešas su šypsena apvertė vaizdajuostę. Ir šūktelėjo.

— „Šliaužianti akis” [* The Crawling Eye -1958 m. siaubo filmas.]?! — Plačiai nusišypsojęs jis pažvelgė į Morganą.

— Tinka?

— Ar tinka, velniai griebtų... Tai puiku! Klasika. Nemačiau šio filmo jau daugybę metų.

— Ten, kur jį radau, buvo ir daugiau. — Morgana iškratė krepšį ant lovos. Tarp jos kosmetikos priemonių mėtėsi dar trys vaizdajuostės. Nešas čiupo jas kaip vaikas dovanas iš po kalėdinės eglutės.

— „Amerikiečių vilkolakis Londone”, „Košmaras Guobų gatvėje”, „Drakula” [* An American Werewolf in London -1981 m. siaubo filmas, Nightmare on Elm Street - 1984 m. siaubo filmas, Dracula -1931 m. siaubo filmas.]. Nuostabu! — Juokdamasis Nešas prisitraukė Morganą prie savęs. — Kas tu per moteris? Nori praleisti vakarą žiūrėdama siaubo filmus?

— Su keliomis ilgomis pertraukomis.

Šįkart Nešas atitraukė jos suknelės užtrauktuką vienu greitu judesiu.

— Štai ką tau pasakysiu... pradėkime vakarą nuo įžangos.

Morgana nusikvatojo ir jie griuvo ant lovos.

— Dievinu geras įžangas.

Nešas nepajėgė įsivaizduoti tobulesnio savaitgalio. Juodu žiūrėjo filmus — be visų kitų dalykų — iki aušros. Ilgai miegojo, atsikėlę tingiai ir nerūpestingai papusryčiavo lovoje.

Nepajėgė įsivaizduoti tobulesnės moters. Morgana ne tik graži, protinga, gundanti, bet ir pagaunanti tokio filmo kaip „Šliaužianti akis” niuansus.

Nešas net nesupyko, kad Morgana sekmadienio popietę privertė jį dirbti. Krapštinėjimasis kieme, žolės pjovimas, ravėjimas ir sodinimas įgavo visiškai naują prasmę, kai pakėlęs akis pamatydavo žolėse klūpančią Morganą, vilkinčią jo marškinėlius ir džinsus, perrištus per juosmenį virvele.

Šis vaizdas vertė spėlioti, kaip būtų, kaip galėtų būti, jei Morgana visada būtų šalia. Pasiekiama ranka.

Nešas pamiršo, kad jam paskirta ravėti piktžoles, ir priglaudęs atrisnojusį šunį, galva baksnojantį jam į krūtinę, paprasčiausiai stebėjo Morganą.

Ji niūniavo. Nešas neatpažino dainos, bet melodija skambėjo egzotiškai. Tikriausiai kažkokia raganų daina, pamanė. Perduodama iš lūpų į lūpas. Morgana — tikras stebuklas. Netgi be paveldėtų gebėjimų ji būtų stebuklinga moteris.

Morgana buvo susikėlusi plaukus po nutrinta Nešo Dodgers [* Los Angeles Dodgers - beisbolo komanda.] kepuraite. Ir visiškai nepasidažiusi. Neso džinsai kabėjo ant klubų. Ir vis tiek atrodė vylingai. Morganos geismingumas spinduliavo kaip saulė, nesvarbu, vilkėjo ji juodus nėriniuotus apatinius ar išblukusius džinsus.

Dar daugiau, jos veidas švietė tyrumu, pasitikėjimu, susivokimu — savybėmis, kurioms Nešas niekaip nepajėgė atsispirti.

Įsivaizdavo Morganą klūpančią ten, toje pat vietoje, po metų nuo šios dienos. Po dešimties. Ir vis dar kaitinančią jo kraują.

O Dieve. Nešo ranka nuslydo nuo šuns galvos, tarytum būtų be kaulų. Jis įsimylėjo Morganą. Išties įsimylėjo. Visiškai įklimpo su didžiuoju, baisiuoju žodžiu, prasidedančiu „m” raide.

Ir ką, po velniais, dabar darys?

„Valdo padėtį? — apstulbęs atsiminė Nešas. — Gali bet kada pasitraukti? Kokia nesąmonė.”

Jis pakilo ant virpančių kojų. Iš baimės ėmė raižyti pilvą. Bijojo dėl jų abiejų. Morgana žvilgtelėjo į Nešą patempusi kepurės snapelį žemyn, kad šešėlis uždengtų akis.

— Kas nors atsitiko?

— Ne. Ne, aš... aš tik norėjau nueiti į vidų ir atnešti mums ko nors šalto atsigerti.

Nešas kone bėgte nubėgo į namą, palikęs Morganą, kuri nulydėjo jį žvilgsniu.

„Bailys. Lepšis. Subingalvis”, — keikė save Nešas eidamas virtuvėn. Prisipylęs stiklinę vandens išgėrė jį vienu mauku. Gal tai saulės smūgis. Miego trūkumas. Pernelyg įsismaginęs libido.

Nešas lėtai pastatė stiklinę. Kurgi ne, velniai griebtų. Tai meilė.

„Prieikite arčiau, ponios ir ponai. Prieikite arčiau ir pamatykite, kaip puikios moters meilė paverčia paprastą vyrą siaubo ir nervų kamuoliu.”

Nešas pasilenkė virš kriauklės ir vandeniu apsišlakstė veidą. Nežinojo, kaip tai atsitiko, bet teks su tuo susitvarkyti. Jo akimis, bėgti nebuvo kur. Jis suaugęs, priminė sau Nešas. Tad elgsis kaip suaugęs ir pripažins savo jausmus.

Galbūt reikėtų jai tiesiog pasakyti. Tiesiai šviesiai.

„Morgana, aš kraustausi dėl tavęs iš proto.”

Giliai iškvėpęs Nešas dar kartą apsišlakstė veidą. Per silpna. Per daug dviprasmiška.

„Morgana, supratau, kad jaučiu tau daugiau negu potraukį. Tai net daugiau nei susižavėjimas.”

Šįkart oras Nešui iš plaučių išsiveržė šnypšdamas. Pernelyg daug žodžių. Per kvaila, po galais.

„Morgana, aš tave myliu.”

Paprasta. Tikslu. Ir velniškai baisu.

Baisybės — jo specializacija, priminė sau Nešas. Privalo gebėti susidoroti su tokiu uždaviniu. Jis ištiesė pečius, susiėmė ir buvo bežengiąs iš virtuvės.

Ant sienos šaižiai suskambėjęs telefonas privertė Nešą smarkiai krūptelėti.

— Ramiau, vaikine, — sumurmėjo jis.

— Nešai? — Virtuvės tarpduryje stovėjo Morgana, jos akyse švietė smalsumas ir rūpestis. — Gerai jautiesi?

— Aš? Taip taip, puikiai. — Nešas nervingai persibraukė plaukus. — O tu?

— Gerai, — lėtai atsakė Morgana. — Ar atsiliepsi?

— Atsiliepsiu? — Mintims blaškantis Nešas dirstelėjo į skambantį telefoną. — Žinoma.

— Gerai. O aš įpilsiu mums šalto gėrimo, kol tu kalbėsiesi. — Vis dar šnairuodama į Nešą Morgana priėjo prie šaldytuvo.

Tai, kad jo delnai sudrėkę, Nešas pastebėjo tik tada, kai pakėlė ragelį. Išspaudęs šypseną, laisvąją ranką nusišluostė į džinsus.

— Klausau. — Vangi šypsena beregint išblėso. Apstulbusi Morgana sustojo su buteliu limonado vienoje rankoje, kita laikydama šaldytuvo dureles.

Dar niekada ji nematė Nešo tokio. Šalto. Jo akys suledėjo. Ledu užklotas aksomas. Net kai jis atsirėmė į stalą, kūną tebekaustė įtampa.

Morgana pajuto nugara nubėgant šiurpuliuką. Žinojo, kad Nešas gali būti pavojingas: vyras, į kurį žvelgė dabar, buvo nusimetęs lengvabūdišką žavesį ir pamiršęs geraširdišką humorą. Tarytum vienas iš herojų, kuriuos gebėjo sukurti vaizduotės padedamas, jis galėjo griebtis staigaus bekraujo smurto.

Kad ir kas dabar jam paskambino, tas žmogus turėtų jaustis dėkingas, jog juos skiria atstumas.

— Lijana. — Nešas ištarė vardą bejausmiu šaltu balsu. Į ausį žvaliai tarškantis balsas jį erzino. Seni prisiminimai, senos žaizdos iškilo į paviršių. Akimirką dar leido jai padrikai kalbėti, kol įsitikino, kad suėmė save į rankas. — Eik tiesiai prie reikalo, Lijana. Kiek?

Nešas išklausė meilikavimus, inkštimus, kaltinimus. Jam buvo priminta apie jo atsakomybę. Jo pareigas. Jo šeimą.

— Ne, man visiškai nusispjauti. Aš nekaltas, kad vėl susidėjai su liurbiu, — nelinksmai šyptelėjęs tarė. — Taip, aišku. Nepasisekė. Kiek? — paklausė jis ir vos regimai kilstelėjo antakį išgirdęs sumą. Susitaikęs su neišvengiamybe atidarė stalčių, pasiknisęs surado popieriaus skiautę ir seno pieštuko galiuką. — Kur nusiųsti? — Užsirašė. — Taip, užsirašiau. Rytoj. — Jis švystelėjo popierėlį ant stalo. — Juk sakiau, kad atsiųsiu. Baik. Man reikia eiti. Žinoma. Net neabejok.

Nešas padėjo ragelį ir išsiliejo keiksmažodžių tirada. Tada pažvelgė į Morganą. Buvo pamiršęs, kad ji čia. Morganai prabilus jis papurtė galvą.

— Einu pasivaikščioti, — atžariai nukirto ir išėjo trinktelėjęs durimis.

Morgana atsargiai pastatė butelį ant stalo. Suprato: Nešui paskambinęs žmogus jį ne tik supykdė. Jo akyse ji įžvelgė daugiau negu pyktį. Pastebėjo jose ir sielvartą. Vienas jausmas buvo toks pat galingas kaip ir kitas.

Dėl to Morgana ir užgniaužė iškart kilusį norą sekti jam iš paskos. Pirmiausia suteiks Nešui progą valandėlę pabūti vienam.

Jis didžiuliais žingsniais greitai perkirto kiemą. Ėmė žingsniuoti per žolę, teikusią jam tiek malonumo pjaunant vos prieš valandą; Nešas nuėjo nepastebėdamas, kad iš dusinančių piktžolių išlaisvintos gėlės jau ryte ryja saulės spindulius. Jis automatiškai pasuko prie akmenų krūvos, skiriančios jo žemę nuo įlankos.

Tai dar viena priežastis, dėl ko jį patraukė ši vieta. Laukinės gamtos ir ramybės derinys.

Susikišęs rankas į kišenes Nešas pamanė, kad ši vieta jam tinka. Iš pažiūros jis atrodė atsipalaidavęs, patenkintas vyras. Paprastai šios savybės persismelkdavo giliau. Bet dažnai, gal pernelyg dažnai, viduje įsisiūbuodavo pramuštgalviškumas.

Nešas klestelėjo ant akmens ir įsistebeilijo į vandenį. Pasižvalgys į kirus, bangas, laivus. Ir lauks, kol vėl pajus ankstesnį pasitenkinimą.

Jis giliai įkvėpė tarsi apsivalydamas. „Ačiū Dievui”, — tiek tepajėgė galvoti. Ačiū Dievui, kad neprabilo apie savo jausmus Morganai. Užteko vieno skambučio iš praeities ir prisiminė, kad jo gyvenime nėra vietos meilei.

Aišku, būtų pasakęs Morganai. Būtų pasidavęs akimirkos impulsui ir prisipažinęs ją mylįs. Galbūt — greičiausiai — būtų ėmęs kurti planus.

Paskui viską būtų sugadinęs. Nėra abejonės, kad viską būtų sugadinęs. Gadinti santykius — jam įgimta.

Gniaužydamas kumščius Nešas iš paskutiniųjų stengėsi atgauti pusiausvyrą. „Lijana,” — pagalvojo jis ir piktai susijuokė. Ką gi, nusiųs pinigų ir ji išnyks iš jo gyvenimo. Dar kartą. Kol baigsis pinigai.

Ir tai kartosis nuolatos. Iki pat gyvenimo pabaigos.

— Čia labai gražu, — tyliai Nešui už nugaros prabilo Morgana.

Jis nekrūptelėjo. Tik atsiduso. Pamanė, jog greičiausiai reikėjo tikėtis, kad Morgana jį atseks. Ir tikriausiai norės išgirsti kokį nors pasiaiškinimą.

Spėliojo, kiek sieks jo kūrybiškumas. Gal reikėtų pasakyti, kad Lijana — meilužė iš praeities, atstumta moteris, kuri nenori su tuo susitaikyti? O gal suregzti kokią nors smagią istoriją, kaip jį šantažuoja mafijos dono žmona, su kuria turėjo trumpą aistringą nuotykį. Skambėtų gražiai.

Arba nusitaikyti į Morganos užuojautą ir papasakoti, kad Lijana yra nepasiturinti moteris, jo geriausio draugo našlė, kartkartėmis melžianti iš jo pinigus.

Velniai rautų, galėtų pasakyti Morganai, kad skambinęs žmogus renka lėšas policininkų fondui. Bet ką. Ką nors, tik ne karčią tiesą.

Morgana įsitaisė ant akmens šalia Nešo ir ranka brūkštelėjo jam per petį. Ji nieko neklausė. Nieko nesakė. Tik žvelgė į įlanką, kaip ir Nešas. Laukė. Kvepėjo naktimi. Dūmais ir rožėmis.

Nešą apėmė didžiulis noras paprasčiausiai atsisukti ir įsikniaubti Morganai į krūtinę. Paprasčiausiai ją apkabinti ir sėdėti ją apkabinus, kol išblės šis bejėgiškas pyktis.

Be to, suprato, kad nesvarbu, kaip gudriai ir gražiai kalbėtų, Morgana patikėtų tik tiesa.

— Man čia patinka, — tarė jis, tarytum kelios ilgos tylos minutės nebūtų prabėgusios nuo Morgaños ištartų žodžių. — Los Andžele pažvelgęs pro langą matydavau kitą namą. Tikriausiai nesuvokiau, kad jaučiuosi apsuptas, kol atsikrausčiau čia.

— Kartkarčiais visi pasijunta apsupti, nesvarbu, kur gyventų. — Morgana uždėjo ranką Nešui ant kojos. — Kai taip pasijuntu, keliauju į Airiją. Vaikštau tuščiu paplūdimiu. Ir galvoju apie visus tuos žmones, kurie čia vaikščiojo anksčiau ir vėl kada nors vaikščios. Tada suprantu, kad nieko nėra amžino. Bloga ar gera būtų, viskas praeina, pereina į naują lygmenį.

— Viskas keičiasi, bet niekur nedingsta, — sumurmėjo Nešas.

Morgana nusišypsojo.

— Taip, sakyčiau, puikus apibendrinimas. — Palinkusi prie Nešo ji suėmė jo veidą delnais. Morganos akys buvo švelnios ir skaidrios, jos balsas kupinas užuojautos, kurią galėjo suteikti. — Kalbėk su manimi, Nešai. Gal ir negalėsiu padėti, bet galiu išklausyti.

— Nėra ką pasakoti.

Morganos akyse kažkas švystelėjo. Nešas mintyse nusikeikė supratęs, kad ją įskaudino.

— Vadinasi, mielai įsileidi mane į lovą, bet ne į mintis.

— Velniai griebtų, vienas su kitu niekaip nesusiję. — Jis nesileis spaudžiamas, bakinamas ar manipuliuojamas, kad atskleistų tuos savo veidus, kuriuos seniai nusprendė laikyti paslėpęs.

— Aišku. — Morgana atitraukė rankas nuo jo veido. Sekundėlę užplūdo pagunda padėti Nešui, mesti paprastą burtą, suteiksiantį jam ramybę. Bet tai būtų neteisinga, būtų netikra. O Morgana žinojo: jei pasitelks burtus, kad pakeistų Nešo jausmus, tik įskaudins juos abu. — Ką gi, gerai. Einu, baigsiu tvarkyti medetkas.

Morgana pakilo. Jokių kaltinimų, jokių karštų žodžių. Nešui būtų labiau prie širdies priekaištai negu ramus susitaikymas. Morganai žengus žingsnį jis čiupo ją už rankos. Nešo veide ji išvydo emocijų karą, bet nepratarė nė žodžio.

— Lijana — mano motina.

10

Jo motina.

Sielvartas Nešo akyse privertė Morganą nuslėpti, kad tie žodžiai ją pritrenkė. Atsiminė, kokiu šaltu balsu jis kalbėjosi su Lijana, kaip jo veidas virto griežta rūsčia kauke. O pasirodo, jam skambino motina.

Kas gali priversti žmogų šitaip nemėgti moters, kuriai jis skolingas už gyvybę?

Bet tas žmogus — Nešas. Ir dėl to Morgana, įdėmiai jį stebėdama, užgniaužė giliai įsišaknijusį lojalumą šeimai.

Skausmas, suvokė ji. Kalbant telefonu Nešo balse, jo veide buvo tiek pat skausmo kiek ir pykčio. Ir dabar. Aiškiai jį matė, Nešui nusipurčius arogancijos, pasitikėjimo ir lengvabūdiškumo sluoksnių. Morganai dėl jo skaudėjo širdį, bet ji žinojo, kad Nešo skausmo tai nesumažins. Pasigailėjo neturinti Anastasijos talento ir negalinti perimti bent jo dalies.

Morgana suspaudė Nešui ranką ir vėl prisėdo šalia. Ne, ji negali perimti kito žmogaus jausmų, bet gali pasiūlyti savo paramą ir meilę.

— Papasakok.

„Nuo ko pradėti?” — paklausė savęs Nešas. Kaip gali paaiškinti Morganai tai, ko nesugebėjo paaiškinti sau pačiam?

Nešas žvelgė į jų susikibusias rankas, matė, kaip tvirti Morganos pirštai susipynė su jo pirštais. Ji siūlė paramą, supratimą, nors jam net neatrodė, kad to reikia.

Jausmai, kurių Nešas niekada nenorėjo įvardyti, kuriais nenorėjo dalytis, plūstelėjo lauk.

— Tikriausiai reikėtų pažinoti mano močiutę. Ji buvo... — Nešas paieškojo mandagesnio posakio, — siauro mąstymo. Ir tikėjosi, kad visi aplinkiniai seks jos pavyzdžiu. Jei turėčiau pasirinkti vieną būdvardį, rinkčiausi „netolerantiška”. Močiutė liko našle, kai Lijana buvo maždaug dešimties. Mano senelis turėjo draudimo įmonę, tad močiutė gyveno gana neblogai aprūpinta. Bet ji mėgo pašykštauti. Buvo iš tų, kurie nemoka džiaugtis gyvenimu.

Nešas nutilo ir įsispoksojo į kirus, sklandančius virš vandens. Jo delnui neramiai suvirpėjus Morganos saujoje ji nieko nepasakė, tik laukė.

— Šiaip ar taip, jos padėtis gali pasirodyti liūdna ir skaudi. Našlė, likusi su dviem dukterimis, kurias turės užauginti viena. Kol supranti, kad jai patiko viskam vadovauti. Būti našle Kirkland, kai niekam neprivalai atsiskaityti, išskyrus save pačią. Reikia pasakyti, kad ji gana šiurkščiai auklėjo dukteris, nuolat grūmodama šventumo rykšte ir svaidydamasi bausmių žaibais. Lijanos atveju toks auklėjimas nepasiteisino. Ji pastojo septyniolikos ir nė nenutuokė, kas galėtų būti vaiko tėvas.

Nešas pasakė tai lyg tarp kitko, bet Morgana jį permatė kiaurai.

— Tu ją dėl to kaltini?

— Dėl to? — Nešas pažvelgė į ją patamsėjusiomis akimis. — Ne. Dėl to nekaltinu. Senutė tikriausiai buvo pavertusi jos gyvenimą tikru pragaru didžiąją tų devynių mėnesių dalį. Tai juk priklauso nuo to, iš ko girdi — Lijana buvo vargšė vieniša mergaitė, negailestingai baudžiama už vieną mažytį slystelėjimą. Arba kitaip — mano močiutė buvo daug iškentusi šventoji, priėmusi atgal savo nuodėmingąją dukterį. O mano galva, jiedvi — savanaudės moterys, kurioms nerūpėjo niekas, išskyrus jas pačias.

— Jai tebuvo septyniolika, Nešai, — tyliai pratarė Morgana.

Pyktis išraižė jo veidą rūsčiomis, negailestingomis raukšlėmis.

— Ir dėl to viskas sustoja į savo vietas? Jai tebuvo septyniolika, tad nieko tokio, jog dulkinosi su tiek vaikinų, kad nebežinojo, nuo kurio pastojo.

Jai tebuvo septyniolika, tai nieko tokio, kad po dviejų dienų man gimus pasipustė padus — paliko mane su tulžinga senute ir dvidešimt šešerius metus neištarė nė žodžio, nepaskambino ir net nepagalvojo apie mane.

Nešo balse skambėjo nepagražinti jausmai ir Morganai suspaudė širdį. Ji norėjo priglausti jį prie savęs ir laikyti, kol blogiausia liks praeityje. Bet kai Morgana ištiesė rankas, Nešas atšlijo ir atsistojo.

— Man reikia pasivaikščioti.

Morgana greitai apsisprendė. Galėjo palikti Nešą vieną susidoroti su skausmu arba pasidalyti jo naštą. Nespėjus jam žengti trijų žingsnių, Morgana atsidūrė šalia ir vėl paėmė už rankos.

— Atleisk, Nešai.

Jis įnirtingai papurtė galvą. Oras, kurį įtraukė, buvo pavasariškai saldus, bet degino gerklę tarytum tulžis.

— Atsiprašau. Neturėjau išsilieti ant tavęs.

Morgana palytėjo jam skruostą.

— Aš ištversiu.

Bet Nešas nežinojo, ar jis pats pajėgs ištverti. Anksčiau apie tai nesikalbėjo su niekuo. Viską garsiai išsakius burnoje liko bjaurus skonis, kurio baiminosi niekada nebeatsikratysiąs. Jis dar kartą atsargiai įkvėpė ir pradėjo:

— Gyvenau su močiute, kol suėjo penkeri. Mano teta Karolina ištekėjo. Jos vyras tarnavo armijoje, buvo kadrinis kariškis. Kelerius metus važinėjau kartu su jais iš bazės į bazę. Jis buvo kietakaktis niekšas — toleravo mane tik todėl kad kai padauginęs grasindavo mane išsiųsti atgal, Karolina puldavo į ašaras ir imdavo karščiuotis.

Morgana viską pernelyg aiškiai įsivaizdavo. Mažas berniukas tuštumos viduryje, visų stumdomas, niekam nepriklausantis.

— Negalėjai to pakęsti.

— Taip, tikriausiai tai arčiausiai tiesos. Nežinojau kodėl, bet negalėjau pakęsti. Žvelgdamas atgal suprantu, kad Karolina buvo tokia pat nestabili kaip ir Lijana, tik savaip. Vieną akimirką ji man pataikaudavo, kitą — ignoruodavo. Karolinai nesisekė pastoti. Vėliau, kai buvau aštuonerių ar devynerių, ji sužinojo, kad laukiasi. Tada mane parsiuntė pas močiutę. Karolinai nebereikėjo pakaitalo.

Morganos akys paplūdo pykčio ašaromis įsivaizdavus vaiką, bejėgį, nekaltą, stumdomą pirmyn atgal tarp žmonių, nieko neišmanančių apie meilę.

— Ji niekada nematė manyje žmogaus, supranti? Aš buvau klaida. Tai visų blogiausia, — tarė Nešas lyg pats sau. — Močiutė visąlaik kalė šią mintį man į galvą. Pasak jos, kiekvienas oro gurkšnis, kiekvienas mano širdies tvinksnis buvo įmanomas tik todėl, kad kažkokia nerūpestinga, maištaujanti mergiotė paslydo.

— Ne, — išsigandusi paprieštaravo Morgana. — Ji klydo.

— Taip, galbūt. Bet tokie dalykai giliai įsirėžia ir niekur nedingsta. Daug prisiklausiau apie tėvo nusižengimus, kūniškas nuodėmes. Buvau tinginys, nesukalbamas ir nedoras — vienas mėgstamiausių jos žodžių. — Nešas niūriai šyptelėjo Morganai. — Bet daugiau ji nieko ir nesitikėjo žinodama, kaip aš buvau pradėtas.

— Baisi moteris, — pratarė Morgana. — Ji tavęs nenusipelnė.

— Na, močiutė būtų su tavimi sutikusi dėl antrojo teiginio. Ji privertė mane suprasti, koks turėčiau būti dėkingas už jos maistą, kurio prisikemšu pilvą, ir stogą virš galvos. Bet nejaučiau didelio dėkingumo, dažnai pabėgdavau. Sulaukęs dvylikos jau buvau įtrauktas į perauklėjimo sistemą. Atsidūriau globėjų namuose.

Nešo pečiai neramiai krutėjo, išoriškai išduodami viduje siaučiančią sumaištį. Jis žingsniavo po kiemą pirmyn atgal, vis didesniais žingsniais, užvaldytas prisiminimų.

— Kai kurie iš jų buvo visai nieko. Tie, kurie išties manęs laukdavo. Kiti laukdavo tik čekio už mane kiekvieną mėnesį, bet kartais pasisekdavo atsidurti tikruose namuose. Vienas Kalėdas praleidau su Hendersonų šeima. — Nešo tonas pasikeitė, balse suskambėjo nuostabos gaidelė. — Jie buvo šaunūs... elgėsi su manimi kaip ir su savo vaikais. Ten kvepėjo kepamais sausainiais. Hendersonai turėjo kalėdinę eglutę, po ja gulėjo dovanos. Supakuotos į spalvotą popierių, perrištos kaspinais. Ant židinio atbrailos kabėjo kojinės. Neįtikėtinai apstulbau ant vienos kojinės pamatęs savo vardą.

Jie padovanojo man dviratį, — tyliai pasakė Nešas. — Ponas Hendersonas nupirko naudotą dviratį ir pataisė jį rūsyje. Nudažė raudonai. Buvo su didele lempa, raudonas kaip ugniagesių automobilis, chromo detalės nušveistos. Ponas Hendersonas sugaišo daugybę laiko, kol pavertė tą dviratį įstabiu daiktu. Jis man parodė, kaip ant stipinų sukabinti beisbolo korteles.

Nešas dirstelėjo į ją toks suglumęs, kad Morgana pakreipė galvą.

— Kas toliau?

— Na, dviratis išties buvo nuostabus, bet aš nemokėjau juo važiuoti. Niekada nebuvau turėjęs dviračio. Taip ir nutiko: sulaukęs kone dvylikos metų turėjau dviratį, kuris man prilygo Harley Davidson.

Morgana karštai jį užsistojo.

— Nėra ko gėdytis.

Nešas šelmiškai dėbtelėjo į ją.

— Akivaizdu, kad niekada nebuvai vienuolikmetis berniukas. Sudėtinga susidoroti su vyriškėjimu, kai nesugebi suvaldyti net dviračio. Taigi svajodavau apie tą dviratį, bet ieškodavau dingsčių nevažiuoti. Turėjau atlikti namų darbus... išsisukau kulkšnį... regis, tuoj lis... Maniau, gan gudriai išsisukinėju, bet ji... ponia Henderson kiaurai mane permatė. Vieną dieną pažadino anksti, kai dar visi miegojo, ir išsivedė į lauką. Ji mane išmokė. Laikė už sėdynės, bėgo šalia. Prajuokindavo, kai nukrisdavau. O kai pagaliau vinguriuodamas pats vienas pavažiavau šaligatviu, ji apsiverkė. Niekas niekada... — Nešas nutilo susigėdęs, kokius stiprius jausmus sužadino šis prisiminimas.

Ašaros graužė Morganai gerklę.

— Jie tikriausiai buvo nuostabūs žmonės.

— Taip, tikrai. Pragyvenau pas juos šešis mėnesius. Tikriausiai šešis geriausius savo gyvenimo mėnesius. — Nešas nustūmė prisiminimą ir tęsė: — Šiaip ar taip, kai tik pernelyg patogiai įsitaisydavau, močiutė trūktelėdavo už grandinės ir grąžindavo pas save. Todėl pradėjau skaičiuoti dienas iki aštuonioliktojo gimtadienio, kai niekas nebegalės man aiškinti, kur ir kaip gyventi. O išsilaisvinęs nusprendžiau nieku gyvu neatsižadėti laisvės.

— Ką darei?

— Norėjau valgyti, todėl išmėginau keletą normalių darbų. — Nešas dirstelėjo į Morganą, šįkart jo akys žybtelėjo kone linksmai. — Kurį laiką pardavinėjau draudimo polisus.

Pirmą kartą per Nešo pasakojimą Morgana nusišypsojo.

— Negaliu įsivaizduoti.

— Ir aš negalėjau. Ilgai netruko. Geriau pagalvojus, tikriausiai turėčiau dėkoti močiutei už tai, kad išbandžiau rašymą kaip profesiją. Ji gerokai mane apkuldavo užtikusi ką nors keverzojant.

— Kaip? — Morgana neabejojo, kad kažką ne taip suprato. — Ji mušdavo tave už tai, kad rašydavai?

— Na, nelabai suprato moralinių vampyrų medžiotojų užmojų, — sausai atsakė Nešas. — Taigi sumetęs, kad močiutė mažiausiai nori, jog imčiausi rašyti, kaip tik į tai ir pasinėriau visa galva. Persikrausčiau į Los Andželą, sugebėjau susirasti darbelį pas specialiųjų efektų kūrėjus. Vėliau taisydavau scenarijus, susipažinau su reikiamais žmonėmis. Galiausiai man pavyko parduoti „Persimainymą”. Močiutė mirė, kai filmas dar buvo statomas. Į laidotuves nevažiavau.

— Jei tikiesi, kad dėl to priekaištausiu, turiu tave nuvilti.

— Nežinau, ko tikiuosi, — sumurmėjo Nešas. Sustojęs po kiparisu jis atsigręžė į Morganą. — Kai filmą pradėjo rodyti, buvau dvidešimt šešerių. Jis buvo... na, rizikuosiu išrėžti prastą kalambūrą ir pasakysiu „baisiai nusisekęs”. Staiga atsidūriau ant bangos. Nupirko ir kitą mano scenarijų. Gavau „Auksinio gaublio” apdovanojimą. Vėliau pasipylė skambučiai. Tetos. Jai reikėjo tik kelių dolerių, kad kurį laiką išsiverstų. Jos vyras taip ir liko seržantas, o ji turėjo tris vaikus ir norėjo išsiųsti juos į koledžą. Paskui Lijanos.

Nešas delnais pasitrynė veidą gailėdamasis, kad negali nusitrinti apmaudo, skausmo ir atsiminimų.

— Ji tau paskambino, — pasufleravo Morgana.

— Ne. Vieną dieną išdygo ant mano slenksčio. Būtų buvę absurdiška, jei ne taip apgailėtina. Nepažįstamoji, prisidažiusi tarytum lėlė, stovi prie mano durų ir aiškina esanti mano motina. Blogiausia, kad joje įžvelgiau save. Kol ji stovėjo tarpduryje ir porino graudžią savo gyvenimo istoriją, visą tą laiką norėjau užtrenkti duris jai prieš nosį. Girdėjau, kaip ji aiškina, kad esu jai skolingas, nes nėštumas ir vaikas sugriovęs jai gyvenimą. Ji antrąkart išsiskyrusi ir neturinti nė skatiko kišenėje. Tada išrašiau jai čekį.

Pavargęs Nešas nugara nuslydo kamienu žemyn ir atsisėdo ant purios žemės po medžiu. Saulė jau leidosi, driekėsi ilgi šešėliai. Morgana priklaupė šalia.

— Nešai, kodėl davei jai pinigų?

— Ji prašė. Be to, neturėjau ką daugiau duoti. Pirmosios įmokos užteko beveik metus. Kartkartėmis susilaukiu skambučių iš tetos arba pusbrolių. — Nešas kumščiu padaužė sau per šlaunį. — Prabėga mėnesiai, jau manai neblogai susitvarkęs gyvenimą. Bet jie neleidžia pamiršti, iš kur esi kilęs. Tai man kainuoja kelis tūkstančius dolerių kartą ar kelis per metus, ne toks ir prastas sandėris.

Morganai užsiliepsnojo akys.

— Jie neturi teisės, neturi visai jokios teisės plėšyti tavęs gabalais.

— Turiu daug pinigų.

— Kalbu ne apie pinigus. Kalbu apie tave.

Nešas įbedė akis į Morganą.

— Jie primena man, kas toks esu.

— Jie tavęs net nepažįsta, — įniršusi atšovė Morgana.

— Nepažįsta, ir aš jų nepažįstu. Bet tai nieko nereiškia, velniai griebtų. Daug žinai apie paveldėjimą, Morgana. Apie tai, kas perduodama per kraują. Tu paveldėjai magiją. Aš — savanaudiškumą.

Morgana papurtė galvą.

— Kad ir ką paveldime, galime rinktis, naudotis tuo ar atsisakyti. Tu visai nepanašus į žmones, iš kurių esi kilęs.

Tada Nešas suėmė Morganą už pečių, jo pirštai buvo kieti nuo įtampos.

— Panašesnis, nei tu manai. Aš pasirinkau. Gal ir nustojau bėgęs, nes tai man nieko nedavė. Tačiau žinau, kas esu. Žmogus, kuriam geriausia vienam. Mano ateityje nėra jokios Hendersonų šeimos, Morgana. Nes aš to nenoriu. Kartkartėmis išrašau čekį. Tada galiu vėl viską pamiršti ir vėl tampu savimi. Aš taip noriu. Jokių susisaistymų, jokių prievolių, jokių įsipareigojimų.

Morgana nesiginčijo su Nešu — dabar, skausmui iškilus į paviršių, ne laikas. Galės kitą kartą pasistengti įrodyti, kaip jis klysta. Vyras, dabar ją apglėbęs, sugebėjo būti švelnus, dosnus ir mielas — nors nieko panašaus nebuvo gavęs. Visa tai jis atrado pats.

Bet Morgana gali šį tą jam suteikti. Net jei tik trumpai.

— Nereikia man sakyti, koks tu esi, Nešai. — Morgana švelniai nubraukė plaukus jam nuo veido. — Aš žinau. Ir neprašysiu nieko, ko negalėtum duoti. Neimsiu nieko, ko nenorėtum duoti. — Ji paėmė savo amuletą, įspraudė Nešui į delną ir uždėjo ranką. Tada pažvelgė į Nešą ir jos akys patamsėjo. — Tai priesaika.

Nešas pajuto, kaip metalas delne sušilo. Suglumęs nuleido akis ir pamatė, kad amulete pulsuoja šviesa.

— Aš ne...

— Priesaika, — pakartojo Morgana. — Jos negalima sulaužyti. Noriu, kad priimtum tai, ką galiu tau suteikti. Ar pasitikėsi manimi?

Nešas pajuto kažką atslenkant. Tarytum debesies šešėlį — vėsų, švelnų ir besvorį. Įsitempę raumenys atsipalaidavo, akys maloniai apsunko.

Kažkur toli išgirdo save tariantį Morganos vardą. Tada užsnūdo.

Kai Nešas pabudo, švietė šilta skaisti saulė. Girdėjo paukščių čiulbesį ir vandens čiurlenimą tarp akmenų. Nesuvokdamas, kur yra, Nešas atsisėdo.

Sėdėjo didžiulėje laukinių gėlių ir skraidžiojančių drugelių pievoje, nusidriekusioje kiek akys užmato. Už kelių metrų ramiai vaikštinėjusi švelniaakė elnė stabtelėjo jo apžiūrėti. Buvo girdėti tingus bičių dūzgesys ir vėjo šnarėjimas aukštoje žalioje žolėje.

Susijuokęs Nešas ranka brūkštelėjo per smakrą, kone tikėdamasis aptikti barzdą — kaip Ripo van Vinklio. Bet barzdos nebuvo, o jis nesijautė virtęs senuku. Jautėsi fantastiškai. Atsistojęs nužvelgė akrus gėlių ir linguojančių žolių. Virš jų driekėsi sodriai mėlynas dangus, toks ryškus, koks būna įpusėjus pavasariui.

Kažkas viduje krustelėjo taip švelniai kaip vėjas, kedenantis žolę. Po akimirkos atpažino tą jausmą. Ramybė. Jautėsi pasiekęs absoliučią vidinę ramybę.

Nešas išgirdo muziką. Širdį virpinančią gražią arfos melodiją. Veide įsižiebė šypsena ir jis nubrido link jos per žolę ir gėles, baidydamas drugelius.

Aptiko Morganą ant upelio kranto. Saulė atsispindėjo nuo vandens, sruvenančio per lygius spalvotus akmenis. Išsipūtęs baltas suknelės sijonas driekėsi ant žolės. Jos veidą nuo saulės slėpė plačiakraštė skrybėlė, žaismingai nuleista virš vienos akies. Ant Morganos kelių gulėjo nedidelė auksinė arfa. Jos pirštai glostė stygas, išgaudami ore sklandančią melodiją.

Morgana pasuko galvą, nusišypsojo Nešui, bet nesiliovė skambinti.

— Ką veiki? — paklausė jos Nešas.

— Laukiu tavęs. Gerai pailsėjai?

Nešas pritūpė šalia ir dvejodamas uždėjo ranką jai ant peties. Morgana buvo tikra. Jautė jos šilumą per šilko drabužį.

— Morgana?

Jos akys, įsmeigtos į Nešą, tarytum juokėsi.

— Ką, Nešai?

— Kur mes esame?

Morgana vėl perbraukė arfos stygas. Muzika pakilo į orą, išskleidusi sparnus tarsi paukštis.

— Sapnuose, — atsakė ji. — Tavo ir mano. — Padėjusi arfą į šalį Morgana paėmė Nešą už rankų. — Jei nori čia būti, galime kurį laiką pasilikti. Bet jei norėtum atsidurti kurs nors kitur, galime keliauti ten.

Klausantis jos viskas atrodė taip paprasta ir natūralu.

— Kodėl?

— Nes tau to reikėjo. — Morgana pakėlė Nešo ranką prie lūpų. — Nes aš tave myliu.

Nešas nepajuto sukirbėjusios panikos. Morgaños žodžiai lengvai nuslydo į jo širdį, priversdami nusišypsoti.

— Tai tikra?

Morgana skruostu pasitrynė į Nešo ranką ir vėl ją pabučiavo.

— Gali būti tikra. Jei tu to nori. — Ji švelniai dantimis brūkštelėjo per odą, įžiebdama Nešui aistrą. — Jei tu manęs nori.

Nešas nukėlė skrybėlę Morganai nuo galvos ir švystelėjo į šoną, o jos plaukai pažiro ant pečių ir nugaros.

— Ar aš užkerėtas, Morgana?

— Ne labiau negu aš. — Suėmusi Nešo veidą rankomis Morgana prisitraukė jį prie savęs. — Aš tavęs geidžiu, — sumurmėjo ji Nešui į lūpas. — Pamylėk mane čia, Nešai, tarytum tai būtų pirmas kartas, paskutinis kartas, vienintelis kartas.

Kaip jis galėjo atsispirti? Jei tai sapnas, tebūnie. Svarbiausia, kad Morgaños rankos jį kvietė, jos lūpos jį gundė.

Morgana, lyg iš pieno ir medaus, tirpo jo glėbyje įkūnydama viską, ko gali geisti vyras. Nešui guldant ją ant minkštos žalios žolės atrodė, kad Morgaños kūnas be kaulų.

Čia nebuvo laiko ir Nešas suprato, jog jam patinka delsti, mėgaujantis smulkmenomis. Aksominių plaukų sruvenimas jo rankomis, gundantys skoniai jos lūpų kampučiuose, jos odos kvapas prie skruostų. Morgana atsidavė jam — lanksti šilkų, kvapų ir vilionių fantazija. Nuo tylaus jos atodūsio oras tapo saldesnis.

„Nešas negali žinoti, kaip buvo lengva”, — pamanė Morgana, kai jis įsisiurbė jai į lūpas. Kad ir kokie jie skirtingi, jų svajonės vienodos. Dar valandą ar dvi gali džiaugtis vienas kitu ir ramybe, kuria ji juos apgaubė.

Nešui pakėlus galvą Morgana nusišypsojo. Jo akys patamsėjo, kai pirštu apvedė jos veido kontūrus.

— Noriu, kad tai būtų tikra, — tarė Nešas.

— Įmanoma. Ką iš čia pasiimsi, ko panorėsi mudviem, viskas įmanoma.

Tikrindamas Nešas dar kartą prigludo prie Morganos lūpų. Jos buvo tikros, kaip ir jį užplūdęs jausmas toms lūpoms prasivėrus, pasitinkant jo lūpas. Nešas nugrimzdo į ilgą, prašmatnų lūpų ir liežuvių šokį. Jo krūtinėje tankiai ir iš tikrųjų daužėsi Morganos širdis. Kai palietė ją delnu, pajuto, kad širdis ėmė daužytis dar sparčiau.

Lėtai, norėdamas užtęsti akimirką, Nešas atsagstė perliukus, nusidriekusius iki suknelės juosmens. Po jais slėpėsi šilta švelni oda. Nešas susižavėjęs tyrinėjo Morganą, o jos alsavimas sutankėjo.

Atlasas ir šilkas. Grietinėlės spalvos.

Nešo žvilgsnis švystelėjo ir vėl įsmigo Morganai į akis, o jo pirštai vos juntamai slydo jos kūnu.

Po juodų blakstienų užuolaida Morganos akys patamsėjo ir apsiblausė. Nešas švelniai brūkštelėjo lūpomis per švelnias krūtų kalvas.

Medus ir rožių žiedlapiai.

Pritariamai sumurmėjęs jis erzino Morganos kūną tingiais šlapiais bučiniais, vis sukdamas ratu, kol galiausiai lyžtelėjo maudžiančius spenelius. Nešas gnaibė juos lūpomis, o Morganos aikčiojimai patvirtino, kad jis užkėlė ją į nuostabią viršūnę tarp malonumo ir skausmo.

Nešas įsiurbė Morganos spenelį, pasitelkęs dantis ir liežuvį tyliai varė juos abu iš proto. Morganos pirštai paniro į jo plaukus, tvirtai įsikibo. Nešas jautė, kaip ji išsilenkė, įsitempė ir suvirpėjusi atsipalaidavo. Kai pakėlęs galvą pažvelgė į Morganą, jos akys buvo apsiblaususios iš malonumo.

— Kaip?.. — Morgana vėl suvirpėjo, kūnas tvinkčiojo nuo malonumo raibulių po greito ir netikėto šuolio į viršūnę.

— Stebuklai, — atsakė Nešas ir vėl lūpomis prigludo prie įkaitusios odos. — Leisk tau parodyti.

Jis užkėlė Morganą ten, kur ji dar nebuvo buvusi. Džiūgaudama svaiginamoje kelionėje ji rankomis ir lūpomis nesivaržydama glamonėjo Nešą. Kai Morgana suvirpėdavo, suvirpėdavo ir jis.

Sumišę atodūsiai, susipynę kūnai. Sumurmėtas prašymas, užimantis kvapą atsakymas. Deginama geismo Morgana nutraukė Nešui marškinėlius, kad galėtų mėgautis įkaitusios, sudrėkusios, besikilnojančios jo krūtinės skoniu.

Ten, kur degino liepsna, liepsnojo ir džiaugsmas — pajutus, kaip dėl jos Nešui kraujas ima srūti greičiau, pagreitėjo ir Morganos pulsas.

Mažyčiame rojaus kampelyje, sukurtame Morganos burtų, jie turėjo savąjį rojų. Kaskart, kai Nešo lūpos priglusdavo prie jos lūpų, kerai sustiprėdavo. Savininkiškos Morganos rankos sumaniai glostė Nešą, ji džiūgavo jausdama, kaip jo raumenys susitraukia ir suvirpa jai prisilietus.

Nešas norėjo... jis troško, kad Morganą degintų tokia pat beviltiška aistra, kokia svilino jį patį. Girdėdamas tik savo širdies dūžius jis pradėjo kankinamą kelionę Morganos liemeniu ir lyžčiodamas artėjo jos karščio centro link. Dantimis grybštelėjo jautrią šlaunų odą, priversdamas Morganą užgniaužti aimaną.

Ji kumščiais gniaužė žolę, kol Nešas šiurkščiai glostė ją liežuviu, teikdamas didžiulį malonumą. Apakinta geismo klyktelėjo, Nešui genant ją nuo vienos stulbinamos viršūnės prie kitos. Morganai rangantis ir raitantis Nešas įslydo į ją.

Drėgni kūnai slysčiojo glausdamiesi vienas prie kito Nešui pradėjus kelionę atgal. Kai jis užgrobė Morganos lūpas, įsiskverbė ir į jos gelmes.

Akis aptraukė migla, kai pajuto, kad Morgana prasiveria jam, apgaubia jį, mielai jį priima.

Galynėdamasis su stipriu geismu Nešas judėjo lėtai, mėgaudamasis, stebėdamas malonumo žybsnius Morganos veide, jausdamas, kaip tvinkčioja jos pulsas, kai ji pakyla jo pasitikti.

Morganai iš lūpų ištrūko atodūsis. Blakstienos suplazdeno ir atsivėrė. Jos žvilgsnis įsmigo į Nešą, o rankos nuslydo jo rankomis. Pirštams susipynus jie kartu nupuolė anapus proto ribos.

Morgana pajuto, kaip Nešas sutrūkčiojo, jo raumenys suglebo, jis nunarino galvą jai tarp krūtų. Užliūliuotas Morganos širdies plakimo jis leido sau užsimerkti. Ėmė jausti pasaulį, nebe vien tik Morganą. Šiltus saulės spindulius ant nugaros, paukščių giesmes, laukinių gėlių, augančių ant šalimais srovenančio upeliuko krantų, aromatą.

Gulėdama po Nešu Morgana atsiduso ir kilstelėjusi ranką paglostė jam plaukus. Suteikė Nešui ramybę, o pati rado malonumą. Be to, manipuliuodama Nešo jausmais sulaužė vieną tvirčiausių savo taisyklių.

Galbūt tai klaida, bet ji dėl to nesigailės.

— Morgana.

Morgana nusišypsojo išgirdusi duslų kuždesį.

— Dabar pamiegok, — tarė ji Nešui.

Tamsoje Nešas siektelėjo Morganos. Ir užčiuopė tuščią lovą. Nusilpęs praplėšė apsunkusias akis. Gulėjo lovoje, savo paties lovoje, o namuose tvyrojo mieguista priešaušrio tyla.

— Morgana? — Nešas pats nenumanė, kodėl pašaukė ją vardu, nors žinojo, kad jos nėra.

Sapnuoja? Apgraibomis nusimetęs antklodę, Nešas prisivertė išlipti iš lovos. Ar jis sapnavo? Jei tai tebuvo sapnas, niekas realiame pasaulyje neprilygo jam tikroviškumu, ryškumu ir svarba.

Norėdamas praskaidrinti protą Nešas priėjo prie lango ir giliai įtraukė vėsaus oro.

Juodu mylėjosi — nepamirštamai mylėjosi — pievoje prie upelio.

Ne, tai neįmanoma. Įsitvėręs į palangę, Nešas rijo orą tarytum vandenį. Paskutinis dalykas, kurį aiškiai atsiminė — jie sėdėjo po medžiu vidiniame kieme, kalbėjosi apie...

Nešas atšlijo. Jis viską jai papasakojo. Išklojo visą bjaurią tiesą apie savo šeimą. Kodėl, velniai rautų, šitaip pasielgė? Ranka braukydamas plaukus Nešas ėmė žingsniuoti po kambarį.

„Sumautas skambutis”, — pamanė. Ir staiga prisiminė, kad skambutis sulaikė jį nuo dar didesnės klaidos.

Būtų buvę blogiau, jei būtų prisipažinęs Morganą mylįs — daug blogiau nei papasakoti apie savo tėvus ir vaikystę. Dabar ji bent jau nepuoselės iliuzijų dėl jųdviejų santykių ateities.

Šiaip ar taip, žodžiai išlėkė ir jų nebeatšauksi. Teks susitaikyti su faktu, kad velniškai suglumo dėl to prisipažinimo.

O paskui, kai juodu pasėdėjo kieme. Ar jis užmigo?

Sapnas. Nejaugi tai buvo sapnas? Atsiminė jį labai ryškiai. Kone užuodė gėlių kvapą. Ir tikrai atsiminė, kaip Morgana it vanduo sruvo jo rankose. Negana to, atsiminė, kad jautėsi, tarytum viskas, ką buvo nuveikęs gyvenime, vedė jį į tą akimirką. Akimirką, kai galės atsigulti ant žolės su mylima moterimi ir pajusti ramybę, įkvėptą jausmo, jog kažkam priklauso.

„Iliuzijos, tai tik iliuzijos”, — tikino save Nešas pajutęs plūstelint paniką. Jis tiesiog buvo užsnūdęs po medžiu. Tik tiek.

Bet kaip, velniai rautų, atsidūrė savo kambaryje, nakties viduryje... vienas?

Morgana tai padarė. Nebepajėgdamas išsilaikyti ant virpančių kojų Nešas prisėdo ant lovos. Viską padarė ji. O paskui jį paliko.

Morgana taip lengvai neišsisuks. Nešas pradėjo stotis, bet vėl klestelėjo ant lovos.

Prisiminė rimtį, absoliučią ramybę, apėmusią jį, kai pabudo saulės spinduliams glostant veidą. Kai brido per žolę ir išvydo Morganą, skambinančią arfa ir jam besišypsančią.

O kai paklausė jos kodėl, ji atsakė...

Morgana pasakė, kad jį myli.

Nešui sukosi galva, todėl suspaudė ją rankomis. Ko gero, jis tai įsivaizdavo. Viską. Taip pat ir Morganą. Gal dabar jis savo bute Los Andžele ir ką tik pabudo iš visų sapnų sapno.

Galų gale, jis iš tikrųjų netiki raganomis ir burtais. Nešas nedrąsiai nuleido ranką ir sugniaužė akmenį ant grandinėlės po kaklu.

Kurgi ne, velniai rautų.

Morgana tikra ir ji myli jį. Blogiausia, kad ir jis ją myli.

Nešas to nenorėjo. Tai beprotybė. Bet jis įsimylėjo, taip pašėlusiai įsimylėjo, kad negali nė valandos ištverti nepagalvojęs apie Morganą. Nepasiilgęs jos. Neįsivaizduodamas, kad galbūt, tik galbūt, jiedviem gali pavykti.

O tai pati kvailiausia mintis visame šiame kvailame reikale.

Jam reikėjo viską pergalvoti, viską paeiliui. Pasidavęs nuovargiui Nešas atsigulė ir įsistebeilijo į tamsą.

Apkvaišęs. Štai koks jis. Apkvaišimas — toli gražu ne meilė. Jis visai kitoje, saugioje, pusėje. Šiaip ar taip, Morgana pavergianti moteris. Vyras galėtų nugyventi ilgą laimingą gyvenimą apkvaišintas pavergiančios moters. Kasryt pabustų šypsodamasis, nes žinotų, kad ji priklauso jam.

Nešas mintyse ėmė pinti gražią fantaziją. Ir staigiai save nutraukė.

Ką, po galais, jis sau mano?

Galvoja apie ją, niūriai pamanė Nešas. Visą laiką galvoja apie ją.

Galbūt geriausia būtų pasiimti trumpų atostogų, greitai kur nors nulėkti ir atsikratyti minčių apie Morganą.

Jei tik galėtų.

Kirbanti abejonė spaudė krūtinę lyg akmuo.

Iš kur jis žino net nepabandęs, kad nepajėgs atsikratyti minčių apie ją?

Dėl to, kad tai — ne apkvaišimas, vis dėlto prisipažino sau Nešas. Net nepanašu į apkvaišimą. Tai didysis žodis iš penkių raidžių. Ne aistra jį kamuoja. Jis atliko didįjį šuolį. Jis įsimylėjo.

Morgana privertė ją įsimylėti.

Ši mintis pervėrė Nešą, jis staigiai atsisėdo lovoje. Privertė. Ji ragana. Kodėl jam nė nedingtelėjo, kad Morgana gali užkerėti — spragtelėti pirštais ir priversti jį šliaužioti sau po kojomis?

Viena jo asmenybės pusė atmetė tai kaip absurdą. Bet kita, remiama baimės ir nepasitikėjimo savimi, įsitvėrė tos minties. Kuo ilgiau apie tai galvojo, tuo labiau niaukėsi.

Nešas tarė sau, kad rytą susitiks su ta ragana. O kai tai padarys, Nešas Kirklandas bus toks, koks ir nori būti.

Padėties valdovas.

11

Morgana pasijuto keistai nusprendusi neatidaryti parduotuvės pirmadienio rytą. Bet jautė, kad tai būtina ne tik išvargusiam kūnui, bet ir protui. Skambutis Mindei nuramino sąžinę. Mindė perims estafetę ir atidarys parduotuvę vidurdienį.

Pernelyg nesuko galvos dėl to, kad pasiėmė laisvą dieną. Tik mieliau ja pasinaudotų jausdamasi geriau. Ji leidosi laiptais įsisupusi į chalatą; po neramios, slegiančios nakties svaigo galva ir pykino.

Burtai mesti. Nuo jos niekas nebepriklauso. Išsprūdo nuovargio atodūsis, Morgana neskubėdama patraukė į virtuvę užsiplikyti arbatos. Nuo jos niekas niekada ir nepriklausė. Pamanė: kebliausias dalykas, jog negali sau leisti taip apsiprasti su mintimi valdąs jėgą, kad pamirštum esant didesnių, lemtingesnių jėgų už tavąją.

Švelniai prisispaudusi ranką prie pilvo Morgana atsistojo palei langą, kol užvirs virdulys.

Spėliojo, ar išties jaučia besiartinančią audrą, ar tai tik jos pačios neramios mintys. Luna akimirką susirangė Morganai prie kojų, bet pajutusi šeimininkės nuotaiką nutipeno sau.

Morgana netroško įsimylėti. Tikrai nenorėjo, kad ją užkluptų ir nušluotų tokia emocijų lavina. Kad jos gyvenimas pasikeistų. Tačiau kaip tik taip ir nutiko.

Be abejo, visada galima rinktis. Ir Morgana pasirinko.

Nebus lengva. Patys svarbiausi dalykai retai duodasi lengvai.

Sunkiai vilkdama kojas Morgana pasisuko į viryklę užsiplikyti arbatos. Nespėjus arbatai puodelyje atvėsti išgirdo prasiveriant laukujes duris.

— Morgana!

Susitaikiusi su neišvengiamybe Morgana pripylė dar du puodelius, kaip tik pusbroliui su pussesere žengiant į virtuvę.

— Štai. — Anastasija metė žvilgsnį į Sebastianą ir nuskubėjo prie Morganos. — Sakiau, kad ji prastai jaučiasi.

Morgana pabučiavo Anai į skruostą.

— Man viskas gerai.

— Sakiau, kad tau viskas gerai, — įsiterpė Sebastianas traukdamas sausainį iš stiklainio ant stalo. — Tik irzloka. Siuntei tokius garsius ir kvaršinančius galvą signalus, kad išvertei mane iš lovos.

— Atsiprašau. — Morgana ištiesė jam puodelį. — Tikriausiai nenorėjau būti viena.

— Prastai jautiesi, — neatlyžo Ana. Morgana atsitraukė pusseserei nespėjus žvilgtelėti skvarbiau.

— Neramiai miegojau ir už tai šįryt moku.

Sebastianas gurkštelėjo arbatos. Jis jau pastebėjo išblyškusius skruostus ir šešėlius po akimis. Jautė ir kažką dar, ką Morgana iš visų jėgų stengėsi nuslėpti. Kantrus, visada pasirengęs stoti su pussesere į valios dvikovą, Sebastianas atsilošė.

— Bėdos rojuje, — tarė jis sausokai, kad Morgaños akys žybtelėtų.

— Pati galiu susitvarkyti su savo rūpesčiais, ačiū.

— Neerzink jos, Sebastianai. — Anastasija raminamai uždėjo ranką pusbroliui ant peties. — Morgana, susipykai su Nešu?

— Ne. — Morgana atsisėdo. Buvo pernelyg pavargusi stovėti. — Ne, — pakartojo. — Bet nerimauju dėl jo. Vakar kai ką sužinojau apie Nešą. Apie jo šeimą.

Kadangi pasitikėjo Anastasija ir Sebastianu ne mažiau nei juos mylėjo, Morgana viską papasakojo — pradėjo Líjanos skambučiu, o baigė akimirka po kiparisu. Kas nutiko vėliau, nutylėjo, nes tai buvo skirta tik jai ir Nešui.

— Vargšas berniukas, — sumurmėjo Anastasija. — Kaip baisu jaustis nenorimam ir nemylimam.

— Ir negalinčiam mylėti, — pridūrė Morgana. — Kas galėtų jį kaltinti, kad bijo pasitikėti savo jausmais?

— Tu.

Morgana staiga kilstelėjo akis į Sebastianą. Beprasmiška keikti jį už pastabumą. Ar už teisybę.

— Ne visai. Skaudu ir liūdna, bet aš jo dėl to nekaltinu. Tik nežinau, kaip mylėti žmogų, negalintį ar nenorintį mylėti manęs.

— Jam reikia laiko, — tarė Ana.

— Žinau. Stengiuosi suprasti, kiek laiko galiu jam skirti. Aš prisiekiau. Neimti daugiau, nei jis panorės duoti. — Morganos balsas kimtelėjo ir ji atsikrenkštė. — Priesaikos nelaužysiu.

Morganos apsauga susilpnėjo. Greitas it žaibas Sebastianas čiupo jos ranką. Atidžiai įsižiūrėjo į delną ir staiga jo pirštai atsileido.

— Dieve mano, Morgana. Tu laukiesi.

Įtūžusi dėl įsibrovimo ir savo neryžtingumo, kad tiek daug jam leido, Morgana pašoko ant kojų. Bet nors ir pradėjo vainoti Sebastianą, jo akyse matė rūpestį ir nerimą.

— Velniai rautų, Sebastianai. Paprastai moteris mėgsta tokius žodžius ištarti pati.

— Sėskis, — įsakė Sebastianas ir būtų pats ją nunešęs ant kėdės, jei Anastasija nebūtų jam mostelėjusi atsitraukti.

— Kiek laiko? — paklausė Ana.

Morgana tik atsiduso.

— Nuo pavasario lygiadienio. Tiksliai sužinojau tik prieš kelias dienas.

— Gerai jautiesi? — Morganai nespėjus atsakyti Ana priglaudė delną jai prie pilvo. — Leisk. — Įbedusi akis į Morganą Anastasija ėmė ieškoti. Pajuto šiltą kūną po chalatu, plakantį pulsą, tekantį kraują. Ir gyvybę, dar nesusiformavusią, miegančią. Jos lūpose nušvito šypsena. — Viskas gerai, — tarė pusseserė. — Jums abiem.

— Paprasčiausiai šįryt jaučiuosi kiek apspangusi. — Morgana uždėjo delną Anai ant rankos. — Nenoriu, kad nerimautumėte.

— Vis tiek sakau, kad jai reikia prisėsti arba prigulti, kol atgaus normalią veido spalvą. — Sebastianas susiraukęs dėbtelėjo į abi moteris. Mintis, kad jo pusseserė, jo mėgstamiausia kandumo treniruočių partnerė, tapo pažeidžiama ir laukiasi kūdikio, privertė sunerimti. Tyliai nusijuokusi Morgana pasilenkė ir pabučiavo Sebastianą.

— Pradėsi aplink mane šokinėti, pusbroli? — Pamaloninta ji dar kartą pakštelėjo Sebastianui į skruostą ir atsisėdo. — Tikiuosi, kad pradėsi.

— Kadangi kita šeimos pusė Airijoje, vadinasi, mudu su Ana turime tavimi pasirūpinti.

Išsiblaškiusi Morgana sumurmėjo „ačiū”, Anai pripildžius jos puodelį.

— O kodėl tau atrodo, kad manimi reikia rūpintis?

Sebastianas tik gūžtelėjo nesivargindamas atsakyti.

— Aš vyriausias, — priminė jis Morganai. — Ir kaip vyriausias noriu žinoti, kokie Kirklando ketinimai.

Pakėlusi puodelį prie lūpų Ana nusišypsojo.

— Viešpatie, Sebastianai, kaip viduramžiška. Ar ketini perverti jį ietimi už tai, kad žaidė su tavo pussesere?

— Man ši padėtis nė iš tolo neatrodo tokia juokinga kaip jums. — Sebastiano akys patamsėjo pamačius, kaip pusseserės užvertė akis. — Išsiaiškinkime, gerai? Morgana, ar nori būti nėščia?

— Aš esu nėščia.

Sebastianas suėmė Morganos ranką ir spustelėjo, o ji vėl pakėlė į jį akis.

— Puikiai žinai, apie ką aš.

Savaime suprantama. Morgana dar kartą atsiduso.

— Teturėjau tik dieną ar dvi apie tai pagalvoti, bet galvojau tai labai rūpestingai. Suprantu, galiu atšaukti tai, kas įvyko. Be jokios gėdos. Žinau, Ana, tave ši mintis liūdina.

Ana papurtė galvą.

— Rinktis turi tu.

— Teisybė. Aš saugojausi nėštumo. Tačiau likimas nusprendė nekreipti į tai dėmesio. Atsiklausiau širdies ir manau, kad man buvo lemta susilaukti vaiko. Šito vaiko. — Morgana vos regimai šyptelėjo. — Šiuo metu ir nuo šio vyro. Kad ir kaip neramiai jausčiausi, kad ir kaip bijočiau, to žinojimo negaliu atsikratyti. Vadinasi, mano atsakymas: „Taip, aš noriu būti nėščia.”

Sebastianas patenkintas linktelėjo.

— O Nešas? Ką Nešas apie tai mano? — Jis nelaukė, kol Morgana prabils. Užtruko tik sekundėlę ir jau žinojo. Sebastiano balsas sugriaudėjo po stogu: — Ką, po galais, tai reiškia — kodėl jam nepasakei?

Morganos žvilgsnis buvo toks aštrus, kad būtų parklupdęs dešimt vyrų.

— Nelįsk į mano galvą arba, prisiekiu, paversiu tave šliužu.

Sebastianas tik kilstelėjo antakį.

— Paprasčiausiai atsakyk į klausimą.

— Tik neseniai pati įsitikinau, kad neklystu. — Atmetusi plaukus Morgana pakilo. — O po vakar dienos negalėjau paprasčiausiai sviesti jam į veidą tokios naujienos.

— Jis turi teisę žinoti, — tyliai ištarė Ana.

— Gerai. — Morgana ėmė širsti ir sugniaužė kumščius stengdamasi susitvardyti. — Aš jam pasakysiu. Kai būsiu pasirengusi. Ar manote, kad norėčiau jį taip prie savęs pririšti? — Ji sutriko pajutusi, kaip skruostu nusirito ašara. Morgana nekantriai ją nusibraukė.

— Spręsti jam. — Sebastianas jau neabejojo, kad jei Nešas priims klaidingą sprendimą, jis su didžiausiu malonumu jam sulaužys kelis gyvybiškai svarbius kaulus — įprastuoju būdu.

— Sebastianas teisus, Morgana. — Nors ir susirūpinusi, Ana laikėsi savo; ji pakilo ir apglėbė Morganą. — Jis turi apsispręsti pats, kaip ir tu apsisprendei. Tačiau Nešas negali rinktis nežinodamas, kad yra alternatyva.

— Žinau. — Ieškodama paguodos Morgana padėjo galvą Anai ant peties. — Nuvažiuosiu šįryt ir jam pasakysiu.

Sebastianas pakilo ir paglostė Morganai plaukus.

— Būsime netoliese.

Morgana pajėgė nusišypsoti savo užkrečiama šypsena.

— Tik ne per arti.

Nešas vartėsi lovoje ir murmėjo į pagalvę. Sapnai. Jis taip daug sapnavo. Sapnai keitė vienas kitą jo galvoje tarytum filmo scenos.

Morgana. Visada Morgana, besišypsanti jam, viliojanti, žadanti neįtikėtinus, tiesiog nuostabius dalykus. Verčianti jį pajusti pilnatvę, pasijusti stipriam ir puoselėti viltis.

Močiutė, jos akys dega pykčiu, ji tranko jį mediniu šaukštu, nuo kurio neįmanoma išsisukti, ir vis kartoja, kad jis bevertis.

Važiuoja ryškiai raudonu dviračiu priemiesčio šaligatviu, vėjas taršo plaukus, pliaukši ir brązgina ant stipinų pritvirtintas beisbolo korteles.

Lijana, ji stovi arti, pernelyg arti, ir ištiesusi ranką primena jam, kad juos sieja kraujo ryšys. Kad Nešas jai skolingas, skolingas jai, skolingas.

Morgana kvatojasi pašėlusiu, šelmišku juoku, jos plaukai plaikstosi už nugaros tarytum debesis, jai skriejant ant šluotos virš tamsių įlankos vandenų.

Jis pats, įmestas į garuojantį katilą, o troškinį maišo močiutė su tuo prakeiktu šaukštu. Ir Morganos — o gal motinos? — balsas, tarškiantis kaip vienos iš Šekspyro keistųjų seserų [* Trys raganos, arba keistosios seserys, Šekspyro tragedijos „ Makbetas" veikėjos.]: „Na, sparčiau! Ugnie, liepsnok! [* „Makbetas" (vert. A. Churginas).]“

Nešas staigiai atsisėdo tankiai alsuodamas ir mirkčiodamas, nes akis rėžė pro langus srūvantys saulės spinduliai. Jis kilstelėjo drebančias rankas prie veido ir stipriai pasitrynė.

Puiku. Tiesiog nuostabu. Be viso kito, dar ir pradėjo kraustytis iš proto.

Spėliojo, ar ir prie to pirštus prikišo Morgana. Ar įsiskverbė į jo protą ir privertė galvoti taip, kaip nori ji? Ką gi, Morganai nepavyks išsisukti.

Nešas klūpčiodamas išlipo iš lovos ir užkliuvo už savo batų. Nusikeikęs nuspyrė juos į šalį ir nežiūrėdamas nudrožė į dušą. Kai tik suims save į rankas, mažumėlę pasišnekučiuos su gražiąja Vakarų ragana.

Kol Nešas duše laikė galvą po vandens čiurkšlėmis, Morgana įvažiavo į jo kiemą. Atvažiavo viena. Neleido Lunai palaikyti draugijos, tad katė išdidžiai nužingsniavo, niekinamai kraipydama uodegą. Morgana atsiduso ir pažadėjo sau kaip nors jai atsilyginti. Gal užsuks į „Žvejo prieplauką” ir nupirks jūrų gėrybių, kad suminkštintų katei širdį.

Tačiau dabar jai nerimą kėlė jos pačios širdis.

Pasukusi užpakalinio vaizdo veidrodėlį Morgana atidžiai apžiūrėjo veidą. Suurzgusi iš pasibjaurėjimo atsilošė. Kodėl pamanė, kad paprasta kosmetika padės paslėpti įtampos ir nerimo ženklus?

Morgana sučiaupė lūpas ir pažvelgė į Nešo namą. Neketino leisti Nešui pamatyti ją tokią. Nesiruošė eiti ir pranešti jam naujienos atrodydama pažeidžiama ir netvirta.

Nešui ir taip pakanka juo manipuliuojančių žmonių.

Morgana prisiminė palaikiusi jį žmogumi be rūpesčių. Galbūt ilgus laiko tarpus jis toks ir būdavo. Be jokios abejonės, priversdavo save tuo patikėti. Bet jei Nešas turi teisę išlaikyti tokį įvaizdį, vadinasi, turi ir ji.

Giliai įkvėpusi, kad apsiramintų, Morgana tyliai užniūniavo burtažodį. Šešėliai po akimis išnyko, skruostai atgavo spalvą. Jai išlipus iš mašinos visi neramios nakties ženklai buvo ištrinti. Jei širdis ir daužėsi per greitai, su tuo susitvarkys pati. Bet neleis Nešui pamatyti, kad ji beviltiškai įsimylėjusi ir persigandusi.

Morgana pabeldė į Nešo duris nerūpestingai šypsodamasi. O širdį gniaužė slidus, prakaituotas kumštis.

Nešas keikdamasis įgrūdo į džinsus vieną koją, tada kitą.

— Minutėlę, velniai rautų, — sumurmėjo trūktelėjęs džinsus aukštyn. Jis nubildėjo laiptais basomis ir iki pusės nuogas, kone urgzdamas iš pykčio, kad svečias atsibeldė anksčiau, negu jis spėjo išgerti kavos. — Ko? — paklausė atlapojęs duris. Ir sustingo negalėdamas atplėšti akių.

Morgana atrodė gaivi ir žavi kaip rytas. Aistringa ir gundanti kaip vidurnaktis. Nešas stebėjosi, kad vis dar šlapia jo oda nepradėjo garuoti.

— Labas. — Morgana pasilenkė ir lengvai pakštelėjo jam į lūpas. — Ištraukiau iš dušo?

— Panašiai. — Išmuštas iš pusiausvyros Nešas persibraukė šlapius plaukus. — Kodėl tu ne parduotuvėje?

— Pasiėmiau laisvadienį. — Morgana įslydo į vidų stengdamasi išlaikyti natūralų toną ir atsipalaiduoti. — Gerai miegojai?

— Pati turėtum žinoti. — Išvydęs Morganos akyse švelnią nuostabą Nešas pyktelėjo. — Ką man padarei, Morgana?

— Tau padariau? Nieko tau nepadariau. — Ji vėl pabandė šyptelėti. — Jei neklystu, tau labai reikia kavos. Gal užplikyti?

Nešas sugriebė Morganą už rankos jai nespėjus pasukti į virtuvę.

— Užsiplikysiu pats.

Morgana įvertino jo akyse degantį pyktį ir lėtai linktelėjo.

— Gerai. Gal norėtum, kad užsukčiau vėliau?

— Ne. Išsiaiškinsime dabar. — Nešas nužirgliojo koridoriumi, o Morgana stipriai užsimerkė.

„Išsiaiškinsime”, — tarė sau persmelkta stiprios nelaimės nuojautos. Kodėl ši frazė tokia panaši į „užbaigsime”? Drąsindama save Morgana žengė paskui Nešą į virtuvę, bet suprato, kad drąsa blėsta. Tada pasuko į svetainę ir prisėdo ant kėdės kraštelio.

„Jam reikia kavos”, — tarė sau Morgana. O jai reikia akimirkos susivokti.

Nesitikėjo aptikti jį tokį piktą, tokį šaltą. Atrodo kaip tą dieną, kai kalbėjosi su Lijana. Ji net nenutuokė, kad bus taip skaudu Nešui pažvelgus į ją su tokia šaltu ir savotiškai abejingu įniršiu.

Morgana pakilo ir ėmė vaikščioti po kambarį priglaudusi ranką prie pilvo, lyg gindama gyvybę, užsimezgusią jos įsčiose. Apgins tą gyvybę, pažadėjo sau. Bet kokia kaina.

Kai Nešas pasirodė nešinas garuojančiu puodeliu, Morgana stovėjo prie lango. Jos žvilgsnis buvo liūdnas ir mąslus. Jei nebūtų įtikėjęs savo teisumu, būtų pamanęs, kad ji atrodo įskaudinta, netgi pažeidžiama.

Bet Nešas tikėjo neklystąs. Be jokios abejonės, raganystė kone prilygsta nepažeidžiamumui.

— Tavo gėles reikia palaistyti, — pasakė jam Morgana. — Neužtenka tik pasodinti. — Ji vėl tyliai priglaudė delną prie pilvo. — Jomis reikia rūpintis.

Nešas nugėrė didelį gurkšnį kavos ir nusidegino liežuvį. Skausmas padėjo nuslopinti staiga plykstelėjusį norą prieiti prie Morganos, apkabinti ir nuvyti liūdesį, kurį išgirdo jos balse.

— Aš nelabai nusiteikęs kalbėtis apie gėles.

— Teisybė. — Morgana atsigręžė, pažeidžiamumo ženklai buvo dingę. — Matau. Apie ką esi nusiteikęs kalbėtis, Nešai?

— Noriu tiesos. Visos.

Morgana linksmai šyptelėjo ir klausiamai atvertė rankas delnais į viršų.

— Nuo ko norėtum, kad pradėčiau?

— Morgana, nežaisk su manimi. Aš pavargau nuo žaidimų. — Nešas ėmė žingsniuoti po kambarį įsitempęs kaip styga. Jis staigiai kilstelėjo galvą. Jei Morgana būtų buvusi silpnesnių nervų, Nešo žvilgsnis būtų privertęs ją žingtelėti atgal. — Visas šis reikalas tau buvo puikus pokštas, tiesa? Nuo pat pradžių, nuo tos akimirkos, kai įžengiau į tavo parduotuvę, nutarei, kad esu tinkamas kandidatas. — Staiga Nešas suvokė, jog jam skaudu, nepakeliamai skaudu. Skaudu galvoti apie viską, ką jautė, viską, ko ėmė trokšti. — Mano požiūris į tavo... gebėjimus tave suerzino, todėl tiesiog privalėjai juos pademonstruoti.

Morganos širdis sudrebėjo krūtinėje, bet balsas nevirpėjo.

— Gal paaiškintum, ką nori pasakyti? Negaliu neigti, kad parodžiau tau, kas esu. Ir nesigėdiju.

Nešas trinktelėjo puodelį, kava šliūkštelėjo ant stalo. Išdavystės jausmas buvo toks milžiniškas, kad užgožė viską. Velniai rautų, jis myli Morganą. Ji privertė ją įsimylėti. O kai jis apie tai prabilo, Morgana tiesiog stovi sau, rami ir graži.

— Noriu žinoti, ką man padarei, — pakartojo Nešas. — Ir noriu, kad viską atšauktum.

— Sakiau tau, aš nieko...

— Noriu, kad pažiūrėtum man į akis. — Staiga plūstelėjus panikai ir įniršiui Nešas čiupo Morganą už rankos. — Morgana, pažiūrėk man į akis ir pasakyk, jog nemostelėjai burtų lazdele ar nesugiedojai savo burtažodžių, kad priverstum mane taip jaustis.

— Kaip?

— Po perkūnais, aš tave įsimylėjau. Negaliu nė valandos ištverti tavęs negeisdamas. Negaliu galvoti apie savo ateitį po metų ar po dešimties nematydamas drauge tavęs.

Morganai sutirpo širdis.

— Nešai...

Nešas staigiai atšlijo nuo rankos, kurią ji pakėlė jam prie skruosto. Apstulbusi Morgana nuleido ją prie šono.

— Kaip tu tą padarei? — pareikalavo atsakymo Nešas. — Kaip tu šitaip į mane įsiskverbei, kad privertei galvoti apie vedybas ir šeimą? Ar toks buvo tikslas? Pažaisti su mirtinguoju, kol jis tau atsibos?

— Aš tokia pat mirtinga kaip ir tu, — kantriai atsakė Morgana. — Valgau ir miegu, o kai įsipjaunu, man bėga kraujas. Aš senstu. Turiu jausmų.

— Tu ne tokia kaip aš, — kandžiai nukirto Nešas. Morgana pajuto, kad kerai blėsta, o kartu ir skruostų spalva.

— Ne tokia. Tu teisus. Esu kitokia ir niekaip negaliu to pakeisti. Nenorėčiau pakeisti. Jei tau su tuo pernelyg sunku susitaikyti, paleisk mane.

— Tu iš čia neišeisi ir nepaliksi manęs tokio. Viską sutvarkyk. — Nešas smarkiai papurtė Morganą. — Atšauk kerus.

Iliuzija išsisklaidė, Morgana žvelgė į jį šešėlių gaubiamomis akimis.

— Kokius kerus?

— Tuos, kuriais pasinaudojai. Privertei mane pasakoti dalykus, kurių dar niekam nepasakojau. Morgana, tu mane nuogai išrengei. Ar nemanei, kad susiprasiu, jog nebūčiau tau pasakojęs apie savo šeimą, kilmę, jei nebūtų pasimaišęs protas? Tai mano reikalai. — Nešas paleido ją ir nusisuko, kad nepadarytų ko nors, dėl ko vėliau tektų gailėtis. — Išviliojai tai iš manęs kaip ir visa kita. Pasinaudojai mano jausmais.

— Niekada nesinaudojau tavo jausmais, — įniršusi pradėjo Morgana, bet nutilo ir dar labiau išbalo.

Pastebėjęs jos persimainiusį veidą Nešas kiečiau suspaudė lūpas.

— Tikrai?

— Gerai, vakar jais pasinaudojau. Kai paskambino tavo motina ir kai viską man papasakojai, norėjau suteikti tau šiek tiek ramybės.

— Vadinasi, tai buvo burtai.

Nors Morgana kilstelėjo smakrą, Nešas susvyravo. Tą akimirką ji atrodė taip sumautai pažeidžiama. Tarytum stiklas, sudušiantis nuo jo prisilietimo.

— Leidau jausmams nustelbti protą. Jei klydau — o dabar atrodo, jog klydau — atsiprašau.

— O, puiku. Atsiprašai, kad mane apmulkinai, Morgana. — Jis susigrūdo rankas į kišenes. — O visa kita?

Morgana pakėlė virpančią ranką prie plaukų.

— Kas visa kita?

— Ruošiesi čia stovėti ir aiškinti, kad visko nesukėlei, nemanipuliavai mano jausmais? Neprivertei manęs manyti, kad esu tave įsimylėjęs ir noriu kurti su tavimi gyvenimą? Dieve, susilaukti su tavimi vaikų? — Kadangi vis dar to norėjo, Nešo pyktis augo. — Puikiai žinau, kad tai ne mano mintis, velniai griebtų. Nieku gyvu.

Skausmas pjovė giliai. Bet rėždamas jis kažką išlaisvino. Nešo pyktis, išdavystės skausmas ir sutrikimas buvo menkniekis, palyginti su tuo, kas užvirė Morganos krūtinėje. Įdėmiai žvelgdama į Nešą ji mikliai susitvardė.

— Bandai pasakyti, kad prisirišau tave pasitelkusi burtus? Kad panaudojau savo gabumus savo pačios naudai, užkerėjau tave, kad mane įsimylėtum?

— Būtent tai ir sakau.

Morgana paleido vadžias. Kraujas plūstelėjo į veidą, akys sutvisko kaip saulės. Ją užpildė galia ir jos suteikiama jėga.

— Tu besmegenis šiknius.

Pasipiktinęs Nešas prasižiojo kirsti atgal. Iš jo burnos pasigirdo asilo bliovimas. Išpūtęs akis pamėgino prabilti dar kartą, o Morgana ėmė blaškytis po kambarį.

— Tai tu manai esąs užkerėtas, — sumurmėjo ji, o nuo jos įniršio knygos ėmė skraidyti po kambarį kaip raketos. Nešas staigiai pasilenkdavo ir atsitiesdavo, bet nepajėgė išvengti jų visų. Gavęs knyga per nosį jis nusikeikė. Akimirką užplūdo svaiginantis palengvėjimas suvokus, kad atgavo balsą.

— Klausyk, mažute...

— Ne, tu klausyk! Mažuti! — Įsismarkavusi Morgana vėjo gūsiu suvertė Nešo baldus į krūvą. — Manai, švaistyčiau savo gabumus norėdama pavergti tokį kaip tu? Pasipūtęs arogantiškas niekše. Pasakyk man bent vieną priežastį, kodėl neturėčiau tavęs paversti gyvate, koks ir esi.

Nešas primerkė akis ir žengė prie Morganos.

— Neketinu su tuo taikstytis.

— Dar pažiūrėsim. — Staigiai kilstelėjusi ranką Morgana pakėlė Nešą nuo žemės, o tada stipriai bloškė ant kėdės. Nešas norėjo atsikelti, bet pamanė, kad protingiau būtų pirmiausia atgauti kvapą.

Norėdama apmalšinti įtūžį Morgana virtuvėje ėmė skraidinti lėkštes. Nešas nuolankiai atsiduso klausydamasis, kaip dūžta indai.

— Turėtum būti protingesnis ir nepykdyti raganos, — pareiškė jam Morgana. Malkos židinyje ėmė spragsėti ir spjaudytis ugnies liežuvėliais. — Ar nežinai, ką tokia kaip aš, žmogus be sąžinės, be skrupulų, gali padaryti?

— Gerai, Morgana. — Nešas ėmė kilti. Morgana parbloškė jį atgal taip smarkiai, kad net dantys subarškėjo.

— Nesiartink prie manęs — nei dabar, nei ateityje. — Morganos krūtinė kilojosi, nors ji ir labai stengėsi valdytis. — Prisiekiu, jei prisiartinsi, paversiu tave kokiu keturiomis lankstančiu ir prieš mėnulį staugiančiu padaru.

Nešas neramiai iškvėpė. Netikėjo, kad ji taip padarytų. Negalėtų. Šiaip ar taip, geriau ko nors imtis nei žliumbti. Svetainė virto jovalu. Velniai rautų, jo gyvenimas virto jovalu. Jiedviem teks išsiaiškinti.

— Baik, Morgana, — Nešo balsas buvo pasigėrėtinai ramus ir tvirtas. — Tai nieko neįrodo.

Morganos įsiūtis išgaravo palikdamas širdyje tuštumą, skausmą ir neviltį.

— Tu visiškai teisus. Neįrodo. Mano būdas, kaip ir jausmai, kartais aptemdo protą. Ne! — Ji mostelėjo ranka Nešui nespėjus pakilti. — Lik, kur esi. Kol kas dar negaliu savimi pasitikėti.

Morganai nusisukus liepsna židinyje užgeso. Vėjas nurimo. Nešas tyliai atsiduso iš palengvėjimo. Regis, audra baigėsi.

Jis labai klydo.

— Vadinasi, tu nenori manęs mylėti.

Kažkas Morganos balse privertė Nešą suraukti antakius. Troško, kad ji atsigręžtų ir jis galėtų pamatyti jos veidą, bet Morgana stovėjo atsukusi jam nugarą ir žvelgė pro langą.

— Nenoriu nieko mylėti, — atsargiai atsakė Nešas, pats trokšdamas tuo patikėti. — Nepriimk asmeniškai.

— Nepriimti asmeniškai, — pakartojo Morgana.

— Klausyk, Morgana, aš prastas kandidatas. Man patinka gyventi taip kaip anksčiau.

— Kaip prieš mums susitinkant.

Morganai pakartojus jo žodžius tokiu tonu Nešas pasijuto it glitus šliužas, vinguriuojantis per žolę. Žvilgtelėjo į rankas norėdamas įsitikinti, kad toks nėra.

— Tu nekalta, kaltas aš. O aš... Velniai rautų, neketinu atsiprašinėti, kad man nepatinka būti apkerėtam. — Nešas atsargiai atsistojo. — Tu graži moteris ir...

— O, prašyčiau. Nesivargink stengdamasis išmoningai mane atstumti, — vos sugebėjo išspausti Morgana ir atsisuko.

Nešui pasirodė, kad ji persmeigė jo širdį ietimi. Ji verkė. Ašaros sruvo iš žibančių akių išblyškusiais skruostais. Tą akimirką jis nenorėjo daugiau nieko, visiškai nieko, tik priglausti Morganą ir bučiniais išdžiovinti jos ašaras.

— Morgana, nereikia. Nenorėjau tavęs... — Nešas užsikirto, nes atsitrenkė į sieną. Neregimą — Morgana atsiskyrė nuo jo siena, tokia tvirta, tarytum iš plytų ir cemento. — Liaukis. — Nešo balsas pakilo nuo plūstelėjusios panikos, atmieštos pasibjaurėjimu savimi, ranka daužant juos skiriančią pertvarą. — Tai ne atsakymas.

Morganai kraujavo širdis. Ji tai jautė.

— Bus gerai, kol surasiu tinkamą. — Morgana norėjo nekęsti Nešo, baisiai troško jo nekęsti už tai, kad privertė ją nusižeminti. Ašaroms nepaliaujamai ritantis ji prispaudė abi rankas prie pilvo. Reikėjo apsaugoti ne tik save.

Nešas prispaudė bejėges rankas prie sienos.

„Keista”, — pamanė, nes jautėsi taip, tarytum uždarytas būtų jis, o ne Morgana.

— Negaliu žiūrėti į tavo ašaras.

— Teks pakentėti. Nesijaudink, raganos ašaros tokios pat kaip bet kurios moters. Rodo silpnumą, o naudos jokios. — Morgana apsiramino ir pamirksėjo, kol vėl pradėjo aiškiai matyti. — Nešai, ar nori atgauti laisvę?

Jei tik būtų galėjęs, būtų visomis keturiomis prasiskynęs kelią prie Morganos.

— Velniai rautų, nejaugi nematai, kad nežinau, ko noriu?

— Šiaip ar taip, ne manęs. Ir ne to, ką mes kartu sukūrėme. Pažadėjau neimti daugiau, nei norėsi man duoti. O aš nelaužau žodžio.

Nešas pajuto kitokią baimę, panikos virpulius nuo minties, kad tai, ko jis išties nori, tuoj išsprūs iš rankų.

— Leisk man prie tavęs prisiliesti.

— Jei manyje visų pirma matytum moterį, leisčiau. — Morgana irgi priglaudė delną prie sienos, kitapus Nešo delno. — Manai, dėl to, kas esu, nenoriu būti mylima kaip visos?

Nešas daužėsi į sieną.

— Panaikink šitą sumautą sieną!

Morgana teturėjo tik ją — kokia vargana gynyba.

— Mūsų tikslai kažkurioje vietoje susikirto, Nešai. Tikriausiai niekas nekaltas, kad taip smarkiai tave pamilau.

— Morgana, liaukis.

Ji papurtė galvą įdėmiai žvelgdama į Nešą, piešdama jo paveikslą savo galvoje, širdyje, ten, kur galės išsaugoti.

— Gal dėl to kažkaip įtraukiau ir tave. Dar niekada nebuvau įsimylėjusi, todėl negaliu būti tikra. Bet prisiekiu, nieko nedariau tyčia nei norėdama pakenkti. — Niršdama, kad ašaros vėl grasina prapliupti, Morgana atsitraukė. Akimirką stovėjo — tiesi, išdidi, galinga. — Suteiksiu tau tai, gali tikėti mano žodžiais. Kad ir kokią galią tau turėčiau, ji išnyks nuo šios akimirkos. Kad ir kokius jausmus tau sukėliau savo gebėjimais atšaukiu juos. Esi laisvas, nepriklausomas nei nuo manęs, nei nuo to, ką sukūrėme. — Morgana užsimerkė, pakėlė rankas. — Meilė priburta — meilė netikra. Tokios neimu ir kitam neduodu. Tokią atmesi nieko neprarasdamas. Širdis ir mintys tavo nuo manęs teišsivaduoja. Išsivaduosiu ir aš, tad taip tebūnie. — Morgana pravėrė akis, jose sublizgo šviežios ašaros. — Tu esi geresnis nei manai, — tyliai tarė ji. — Ir blogesnis nei galėtum būti.

Nešo širdis daužėsi gerklėje.

— Morgana, neišeik šitaip.

Ji nusišypsojo.

— O, tikiuosi, nusipelniau bent jau dramatiškai išeiti, nemanai? — Nors ji stovėjo už metro, Nešas galėjo prisiekti, kad pajuto bučinį. — Būk palaimintas, Nešai, — pasakė Morgana. Ir išėjo.

12

Nešas neabejojo, kad kraustosi iš proto. Dienomis klaidžiodavo po namą ir kiemą. Naktimis neramiai vartydavosi lovoje.

Morgana sakė, kad jis su ja nebesusietas. Tai kodėl nelaisvas?

Kodėl nesiliovė apie ją galvojęs, jos geidęs? Kodėl akyse tebestovi paskutinis Morgaños žvilgsnis, skausmas jos akyse ir ašaros ant skruostų?

Nešas bandė save įtikinti, kad Morgana nepanaikino burtų. Bet suprato, jog tai melas.

Po savaitės jis pasidavė ir pravažiavo pro Morgaños namus. Jie buvo tušti. Užėjo į parduotuvę, ten itin šaltai ir nedraugiškai nusiteikusi Mindė pareiškė, kad Morgana išvažiavusi. Bet nepasakė, nei kur, nei kada grįš.

Nešui turėjo palengvėti. Taip jis sau tvirtino. Mintis apie Morganą atkakliai stūmė šalin ir ėmė gyventi taip, kaip iki pažinties su ja.

Bet vaikščiodamas paplūdimiu įsivaizduodavo, kad eina kartu su Morgana, o tarp jų tipena mažylis.

Šis vaizdas privertė Nešą kelioms dienoms išvažiuoti į Los Andželą.

Norėjo manyti, kad ten jaučiasi geriau — dėl skubos, minios žmonių ir triukšmo. Papietavo su savo agentu Polo Lounge restorane ir aptarė aktorių parinkimą. Vienas lankėsi klubuose ir sotinosi muzika bei lankytojų juoku. Ir spėliojo, ar nebus suklydęs išsikraustydamas į šiaurę. Galbūt jo vieta — miesto širdyje, nepažįstamų žmonių apsuptyje pasinėrus į pramogas.

Bet po trijų dienų širdis ėmė ilgėtis namų, vėjo šnarėjimo ir vandens šniokštimo. Ir jos.

Nešas vėl užsuko į parduotuvę ir taip negailestingai užsipuolė Mindę, kad net pirkėjai ėmė murmėdami trauktis į šalis. Mindė nenusileido nė per nago juodymą.

Nebeišmanydamas, ko griebtis, Nešas atvažiuodavo prie Morganos namo ir mąstydavo spoksodamas į jį. Praėjo beveik mėnuo, jis guodėsi mintimi, kad Morgana kada nors turi grįžti. Čia jos namai, jos verslas.

Velniai rautų, čia jis, ir laukia jos.

Saulei leidžiantis Nešas alkūnėmis įsirėmė į vairą ir susiėmė galvą. „Taip ir yra”, — prisipažino. Jis laukia Morganos. Laukia ne norėdamas protingai pasikalbėti, kaip mėgino save įtikinti kelias pastarąsias savaites.

Laukia nusprendęs maldauti, žadėti, kautis — daryti viską, ko tik prireiks, kad viską ištaisytų. Kad Morgana grįžtų į jo gyvenimą.

Nešas suėmė akmenukus, kuriuos tebenešiojo ant kaklo, ir paklausė savęs, ar galėtų susigrąžinti Morganą valios jėga. Verta pamėginti. „Geriau nei įdėti skelbimą į pažinčių skyrelį”, — niūriai pamanė. Tada užsimerkė ir sutelkė visą dėmesį į Morganą.

— Velniai rautų, žinau, kad gali mane išgirsti, jeigu nori. Tu manęs šitaip neatstumsi. Neatstumsi. Vien tai, kad buvau bukagalvis, dar ne priežastis...

Nešas pajuto, kad kažkas yra šalia, išties pajuto. Jis atsargiai pravėrė akis, pasuko galvą ir pažvelgė į viršų, į linksmą Sebastiano veidą.

— Kas čia? — pasidomėjo Sebastianas. — Mėgėjų vakaras?

Nespėjęs pagalvoti Nešas atlapojo automobilio dureles.

— Kur ji? — paklausė kibęs Sebastianui į atlapus. — Tu žinai ir, po galais, man pasakysi.

Sebastiano akys pavojingai patamsėjo.

— Atsargiai, mielas drauge. Jau ne vieną savaitę trokštu kai ką išsiaiškinti su tavimi akis į akį.

Nešui be galo patiko mintis apie bjaurias rimtas muštynes.

— Tada tiesiog...

— Raminkitės, — sukomandavo Anastasija. — Abu. — Švelniomis rankomis ji atskyrė vyrus. — Neabejoju, kad su didžiausiu malonumu sukruvintumėte vienas kitam nosį ir pamuštumėte akį, bet aš to nepakęsiu.

Nešas iš nevilties sugniaužė kumščius prie šonų.

— Aš noriu žinoti, kur ji.

Sebastianas gūžtelėjo ir atsirėmė į automobilio stogą.

— Tavo norai čia nelabai daug reiškia. — Anastasija vėl žingtelėjo tarp jųdviejų ir jis sukryžiavo kojas per kulkšnis. — Atrodai prastokai, seni, — tiesiog džiūgavo Sebastianas. — Graužia sąžinė?

— Sebastianai, — tyliame Anos balse tilpo ir nepritarimas, ir užuojauta. — Neužsipulk. Ar nematai, kad jis nelaimingas?

— Širdis krauju apsipylė.

Ana palietė Nešo ranką.

— Jis myli ją.

Sebastianas tik susijuokė.

— Ana, nesileisk mulkinama jo apgaulingos išvaizdos.

Ana nekantriai dėbtelėjo į pusbrolį.

— Dėl Dievo meilės, tau tereikia pažiūrėti.

Sebastianas nenoromis pakluso. Jis ranka suspaudė Nešo petį ir jo akys vėl patamsėjo. Nešui nespėjus piktai nusimesti Sebastiano rankos, šis susijuokė.

— Vardan visų šventųjų, jis tikrai įsimylėjęs. — Žvelgdamas į Nešą Sebastianas papurtė galvą. — Po galais, kodėl viską taip sujaukei?

— Neprivalau tau aiškintis, — sumurmėjo Nešas. Išsiblaškęs jis ranka pasitrynė petį. Jautėsi lyg nudegęs saulėje. — Tai, ką turiu pasakyti, pasakysiu Morganai.

Sebastianas po truputį atlyžo, bet nematė svarios priežasties palengvinti Nešui kančias.

— Man regis, Morganai atrodo, kad jau pasakei viską, ką norėjai. Nežinau, ar ji tokios būsenos galėtų vėl klausytis tavo akiplėšiškų kaltinimų.

— Būsenos? — Nešo širdis sustingo. — Ji serga? — Jis vėl čiupo Sebastianą už atlapų, bet apleido jėgos. — Kas Morganai?

Pusbrolis ir pusseserė apsikeitė žvilgsniais, taip greitai ir subtiliai, kad Nešas nė nepastebėjo.

— Ji neserga, — pasakė Ana ir pasistengė neširsti ant Morganos už tai, kad ši nepasakė Nešui apie kūdikį. — Tiesą sakant, jaučiasi puikiai. Sebastianas norėjo pasakyti, kad ją nuliūdino tai, kas įvyko tarp judviejų paskutinį kartą.

Nešo pirštai atsileido. Kai pagaliau atgavo kvapą, jis linktelėjo.

— Gerai, norite, kad maldaučiau. Maldausiu. Privalau ją pamatyti. Jei tada, kai baigsiu šliaužioti jai po kojomis, Morgana išspirs mane iš savo gyvenimo, aš su tuo susitaikysiu.

— Ji Airijoje, — pasakė Nešui Ana. — Su šeima. — Ir pražydo nuostabia šypsena. — Ar turi pasą?

Morgana džiaugėsi, kad čia atvažiavo. Oras Airijoje veikė raminamai — gal dėl švelnaus vėjelio, atvilnijančio nuo kalvų, o gal dėl pašėlusio vėjo, plakančio sąsiaurį.

Nors ir žinojo, kad greitai ateis laikas vykti namo ir grįžti į savo gyvenimą, buvo dėkinga už savaites, kurias gavo žaizdoms užsigydyti.

Ir už savo šeimą.

Ištiesusi kojas ant palangės motinos svetainėje Morgana jautėsi kaip namie, tokia rami kaip niekur kitur. Jautė veidą glostančią saulę, tą skaisčią saulę, kokia, regis, švietė tik Airijoje. Jei pažvelgtų pro rombo formos grotelėmis puoštus langus, išvystų kalvas, išsimėčiusias iki pat atšiauraus paplūdimio. O paplūdimys, siauras ir grublėtas, tęsėsi iki bangų linijos. Suktelėjusi galvą matytų nusidriekusias pievų terasas, ryškiai žalią žolę, dosniai pribarstytą vėjyje siūbuojančių gėlių.

Kitoje kambario pusėje sėdinti Morganos motina piešė. Ši jauki akimirka maloniai priminė vaikystę. O ir motina per tuos metus beveik nepasikeitė.

Mamos plaukai buvo tokie pat tamsūs ir stori kaip ir dukters, tik nukirpti trumpai ir glotniai sušukuoti. Jos lygi oda nuostabiai švytėjo, išduodama airiškas šaknis. Pilkos akys dažnai būdavo svajingesnės už Morganos, bet regėjo ne mažiau aiškiai.

Morgana pažvelgė į mamą ir užplūdo didžiulė meilės banga.

— Mama, tu tokia graži.

Bryna pakėlė akis ir nusišypsojo.

— Nesiginčysiu, nes labai gera išgirsti tokį komplimentą iš suaugusios dukters, — jos balse suskambėjo žavus tėvynės kalbos ritmas. — Ar žinai, mieloji, kaip gera, kad tu čia — kaip mes visi džiaugiamės?

Morgana kilstelėjo koją ir apsivijo kelį rankomis.

— Žinau, kaip man čia gera. Ir kokia esu dėkinga, kad neuždavei man visų tų klausimų, kuriuos, žinau, nori užduoti.

— Ir turėtum būti. Man kone teko atimti tavo tėčiui balsą, kad jis prie tavęs nekibtų. — Brynos akys sušvelnėjo. — Jis taip tave myli.

— Žinau. — Morgana pajuto vėl besitvenkiančias silpnumo ašaras ir pamėgino mirksėdama jas nuvyti. — Atleisk. Tos mano nuotaikos... — Ji papurtė galvą ir pakilo. — Atrodo, nebesugebu jų suvaldyti.

— Mieloji. — Bryna ištiesė abi rankas, palaukė, kol Morgana perėjo kambarį, ir jos apsikabino. — Žinai, kad gali man pasakoti viską, absoliučiai viską. Kai tik būsi pasirengusi.

— Mama. — Ieškodama paguodos Morgana atsiklaupė ir padėjo galvą Brynai ant kelių. Nusišypsojo pro ašaras pajutusi, jog mama glosto plaukus. — Neseniai suvokiau, kaip smarkiai man pasisekė, kad turiu jus, jus visus. Kad jūs mane mylite, norite manęs, rūpinatės, kas man nutiks. Anksčiau nesakiau, kaip džiaugiuosi jus turėdama.

Sugluminta Bryna apkabino dukrą.

— Šeima tam ir yra, kad jos nariai vieni kitus mylėtų, jų pasiilgtų, rūpintųsi vieni kitais.

— Bet ne visos šeimos tokios. — Morgana pakėlė galvą, jos akys jau buvo sausos ir rimtos. — Tiesa?

— Dėl to joms tik blogiau. Kas tau neduoda ramybės, Morgana?

Ji vėl sugriebė mamą už rankų.

— Galvojau, kas tai per jausmas, kai jautiesi nenorimas ir nemylimas. Kai nuo pat vaikystės tau kalama, kad esi klaida, našta, padaras, kurį pakęsti verčia tik pareiga. Ar gali būti kas nors žiauriau?

— Ne, nieko nėra žiauriau už gyvenimą be meilės. — Motinos tonas sušvelnėjo. — Tu įsimylėjai?

Morganai nereikėjo atsakyti.

— Matai, jis buvo taip įskaudintas. Niekada neturėjo to, ką tu, jūs visi suteikėte man, o aš priėmiau kaip savaime suprantamą dalyką. Ir vis dėlto jis tapo nuostabiu žmogumi. O, tau jis patiktų. — Ji priglaudė skruostą mamai prie delno. — Jis linksmas ir mielas. Jo protas toks, na, skvarbus. Jis visada atviras naujoms idėjoms. Bet viena jo sielos pusė užverta. Jis dėl to nekaltas, su juo taip pasielgė. Deja, kad ir kokią galią turėčiau, tos spynos nepajėgiu išlaužti. — Morgana atsitūpė. — Jis nenori manęs mylėti, o aš negaliu imti — ir neimsiu — to, ko jis nenori duoti.

— Neimsi. — Žvelgiant į dukterį Brynos širdis įplyšo. — Tu pernelyg stipri, per daug išdidi ir išmintinga, kad taip elgtumeisi. Bet žmonės keičiasi, Morgana. Laikui bėgant...

— Laiko nėra. Prieš Kalėdas pagimdysiu jo kūdikį.

Visi Brynos paruošti paguodos žodžiai užstrigo gerklėje. Galvoje sukosi viena mintis — jos vaikas laukiasi kūdikio.

— Gerai jautiesi? — sugebėjo išspausti Bryna.

Morgana nusišypsojo pamaloninta, kad pirmas klausimas būtent toks.

— Taip.

— Ir tvirtai?

— Labai tvirtai.

— Ak, mieloji. — Bryna atsistojo ir apkabinusi ėmė sūpuoti Morganą. — Mano mažute.

— Nebeilgai būsiu mažutė.

Jos kartu nusijuokė ir paleido viena kitą.

— Džiaugiuosi dėl tavęs. Ir liūdžiu.

— Žinau. Noriu šio kūdikio. Patikėk manimi, joks vaikas nėra buvęs šitaip geidžiamas. Ne tik dėl to, kad jis gali būti vienintelis atsiminimas apie tėvą, bet ir dėl jo paties.

— O kaip dėl to jautiesi?

— Keistai, — atsakė Morgana. — Vieną akimirką būnu stipri, kitą — siaubingai pažeidžiama. Nepykina, tik kartkartėmis svaigsta galva.

Bryna supratingai linktelėjo.

— Sakai, tėvas — geras žmogus.

— Taip, jis geras žmogus.

— Vadinasi, kai jam pasakei, jis tiesiog nustebo, buvo nepasiruošęs... — Bryna pastebėjo, kad Morgana nusuko akis. — Morgana, net vaikystėje spoksodavai man per petį, kai sugalvodavai išsisukinėti.

Susigūžusi nuo mamos tono Morgana vėl pažvelgė jai į akis.

— Aš jam nepasakiau. Nereikia, — maldaujamai paprašė ji Brynos, šiai nespėjus pradėti pamokslauti. — Norėjau pasakyti, bet nepavyko. Žinau, turėjau pasakyti, bet negalėjau prisirišti jo prie savęs, pasakiusi apie vaiką. Aš pasirinkau.

— Klaidingai.

Morgana kilstelėjo smakrą visai kaip motina.

— Toks mano pasirinkimas, nesvarbu, teisingas ar klaidingas. Neprašau pritarti, bet prašau jį gerbti. Ir dar prašau kol kas niekam daugiau nesakyti. Net tėčiui.

— Ką tėčiui? — paklausė Metjus įdrožęs į kambarį lydimas vilko, Pano tėvo.

— Mergaičių reikalai, — meiliai atsakė Morgana ir priėjusi pabučiavo tėčiui į skruostą. — Labas, gražuoli.

Tėvas gnybtelėjo Morganai nosį.

— Iškart suprantu, kai mano moterys turi paslapčių.

— Nemėgink žvilgčioti, — perspėjo Morgana žinodama, kad Metjus moka skaityti mintis kone taip pat puikiai kaip Sebastianas. — O kur visi kiti?

Tėvas nebuvo patenkintas, bet nusprendė palūkėti. Jei Morgana greitai nepasipasakos, jis pats pasižiūrės. Šiaip ar taip, jis juk jos tėvas.

— Duglas su Morina virtuvėje ginčijasi, kas ką ruoš pietų. Kamila taršo Pedriką prie kortų stalo. — Metjus šelmiškai išsiviepė. — Jam prastai sekasi su tuo taikstytis. Apkaltino ją, kad užkerėjo kortas.

Bryna išspaudė šypseną.

— O ji užkerėjo?

— Savaime aišku. — Metjus paglostė sidabrinį vilko kailį. — Tavo sesuo yra apsigimusi apgavikė.

Bryna švelniai žvilgtelėjo į vyrą.

— Tavo brolis nemoka pralaimėti.

Morgana nusijuokė ir paėmė tėvus už parankių.

— Niekaip nesuprantu, kaip jūs visi šeši sugebėjote išgyventi čia kartu nenutrenkti žaibo. Leiskimės žemyn ir sukeikime dar didesnę sumaištį.

Niekas negalėjo labiau pataisyti Morganai nuotaikos kaip valgis prie vieno stalo su Donovanais. O jai kaip tik reikėjo pataisyti nuotaiką. Seserų ir brolių, žmonų ir vyrų kivirčai bei apsižodžiavimai, kuriuos ji stebėjo meilės kupinomis akimis, pranoko net tai, ką galėjai pamatyti įsitaisęs priekinėje eilėje trijų arenų cirke.

Morgana puikiai žinojo, kad šeimynykščiai ne visada sutaria. Žinojo ir kitką: kad ir kokie būtų nesutarimai, šeiminės krizės akivaizdoje jie susivienytų kaip saulė ir šviesa.

Morgana neketino sukelti krizės. Ji tik norėjo šiek tiek laiko praleisti su šeima.

Nors jie ir dvi trynukų poros, broliai ir seserys nebuvo išoriškai panašūs. Morganos tėvas — aukštas ir lieknas, su susitaršiusių pilkų plaukų kupeta, didingos laikysenos. Pedrikas, Anastasijos tėvas, ne aukštesnis už Morganą, kresno sudėjimo kaip boksininkas, o širdyje — išdaigininkas. Duglas kone metro devyniasdešimties, pliktelėjęs, su teatrališku plaukų kuokštu virš kaktos. Jis mėgo elgtis ekscentriškai. Dabar jis žaidė su didinamuoju stiklu, kurį turėjo pasikabinęs ant kaklo ir vis žvilgčiojo pro jį.

Duglas nusiėmė veltinę skrybėlę ir nusivilko peleriną tik todėl, kad kitaip jo žmona Kamila būtų atsisakiusi kartu su juo valgyti.

Kamila, laikoma šeimynos jaunėle, buvo graži ir putli kaip balandėlė, bet turėjo geležinę valią. Ir nė per nago juodymą nenusileido savo vyrui ekscentriškumu. Šįryt ji išbandė naują šukuoseną — ant galvos jai vijosi liepsnojančios oranžinės garbanos. Už ausies karojo užkišta ilga erelio plunksna.

Morina, gabiausia iš visų Morganos žinomų mediumų, buvo aukšta įspūdingos laikysenos moteris, ji kvatodavosi taip užkrečiamai ir nešvankiai, kad gąsdindavo keltininkus.

Kartu su Morganos ramia motina ir oriu tėvu, jie sudarė margaspalvį būrį. Visi ligi vieno — raganos ir raganiai.

Klausantis, kaip jie kivirčijasi, tarp jų sėdinčią Morganą kone paskandino užplūdusi meilės banga.

— Tavo katinas ir vėl laipiojo užuolaidomis mano kambaryje, — mostelėjusi šakute Kamila kreipėsi į Moriną.

— Fe, — gūžtelėjo plačiapetė Morina. — Peliavo ir tiek.

Didžiulės Kamilos garbanos sujudėjo.

— Puikiai žinai, kad šituose namuose nėra nė vienos pelės. Duglas išvaikė jas kerais.

— Tik jis šioje srityje pusžalis, — sumurmėjo Metjus.

— Pusžalis, — pasipūtė Kamila, užsistodama savo vyrą. — Vienintelis pusžalis čia — šis pyragas.

— Taigi, o jį taip pat kepė Duglas, — įsikišo Pedrikas ir nusišypsojo. — Bet man patinka traškūs obuoliai.

— Pagal naują receptą. — Duglas pažvelgė pro didinamąjį stiklą kaip apuokas. — Naudinga sveikatai.

— Aš kalbėjau apie katiną, — užsispyrė Kamila, puikiai suprasdama, kad nepavyks vadovauti pokalbiui.

— Katinas sveikas kaip arklys, — smagiai pareiškė Pedrikas. — Tiesa, kotletėli? — Jis gašliai mirktelėjo žmonai. Morina atsakė jam ne mažiau gašliu krizenimu.

— Man visiškai nusispjauti į katino sveikatą, — pradėjo Kamila.

— Ei, nagi nagi... — Duglas patapšnojo per jos putlią ranką. — Juk nenorime, kad namuose gyventų pasiligojęs katinas. Rinė išvirs jam puikių vaistų.

— Katinas neserga, — dusliu balsu perspėjo Kamila. — Duglai, dėl Dievo, klausykis.

— Ko klausytis? — pasipiktino Duglas. — Jei katinas sveikas, kokia, po galais, bėda? Morgana, mergužėle, tu nevalgai savo pyrago.

Ji pernelyg plačiai šypsojosi.

— Jis puikus, Duglai. Aš taupau. — Morgana pakilo ir šokio žingsneliu apsuko stalą, dalydama bučinius visiems į skruostus. — Aš jus myliu, visus.

— Morgana! — šūktelėjo Bryna dukrai lekiant iš kambario. — Kur eini?

— Pasivaikščioti paplūdimiu. Vaikščiosiu ilgai.

Duglas susiraukęs pažvelgė pro savo didinamąjį stiklą.

— Mergaitė keistai elgiasi, — pareiškė jis. Kadangi pusryčiai buvo besibaigią, Duglas išsitraukė kepurę ir užsivožė ant galvos. — Jums taip neatrodo?

Nešas jautėsi keistai. Gal dėl to, kad pastarąsias dvi paras nemiegojo. Apie dvidešimt valandų be pertraukos keliavo lėktuvais, traukiniais, taksi ir tarpmiestiniais autobusais — tai galėjo paaštrinti svaiginamą, į sapną panašią būseną, kuria dabar mėgavosi, šiaip ar taip, jis sugebėjo nusigauti iš vakarų pakrantės į rytinį, spėti lėktuvan į Niujorką ir snūstelėti atmerktomis akimis skrisdamas virš Atlanto. Paskui keliavo traukiniu, atgabenusiu jį piečiau Dublino, ir ėmė karštligiškai ieškoti automobilio, kurį galėtų įsigyti, išsinuomoti ar pavogti — Nešui reikėjo transporto priemonės paskutiniams kankinantiems kilometrams nuo Voterfordo iki Donovanų pilies įveikti.

Jis žinojo, kad privalo važiuoti dešine kelio puse. Kitaip tariant, neteisinga puse. Nusistebėjo, koks, velniai rautų, skirtumas, nes provėžuotas ir perkastas purvinas šunkelis, kuriuo kratėsi, nė iš tolo nepriminė nieko panašaus į kelią.

O automobilis, kurį sugebėjo įsigyti už sumą, prilygstančią tūkstančiui dviem šimtams dolerių — niekas nepasakys, kad airiai nemoka derėtis — grasino subyrėti sulig kiekvienu smūgiu. Nešas jau pametė duslintuvo parodiją ir važiavo taip triukšmingai, kad galėjo net mirusiuosius prikelti.

Sunkiai paneigtum, jog šis kraštas su stūksančiomis kalvomis ir vešliais žaliais laukais pasižymi stiliumi ir grakštumu. Vienintelis dalykas, dėl kurio Nešas baiminosi, kad galų gale jam gali tekti užsvirduliuoti į paskutinę kalvą tik su vairu rankose.

Vakaruose driekėsi Nokmildauno kalnai. Nešas tai žinojo, nes tas suktas vadybininkas, pardavęs jam automobilį, buvo ganėtinai malonus ir nupasakojo, kur važiuoti. „Vakaruose kalnai, rytuose Šventojo Jurgio sąsiauris — ir atlėksite pas Donovanus dar prieš popiečio arbatą.”

Nešas buvo bepradedąs tikėti, kad prieš popiečio arbatą pasilaidos durpyne.

— Jei išgyvensiu, — murmėjo Nešas, — jei išgyvensiu ir ją rasiu, aš ją išpersiu. Lėtai, — pasigardžiuodamas pareiškė jis, — kad suprastų, jog nejuokauju.

Paskui nusineš Morganą kur nors, kur tamsu ir tylu, ir jie savaitę mylėsis. Tada savaitę miegos, o atsikėlę pakartos viską iš pradžių.

Jei išgyvens, priminė sau Nešas.

Mašina springo, trūkčiojo ir jį kratė. Nešas spėliojo, kiek vidinių organų pakeitė savo vietą. Grieždamas dantimis keikėsi, meilikavo ir grasino springstančiam automobiliui, kas bus, jei neužkils į kalvą. Tada Nešo žandikaulis atvipo, jis numynė stabdžius. Tai sulėtino nusileidimą. Slysdamas nuo kalvos Nešas neužuodė svylančių padangų kvapo, nepastebėjo ir dūmų, pradėjusių virsti iš po variklio gaubto.

Jo akys buvo įsmeigtos į pilį.

Nesitikėjo išvysti tikros pilies, nors ir žinojo jos pavadinimą. Tačiau Nešui prieš akis iškilo autentiška pilis, stovinti aukštai kalvose, atsigręžusi į audringą jūrą. Pilkas akmuo blizgėjo saulėje, žybčiodamas kvarco ir žėručių blyksniais. Bokštai smigo į perlų spalvos dangų. Pilies viršūnėje plazdėjo balta vėliava. Kai suprato, kad tai — pentagrama, Nešą apėmė pagarba ir susižavėjimas.

Jis sumirkčiojo, bet pilis nedingo, atrodė ne mažiau ištaiginga nei filmuose, sukurtuose pagal jo scenarijus. Jei riteris ant žirgo būtų nušuoliavęs pakeliamuoju tiltu — Dievas mato, pilyje buvo ir pakeliamasis tiltas — Nešas būtų nė nemirktelėjęs.

Jis ėmė kvatotis, dabar toks pat patenkintas, kaip neseniai buvo apstulbęs. Nutrūktgalviškai numynė akceleratorių ir užsikirtus vairui įvažiavo tiesiai į griovį.

Žarstydamas visus žinomus keiksmus Nešas išlipo iš to, kas liko iš automobilio. Paspyrė griuveną ir žvilgsniu nulydėjo ant žemės tarkštelėjusias surūdijusias groteles.

Prisimerkęs nuo saulės jis pažvelgė į priekį ir nusprendė, kad teks į kelionę įtraukti maždaug penkis kilometrus pėstute. Susitaikęs su neišvengiamybe jis nuo užpakalinės sėdynės pasičiupo krepšį ir nužingsniavo.

Pamatęs tiltu atšuoliuojantį baltą žirgą Nešas susidūrė su uždaviniu nuspręsti, jam vaidenasi ar žirgas tikras. Nors raitelis buvo be šarvų, atrodė pribloškiamai — lieknas, vyriškas, su sidabrinių garbanų kupeta ant galvos. Nešas visai nenustebo pamatęs, kad ant kairiosios raitelio rankos, apmautos odine pirštine, tupi prirakintas vanagas.

Metjus pažvelgė į keliu svirduliuojantį vyrą ir papurtė galvą.

— Apgailėtina. Taip, Ulisai, apgailėtina. Net tau neužtektų padoriai pavalgyti. — Vanagas atsakydamas tik pritariamai sumirkčiojo.

Metęs pirmą žvilgsnį Metjus išvydo susitaršiusį, nesiskutusį vyriškį miglos aptrauktomis akimis, jo kaktoje dygo gumbas, o smilkiniu varvėjo kraujas.

Kadangi matė, kaip tas kvailys įvairavo į griovį, pajuto pareigą jam pagelbėti. Sustabdęs žirgą Metjus išdidžiai pažvelgė į Nešą.

— Pasiklydai, vaikine?

— Ne. Puikiai žinau, kur einu. Ten. — Nešas pakėlė ranką ir mostelėjo į pilį.

Metjus kilstelėjo antakį.

— Į Donovanų pilį? Ar nežinai, kad ten knibždėte knibžda raganų?

— Žinau. Kaip tik todėl ten ir keliauju.

Metjus krustelėjo balne, iš naujo vertindamas vyrą. Gal jis ir išsitaršęs, bet ne valkata. Gal jo akys ir apsiblaususios iš nuovargio, bet jose šviečia nepalaužiamas ryžtas.

— Jei man atleisite, — tęsė Metjus, — išdrįsiu atkreipti jūsų dėmesį, kad šiuo metu neatrodote pajėgus susiremti su raganomis.

— Tik su viena, — pro dantis iškošė Nešas. — Tik su viena konkrečia ragana.

— Hmm. Ar žinote, kad kraujuojate?

— Kur? — Nešas atsargiai pakėlė ranką ir su pasibjaurėjimu pažvelgė į išpurvintus pirštus. — Kaipgi kitaip. Ji tikriausiai užkeikė mašiną.

— Įdomu, ką galėtumėte turėti omenyje?

— Morganą. Morganą Donovan. — Nešas nusibraukė pirštus į purvinus džinsus. — Atkeliavau iš toli ir noriu ją prigriebti.

— Atsargiai, — švelniai prabilo Metjus. — Jūs kalbate apie mano dukterį.

Pavargęs ir priėjęs liepto galą Nešas įsistebeilijo į pilkai melsvas akis — jam maudė visą kūną. Gal viskas baigsis tuo, kad jis virs sutraiškytu vabalu, bet nenusileis.

— Mano pavardė Kirklandas, pone Donovanai. Atvažiavau jūsų dukters. Ir taškas.

— Nejaugi? — Pralinksmintas Metjus pakreipė galvą. — Ką gi, lipkite, nujosime ir pažiūrėsime, kaip ir kas. — Jis paleido vanagą skristi ir ištiesė pirštinėtą ranką. — Man labai malonu susipažinti su jumis, Kirklandai.

— Taigi, — kopdamas ant žirgo Nešas skausmingai prisimerkė, — ir man.

Žirgu jojo trumpiau nei būtų kulniavęs pėsčiomis -juolab kad Metjus ginė žirgą risčia. Vos tik jie peršuoliavo pakeliamąjį tiltą ir įjojo į kiemą, pro duris išskubėjo aukšta tamsiaplaukė moteris.

Grieždamas dantimis Nešas nušoko ant žemės ir žengė moters link.

— Mažule, tau teks už daug ką atsakyti. Nusikirpai plaukus. Po galais, ką tu... — Jis staiga nutilo, nes moteris netardama nė žodžio stebėjo jį smagiu žvilgsniu. — Palaikiau jus... Atleiskite.

— Aš pamaloninta, — atrėmė Bryna. Nusijuokusi ji pažvelgė į vyrą. — Metjau, ką čia man pargabenai?

— Jaunuolį, kuris įvažiavo į griovį ir, regis, nori Morganos.

Brynos žvilgsnis paaštrėjo, ji žengė dar vieną žingsnį Nešo pusėn.

— Tikrai norite? Mano dukters?

— Aš... Taip, ponia.

Jos lūpose švystelėjo šypsena.

— Ar Morgana padarė jus nelaimingą?

— Taip... Ne. — Nešas sunkiai atsiduso. — Aš pats dėl visko kaltas. Prašau pasakyti, kur ji.

— Užeikite. — Bryna švelniai paėmė Nešą už rankos. — Sutvarkysiu žaizdą, tada nusiųsiu jus pas ją.

— Jei galėtumėte tik... — Jis nutilo pamatęs didžiulę akį, spoksančią į jį iš koridoriaus. Duglas nuleido didinamąjį stiklą ir išėjo iš šešėlio.

— Kas čia per paukštis?

— Morganos draugas, — atsakė jam Bryna stumtelėjusi Nešą į vidų.

— A. Mergaitė keistai elgiasi, — pareiškė Duglas, širdingai pliaukštelėjęs Nešui per nugarą. — Garantuoju jums.

Morgana leido gaiviam, žvarbiam vėjui čaižyti veidą ir skverbtis po storu megztiniu. Vėjas buvo toks apvalantis, toks gydantis. Dar po kelių dienų ji bus pasirengusi grįžti atgal ir vėl susidurti su realybe.

Tyliai, bejėgiškai atsidususi Morgana atsisėdo ant akmens. Čia, būdama viena, galėjo pripažinti tiesą. Privalėjo pripažinti. Niekada nepagys.

Niekada nepasveiks. Ji žengs į priekį ir sukurs gražų gyvenimą sau ir vaikui, nes yra stipri, nes yra išdidi. Bet visada kai ko trūks.

Tačiau Morgana jau liovėsi verkti, liovėsi savęs gailėti. Ją taip nuteikė Airija. Reikėjo čia atvažiuoti, pasivaikščioti šiuo paplūdimiu ir atsiminti: niekas, kad ir kaip skausminga būtų, nesitęsia amžinai.

Išskyrus meilę.

Morgana pakilo ir pasuko atgal žvelgdama į vandenį, kuris taškėsi ant akmenų. Užsiplikys arbatos, galbūt išsiburs Kamilos taro kortomis arba pasiklausys kokios ilgos painios Pedriko istorijos. Tada pasakys jiems — kaip jau seniai turėjo padaryti — apie vaikelį.

Ir kadangi jie — Morganos šeima, tai ją parems.

Morgana be galo apgailestavo, kad Nešas niekada nepatirs tokios vienybės.

Pajuto jį prieš pamatydama. Bet nusprendė, kad protas krečia išdaigas, erzina dėl to, kad apsimetinėja esanti bebaimė. Labai lėtai, pulsui plakant šimtuose kūno vietų, Morgana atsigręžė.

Nešas ėjo paplūdimiu dideliais, skubiais žingsniais. Vandens purslai buvo sudrėkinę jam plaukus, juose žibėjo lašeliai. Veidą gaubė dvidienės barzdos šešėlis, ant smilkinio švietė nedidukas baltas pleistras. O pažvelgus į Nešo akis Morganos širdis užstrigo gerklėje.

Gindamasi ji žingtelėjo atgal. Morganos judesys iškart sustabdė Nešą.

Ji žvelgė... Kaip ji žvelgė į Nešą. O, Morganos akys buvo sausos. Be jokių ašarų, draskančių jam vidurius. Tačiau jose kažkas žibėjo. Tarytum... tarytum Morgana jo bijotų. Būtų buvę daug lengviau, jei ji būtų puolusi, apdraskiusi nagais ir iškeikusi.

— Morgana.

Svaigdama Morgana prispaudė ranką prie viduje saugomos paslapties.

— Kas nutiko? Tu sužeistas?

— Čia... — Nešas pirštais palietė tvarstį. — Nieko. Tikrai. Subyrėjo automobilis. Tavo motina kažką uždėjo. Turiu omenyje, man ant galvos.

— Mano motina? — Morganos žvilgsnis švystelėjo Nešui per petį į pilies bokštus. — Matei mano motiną?

— Ir visus kitus. — Nešas sugebėjo šyptelėti. — Jie... kažkokie nepaprasti. Tiesą sakant, likus keliems kilometrams iki pilies įvažiavau į griovį. Rimtai. Taip susipažinau su tavo tėvu. — Suprato, kad vapena kvailystes, bet negalėjo sustoti. — Tada jie nusivedė mane į virtuvę, suvertė man arbatos ir... Velniai rautų, Morgana, aš nežinojau, kur esi. Turėjau žinoti. Tu man sakei, kad keliauji į Airiją pasivaikščioti paplūdimiu. Turėjau susiprasti. Turėjau suprasti daugybę dalykų.

Morgana ranka atsirėmė į akmenis, kad išsilaikytų ant kojų. Ji mirtinai baiminosi, jog netrukus patirs kažką iki šiol nepatirta ir nualps Nešui po kojomis.

— Atkeliavai ilgą kelią, — slopiu balsu ištarė Morgana.

— Turėjau atkeliauti anksčiau, bet... Ei! — Morganai susvirduliavus Nešas šoko į priekį. Pirmiausia jį šokiravo pojūtis, kad ji tokia gąsdinamai trapi jo glėbyje.

Bet Morganos rankos buvo ganėtinai stiprios, kai ji stumtelėjo Nešą.

— Nereikia.

Nepaisydamas draudimo Nešas prisitraukė ją arčiau ir paniro veidu į plaukus. Įtraukė jų kvapo lyg oro.

— Dieve, Morgana, tik duok man sekundėlę. Leisk man tave apkabinti.

Morgana papurtė galvą, bet jos rankos, jos išdavikės rankos, jau stipriai jį apsivijo. Ji sudejavo, tačiau ne protestuodama, o iš aistros, kai Nešo lūpos atskubėjo prie jos lūpų ir į jas įsisiurbė. Nešas paniro į Morganą tarytum perkaitęs žmogus į skaidrų vėsų ežerą.

— Nieko nesakyk, — sumurmėjo Nešas ir bučiniais nusėjo jos veidą. — Patylėk, kol išgirsi, ką atvažiavau pasakyti.

Atsiminusi ankstesnius Nešo žodžius, Morgana ėmė grumtis, stengdamasi išsilaisvinti iš glėbio.

— Nešai, negaliu vėl iš naujo visko ištverti. Nenoriu.

— Ne! — Nešas sugriebė Morganą už riešų ir įsmeigė į ją liepsnojančias akis. — Morgana, šįkart nereikia sienų. Jokių. Pažadėk.

Ji prasižiojo atsisakyti, bet Nešo akyse švietė kažkas, kam nepajėgė atsispirti.

— Pažadu, — trumpai atsakė Morgana. — Aš noriu prisėsti.

— Gerai. — Nešas paleido ją pamanęs, kad bus geriau, jei nelies Morgaños stengdamasis išnarplioti tą kebeknę, kurią pats ir suraizgė. Kai ji atsisėdo ant akmens, sukryžiavo rankas ant kelių ir pakėlė smakrą, atsiminė rimtai svarstęs galimybę ją išperti.

— Nesvarbu, kad ir kaip viskas būtų blogai, tau nederėjo pabėgti.

Morgana išpūtė akis, jos sublizgėjo.

— Man?

— Taip, tau, — atrėžė Nešas. — Gal ir buvau avigalvis, bet tai ne priežastis versti mane kentėti taip, kaip kentėjau, kai atėjęs į protą tavęs neradau.

— Vadinasi, kalta aš.

— Dėl to, kad pastarąjį mėnesį krausčiausi iš proto? Taip, tu. — Nešas iškvėpė pro sukąstus dantis. — O visa kita, visa kita krinta ant mano galvos. — Jis pasinaudojo proga ir palietė Morgaños skruostą. — Atsiprašau.

Morganai teko nusisukti, kad nuslėptų ašaras.

— Negaliu priimti tavo atsiprašymo, kol nežinau, dėl ko atsiprašai.

— Taip ir maniau, kad priversi mane šliaužioti prie kojų, — bjaurėdamasis ištarė Nešas. — Gerai jau, atsiprašau už visas kvailystes, kurių prikalbėjau.

Morganos lūpų kampučiai kilstelėjo.

— Visas?

Netekęs kantrybės Nešas trūktelėjo Morganą už rankos ir pastatė ją ant kojų.

— Pažiūrėk į mane; po galais, noriu, kad žiūrėtum į mane, kai sakau, kad tave myliu. Žinau, jog tai niekaip nesusiję su burtais ar kerais, ir niekada nebuvo. Tai susiję tik su tavimi ir manimi.

Morganai užsimerkus Nešas pajuto užplūstančią paniką.

— Morgana, neatstumk manęs. Žinau, aš bjauriai pasielgiau su tavimi. Žinau, tai buvo kvaila. Išsigandau. Siaubingai persigandau, velniai griebtų. Būk gera. — Nešas delnais apglėbė Morganos veidą. — Atsimerk ir pažvelk į mane. — Morganai atsimerkus jis suvirpėjo iš palengvėjimo. Matė, kad dar ne per vėlu. — Tai pirma, ką turiu padaryti, — atsargiai pratarė jis. — Pirmiausia turiu paprašyti tavęs atleisti man už tai, ko prišnekėjau. Galiu pasakyti, kad aš taip nemaniau, kalbėjau tik norėdamas tave atstumti, bet ne tai svarbiausia. Aš ištariau tuos žodžius.

— Suprantu, kad galima bijoti. — Morgana palietė Nešo riešą. — Jei tau reikia atleidimo, aš tau atleidžiu. Kodėl turėčiau neatleisti?

— Ir viskas? — Nešas priglaudė lūpas prie Morgaños antakio, prie skruosto. — Nenori manęs paversti plekšne kokiems trejiems ar ketveriems metams?

— Nenoriu už pirmą įžeidimą. — Morgana atsitraukė melsdamasi, kad juodu rastų kokią lengvą ir draugišką pokalbio temą. — Tu po ilgos kelionės, esi pavargęs. Gal grįžkime į vidų? Kyla vėjas, be to, netrukus bus laikas gerti popiečio arbatą.

— Morgana. — Nešas ją sulaikė. — Pasakiau, kad tave myliu. Niekada niekam nesu to sakęs. Niekam savo gyvenime, iki tavęs. Pirmą kartą buvo sunku, bet toliau, tikiuosi, bus lengviau.

Morgana vėl nusuko žvilgsnį. Motina būtų supratusi, kad ji išsisukinėja. Nešas pamanė, jog Morgana jį atstumia.

— Sakei, kad mane myli. — Nešo balse suskambėjo įtampa, jis tvirčiau apkabino Morganą.

— Taip, sakiau. — Morgana vėl pažvelgė jam į akis. — Tikrai myliu.

Nešas vėl ją prisitraukė ir kakta įsirėmė jai į kaktą.

— Gera, — nuostabos kupinu balsu tarė Nešas. — Nemaniau, kad taip gera mylėti moterį ir žinoti, jog ji mane myli. Galime nuo to ir pradėti, Morgana. Suprantu, nesu dovanėlė ir greičiausiai susimausiu. Nesu pratęs turėti artimą žmogų. Nei pats būti artimas kitam. Bet pasistengsiu iš visų jėgų. Pažadu.

Morgana sustingo.

— Ką nori pasakyti?

Nešas žingtelėjo atgal vėl apimtas nerimo ir susikišo rankas į kišenes.

— Prašau tavęs tekėti už manęs. Lyg ir.

— Lyg ir?

Nešas nusikeikė.

— Klausyk, noriu, kad už manęs tekėtum. Man nelabai sekasi pirštis. Jei nori palaukti, kol tinkamai pasiruošiu, priklaupsiu ant kelio su žiedu kišenėje, gerai. Tiesiog... Aš taip tave myliu, nežinojau, kad galiu taip jaustis, toks būti. Noriu gauti progą tau parodyti.

— Nešai, man nereikia ypatingo pasipiršimo. Ir aš norėčiau, kad viskas būtų paprasta.

Jis sugniaužė pirštus.

— Tu nenori už manęs tekėti.

— Noriu su tavimi nugyventi gyvenimą. O, taip, labai to noriu. Bet tu imtum ne tik mane.

Akimirką Nešas suglumo. Tada jo veidą nuskaidrino šypsena.

— Kalbi apie savo šeimą ir... aaa... Donovanų paveldą. Mažute, svarbiausia, kad aš trokštu tavęs. O tai, kad mano mylima moteris yra ragana, dar įdomiau.

Sujaudinta Morgana pakėlė jam prie skruosto ranką.

— Nešai, tu tobulas. Man visiškai tobulas. Bet gautum ne tik mane. — Ji ramiai žvelgė jam į akis. — Aš laukiuosi tavo vaiko.

Nešo veide neliko jokios išraiškos.

— Ką?

Morganai nereikėjo kartoti. Ji stebėjo, kaip Nešas svirduliuodamas žengė atgal ir klestelėjo ant akmens, ant kurio ką tik sėdėjo Morgana.

Jis sugebėjo vėl prabilti tik įtraukęs gurkšnį oro.

— Vaiką? Tu nėščia? Tu turėsi vaiką?

Išoriškai rami Morgana linktelėjo.

— Išvada maždaug tokia. — Ji patylėjo akimirką kitą laukdama, kol Nešas prabils. Jis neprabilo, tad Morgana prisivertė tęsti: — Tu labai aiškiai pasakei nenorintis šeimos, todėl aš suprantu, kad tai viską keičia, ir...

— Tu žinojai. — Nešui teko nuryti seiles, kad balso neužgožtų vėjo ir jūros šniokštimas. — Tądien, paskutinę dieną, tu žinojai. Atvažiavai man pasakyti.

— Taip, žinojau. Atvažiavau tau pasakyti.

Nešas netvirtai atsistojo ir linkstančiomis kojomis priėjo prie pat vandens. Atsiminė, kaip atrodė Morgana, savo ištartus žodžius. Atsiminimai nesitraukė ilgai. Argi keista, kad Morgana šitaip jį paliko, išsaugodama savo paslaptį?

— Manai, kad aš nenoriu kūdikio?

Morgana apsilaižė.

— Suprantu, kad abejoji. Nė vienas to neplanavome. — Ji nutilo išsigandusi. — Aš to neplanavau.

Nešas staiga atsigręžė į Morganą ir įsmeigė į ją nuožmiai žibančias akis.

— Retai dukart kartoju tą pačią klaidą ir tikrai ne su tavimi. Kada?

Morgana susinėrė rankas ant pilvo.

— Gimdysiu prieš Kalėdas. Vaikelis buvo pradėtas pirmąją naktį, per pavasario lygiadienį.

— Prieš Kalėdas, — pakartojo Nešas. Švystelėjo mintis apie raudonąjį dviratį, kepamus sausainius, juoką ir šeimą, kuri kone tapo jo šeima. Kuri galėjo būti jo. Morgana siūlė jam tai, ko jis niekada neturėjo, tai, ko troško, bet tik paslapčia.

— Sakei, kad esu laisvas, — atsargiai pratarė Nešas. — Nesusijęs su tavimi ir viskuo, ką kartu sukūrėme. Kalbėjai apie kūdikį.

Morganos akys patamsėjo, tvirtai suskambo jos gražus balsas:

— šis kūdikis yra mylimas ir norimas. Jis ne klaida, o dovana. Verčiau tegul jis būna mano vienos, nei rizikuosiu bent viena jo gyvenimo akimirka, kai jis galėtų pasijusti nebranginamas.

Nešas nežinojo, ar išvis pajėgs prabilti, bet kai prabilo, žodžiai ėmė lietis iš pačios širdies:

— Aš noriu kūdikio ir tavęs, ir visko, ką sukūrėme kartu.

Morgana žvelgė į Nešą pro ašarų miglą.

— Tada tau tereikia paprašyti.

Jis grįžo prie Morgaños ir uždėjo ranką ant jos rankų, sunertų ant pilvo.

— Suteik man progą, — tepasakė.

Nešui palinkus prie Morgaños lūpų, jose sušvito šypsena.

— Ilgai tavęs laukėme.

— Aš tapsiu tėčiu, — lėtai tarė Nešas, išbandydamas šio žodžio skambesį, tada džiaugsmingai šūktelėjo ir stvėręs Morganą ją pakėlė. — Mes sukūrėme kūdikį!

Ji apsivijo rankomis Nešo kaklą ir nusijuokė.

— Taip.

— Mes esame šeima.

— Taip.

Prieš pradėdamas eiti Nešas ilgai ir stipriai bučiavo Morganą.

— Jei pasiseks su pirmuoju, galėsime susilaukti ir daugiau, ar ne?

— Žinoma. Kur mes einame?

— Nešu tave namo, ketinu paguldyti į lovą. Šalia savęs.

— Puiki mintis, bet neprivalai manęs nešti.

— Nenuleisiu tavęs nuo rankų. Tu laukiesi. Mano kūdikio. Jau matau. Scena viduje, diena. Saulėtas kambarys šviesiai mėlynomis sienomis.

— Geltonomis.

— Gerai. Ryškiai geltonomis sienomis. Po langu stovi žibantis senoviškas lopšys, o virš jo kabo tie juokingi pakabinami žaisliukai. Girdėti gugavimas, mažytė putli rankutė pakyla ir čiumpa vieną iš ratu besisukančių... — Nešas nutilo ir atsigręžė į Morganą. — O varge.

— Kas? Kas yra?

— Ką tik supratau. Kokia tikimybė? Tai yra kokia tikimybė, kad kūdikis... na, žinai... paveldės tavo gebėjimus?

Morgana šypsodamasi apsuko Nešo plaukų sruogą sau aplink pirštą.

— Turi omenyje, kokia tikimybė, kad dukrytė bus ragana? Labai didelė. Donovanų genai be galo stiprūs. — Ji krizendama nosimi pasitrynė Nešui į kaklą. — Bet galvą guldau, kad paveldės tavo akis.

— Taip. — Nešas žengė dar žingsnį ir suprato, kad šypsosi. — Ir aš guldau galvą.

Content

Робертс Нора Kerėtoja