Робертс Алисон

Gydanti meilė

Visa intelektinė nuosavybė į šios el. knygos turinį yra saugoma. Pirkėjui leidžiama naudotis el. knyga tokia apimtimi, kiek tokių teisių suteikė autorių teisių turėtojas.

Ši el. knyga skirta tik asmeniniam naudojimui Pirkėjo turimuose el. knygos skaitymo įrenginiuose.

Pirkėjui nesuteikiamos teisės daryti el. knygos ar jos dalių kopijas, platinti, atgaminti el. knygą bet kokiu būdu ir forma ir naudoti ją bet kokiais kitais būdais nei nurodyta šiose taisyklėse (toliau – Taisyklės), išskyrus teisę atgaminti nedidelę dalį el. knygos išimtinai asmeniniais nekomerciniais naudojimosi tikslais, nepažeidžiant galiojančių LR teisės aktų reikalavimų.

Suprasdamas, kad nuosavybės teisė į el. knygos turinį nesuteikiama bei jokios autoriaus turtinės teisės bei kita intelektinė nuosavybė į suteikiamą naudotis el. knygą Pirkėjui neperduodama ir nesuteikiama, Pirkėjas įsipareigoja nenaudoti el. knygos tokiu būdu, kad būtų pažeidžiamos autoriaus turtinės ar kitos intelektinės nuosavybės teisės į el. knygą bei pasižada neperduoti jų jokiems tretiesiems asmenims, nesudaryti sąlygų tretiesiems asmenims jokiu būdu pasinaudoti el. knyga. Jeigu Pirkėjas netinkamai naudojasi (nesilaikydamas šių Taisyklių) el. knyga, el. knygos leidėjas ir (arba) platintojas turi teisę uždrausti toliau naudotis netinkamai naudojama el. knyga, o Pirkėjas įsipareigoja nedelsiant nuo reikalavimo gavimo momento nutraukti naudojimąsi ir įsipareigoja atlyginti dėl to leidėjo, platintojo ir (arba) trečiųjų asmenų patirtus visus tiesioginius ir netiesioginius nuostolius. Tokį reikalavimą visi nurodyti asmenys turi teisę pareikšti bet kuriuo metu, nes šios Taisyklių sąlygos lieka galioti visą el. knygos naudojimosi laikotarpį bei visą laikotarpį, kol bus tinkamai atlyginti leidėjo, platintojo ir (arba) trečiųjų asmenų patirti nuostoliai.

Draudžiama panaikinti el. knygos apsaugą, pašalinti el. knygos pavadinimą, viršelį, šriftų rinkinį ir (arba) ir kitus su el. knygos turiniu susijusius elementus.

El. knygos leidėjas ir (arba) platintojas nėra atsakingi už žalą, atsiradusią dėl netinkamo naudojimosi el. knyga.

Naudodamasis šia el. knyga, Pirkėjas sutinka su visomis aukščiau nurodytomis taisyklėmis ir sąlygomis.

Alison Roberts

Gydanti meilė

Romanas

Vilnius, 2013

Versta iš Alison Roberts,

St. Pirain‘s: The Brooding Heart

Surgeon, 2011

© Alison Roberts, 2011

Šis leidinys publikuojamas pagal sutartį su

„Harlequin Enterprises II B.V. / s. à. r. l.“

Visos teisės į šį kūrinį saugomos, įskaitant teisę atkurti visą arba iš dalies bet kokia forma.

Visi šios knygos personažai yra išgalvoti. Bet koks panašumas į tikrus asmenis, gyvus ar mirusius, yra visiškai atsitiktinis.

© Jurgita Saulytė, vertimas iš anglų kalbos, 2012

© Rima Milaševičienė, dizainas, 2010

© Fotolia.com, viršelio nuotrauka

© Svajonių knygos, 2012

ISBN 978-609-406-569-9

Pirmas skyrius

Jeigu žvilgsniu būtų galima nužudyti, Lukas Deivenportas jau kristų negyvas.

Gydytoja Ana Bartlet pagaliau teikėsi pasirodyti operacinėje ir imtis savo darbo – padėti atlikti ganėtinai sudėtingą procedūrą. Tai, kad jis nusprendė pradėti be jos, merginai padarė nekokį įspūdį.

Aišku, skaitydamas paciento ligos istoriją, Lukas gavo žinutę, kad Ana užsiėmusi Šventojo Pirano ligoninės skubiosios pagalbos skyriuje – atvežtam krūtinės traumą patyrusiam ligoniui reikėjo atlikti torakotomiją^1, todėl ji vėluosianti, bet ko gi ji tikėjosi? Kad sėdės, kol ji pasirodys? Šis pacientas ir taip laukė operacijos ilgiau nei reikėtų. Kad ir kaip ten būtų, jeigu ligonis priimamajame atlaikys sudėtingą procedūrą ir jo būklę pavyks stabilizuoti, gydytoja Bartlet vienintelė galės jį operuoti, o Luko padėtis ir vėl liktų ta pati – tektų ieškotis pagalbininko. Laimė, šioje ligoninėje netrūko talentingų specialistų; vaikų širdies chirurgas Džeimsas Aleksanderis buvo laisvas ir sutiko padėti grįžusiam skyriaus vadovui.

Džeimsas pradėjo čia dirbti prieš pusantrų metų, kai Lukas buvo išvykęs. Vyras ne tik įsigyveno, bet ir vedė Šarlotę, kardiologijos skyriaus vyresniąją stažuotoją. Tai tik vienas iš nesuskaičiuojamų pokyčių, o jų buvo tiek daug, kad Lukas sunkiai begalėjo įsivaizduoti kadaise buvęs šio gyvenimo dalis. Baisu, kaip smarkiai per vieną širdies tvinksnį viskas gali pasikeisti.

Taip pasikeitė Luko pasaulis, kai žinia apie jaunesniojo brolio mirtį sukrėtė iš pažiūros tvirtus jo gyvenimo pamatus ir paskatino priimti ryžtingą sprendimą tapti karo gydytoju. Niekas nebebus kaip anksčiau, tačiau štai jis vėl čia – bando suklijuoti senojo gyvenimo šukes.

Jei jau pačiam atrodo, kad jis ne savo ratuose, nekeista, kad taip mano ir Ana Bartlet. Per tiek laiko ji įsiliejo į medikų bendruomenę; šis skyrius tapo jai savas. Galbūt tai sukėlė vos juntamą pyktį. O gal bėda ta, kad jis vėl stojo prie skyriaus vairo.

Tikriausiai kiekvieno žmogaus savimeilę paveiktų nuvertimas nuo sosto. Visi žinojo, kad jo darbo vieta laisva tik laikinai, tačiau staigus jo sugrįžimas daugeliui buvo netikėtas. Gal Ana slapta tikėjosi, kad jis nebegrįš iš Irako. Negana to, tai ne pirmas kartas, kai Lukas atėmė iš jos pareigas. Prieš trejus metus laimėjo konkursą užimti Šventojo Pirano specializuoto širdies chirurgijos skyriaus vadovo pareigas, o Ana buvo jo varžovė – pretendavo į tą patį postą.

Taip. Tai puikiai paaiškintų tą mirtiną galiausiai įžengusios į operacinę Anos dėbtelėjimą į jo akis. Vilkėdama operacinės chalatą ir kaukę, ji atsistojo aplink operacinį stalą susibūrusiems specialistams už nugarų, rūpestingai laikydama pirštinėtas rankas atokiau nuo kūno. Aukštesnė nei vidutinio ūgio, akys žalios – per sekundės dalelę užfiksavo Lukas. Ji nepatenkinta, todėl ir akys atrodė negailestingos kaip nenušlifuoti smaragdai, labai šaltos. Neįprastos, palieka neišdildomą įspūdį. Kaip ir jos kūno kalba. Visiškai rami merginos stovėsena rodė dėmesingumą detalėms – ji stengėsi nieko nesuteršti savo prisilietimu, o tai įgyjama ne tik ugdant įprotį, bet ir savidrausmę.

Kol prausėsi prieš operaciją, Džeimsas apie ją papasakojo. Kvalifikuota ir kruopšti. Nenuolaidi. Vieniša, nes pati pasirinko tokį gyvenimą. O gal nė vienas vyras nesugebėjo varžytis su darbu, kuriuo ji gyveno ir alsavo.

– Ji puiki, – pridūrė Džeimsas. – Labai gera specialistė. Džiaugsiesi, kad Ana ėmėsi chirurgijos skyriaus vadovo pavaduotojo pareigų. Su tokia reputacija bet kur būtų sutikta išskėstomis rankomis.

Džeimsas akivaizdžiai gerbė gydytoją Bartlet, bet išsitarė iš tikro jos asmeniškai nepažįstąs. Jo sakinys liko kaip ir neužbaigtas, bet su potekste, kad to asmeninio lygmens jos gyvenime, ko gero, išvis nėra.

Bet būtent Džeimsas sureagavo jai pasirodžius.

– Ana! Greitai apsisukai. – Vyras įdėmiau dirstelėjo į bendradarbę ir susiraukė. – Nepasisekė?

– Ne. – Trumpas ir konkretus atsakymas. Bandymas išgelbėti žmogų skubiosios pagalbos skyriuje nepavyko. Ir viskas. Nesėkmingas atvejis. Laikas judėti prie kito paciento. – Nori, kad tave pakeisčiau?

– Jei Lukas nieko prieš. Vėluoju į apžiūrą, o po pietų esu rezervavęs operacinę. – Džeimsas diaterminiu koaguliatoriumi sustabdė kraujavimą iš dar vienos smulkios kraujagyslės ir per stalą dirstelėjo į kitapus stovėjusį chirurgą. – Lukai? Ar tu jau pažįstamas su Ana?

– Ne, – atsakymas trumpas kaip ir Anos atsakymas apie paciento likimą.

Nepakeldamas akių jis toliau tęsė ilgą vertikalų pjūvį paciento krūtinėje, kol Džeimsas stabdė kraujavimą.

Dabar Ana atsistojo arčiau stalo. Kaukė dengė apatinę veido dalį, vienkartinė kepuraitė slėpė plaukus ir ausis. Jis matė tik žalias akis, ir akimirksniu suvokė jose glūdintį kaltinimą.

Vakar turėjo susitikti su šia pusantrų metų jo darbą dirbusia mergina, bet namie atsirado visokių nesklandumų. Trūko vamzdis ir nebuvo vandens. Paskui reikėjo prijungti elektrą, jis negalėjo įkrauti mobiliojo telefono maitinimo elemento. Dėl tų rūpesčių buvo dar aiškiau, kad jis visai netroško sugrįžti, o ji... ji irgi nelaukė. Lukas pavėlavo daugiau nei valandą, Ana jau buvo išėjusi namo ir nepaliko žinutės, tik šiandienos operacinės užimtumo grafiką.

O dabar dėbčiojo taip, tarsi priimti pavėluotą jos pagalbą būtų tik pirmasis jo laukiantis iššūkis. Na, jei taip nori, tegu sau pučiasi.

– Jeigu ketini padėti, – jis trumpai tarstelėjo, – pats laikas. Nemėgstu, kai trikdo mano operacijas.

Stojo tyla. Džeimsas atsitraukė, Ana sklandžiai užėmė jo vietą. Lukas pajuto kojoje tvinksintį pažįstamą skausmą, bet tai tik paskatino dar labiau susikaupti. Vyras pasuko galvą į operacinės seselę prie vežimėlio su instrumentais.

– Krūtinkaulio pjūklą.

Išgirdusi balso toną, seselė šoktelėjo ir pagirtinai sparčiai ištiesė prašomą įrankį. Tylą nutraukė pjūklo dūzgimas. Lukas sutelkė dėmesį į pjaunamą kaulą. Bent trumpą laiką nebuvo reikalo – ir noro – žvalgytis į priešais stovinčią merginą.

Tad štai koks tas Lukas Deivenportas.

Karo didvyris, apie kurį ji tiek prisiklausė per pastarąsias kelias dienas. Net per daug. Tarsi dar negana, kad iš jos atėmė skyriaus vadovo vietą, visi nedvejodami bėrė druską ant žaizdos pasakojimais, koks Lukas nuostabus. Koks puikus chirurgas. Ir karys. Kaip per ataką vienas išgelbėjo visus, nepaisydamas sulaužytos kojos ištraukė juos iš degančio automobilio, suteikė pirmąją pagalbą, ir taip jie išgyveno, laukdami pastiprinimo.

Nesunku tuo patikėti. Užteko vieno skvarbiausių Anos kada nors matytų akių žvilgsnio, ir ji suprato sutikusi tokį pat ambicingą ir ryžtingą kaip ji žmogų. Dvi horizontaliai virš nosies tarp tamsių antakių susimetusios raukšlelės teikė žvilgsniui kvapą gniaužiančio intensyvumo. Gal ir nepriimtina, kad jis elgiasi su ja kaip su medicinos mokyklos absolvente, bet ir nekeista. Šis vyras matė ir patyrė tokių dalykų, kokių ji nė nenumano.

– Paleistas iš kariuomenės su teigiama charakteristika, – kažkas pastebėjo. – Bus apdovanotas ordinu.

Šventojo Pirano ligoninei pasisekė, kad jis grįžo. Džiaugėsi visi, pacientai ir visa nelemta bendruomenė. Anai teko slėpti nusivylimą, grasinantį peraugti į deginantį pyktį. Teko šypsotis ir apsimetinėti, jog džiaugiasi, kad jai nuo šiol suteikiama galimybė būti didvyrio pavaduotoja.

Nekeista, kad vyrukas toks pasipūtęs, jog vakar nė nepasivargino užsukti susipažinti. Ji atsiprašė vėluosianti ateiti į operacinę, o koks buvo atsakymas? Jam nepatinka, kai trukdo jo operacijas! Balsas duslus, žodžiai kapoti. Šis vyras, matyt, ne tik įpratęs įsakinėti, bet ir tikisi, kad nurodymai bus vykdomi.

Aną prislėgė nesėkmė skubiosios pagalbos skyriuje, nuotaika dar labiau pagedo. Vienintelis būdas tai išverti, kaip patyrė visais sunkiais gyvenimo atvejais, – susitelkti vien į darbą.

Tai visai nesunku.

– Vargeli, – nesusilaikė nepakomentavusi Ana, kai įstačius šonkaulių plėtiklius atsivėrė operacijos objektas. – Tik pažiūrėkit!

Širdiplėvė sukalkėjusi ir virtusi storu baltu dėklu, surandėjusiu nuo kadaise viruso sukelto uždegimo ir trukdančiu širdžiai normaliai plakti. Lukas ruošėsi atlikti perikardektomiją^2 ir šį sukietėjusį sluoksnį pašalinti nuo širdies audinio. Sudėtinga, varginanti procedūra – Ana buvo ją išstudijavusi, bet pačiai neteko daryti.

Ji būtų sutikusi atlikti operaciją, jei nebūtų buvę geresnio specialisto, bet tikrai būtų jungusi pacientą prie dirbtinės kraujotakos sistemos ir operavusi neplakančią širdį. Lukas nusprendė apsieiti be papildomą grėsmę pacientui keliančio dirbtinės kraujotakos aparato. Jis ruošėsi atlikti operaciją po skalpeliu plazdant širdžiai.

– Jūsų tyrimai parodė, kad sukalkėjimas išplitęs, – tarė Lukas mažumėlę nustebęs dėl jos šūksnio. – Dešinioji pusė prastai užpildyta, sistolinis tūris siaubingas. Stebuklas, kad jis išvis išgyveno.

– Pirmas požymis, kad kažkas negerai, buvo sąmonės netekimas darbe prieš tris savaites.

Ana stebėjo, kaip Lukas skalpeliu perrėžia kietą baltą audinį; didelėje plaštakoje instrumentas beveik pradingo. Dabar ji suprato, kaip reikia spausti pjaunant ir kaip atidžiai stebėti. Gydytojas turi atverti surandėjusį audinį, bet nepažeisti po juo slypinčios širdies.

Atsakydamas Lukas kažką numykė. Tai galėjo reikšti pasitenkinimą, išvydus sveiką, rausvą širdies raumenį, bet Ana numanė priekaištą, kad užtruko taip ilgai nustatyti teisingą diagnozę ir skirti gyvybę gelbstintį gydymą.

Tokia kritika nepelnyta. Šis pacientas, Kolinas Herbertas, daugybę metų nesilankė pas šeimos gydytoją, dėl dusulio kaltino prastą sveikatą, o dėl nuovargio – bemieges naktis, nes augino du vaikučius. Netgi pirminiai trisdešimt septynerių metų vyro tyrimai nerodė, kad šlubuoja širdis. Šiai retai diagnozei patvirtinti prireikė kompiuterinės tomografijos ir širdies kateterizacijos, ir tada jau Anai teko spręsti, ar pačiai imtis naujos operacijos, ar perduoti Koliną į labiau patyrusio chirurgo rankas.

Sužinojusi, kad Lukas Deivenportas grįžta, Ana nutarė, kad verta dar šiek tiek atidėti operaciją. Jei Kolinas galės gydytis Šventojo Pirano ligoninėje, arčiau artimųjų ir draugų, veikiausiai jis gis sparčiau. Bent jau ligonio žmonai ir draugams tai bus ne toks įtemptas laikas.

Lukas pradėjo skirti širdiplėvę nuo širdies raumens. Anesteziologas kartu su kitais apstulbęs žvelgė į operuojamą vietą.

– Primena plastiką, – kažkas tarstelėjo.

Chirurgas vėl murmtelėjo, ir operacinėje stojo tyla, ją drumstė tik trumpi Luko prašymai paduoti instrumentus arba atsakymai į pastabas apie paciento būklę. Jis beveik nekreipė dėmesio į Anos teikiamą pagalbą.

Taigi su šiuo chirurgu per operaciją negalima atsipalaiduoti. Žinoma, jis privalo sutelkti dėmesį į darbą, bet Anai tai niekada netrukdė įtraukti į operaciją ir bendradarbius. Patikrinti jų žinias ir pasidalyti savosiomis. Aptarti nesklandumus ir leisti kitiems pasakyti nuomonę apie galimus sprendimus. Taip, kaip su ja anksčiau dirbo mokytojai.

Asistuoti ponui Deivenportui prilygsta ieškoti kelio po vandeniu. Dabar jos pareigos žemesnės, bet jai leidžiama mokytis tik stebint. Ana jautė atslenkantį nepasitenkinimą. Teks sukąsti dantis ir ieškoti galimybės gerai pasirodyti kur nors kitur. Vėl teikti prašymus dėl darbo į vietas, kur daugiausia kandidatų, o ir priimantieji sprendimus yra vyrai. Kvalifikuoti, stiprūs vyrai – kaip tas, kuris dabar darbuojasi priešais. Vyrai, kuriuos sunku įtikinti, kad moteris gali būti jiems lygi.

Bet netgi jausdama besiveržiantį įtampos mazgą, kuris nebuvo atsileidęs per visą jos kaip medikės karjerą, Ana jautė ir ką kita. Luko įgūdžiai rodė, kad netgi stebėdama ji gali pasimokyti. Jo laiko pojūtis buvo tikslus kaip laikrodis; palaukęs, kol širdis suplazdės ir išstums kraują, milimetras po milimetro laisvino ją tomis trumpomis akimirkomis, kai širdis nutykdavo ir vėl būdavo saugu darbuotis skalpeliu.

Įranga ir specialistas, jeigu tektų prijungti pacientą prie dirbtinės kraujo apytakos, buvo šalia. Sunkiausia procedūros dalis bus pašalinti širdiplėvę nuo užpakalinės širdies pusės, ir Lukas norėjo užsitikrinti galimybę prireikus pasinaudoti dirbtine kraujotaka.

Geriau, kad to neprireiktų, ir kol kas viskas klojosi sklandžiai. Personalas įgudęs, gydytojos Bartlet pagalba jis irgi negalėjo skųstis. Ji puiki. Ši mergina iškart prisitaikė prie jo darbo stiliaus, ir Lukas jautėsi lyg įgijęs antrą porą rankų. Mažesnių rankų, žinoma. Vikresnių. Labai tikėtina, kad Anai geriau sektųsi užbaigti operaciją negu jam, kai pereis prie užpakalinės širdies dalies.

Tokia mintis pradėjo suktis galvoje. Lukas pats jos dar neužfiksavo, nes buvo susitelkęs į darbą. Ana laikė chirurginėmis žnyplėmis suėmusi sukietėjusią širdiplėvę, kėlė aukštyn, o Lukas atsargiai pjovė skalpeliu po apačia.

Jis darbavosi neįtikimai tiksliai, mažyčiais pjūviais kaip galima arčiau prie sukietėjusio apvalkalo. Tarpas, kuriame jam teko dirbti, siauresnis už milimetrą. Lukas jautė, kad atmosfera operacinėje įkaito, ir žinojo galįs tai pakeisti, jei tik mažumėlę atsipalaiduotų ir daugiau kalbėtų, tačiau nebuvo noro.

Jautėsi stebimas. Grįžęs į širdies chirurgijos skyriaus vadovo pareigas, jis darė pirmą savo operaciją. Jį sekė ir vertino. Darbuotojai tikrino, ar dėl patirties kariuomenėje jis pasikeitė kaip chirurgas ir kaip žmogus.

Be abejo, pasikeitė. Dar labiau išlavino įgūdžius, ir vienas iš tokių buvo gebėjimas susikaupti, kad ir kas blaškytų. Visai nesvarbu, ką visi, įskaitant Aną – ypač Aną – apie jį mano. Šiuo metu svarbiausia, kad operacija baigtųsi laimingai. Dėmesys sutelktas į skalpelį. Į patį galiuką, kuriuo Lukas dabar tik ir naudojosi.

Kraujas pliūptelėjo iš niekur. Šiek tiek kraujavo ir anksčiau, bet iki šiol Ana sėkmingai tvarkėsi, o šis pliūpsnis paskandino skalpelį, kliūstelėjo ant pirštų galiukų ir telkėsi į balutę. Trumpam iškilo suplazdėjusi širdis, tada ją vėl paslėpė sruvenantis kraujas.

Raudonas.

Toks raudonas.

Ir šiltas. Lukas jautė šilumą pirštais. Lipnus, gyvybę palaikantis kraujas, sparčiai besiliejantis iš ten, kur turėtų pasilikti.

Kažkas miršta.

Lukas girdėjo šūksnius. Girdėjo ir šūvius, uodė degėsių kvapą.

Reikia kažką daryti.

Bet jis negalėjo nė pasijudinti.

Ana pastebėjo tą akimirką, kai skalpelio viršūnėlė užkliudė plonytę arteriją. Prireiks daugiau negu diaterminio koaguliatoriaus. Užspausti ir užrišti arteriją ilgai netruks. Ji paėmė spaustukus, pasiruošusi ištiesti juos Lukui, akimis jau ieškodama siūlų, kurių chirurgui reikės.

Tačiau Lukas nepareikalavo spaustukų. Ranka, laikanti skalpelį, sustingo kaip akmuo.

Tada jis pažvelgė aukštyn, tiesiai į ją, ir Anos širdis sustojo. Lukas žiūrėjo į ją, bet matė visai ką kita. Kažką, kas nesusiję su operacine, pacientu arba įpusėta operacija.

Matė kažką... siaubingo?

Anos širdis praleido tik vieną tvinksnį. Sulig kitu širdies dūžiu ji mikliai ėmėsi darbo. Užspaudė spaustukus ir padarė siūlę. Stovintiesiems aplinkui atrodys, kad Lukas tyliai paprašė jos suvaldyti tą nelaimingą kraujavimą. Iki šiol jis beveik visą laiką tylėjo, tad tai nieko nenustebintų. Bet Ana vienintelė pastebėjo jo žvilgsnį. Pajuto, kaip jis sustingo, ir veikiausiai tai buvo labiausiai ją kada nors operacinėje sutrikdžiusi akimirka.

Per kelias sekundes susitvarkė su arterija; seselė išsiurbė kraują ir vėl paruošė operuojamą vietą. Ana išgirdo, kaip Lukas giliai įkvepia, ir pakėlusi akis pamatė, kaip jis mirkčioja, stengdamasis grįžti į realybę. Operacija tęsėsi, tarsi nieko nebūtų nutikę.

Vis dėlto kažkas pasikeitė. Gal tai pripažinimas, kad Ana išgelbėjo padėtį, o gal pradžia tokio ryšio, kuris sutvirtina komandą.

– Jeigu kilstelėčiau širdį, – netrukus tyliai prakalbo Lukas, – kur kas lengviau pašalintum likusią dalį. Ar užteks to, ką matei?

– Taip. – Anos širdis suplakė smarkiau ne iš baimės – veikiau iš jaudulio. Dėl iššūkio išbandyti kai ką nauja. Nuo minties, kad išmoks tokių dalykų, kurių neparodytų niekas kitas. Ir nuo jausmo, panašaus į palengvėjimą, nes jos ateitis Šventojo Pirano ligoninėje nebeatrodė tokia blanki. Kiek atlėgo netgi tas pirma užplūdęs pyktis vyrui, kuris išstūmė ją iš pareigų. Pareigų, kurias ji desperatiškai troško

išlaikyti.

Ačiū Dievui, kad jos ranka nesudrebėjo imdama skalpelį. Dar labiau širdį glostė tylios Luko pagyros, kai stebėjo jos darbą.

– Puiku. Taip ir toliau. Kuo daugiau pašalinsime, tuo didesnės paciento galimybės.

Užbaigus procedūrą, paciento būklė buvo gera; Lukas galiausiai žengtelėjo nuo stalo, nusitraukė pirštines ir padėkojo visiems už sėkmingai atliktą operaciją. Sukdamasis eiti, nusismaukė kaukę, ir Ana pirmąkart pamatė daugiau nei tas skvarbias mėlynas akis.

Išvydo nesišypsantį veidą, kurį nuo nosies iki burnos kampučių kirto gilios raukšlės. Plačios lūpos atsvėrė nemažą nosį. Tokios išvaizdos nepavadinsi klasikiniu grožiu, bet buvo sunku nusigręžti. Nepagražintas, nenublizgintas vyriškumas traukė akį. Tos raukšlelės virš nosies irgi dar matyti; regis, įsirėžusios visam laikui. Artindamasis prie dvivėrių operacinės durų, Lukas vilkosi krauju suteptą chalatą. Ana pamatė tvirtus tamsiai įdegusių rankų raumenis. Būtų galėjusi prisiekti, kad durys atsidarė pačios, nors tai neįmanoma, tačiau vyro ūgis ir valdinga eisena vertė tuo patikėti.

Lukas Deivenportas – ne tik chirurgas, bet ir karys.

Visos moterys operacinėje nenuleido akių nuo tolstančios nugaros, be abejonės, jos lygiai taip pat prikaustytos kaip Ana, nors ji vienintelė žinojo, kad Luko įvaizdis klaidinantis.

Taip, Luko, kaip talentingo chirurgo, reputacija pasitvirtino, ir jis atrodė pasirengęs prisileisti ją taip arti, kad ji galėtų mokytis vertingų naujų įgūdžių, bet... kas, po galais, nutiko prasidėjus tam kraujavimui?

Ar Lukas bent pats pajautė, kada atitrūko nuo realybės? Juk niekaip nesureagavo į jos veiksmus toje situacijoje. Tarnaudamas fronto linijoje buvo sužeistas. Taip sunkiai, kad nebegalėjo grįžti kariuomenėn. Gal sužeidė ne tik į koją? Gal jis patyrė galvos traumą, kuri sukėlė kokią nors epilepsijos formą? Jo elgesį paaiškintų absanso priepuolis, kai ligonis nebesiorientuoja aplinkoje ir sustingsta kartais beveik minutei, bet jei taip yra, Lukas nebeturėtų imti į rankas skalpelio.

Toks paaiškinimas neįtikimas. Patyrusio priepuolį žmogaus veidas būtų tuščias, o Lukas atrodė... lyg pamatęs vaiduoklį. Tarsi įpuolęs į praeitį, iš kurios negali sugrįžti. Tai labiau tikėtina, bet ne ką labiau pateisinama.

O kas, jeigu jis būtų užkliudęs plaučių arteriją arba, dar blogiau, aortą? Net kelios brangios sekundės, uždelstos stabdant kraujavimą iš šių kraujagyslių, gali būti pražūtingos. Ana labiausiai nerimavo dėl to, kad galbūt ji vienintelė pastebėjo tą įvykį, taigi ką nors pasakiusi gali būti išvadinta pavyduole. Gal netgi kerštaujančia už Luko priekaištą dėl vėlavimo pasirodyti operacinėje. Niekam ne paslaptis, kad per konkursą dėl skyriaus vadovo pareigų pasirinko Luką, o ne ją. Dabar visi išpūtę akis stebėjo, kaip jai sekasi prisitaikyti prie naujo vaidmens. Neįsivaizduojama, kaip per pirmas bendro darbo valandas reikėtų mesti kaltinimus, kurie turėtų didelės įtakos Luko karjerai.

Tik vienas žmogus galėtų suprasti jos susirūpinimą. Tas žmogus veikiausiai viską paaiškins taip, kad nebeliks būtinybės toliau nagrinėti šį reikalą. Lukas mažų mažiausiai nusipelnė išgirsti tokius žodžius akis į akį, tačiau pokalbis turėtų būti privatus.

O dabar reikia skirti visą dėmesį pacientui – jį perveš į reanimacijos palatą, o vėliau įkurdins intensyvios priežiūros skyriuje, ten jis bus stebimas ir gydomas po operacijos. Padedama stažuotojo Ana dar turės atlikti operaciją – reikės išimti iš krūtinkaulio vielas pacientei, kuriai širdies operacija atlikta jau seniai, tačiau ji vis dar jautė skausmus, ir tai veikiausiai dėl reakcijos į svetimkūnius. Procedūra ilgai netruks. Paskui per pietų pertrauką Ana planavo šnektelėti su Luku ir pasisiūlyti pavedžioti jį po palatas, supažindinti su širdies chirurgijos skyriaus pacientais.

Gal reikėtų skirti tą laiką asmeniškesniam dalykui. Įvertinti žmogaus, kuriuo ji turės pasitikėti, kad apskritai galėtų kartu dirbti, principingumą. Kažkodėl būsimas susitikimas su Luku Deivenportu gąsdino labiau nei viskas, ką Ana iki tol patyrė.

Apie tai reikia galvoti kaip apie naują profesinį iššūkį. Trauktis arba stengtis palengvinti padėtį – tokios alternatyvos ji neturėjo, todėl teks kalbėti tiesiai. Ryžtingai sau linktelėjusi, Ana nusekė paskui Kolino lovą iš operacinės. Nusprendusi pasikalbėti su Luku, beveik šypsojosi. Ana neabejojo, kad jeigu ji atsidurtų Luko vietoje, jis nepaliktų šio klausimo neišspręsto. Veikiausiai griebtų jautį už ragų iškart, nė negalvodamas, kad padarys jai gėdą kitų akivaizdoje.

Ko gero, tai subtili proga parodyti ne tik savo gebėjimą atlikti jo darbą, bet ir tai, kad ji galbūt dirba geriau.

Mintis apie asmenišką pokalbį su ponu Deivenportu jau ne vien gąsdino.

Ana pasijuto pažvalėjusi.

1 Krūtinės ląstos atvėrimo operacija.

2 Chirurginis širdiplėvės pašalinimas.

Antras skyrius

Poreikis pabėgti užvaldė.

Bet jis negalėjo to padaryti.

Persirengimo kambaryje nusiplėšęs operacinės drabužius, Lukas pasuko tiesiai į dušą, tačiau niekaip negalėjo nusiplauti tų kelių sekundžių per Kolino Herberto operaciją palikto jausmo. Paleidęs drungną vandenį, nepajuto pažįstamo nusiraminimo. Net ledinis dušas, kuriuo baigė maudynes, neišvarė prisiminimų iš galvos, nors pagelbėdavo nuvyti naktinius košmarus.

Drabužiai varžė. Kelnės ir marškinėliai atvira apykakle pernelyg minkšti odai, pratusiai prie storos maskuojamųjų drabužių medžiagos. Bent jau nereikėjo ryšėti kaklaraiščio – kaspino ant dailaus paketėlio. Kaip juokingai atrodytų, juk mieliau už viską užsimestų ant pečių neperšaunamą Kevlar liemenę. Jaustų apsauginių šarvo plokščių svorį ir išsipūtusias kišenes, prikištas visko, ko bet kurią akimirką gali prireikti.

Eidamas iš operacinės, jautėsi pernelyg lengvas. Tarsi plūduriuotų ore.

Lyg sutrikęs.

Koridoriai pilni žmonių, bet viskas vyko taip lėtai. Personalui nebuvo prasmės skubėti, stumiant lovas ir vežimėlius ar dirbant kitą darbą. Užteko laiko stabtelėti ir pasikalbėti. Lukas matė besišypsančius žmones ir akimirką netgi išgirdo juoką. Kažkas pasilabino, jis išspaudė šypseną, bet grimasa išėjo niūri.

Jam čia nebe vieta. Kažkoks pokštas, bet juokinga nebuvo. Visas gyvenimas dabar kaip žaidimas, kaip apsimetinėjimas... kažkoks beprasmis.

Lauke pasijuto geriau. Sparčiai žingsniavo aplink išsidriekusį modernų Šventojo Pirano ligoninės pastatą. Leidosi sraigtasparnis – be abejonės, gabeno sužeistąjį į skubiosios pagalbos skyrių. Prisimerkęs Lukas įdėmiai nužvelgė orlaivį ir įsiklausė į rotorių keliamą triukšmą. Jei kas ir gali sugrąžinti prisiminimus, tai gal šitai?..

Bet nieko nenutiks. Jis tai žinojo ir laikė suėmęs save į rankas. Taip turėjo elgtis ir kiekvieną sekundę per tą operaciją. Tačiau vis tiek nenuleido akių nuo sraigtasparnio. Tikrino save, kol sraigtasparnis pakilo į orą ir išnyko tolumoje.

Viliojančioje tolumoje. Jis galėtų eiti sau ir nueiti. Skubėti akmenimis grįstomis vaizdingo miestelio gatvėmis, kol pasieks uostą. Arba, dar geriau, paplūdimio juostą, kur dar sunkiau žengti per smėlį. Arba nerti į magiškos galios bangų mūšą, kad ir laikinai, padaryti nejautrų kūną ir smegenis ir nuplauti viską. Tūkstantį kartų geriau už šaltą dušą.

Bet dabar gruodžio pradžia. Šalta, o nardymo kostiumas džiūvo prienamyje po maudynių ankstyvą rytmetį. Ilgai stovėjus viena poza operacinėje vis dar skaudėjo koją. O jis čia todėl, kad turi dirbti savo darbą. Reikia džiaugtis, kad buvo kur grįžti. Darbas tapo inkaru, kurio galima laikytis, ir išties vienintelis jam likęs dalykas. Galbūt ilgainiui gyvenimas vėl įgis prasmę ir apdovanos pojūčiu, kad jo buvimas šiame pasaulyje turi vertę, nors po šio ryto tas tikslas atrodė sunkiau pasiekiamas nei kada nors.

Na, bent jau pacientas, kuriam kliuvo nelaimė būti jam pirmuoju grįžus į ligoninę, jautėsi gerai.

Lukas grįžo į intensyvios priežiūros skyrių beveik po valandos. Kolinas gulėjo atsimerkęs, nors ir apsnūdęs. Šalia budėjusi seselė šiltai nusišypsojo chirurgui.

– Girdėjau apie operaciją, – pasakė. – Gaila, kad negalėjau pamatyti. Sakė, kad puikiai padirbėjote.

Lukas kažką murmtelėjo neatitraukdamas akių nuo monitoriaus ekrano, į kurį pačioje operacijos pabaigoje įstatytas kateteris siuntė duomenis apie viską, kas dėjosi Kolino širdyje.

Operacijos, kuri galėjo baigtis tragiškai.

Puikiai padirbėjo? Kažin.

Seselė neatlyžo. Įtraukė oro ir jau ketino kažką pridurti. Tikriausiai dar vieną susižavėjimo kupiną komentarą. Lukas nukreipė į ją žvilgsnį, norėdamas be žodžių užčiaupti moteriai burną. Kaip ir tikėjosi, slaugė nuščiuvo, nuraudo ir pasisukusi ėmė krapštytis prie lašelinės prievado paciento dilbyje.

Kolinas prasimerkė. Pamatęs šalia lovos stovintį chirurgą, silpnai šyptelėjo.

– Aš vis dar čia, – sugergždė vyras. – Ačiū, daktare.

Lukas irgi nusišypsojo.

– Gerai laikotės. Kurį laiką jus stebėsime, vėliau padarysime kelis tyrimus, bet kai tik galėsime, perkelsime jus į palatą. Gal turite man klausimų?

Kolinas lėtai papurtė galvą.

– Man regis, žmona jau visko išsiklausinėjo. Daktarė Bartlet labai nuovoki. Dar jaučiuosi pernelyg apkvaitęs, kad suprasčiau, bet esu gyvas, ir tai svarbiausia. – Vyras su akivaizdžiu palengvėjimu nusišypsojo.

– Grįšiu vėliau. Tada su jumis abiem ir pasikalbėsiu.

– Daktarė Bartlet nupasakojo, kad operacija praėjo sklandžiai. Kaip puikiai jūs pasidarbavote.

– Štai kaip? – tai jį nustebino. O gal Ana linkusi pagražinti tiesą, kad nuramintų operaciją ištvėrusius pacientus?

– Žmona nusileido paieškoti mano mamos. Prižiūrės vaikus, kad mama galėtų pakilti į palatą. Tiesa, ar jau padėkojau?

– Padėkojote.

Lukas žinojo, kad kalba šiurkštokai. Seselė dėbtelėjo tokiu žvilgsniu, kuris priminė ne sykį operacinėje piktai į jį įsmeigtas Anos akis. Ar ji žino? Gal jau pasklido kalbos, kaip naujajai bendradarbei teko pulti pagalbon, kad dėl jo padarytos klaidos operacija nesibaigtų katastrofa?

– Kur gydytoja Bartlet? – paklausė seselės, kol ši pildė paskirtų vaistų žurnalą ruošdamasi išeiti iš palatos. – Noriu šnektelėti.

– Tikriausiai grįžo į operacinę.

Žinoma. Jis juk matė grafiką operaciniame bloke. Vielos pašalinimas iš krūtinkaulio – toje pačioje operacinėje, kur operuotas Kolinas. Tikriausiai su tuo pačiu operacinės personalu. Kažin ar Ana mėgins išsiaiškinti, ar dar kas nors pastebėjo nemalonų įvykį ir galėtų ją palaikyti, jeigu tektų iškloti apie susirūpinimą dėl grįžusio į darbą skyriaus vadovo gebėjimų?

Tuo metu ji nieko nepasakė, net reikšmingai nežvilgtelėjo jo pusėn, bet jau ir tai kažką reiškia. Ji nesivargino slėpti, ką mano apie jo grįžimą į darbą. Tad dabar svarsto padarinius. Galvoja, kaip geriau pasinaudoti paties įduota amunicija, renkasi laiką ir vietą.

Velniai rautų! Ir kaip tai nutiko? Jis pripratęs prie košmarų, bet pasiduoti prisiminimams dieną? Vidury operacijos?! Pasibaisėtina. Lukas nesigaudė, kiek laiko praleido apimtas tokios būsenos, bet neabejojo, kas būtų nutikę, jei kitoje operacinio stalo pusėje būtų stovėjęs ne tokios greitos orientacijos kaip Ana žmogus.

Daugiau tai nepasikartos. Jis sutriko, nes pirmą kartą grįžo į operacinę. Pernelyg susikaupė, darydamas procedūrą, kuri tikrai nebuvo sudėtingesnė negu tos, kurias teko atlikti lauko ligoninėje Irake arba, tiksliau, kaip medikų komandos nariui, vykdančiam misiją fronto linijoje. Palyginti su agresyviomis, gyvybę gelbstinčiomis priemonėmis, kurių griebdavosi gydydamas sunkius sužeidimus sudėtingomis aplinkybėmis, ši operacija buvo lėta ir reikėjo daug krapštytis. Viską išprovokavo netikėtai pasirodęs kraujas, o gal susitelkusi jo balutė.

Nesvarbu. Daugiau tai nepasikartos, nes jis bus pasiruošęs ir nebeleis sau prarasti savitvardos. Lukas jautėsi visiškai ramus dėl savo gebėjimų.

Bet ar patikės juo Ana?

Mintyse iškilo žalios akys, įrėmintos tušu nepagražintomis tamsiomis blakstienomis. Piktas žvilgsnis, vienu metu kaltinantis ir vertinantis. Kaip šios akys atrodytų sušvelnintos pasitikėjimo?

Be abejonės, dar labiau prikaustytų, bet kažin ar Lukui kada nors teks tokį vaizdą išvysti.

Užsitarnauti Anos pasitikėjimą netgi neatrodė taip svarbu, kaip turėtų, net ta užslėpta įtampa... tas laukimas, kad nutiktų kas nors, tikėtina, visai nesmagaus, keistai maloni. Pirmąkart, kai sugrįžo namo, Lukas pasijuto bent kiek gyvesnis.

Jis sėdėjo ligoninės valgykloje. Vienas, šalia lango.

Susimąstęs – šis žodis pirmiausia šovė Anai į galvą. Palinkęs virš lėkštės su maistu, kurį knebinėjo, užuot valgęs. Didelė patalpa pilna žmonių ir triukšminga. Ar todėl stalelis, prie kurio pietavo vienintelis žmogus, išsiskyrė kaip švyturys? O gal žvilgsnį jis traukė it magnetas todėl, kad dauguma valgytojų nužiūrinėjo naujoką ir tikriausiai jį aptarinėjo?

Ana suprato, kad jis nenori sėdėti viduje ir klausytis didžiulės Šventojo Pirano ligoninės darbuotojų kalbų arba būti gandų, kurių knibždėte knibždėjo, objektu, bet kodėl, po galais, šis vyras nepadarė to, ką beveik visada darydavo ji, – juk galėjo nusipirkti sumuštinį, vaisių ir suvalgyti kabinete?

Ar vylėsi sulaukti draugijos? Daugelis darbuotojų turėtų jį pažinoti, bet čia paisoma hierarchijos, o galbūt tuo metu netoliese nebuvo bendradarbių. Ana susizgribo besivilianti, kad kas nors prisės prie Luko, kol ji neatsistojo į ilgos eilės galą. Tada nesijaustų kalta pati to nepadariusi.

Jai reikėjo progos pasikalbėti su Luku, bet tokiam pokalbiui, kokį buvo numačiusi, šičia ne vieta, o šnekučiuotis apie nieką su šiuo vyru visai neviliojo. Iš dalies tai būtų nesąžininga, nes abu žinojo, ką iš tiesų reikia aptarti. Ana niekad nebuvo linkusi į tokius žaidimus. Be to, Lukas neatrodė taip, lyg prašytųsi, kad kas prisėstų. Santūrus ir šaltas. Jeigu jis žinojo, kokios pagyros laidomos už nugaros ir tam pritarė, jo savimonė turėtų būti gerokai išpūsta. Gal jam pakanka savo paties draugijos?

Kaip ir Ana, Lukas buvo nusimetęs operacinės drabužius ir sėdėjo tvarkingai apsirengęs. Ana dalykiškai tarkštelėjo padėklą ant metalinių strypų bufeto priešais maisto spinteles ir ranka nejučiomis persibraukė per aptempto sijonėlio šoną, tikrindama, ar nesusilamdęs. Perbėgo pirštais plaukus – ar iš glotnaus kuodo ant sprando neišsprūdo kokia sruoga. Ji irgi sugeba atrodyti profesionaliai. Geriau nei kas kitas, bet tai nekeista, žinant, kiek ji turėjo praktikos.

– Sveika, Ana!

Aplink ją grumdėsi būrys išalkusių darbuotojų, tvarkingai besirikiuojančių į eilutę. Sveikinosi Šarlotė Aleksander, Šventojo Pirano ligoninės kardiologijos skyriaus darbuotoja. Moteris stovėjo eilėje už poros seselių, spoksančių į šaldytuvą su sušiais.

Jeigu Ana būtų radusi draugių tarp bendradarbių, Šarlotė būtų viena geriausių. Nors santykiai draugiški, vis dėlto Anos pastangomis jiedvi bendravo tik profesiniais reikalais. Netgi dabar, kai laisvoka Šarlotės palaidinė priminė Anai, kad jau prieš savaitę ar dvi pastebėjo, jog Šarlotė papilnėjo ir galbūt laukiasi, Ana neketino užduoti tokio asmeniško klausimo.

Mergaičių bendravimo, nuoširdaus išsipasakojimo arba dalijimosi paslaptimis, ypač apie vestuves arba kūdikius, čia nebus. Tokios temos priklauso tai pačiai kategorijai kaip rauktos palaidinės, palaidi plaukai arba makiažas – moteriškumo požymiai. Kliūtys, kurios kliudo būti priimtai lygiomis teisėmis į vyrų dominuojamos profesijos pasaulį. Kaip susitvarko tokios moterys kaip Šarlotė? Ji rengiasi ir atrodo taip, kad pabrėžtų geriausius savo bruožus, tačiau vis tiek mėgaujasi bendradarbių ir pacientų pagarba.

Ana jautėsi, lyg kentėtų nuo susidvejinusios asmenybės sindromo, bet dabar jau darėsi sunku atskirti, kuri yra tikroji ji – Ana, kokia būna namie, ar daktarė Ana Bartlet. Dėl vieno ji neabejojo – ši pora niekada nesusieis į krūvą.

Bet kartais, kad ir dabar, Anai toptelėdavo, kad darbinė jos asmenybės pusė – tik šarvai, slepiantys tai, kas moteriška ir pažeidžiama. Suteikiantys jėgų ir susitelkimo. Žvilgsnis nevalingai nukrypo į vienišą Luko Deivenporto figūrą. Ką jis turi tokio, kad ji labiau nei kada nors stengiasi neatrodyti moteriška arba, saugok Dieve, patraukli? Gal ir gerai, kad darbinė jos asmenybės pusė taip stipriai įsišaknijo. Jei tai šarvai, prireiks jų teikiamos apsaugos.

Šarlotė nebegalėjo laukti. Apėjo seseles, nes tos niekaip neapsisprendė, ko labiau norėtų: vištienos terijakio padaže ar rūkytos lašišos.

– Labas, – nusišypsojo ji Anai. – Kaip sekasi?

– Puikiai. Šiandien jau baigiau operuoti, ir abu pacientai jaučiasi gerai. Ką tik išėmiau iš krūtinkaulio vielas Violetai Peri iš tavo skyriaus. Nemalonūs pojūčiai tikrai praeis, ir netrukus jai nebeskaudės.

– Šaunu. – Šarlotė stebeilijo į sumuštinių šaldytuvą. – Mmm... vištiena su kamamberu skamba puikiai. Arba kalakutiena su spanguolėmis. Ne... greitai mus nuo to pradės pykinti. Ar pastebėjai, kaip visi puošiasi Kalėdoms?

– Aha. Mano nuomone, per anksti, – šventinės linksmybės darbe Aną tik trikdė. Pernelyg siejosi su asmeniniu gyvenimu.

– Imsiu salotų su kumpiu, – apsisprendė Šarlotė, siekdama trikampės plastikinės dėžutės. – Tiesa, ar ne tu šįryt operavai su Deivenportu? Darei Kolinui Herbertui perikardektomiją?

– Taip. – Anos akys vėl nukrypo į Luką.

– Kaip pasisekė?

Akimirką Ana svarstė, ar nepasipasakoti Šarlotei. Gal iškloti, kaip Lukas suakmenėjo ir jai teko perimti operaciją. Bet tai būtų žingsnis, po kurio nebegalėtų atsitraukti. Šarlotė papasakotų savo vyrui Džeimsui, o tada gandas nusiristų toliau kaip sniego gniūžtė. Anai su tuo žmogumi teks kartu dirbti. Glaudžiau negu su Šarlote ar Džeimsu, ar kuriuo kitu kardiologijos arba širdies chirurgijos skyriaus darbuotoju. Juodu su Luku dalysis pareigomis operacinėje, lankys palatas ir konsultuos pacientus.

Tarsi pajutęs žvilgsnį, Lukas pakėlė galvą ir pažvelgė tiesiai į Aną. Vieną širdies tvinksnį ši žiūrėjo jam į akis, bandydama suprasti, ką jis jaučia.

Galbūt jis nėra irzlus ir paniuręs, greitai nusukdama akis šalin nusprendė. Keista, bet tą akimirką ji įžiūrėjo kažką gilesnio. Gal net liūdesį? Dėl ko?

Dėl sužalojimo jis buvo priverstas anksčiau pasitraukti iš tarnybos, ar ne? Ko gero, Lukas nenorėjo čia būti, kaip ir Ana netroško jo čia matyti.

Ji nusisuko, bet vis tiek pajuto keistą spaudimą po krūtine. Žinojo, ką reiškia jaustis nelaimingam.

Vienišam.

Ar būtinai reikia įspirti žmogui, kuris ir taip sugniuždytas? Galbūt ji pernelyg audringai sureagavo. Juk Lukas per operaciją labai greitai vėl perėmė vadovavimą. Juk nebūtų nieko baisaus nutikę, jeigu jis tuoj pat būtų atsitokėjęs. Nors jai susidarė kitoks įspūdis, bet juk nepakenks, jeigu geriau viską apmąstys.

– Tiesiog pasakiškai, – Ana išgirdo save sakant Šarlotei ir išsiblaškiusi pasiėmė įpakuotą sumuštinį su vištiena. – Dar neregėjau tokios preciziškos technikos. Man teko lopinėlis už kairiojo skilvelio, ir tikrai nebuvo lengva.

– Gaila, kad nemačiau, – atsiduso Šarlotė. – Ar žinai, kad jis niekam neleido stebėti operacijos?

Moteris akivaizdžiai nusivylusi. Tai puiki proga perspėti arba sukritikuoti, bet, kad ir kaip keista, Ana jautėsi privalanti apginti Luką.

– Ko gero, niekas nenorėtų, kad daugybė akių spoksotų, kaip po ilgos pertraukos darai pirmą operaciją.

– Ko gero. O kaip dabar jaučiasi Kolinas?

– Tikrai gerai. Gal šiandien perkelsime jį į paprastą palatą. Rytoj tai tikrai, jei būklė išliks tokia stabili. Tada nebebus komplikacijų dėl ūmaus širdies ertmių išsiplėtimo pavojaus, bet paciento širdžiai dar reikia priprasti prie tokio kraujo srauto.

– Popiet užšoksiu jo aplankyti. Labai tikiuosi, kad bus galima perskaityti operacijos protokolą.

Ana irgi to tikėjosi, bet nieko nepasakė. Jeigu prabiltų, balso tonas gali išduoti Šarlotei, kad protokole gali rasti daugiau nei tikėjosi. Jiedvi artėjo prie kasininkės, ir Ana nukreipė dėmesį į pintines su vaisiais. Pasiims obuolį, nutarė. Tą gardžiai atrodantį žalią obuolį nuo antrosios pintinėlės viršaus.

Trenksmas iš virtuvės gilumos gąsdinamai garsiai nuaidėjo valgykloje. Krintančio metalo garsas. Visų galvos ūmiai pasisuko ta kryptimi, akimirksniu nutrūko kalbos.

Po sekundės ar dviejų išgąstingos tylos nuaidėjo klyksmas. O tada ir pagalbos šauksmas.

Išsižioję iš nuostabos gydytojai žvelgė vienas į kitą, lyg norėdami pasitikrinti, ar tai vyksta iš tiesų. Ana išgirdo už nugaros aiktelint Šarlotę, bet pati sekė kitą žmogų. Keista, bet nevalingai pasuko galvą į kitą pusę, nei sklido šauksmas, tad pirmoji pastebėjo judesį minioje. Nesuvokiamai staigią reakciją.

Lukas Deivenportas pašoko ant kojų. Kėdė parvirto; užuot aplenkęs vyras nustūmė priešais stovintį staliuką. Šis irgi apgriuvo, padėklas nuslydo ant žemės, žvangėdami pažiro įrankiai ir indai, bet Lukas nė nežvilgtelėjo. Movė tiesiai virtuvėn.

Įėjimą užstojo aukštos spintos įstiklintomis durelėmis, laisva buvo netoli kasos ir pintinėlių su vaisiais. Šalia paskutinės kasos buvo įtaisytos į abi puses atsiveriančios durelės virtuvės personalui praeiti su vežimėliais ir nešvariais indais, bet Lukas nesivargino ir nė nestabtelėjo, o gal nė nepamatė tų durelių. Nušveitęs į šalį pintines, iš kurių ant grindų aplink sustingusių žmonių kojas pabiro obuoliai ir apelsinai, vyras iš pažiūros be pastangų stryktelėjo virtuvėn.

Virtuvės darbuotojai skubiai traukėsi, bet Lukui atrodė, kad nepakankamai sparčiai.

– Šalin! – amtelėjo jis. – Iš kelio. Kas nutiko?

– Štai čia, – kažkas šūktelėjo. – O, Dieve... man rodos, jis negyvas.

Lukas žingtelėjo į priekį. Pro kasas Ana matė judančius virtuvės darbuotojus mėlynomis uniformomis. Žmonės traukėsi nuo viryklių, priešais kurias nejudėdamas gulėjo vyriškis baltu švarku.

Lukas nužvelgė. Staigiu judesiu pasuko galvą.

– Ana! – šūktelėjo jis. – Čionai! Man tavęs reikia!

Kažkas pravėrė dureles, bet Anai toptelėjo, kad jei niekas to nebūtų padaręs, ji irgi būtų bandžiusi kaip Lukas peršokti per sustatytus stalus. Lukui jos reikia?

Vyriškis, matyt, buvo vienas iš virėjų. Balta kepuraitė jam sukniubus nukrito ir voliojosi tarp keptuvių ir puodų, nusiritusių nuo apversto stelažo.

Lukas paspyrė vieną puodą šalin, Ana įlėkė į virtuvę.

– Surinkit rakandus, – jis sukomandavo. – Padėkite jį atversti. Ar kas nors matė, kas atsitiko?

– Jis tiesiog pargriuvo, – pratarė išsigandusi moteris. – Valė viryklę, o paskui paprasčiausiai nusviro į šoną.

– Kuo jis vardu?

– Rodžeris.

Vyriškis dabar gulėjo atverstas aukštielninkas. Suėmęs už peties, Lukas tvirtai papurtė, pasilenkęs garsiai pakalbino:

– Rodžeri? Ar girdite mane? Atsimerkite!

Jokio atsakymo, Lukas ilgai nelaukė. Suėmęs Rodžerio smakrą ir kaktą, atlošė galvą atgal, kad atlaisvintų kvėpavimo takus.

– Ar kas nors jį pažįsta? – šūktelėjo jis. – Kuo nors skundėsi?

– Man regis, jis geria kraujospūdį mažinančius vaistus, – kažkas pasakė.

– Ne, nuo širdies, – pataisė kitas balsas.

Tų kelių sekundžių, kurias Lukas laikė prispaudęs pirštus prie Rodžerio kaklo, užteko suprasti, kad žmogus be pulso ir nekvėpuoja. Ana priklaupė prie sukniubusio vyro iš kitos pusės. Pakėlęs kumštį, Lukas smarkiai sudavė jam į krūtinę. Širdies veiklą skatinantis smūgis – veikiausiai nieko neduos, bet pamėginti verta.

Ana pasiruošė pradėti dirbtinį kvėpavimą ir išorinį širdies masažą, galvoje rikiuodama, ko jiems prireiks. Lukas ją pralenkė.

– Paprašykite atgabenti vežimėlį gulinčiam ligoniui. Įspėkite, kad sustojo širdis. Iškvieskite specialistus iš skubiosios pagalbos arba kito artimiausio skyriaus. Ana, pradėk širdies masažą. – Lukas dirstelėjo į iš siaubo nutilusius žmones. – Judinkitės!

Stebėtojai atsitraukė atatupsti. Ana girdėjo valgykloje šaukiant, kad nuspaustų mygtuką, įspėjantį gydytojus, jog kažkam sustojo širdis. Jei čia tokio nėra, jis kažkur netoliese. Mergina padėjo plaštakas ant krūtinės, ištiesė rankas per alkūnes ir pradėjo spaudyti Rodžerio krūtinę. Stambus vyras – suspausti krūtinkaulį tiek, kad būtų veiksminga, nelengva.

Dešimt... dvidešimt... trisdešimt spūstelėjimų. Tuoj kas nors atskubės su pumpuojamu kvėpavimo aparatu, ir nereikės nerimauti dėl nepažįstamo žmogaus gaivinimo burna į burną padarinių.

Tikimybė pasigauti ką nors panašaus į pūslelinės virusą Luko neišgąsdino arba jis tiesiog apie tai nepagalvojo.

– Luktelėk, – paliepė jis Anai, užspaudė Rodžerio nosį ir atlošė galvą. Tada priglaudė prie vyro burnos savąją. Vienas lėtas kvėpsnis... kitas.

Ana toliau darė suspaudimus. Luko lūpų prie kito žmogaus burnos vaizdinys įsirėžė jos galvoje. Gyvybės pabučiavimas... Teko matyti anksčiau, tačiau ligoninės aplinkoje tai retenybė. Kodėl tas veiksmas šįkart ją taip sutrikdė? Netgi šokiravo. Ji sutelkė visą dėmesį į skaičiavimą mintyse, kol atėjo laikas įspėti Luką.

– Dvidešimt septyni, dvidešimt aštuoni, dvidešimt devyni, trisdešimt...

Jiedviem pakartojus procedūrą, netoliese pasigirdo balsai ir vežimėlio dardėjimas.

– Dabar mes jį perimsime, – kažkas paskelbė.

– Aš susitvarkysiu, ačiū, – suniurnėjo Lukas.

– Bet...

– Mums tereikia priemonių, – nutraukė chirurgas, – ir pagalbos.

Ana pajuto gydytojų nepasitenkinimą, kad jiems uždraudė daryti tai, dėl ko jie buvo iškviesti, bet defibriliatorius, intraveninė kaniulė, kaukė ir deguonies balionas buvo nukelti nuo vežimėlio.

Ji toliau spaudė krūtinę, tik leido Lukui nuplėšti virėjui nuo krūtinės švarką ir marškinėlius, uždėti elektrodus. Gavęs nurodymą, vienas iš gydytojų prijungė deguonies balioną prie kaukės, laukdamas, kol Ana vėl sustos.

Ar ji gali paprašyti, kad kas nors kitas imtųsi širdies masažo? Nuo įtampos palaidinukė permirko prakaitu. Ne, neprašys. Negali apvilti Luko.

Jis sureagavo į nelaimę ir nustatė priežastis, tad šis pacientas priklauso jam, kol pats nuspręs jį perduoti kitiems. Jis paprašė Anos pagalbos. Rodžeris – jųdviejų pacientas, ir abu, ko gero, atliks šį darbą geriau negu šiandien budintys jaunesni gydytojai.

– Užteks masažuoti, – nutarė Lukas, stebėdamas monitoriaus ekraną ir laukdamas pasirodant įskaitomos linijos. – Skilvelių virpėjimas, – po kelių akimirkų pranešė. – Įkraunu iki trijų šimtų džaulių. Visi atsitraukit.

Jaunesni gydytojai pasislinko atgalios, susižvalgė.

– Kas tas vyrukas? – išgirdo Ana klausinėjant.

– Lukas Deivenportas, – pasigirdo atsakymas. – Žinai, tas chirurgas, kuris ką tik grįžo iš Irako.

– A...

Per tą trumpą laiką, kurio užteko trims iškrovoms, atmosfera aplink pacientą pasikeitė. Gydytojai iki tol užrietę nosis niršo, kad jiems neleista pasipuikuoti įgūdžiais, o dabar staiga ėmė nertis iš kailio, siūlydami pagalbą viršininkui.

– Ar reikės intubacijos komplekto, pone Deivenportai?

– Ar paruošti adrenalino? O gal atropino?

– Štai šešiolikto dydžio kaniulė. Ir tirpalas.

– Daktare Bartlet, gal norite pailsėti?

Ana pritūpė ant kulnų ir linktelėjo. Moksliniai tyrimai rodo, kad po dviejų minučių suspaudimai darosi neveiksmingi, jei kas nors neperima darbo. Tačiau ji toli nesitraukė. Pakerėta žiūrėjo, kaip sparčiai darbuojasi Lukas, pastebėdama tai, ko nematė anksčiau.

Pavyzdžiui, trumpuose ruduose plaukuose per anksti pasirodžiusias žilas sruogeles, nes Ana žinojo, kad jis vos porą metų už ją vyresnis ir dar neturėjo keturiasdešimt. Nagai kruopščiai sutvarkyti, o rankos be pirštinių visiškai kitokios. Kur kas vyriškesnės, todėl jų greitis ir miklumas dar labiau stebino, kai jis vikriai pataikė adata į veną ir ją įtvirtino.

Luko smegenys sukosi taip pat sparčiai. Jis sugebėjo galvoti apie viską vienu metu ir sekti, ką darė kiti, bet labiausiai Aną stulbino tai, kaip paėmęs įrangą jaunų gydytojų grupelę jis subūrė į komandą, kuri sudėtingomis sąlygomis dirbo taip pat gerai kaip skubiosios pagalbos skyriaus reanimacijos palatoje.

Prie sėkmės prisidėjo visa komanda. Dar Lukui nespėjus įvesti endotrachėjinio vamzdelio, tiesi linija staiga trūktelėjo. Paskui dar sykį...

– Sinusinis ritmas, – triumfuodamas pareiškė vienas iš medikų. – Taip!

– Ar turime neštuvus? – Lukas negalėjo nurimti. – Nugabenkime šį žmogų į skubiosios pagalbos arba širdies reanimacijos skyrių.

Virtuvėn pro žmones prasispraudė Šarlotė.

– Puikiai padirbėjote, pone Deivenportai. Ar galime perimti pacientą?

– Vadinkite mane Luku, – atsakė jis, nenuleisdamas akių nuo monitoriaus. Ritmas sparčiai taisėsi, Rodžeris kvėpavo. Virėjas prasimerkė ir garsiai sudejavo.

Galiausiai Ana pamatė, kaip Luko veide įsirėžusios niūrios raukšlelės kiek sumažėjo. Pasilenkęs spustelėjo Rodžerio petį – kaip prieš pradedant gaivinti, tik šįkart nepurtė. Paguodė.

– Nusiraminkit, – pasakė virėjui. – Jūs – mūsų rankose. Viskas gerai.

Žvilgtelėjęs į Šarlotę, Lukas linktelėjo, parodydamas, kad perduoda atsakomybę. Šarlotė pasislinko arčiau, norėdama šnektelėti, bet chirurgas pasisuko į Aną.

Kažkas jos širdyje susispaudė ir sutirpo.

Nuo pirmos akimirkos, kai išgirdo klyksmą ir pamatė žaibišką Luko reakciją, Ana jautė, kad jis valdo padėtį. Matė, kaip nepriekaištingai dirba, kaip moka pasitelkti pagalbon atskubėjusius medikus ir pasinaudoti papildoma įranga. Ir dar... pačioje pabaigoje... kad jam tikrai rūpi pacientas.

Įspūdingas derinys. Jeigu jo žvilgsnyje būtų žibėjęs bent lašiukas pasitenkinimo savimi, Ana būtų puolusi gintis, bet to ji neišvydo. Tą sekundės dalį, kai Lukas žiūrėjo į ją, įskaitė tik šitai: Mums pavyko. Bent jau šį kartą.

Triumfas dėl išgelbėto paciento. Bet po juo glūdėjo pripažinimas, kad buvo dienų, kai teko pasiduoti, ir liūdesys, kad visada laimėti neįmanoma. Per šiuos įspūdžius prasišvietė kažkoks pažadas. Ryžtas visada kovoti ir padaryti ką galima geriausia.

Tas žvilgsnis tiesiog įsiurbė ją vidun.

Su šiuo vyru Ana galės dirbti. Galės jį gerbti ir pamėgti.

Ir daugiau, sprendžiant iš keisto šiurpuliuko, glamonėjamai nuvilnijusio nugara ir nudaigsčiusio adatėlėmis visą kūną.

Brangus Viešpatie, nejau šis vyras ją traukia? Nekeista, kad taip nervinosi dėl išvaizdos, stovėdama eilėje su Šarlote. Tai daug ką paaiškina, bet tokią reakciją būtina užgniaužti nieko nelaukiant! Jeigu leis, kad tokie asmeniškumai keltų grėsmę profesiniams santykiams, tai bus visiškas pralaimėjimas moteriškumui.

Moterys medicinoje nelaikomos lygiomis su vyrais dažniausiai todėl, kad manoma, jog jos leidžia emocijoms aptemdyti objektyvų vertinimą. Arba netgi teikia pirmenybę santykiams ir susigadina karjerą išeidamos motinystės atostogų.

Tik ne Ana Bartlet. Į jos planus tai neįtraukta.

Luko sugrįžimas ir, dar blogiau, jo patrauklumas taps kliūtimi siekti tikslo. Ji gali išvengti trukdžių; tai reikštų, kad teks pereiti į kitą darbą arba kitaip tvarkytis, jeigu labai norės likti šioje ligoninėje. Kad ir kaip būtų, suartėti su Luku Deivenportu būtų klaida.

Ana pirmoji nusuko akis į šalį.

Ir nusigręžė.

Trečias skyrius

Įtampai nuslopus, Lukas nepajėgė atplėšti akių nuo Anos.

Tiesa, jis iškart pastebėjo merginą, kai tik ši pasirodė valgykloje. Atidžiai nužvelgė, bet suabejojo, ar tai ji. Ūgis ir figūra atrodė pažįstami, bet anksčiau matė tik Anos akis, tad tai galėjo būti kita ligoninės darbuotoja.

Tiesiog patraukli kolektyvo narė. Sprendžiant iš laikysenos, einanti aukštesnes pareigas. Mergina žingsniavo pasitikėdama savimi – kaip savo darbo profesionalė. Dalykiškai apsirengusi, su žemyn siaurėjančiu sijonu ir santūria palaidinuke. Tikriausiai spintoje turi ir priderintą švarką, tad visas ansamblis prilygtų vyriškam kostiumui. O ką ji pasidarė su plaukais? Susuko į kuodelį, su kuriuo priminė karikatūrinę bibliotekininkę arba senamadišką sekretorę. Tetrūksta tik akinių storais rėmeliais.

Kai mergina pasisukusi apžvelgė valgyklą, Lukas iš savo vietos pamatė akis ir iškart suprato, kad tai tikrai Ana Bartlet. Nors šiuo metu nuo jos nesklido apmaudas, iš santūrios laikysenos galima suprasti, kad ji lengvai nepersigalvoja. Išvydus Luką, tas santūrumas gali virsti arktiniu šalčiu. Savo nuomonę turinti moteris, ir bėda tam, kas pasipainios po kojų. Kaip kad jis.

Lukas sutramdė atodūsį ir įbedė akis į maistą, nors jis ne itin viliojo. Tiesą sakant, pietūs neteikė pasitenkinimo. Vyras žinojo, kad dauguma aplink sėdinčiųjų veikiausiai kalbasi apie jį. Liežuvauja. Linksmas klegesys ir juokas, netgi garuojančio maisto kvapai atrodė visiškai nesvarbūs, paviršutiniški dalykai.

Tačiau trenksmas ir paskui pasigirdęs šūksnis buvo realūs. Jis sureagavo akimirksniu. Lukas pats nesuprato, kodėl į pagalbą pasišaukė Aną. Gal todėl, kad ją vienintelę galėjo pakviesti vardu. O gal prisiminė, kaip puikiai jiedviem visai neseniai sekėsi operacinėje.

Jis gerai pasirinko. Krizė įveikta, gyvybė išgelbėta, ir tik tada, perdavęs ligonį kitiems gydytojams, Lukas leido sau pagalvoti apie kitką. Tik tada pirmąkart iš arti pažvelgė į gydytoją Bartlet ir pajuto keistą jausmą, tarsi būtų išvydęs tai, ko neturėjo pamatyti.

Ir tai visiškai nekeista! Šaltakraujiška profesionalė, kurią matė stovint eilėje ir laukiant pietų, dingo. Ši moteris, mindžiukuojanti valgyklos virtuvėje su sulamdytu sijonu ir šone išsipešusia palaidine, atrodė... kažkaip netinkamai. Dar labiau trikdė vešli šviesių plaukų sruoga, ištraukta iš kuodo ir nugulusi ant ilgo balto kaklo.

Skruostai nuraudę. Iš nuovargio ir įtampos darant širdies masažą, o gal ji susigėdo, kad taip išsitaršė? Net akys žvelgė kitaip. Su išsiplėtusiais vyzdžiais atrodė švelnesnės ir šiltesnės.

Vargeli... ši mergina gana miela.

Vis dėlto šilumos įspūdis išblėso, kol Lukas spoksojo, negalėdamas atplėšti akių.

Tada Ana jį tiesiog „atstūmė“! Apsisuko ant kulno ir nuėjo.

Kaip nemandagu. Ne, jokios nuoširdžios šilumos. Akivaizdu, kad Ana Bartlet – karjeristė iki kaulų smegenų. Tikriausiai jis tik kliūtis kopiant karjeros laipteliais į pačią viršūnę. Visos viltys, kad ši mergina galbūt norės pasikalbėti apie rytmetinį atsitikimą prieš pranešdama aukštesnei valdžiai, sparčiai blėso.

Lukas staiga susivokė, kad Šarlotė jam kažką sako. Klausia, ar nenorėtų kartu nueiti į skubiosios pagalbos skyrių ir sužinoti, ką parodys Rodžerio tyrimai.

– Taip, – atsakė jis. – Mielai.

– Prisimenate Beną Karterį?

– Žinoma.

– O Džošą Oharą pažįstate? Ne, tikriausiai dar nespėjote susipažinti. Jis pradėjo dirbti skubiosios pagalbos skyriuje jums jau išvykus.

Lukas žingsniavo paskui vežimėlį stumiančius medicinos darbuotojus – tolyn nuo valgyklos ir kitų vietų, į kurias greičiausiai patraukė jo pavaduotoja.

Netrukus vis tiek pasimatys su Ana. Vėliau bus ligonių apžiūra, o gal abu susitiks skyriaus susirinkime ryt anksti rytą. Žinant, ką Lukas jai dabar jaučia, tai įvyks gal net pernelyg greitai.

Anai įpusėjus popietinę ligonių apžiūrą, Luką Deivenportą gaubianti karo didvyrio aura materializavosi. Jis tapo gyva legenda.

Valgykloje susirinkusios minios lūpomis pasakojimai apie nutikimą išplito kaip gaisras ir akimirksniu pasiekė tolimiausius ligoninės užkaborius. Ištemptos ausys godžiai klausėsi smulkiausių detalių.

Kardiologijos skyriaus seselės kaip tik tai aptarinėjo Anai einant pro centrinį slaugių postą, iš kurio ji norėjo pasiimti kelių pacientų korteles.

– Kaip kine, – kupinu nuostabos balsu pasakojo viena, – jis tiesiog nušlavė viską nuo prekystalio ir peršoko.

– Girdėjau, kad jis be apsaugos atliko kvėpavimą burna į burną!

– Aha...

– Ar ligonis išgyveno?

– Dabar kateterizavimo laboratorijoje. Tikriausiai paguldys pas mus arba į kardiologijos intensyvios priežiūros skyrių.

– Kaip manote, ar Deivenportas pats atlydės?

– Ooo... tikiuosi, kad taip!

Jaunų seselių kikenimas erzino. Anai atrodė, kad Šventojo Pirano ligoninės naujojo herojaus veiksmai visiškai užtemdė jos dalyvavimą tame nutikime. Tačiau niekaip negalėjo įtikinti savęs nebūti tokia smulkmeniška. Suirzo, nes iš dalies širdyje jautėsi apkerėta kaip ir kiti. Lukas intriguoja. Traukia dėmesį. Jis akivaizdžiai patikimas. Ir tai kėlė nerimą, nes Ana žinojo tai, ko nežinojo arba kuo nepatikėtų niekas kitas.

Jeigu norėtų kam nors iškloti savo rūpesčius, akivaizdžiai pasirinktų Albertą Vaitą, ligoninės vedėją. Tas išklausytų jos nuomonę apie Luko gebėjimus. Ko gero, netgi ja patikėtų, ir jei taip nutiktų, gal paskirtų kokį bandomąjį laikotarpį. Bet tokie dalykai nelieka paslaptyje. Ilgainiui naujiena pasklistų. Žinant, kaip šiandien Lukas pasirodė virtuvėje, ir jo naująjį statusą tarp darbuotojų, visi manytų, kad Ana išsigalvojo.

Tada ji gali pasijusti dar vienišesnė, stengdamasi prasimušti pro savo lyties atstovėms įtaisytas stiklo lubas. Tai gali paveikti ir jos darbą. Ji gali netekti žmonių, su kuriais dirba, pasitikėjimo, galbūt jie netgi nenorės bendradarbiauti, o šiame darbe komanda yra gyvybiškai svarbi.

Ženk atsargiai, – įspėjo save, nors apie pažeminimą kaip druska ant žaizdos priminė sujudimas kardiologijos intensyvios priežiūros skyriuje, kur atgabentą ligonį ir naująjį skyriaus vadovą pasitiko kur kas daugiau negu reikia darbuotojų.

Virėją Rodžerį patogiai įkurdino, prijungė aparatus, kad galėtų stebėti kiekvieną jo širdies tvinksnį. Širdies darbas, kraujospūdis, deguonies koncentracija kraujyje buvo matyti centriniame slaugių poste įtaisytame ekrane. Būtent ten Lukas ir pasivijo Aną.

– Jam reikalinga skubi revaskuliarizacija^3, – pranešė jai. – Tikiuosi, kad galėsi jį rytoj operuoti?

Ana trumpam užmerkė akis ir nebyliai sudejavo. Atsimerkusi išvydo įsmeigtą įdėmų žvilgsnį.

– Negali? – paklausė Lukas. – Gal turi ligonių, kurių operaciją galima atidėti?

– Turiu, bet ką tik nuraminau ponią Melton, kad ją rytoj operuosime. Jos būklė stabili, bet užsikišusios trys širdies kraujagyslės. Ši moteris jau trečią kartą paguldyta operuoti, nes du sykius operacijos atidėtos dėl skubių atvejų.

– Ar ji patyrė didelį infarktą? Sustojo širdis?

– Ne.

– Eime, išnagrinėsime Rodžerio nuotraukas ir pasitarsime. Ar tavo kabinete galima jas pažiūrėti?

Ana galėjo ten jį vestis, bet dvejojo. Kol Luko nebuvo, nusprendė nesikraustyti į jo kabinetą, o jos ganėtinai ankštas. Tai pati asmeniškiausia vieta darbe.

Jau ir taip nesmagiai jautėsi šalia šio vyro. Tas jo ūgis ir reputacija... ir dar kažkas veikė Anos jausmus. Ką kalbėti apie potraukio šiurpuliukus. Nesinorėjo, kad jis brautųsi į asmeninę erdvę. Tik ne dabar. Pirma atgaus pusiausvyrą bendraudama, o tai pasieks tik tada, kai išspręs asmeninę dilemą.

– Seminarų salė arčiau. Ten rengiame skyriaus pasitarimus.

– Žinoma. Ar dabar turi laiko?

– Taip. Pabaigiau ligonių apžiūrą.

Apžiūrą, kurioje turėjo dalyvauti ir Lukas, bet jeigu jis ir išgirdo priekaištą sausame tone, neparodė. Pirmas žengė koridoriumi, Ana vos spėjo iš paskos. Kai juodu pasiekė liftus, mažumėlę asimetriška eisena virto pastebimu šlubavimu, bet Lukas nesulėtino žingsnio. Atidaręs nedegias duris, kopė laiptais į viršų.

Kalbėti apie tokius asmeniškus dalykus, kai po sužeidimo praėjo šitiek nedaug laiko, atrodė nederama. Tai prilygtų paklausti Šarlotės, ar ji nėščia, be to, situacija nepanaši į pietų pertrauką valgykloje. Jie darbe, Luko dėmesys sutelktas į profesinius dalykus. Jis puikiai išmanė kompiuterinę sistemą ir perkėlė vaizdus iš kateterizacijos laboratorijos į didžiulį ekraną seminarų salėje.

– Kaip matai, priešakinė žemyn einanti kraujagyslė susiaurėjusi septyniasdešimt ar aštuoniasdešimt procentų, liga išplitusi dideliame kraujagyslės segmente. Ir tai ne viskas. Apsukinė arterijos šaka kritiškai susiaurėjusi. Štai... matai?

– Taip. – Ana stebėjo ir klausėsi.

Akivaizdu, kad Rodžeriui kur kas labiau reikia operacijos nei poniai Melton. Kaip vadovas, Lukas galėtų tiesiog įsakyti jai perrikiuoti sąrašus, bet, užuot tai padaręs, skyrė laiko išdėstyti visą informaciją, suteikdamas galimybę pačiai nuspręsti.

Būtent taip jie ir turėtų bendradarbiauti. Tikrai galima pasigėrėti, kaip jis ieško išeities iš susidariusios padėties, bet Ana barė save už tai, kad stebėjo, kaip Lukas kalbėdamas mosuoja rankomis. Kokie elegantiški tų didelių plaštakų su mikliais galiukų link plonėjančiais pirštais judesiai!

Gan protinga įvertinti, kad jis kalba aiškiai, kad jo protas dirba logiškai, bet tai nepateisina pasimėgavimo, kurį Ana juto klausydamasi sodraus balso. Ji nusikratė tų pojūčių. Taip, jis protingas ir iškalbus. Nieko kito ir nereikėjo tikėtis iš žmogaus, kurį vadovybė pasirinko dirbti vietoj jos.

Bet galbūt po viskuo glūdintis potraukis šiam vyrui kaip žmogui, ne tik kaip chirurgui, privertė ją geriau pagalvoti ir apie fizinius trūkumus. Abiem suradus kompromisą dėl operuojamų pacientų (ponia Melton liks ligoninėje, kol ją bus galima operuoti), Lukas atsistojo. Veidas niūrus, vyras lėtai lyg prisiversdamas sumirksėjo, tarsi jam skaudėtų, bet stengtųsi nekreipti į tą skausmą dėmesio arba tiesiog jį išjungti. Tai vėl priminė Anai rytinį nutikimą operacinėje, ir ji suvokė nebesusilaikysianti.

– Kaip tavo koja? – paklausė. – Kaip suprantu, sužeidimas gan rimtas?

– Išgyvenau, – Luko tonas išdavė, kad ši tema nėra maloni. – Jaučiuosi vis geriau. – Žvilgsnis be išraiškos. – Kodėl domiesi?

Ana užgniaužė norą atsiprašyti, kad uždavė tokį asmenišką klausimą. Jo akys tokios mėlynos ir ryškios. Mergina niekaip negalėjo atsikratyti to smarkaus spaudimo pojūčio pilve. Labai daug laiko praėjo nuo tada, kai paskutinįkart jautė persmelkusį geismą, bet to su niekuo nesupainiosi. Ji nusisuko.

– Sutikau dirbti tavo pavaduotoja. Jeigu turi kokių nors bėdų, kurias galėčiau padėti išspręsti, drąsiai man sakyk.

Negalėdamas patikėti, Lukas krenkštelėjo, tarsi Ana nebūtų pajėgi suteikti jam pagalbos. Tarsi ji nesuvoktų, ką kalba. Sugėlė širdį. Mergina pakėlė akis ir vėl sutiko jo žvilgsnį.

– Jeigu tau, pavyzdžiui, sunku išstovėti per visą ilgą operaciją.

Jo burnos kamputis vos pastebimai pašaipiai kilstelėjo. Ana suprato, kad tai ne šypsena. Veido išraiška neatrodė nei draugiška, nei atsipalaidavusi. Merginos širdis akimirką sustojo, paskui pasileido risčia, bet buvo per vėlu atsiimti ištartus žodžius ir grįžti prie saugesnių temų.

Ana įžvelgė skausmą, nors Lukas manė jį puikiai slepiąs. Jautėsi taip, tarsi ji būtų atskleidusi fizinį trūkumą. Taip pat blogai, kaip šįryt operacinėje. Ana ir tai pastebėjo vienintelė.

Lukas jos beveik nepažįsta, tačiau atrodė, lyg ji būtų įžengusi į labai asmenišką erdvę. Pasiūlė pagalbą! Cha! Ji nieko nežino.

Niekas čia nieko nežino.

Vis dėlto mintis viliojanti. Turėti žmogų, kuris pasirengęs išklausyti, nors ir nesupranta...

Turėti žmogų, kurį naktį galėtų apsikabinti...

Ei! Iš kur, po paraliais, tokios mintys?!

Jis gali gyventi ir vienas. Privalo. Juk išmoko atsikratyti emocinių saitų, nes jie labai apsunkina. Galbūt dabar jis visai kitokioje realybėje, bet gebėjimas tam tikrame lygmenyje atsiriboti taip pat svarbus. Ko gero, net svarbesnis, nes iš visų pusių Lukas jautė spaudžiančią egzistencijos beprasmybę.

Ateityje mirksėjo tik viena skaisti švieselė – darbas. Ir Ana bandė tai atimti. Į baimę panašus jausmas privertė išsitiesti ir pulti.

– Ar nori pasakyti, kad aš fiziškai nepajėgus atlikti savo darbo? – Lukas įsmeigė akis. – Tikiesi, kad nesusidorosiu, tyliai pasitrauksiu ir leisiu tau vėl užimti mano vietą?

Anos akys išsiplėtė, ir jį užplūdo apgailestavimas, kad taip nuožmiai užsipuolė. Mergina staigiai įtraukė oro, bet jis nesuteikė progos prabilti. Jis negali atsitraukti. Lukas Deivenportas nemėgsta pripažinti pralaimėjęs.

– Čia mano namai, – tęsė jis. – Čia gyvenu ir dirbu. Čia mano ateitis. Grįžau ir neturiu noro kraustytis kur nors kitur.

Ką jis bando įtikinti – ją ar save?

– Nieko nenorėjau pasakyti, – kapotai ir šaltai tarė Ana. – Galbūt tikėjausi išgirsti pateisinamą paaiškinimą dėl to, kas rytą nutiko operacinėje. Kodėl taip lėtai reagavai į šitokį smarkų kraujavimą?

Akimirką stojo sunki tyla. Lukas neketino neigti kaltinimų ar teisintis.

– Buvau išsiblaškęs, – paprasčiausiai prisipažino. – Daugiau taip nenutiks.

Lukas pastebėjo, kaip sušvelnėjo jos veidas, išgirdus atvirumą. Ana norėjo patikėti. Bet tose stulbinamai žaliose akyse jis matė ir sumišimą. Ką sau galvojo, taip užsipuldamas dėl visiškai pagrįsto klausimo? Nieko stebėtina, kad ją draskė prieštaringi jausmai.

– Ar praneši apie šį atsitikimą?

Ji atlaikė žvilgsnį. Drąsi mergina.

– O kaip tu pasielgtum?

– Praneščiau, – Lukas nedvejojo. – Išsiblaškymo negalima toleruoti.

Pritardama Ana pakreipė galvą, bet nieko nepasakė. Tylėdami juodu išėjo iš salės. Nebebuvo apie ką kalbėti.

Tad ir viskas. Tema iškelta į viešumą, ir jis beveik tiesiai šviesiai išrėžė, jog tikisi, kad Ana papasakos apie įvykį vyresnybei. Lukui teliko laukti, kol kas nors, greičiausiai Albertas Vaitas arba vienas iš ligoninės administratorių, užeis šnektelėti.

Kitą dieną jo niekas neaplankė.

Iš komentarų skyriaus susirinkime Lukui susidarė įspūdis, kad Ana apie jį atsiliepė tik gerai.

Tikrai ne vienas kardiologijos, širdies ir krūtinės chirurgijos skyriaus darbuotojas žavėjosi Kolinui Herbertui atlikta operacija. Prasidėjus diskusijai apie patikslintus operacinės užimtumo sąrašus, buvo užsiminta apie Rodžerio atvejį; kilo šurmulys, pasigirdo sveikinimai, ir Lukas pasijuto mažumėlę

nejaukiai.

Pats juos ir nutraukė.

– Man puikiai talkino gydytoja Bartlet, – gyvai priminė susirinkusiesiems. – Be to, būtent jai teks diduma darbo per šiandienos kraujagyslių šuntavimo operaciją.

Operacija jau buvo gerokai įsivažiavusi, kai Lukas metė administracinius reikalus ir pasuko į operacinės bloką. Nepersirengė ir nesidėjo kaukės, kad galėtų įeiti į operacinę, tiesiog tyliai įsmuko į stebėjimo kambarį ir veikiausiai neatkreipęs niekieno dėmesio atsisėdo tolimiausiame kampe. Galėjo matyti viską, kas vyksta, girdėti, kas kalbama, ir, jei norėjo, galėjo susitelkti į vieną žmogų ir įvertinti jo gebėjimus. Netgi jo asmenybę. Būtent todėl paprašė, kad jo operacijos niekam neleistų stebėti. Dėl neįprasto atvejo kambarėlis būtų sausakimšas, ir jis negalėtų išmesti tos minties iš galvos.

Ana nepajuto, kad jis čia. Lukas matė kiekvieną jos judesį ir girdėjo kiekvieną žodį. Regėjo, kaip atidžiai ir neskubėdama ji siuva iš Rodžerio kojų paimtus transplantatus tose vietose, kur širdyje reikėjo naujos kraujagyslės. Balsas ramus kaip ir judesiai. Ji mandagiai prašė ir mielai tarėsi su anesteziologu ar dirbtinės kraujotakos aparato technikais. Dažnai persimesdavo žodžiu su stažuotoja, klausinėjo ir aiškino savo veiksmus. Gimusi būti mokytoja.

Ir tas balsas, kurio klausytis jis niekada nepailstų. Be to, tai balsas moters, kurios smegenys akivaizdžiai tokios pat susikaupusios ir lanksčios, kaip ir jos rankos. Įspūdingas derinys.

Lukas sėdėjo, kol medikai patvirtino, jog kraujas naujosiomis gyslomis teka puikiai, ir Rodžerį sėkmingai atjungė nuo dirbtinės kraujotakos sistemos. Vėliau jis dar pamatys Aną, ir gal tada ji užsimins, su kuo iš vadovybės nutarė pasikalbėti. Lukas negali užbėgti už akių ir kam nors pasisakyti pats, nes bėda pasirodytų esanti didesnė negu iš tikrųjų. Panašių dalykų nebepasikartos, nes dabar tvirtai laiko save rankose. Bent jau kai nemiega.

Tačiau apie tai nebuvo pasakyta daugiau nė žodžio, nors Anos ir Luko keliai dažnai susikirsdavo poliklinikoje, per ligonių apžiūras ir skyriaus susirinkimuose. Penktadienį ir Koliną, ir Rodžerį perkėlė į palatas, jie taisėsi, o Luką tą popietę pagaliau iškvietė į Šventojo Pirano ligoninės vedėjo kabinetą.

– Lukai. – Albertas Vaitas viena ranka sugniaužė chirurgui ranką, kita spustelėjo petį. – Atleisk, kad taip ilgai delsiau. Per savaitę neradau laisvos minutės, kelias dienas praleidau Londone. Sveikas sugrįžęs. Gera tave matyti.

– Ir man malonu jus matyti. – Tiesa, išskyrus tai, kad Lukas jautė atsiradusi atstumą. Galima sakyti, kad jis pabuvojo kitoje planetoje prieš grįždamas į senąjį darbą. Bet Albertas – pažįstamas žmogus. Inkaras, kurio laikydamasis Lukas vylėsi susitvarkyti savo gyvenimą.

– Kaip artimieji?

– Kiek pastaruoju metu kalbėjomės, viskas gerai.

– Apstulbau sužinojęs, kad tavo tėvai išsikraustė į Naująją Zelandiją. Tik pagalvok! Girdėjau, įsikūrė Šiaurės salos karinėje bazėje?

– Tikrai taip. Tėčiui pasiūlė postą administracijoje. Jis tvirtina, kad jau pusiau išėjo į pensiją, nors neįsivaizduoju, kad jis kada nors visiškai pasitrauktų iš kariuomenės.

– Na jau ne. O kaip tavo vyresnysis brolis?

– Šiuo metu Australijoje. Padeda treniruoti specialiosios oro tarnybos pareigūnus.

Albertas pakratė galvą.

– Vieni kariškiai. Na, bent jau pas mus vienas iš Deivenporto vaikinukų sugrįžo.

– Taip, – sausai atsakė Lukas. Nenorėjo kalbėtis apie „Deivenporto vaikinuką“, kuris niekada nebegrįš į kariuomenę.

Akimirką stojo tyla, bet ji nebuvo nejauki. Kai Albertas vėl prakalbo, balsas jau buvo rimtesnis, pripažįstantis daugybę dalykų, kurie niekada nebus ištarti garsiai.

– Kaip koja?

– Kaip visada. Vis dar vietoje. Vis dar darbuojasi. Nesiskundžiu.

Albertas sukikeno.

– Sprendžiant iš to, ką girdžiu, gan gerai darbuojasi. Kas ten per komandosų metodai valgykloje? Ar šuoliai per kliūtis irgi įtraukti į pareigybės aprašymą?

Lukas išspaudė šypseną.

– Tikriausiai ne.

– Kad ir kaip ten būtų, puikiai padirbėta. Girdėjau, žmogelis taisosi.

– Taip. Gydytoja Bartlet atliko keturių kraujagyslių šuntavimo operaciją. Puiki chirurgė.

– Tikrai puiki. – Vaitas su palengvėjimu žvilgtelėjo į Luką. – Tai viskas gerai? Judu galėsite dirbti kaip komanda?

Lukas neišgirdo nė menkiausios užuominos, kad vedėjas prašytų išpažinties apie duobėtą darbo ligoninėje pradžią. Gal derėtų pačiam ką nors pasakyti, bet jeigu Ana nusprendė tylėti, ko gero, reikia paisyti jos sprendimo. Regis, Vaito netrikdė Luko tylėjimas, kuriuo šis maskavo sutrikimą.

– Nesitikėjau nesklandumų, bet aną dieną buvo smagu klausyti, kaip Ana tave liaupsino. Girdėjau, atlikai perikardektomiją?

– Mm... taip. Pirmoji operacija. Ką ji sakė?

– Kad per visą procedūrą nenaudojai dirbtinės kraujotakos aparato. Kad buvo sužavėta, gavusi galimybę išmokti naujų dalykų.

Tai apie procedūrą. O apie jį?

Šis susitikimas, pasirodo, tik pasimatymas po ilgo laiko. Pasveikinimas grįžus namo.

– Užsuk kada vakarienės. Džoana norėtų išgirsti visas naujienas.

– Žinoma. Gal kai apsiprasiu. – Lukas vylėsi, kad neapibrėžtas sutikimas nenuskambės nemandagiai, bet jis dar nepasirengęs grįžti į Šventojo Pirano bendruomenę, kuri puikiai pažinojo jo šeimą. Jis čia ne dėl šeimos pažinčių. Jis čia, nes neturi kur

daugiau eiti.

Be to, Lukas jautėsi pradedąs įsisukti į rutiną. Plaukiodavo lediniame vandenyne auštant, kad išvaikytų nakties demonus. Ilgai dirbdavo, paskui sportuodavo ir skaitydavo su darbu susijusią literatūrą, kol išvargdavo tiek, kad numigtų ilgiau negu kelias valandas. Lukui visai nesinorėjo trikdyti veiksmingos dienotvarkės arba priminti sau apie praeitį, kuri tik paryškintų, kaip skiriasi dabartinis jo gyvenimas. Svarbiausia – valdyti padėtį.

Tačiau savikontrolę galėjo pakirsti sumaištis. Ana turėjo visą savaitę nuspręsti, kaip pasakyti apie susirūpinimą dėl jo gebėjimų, tačiau to nepadarė.

Kodėl?

Lukas jautėsi dėkingas, bet sutrikęs. Ji pritarė, kad apie nemalonų įvykį derėtų pranešti. Kad aplaidžiai dirbti nepriimtina. Vis dėlto, regis, ji ne prieš, jei taip darbuojasi jis.

Kodėl?

Reikėjo pasikalbėti su ja apie tai tądien po darbo, bet susivėlino, ir Ana buvo išėjusi. Nebuvo sunku pasinaudoti savo įtaka ir išsiaiškinti, kaip su ja susisiekti, bet Lukas sužinojo, kad ji gyvena tolokai, palei vingiuotą pakrantės kelią į Penholį.

Paskambinti ir padėkoti už pastangas, kad pirmoji jo darbo savaitė praėjo sklandžiai, pasirodė pernelyg oficialu. Tai netgi galėjo būti suprasta netinkamai – kaip nebylus dėkingumas už tai, kad nepranešė apie įvykį. Važiuoti penkiolika–dvidešimt minučių automobiliu į tikriausiai nedidukę gyvenvietę, belstis į jos duris patamsyje būtų kitas kraštutinumas. Pernelyg asmeniška. Kodėl išvis svarsto tokią galimybę?

Šeštadienio rytą mintis nebeatrodė tokia nederama. Ypač kai pasaulis tapo šviesesnis. Apsiniaukusius debesis ir dienų dienas trukusį lietų nuo jūros pučiantis gaivus brizas nustūmė gilyn į žemyną, o saulė ryžtingai stengėsi bent keliais laipsniais pakelti temperatūrą. Bangų mūša tą rytą buvo tokia aukšta, kad plaukimas sukėlė tikrą adrenalino antplūdį, o pabandžius lėtai parisnoti minkštesniu smėliu jam nepakirto sužalotos kojos.

Taip, sugrįžus pirmąkart gyvenimas Lukui pasirodė šiek tiek šviesesnis. Mintis tokią dieną nuvažiuoti iki Penholio ir aplankyti pažįstamas vietas viliojo. Gal ir ketino palūkėti iki pirmadienio, kad perduotų Anai puikų straipsnį apie restrikcinę kardiomiopatiją, kurį skaitydamas iki paryčių aptiko viename žurnale, bet jei įsimes žurnalą į automobilį, turės tobulą dingstį užsukti į jos namus, jeigu taip nuspręstų.

Ir nusprendė.

Galbūt todėl, kad kelio ženklas į gatvelę, kurioje Ana gyveno, taip traukė akį. O gal todėl, kad namas, kurį rado tuo adresu, buvo visai ne toks, kokio tikėjosi. Netgi ne namas, o trobelė su pinučių langeliais ir kažkokiu visžaliu vijokliu, besikabinančiu į išblukusį malksnomis dengtą stogą. Sodelis užžėlęs ir... po galais! Čia buvo net ir statinių tvora!

Jeigu kas nors būtų paklausęs, kur, jo manymu, gyvena gydytoja Bartlet, jis įsivaizduotų modernų butą. Racionalų ir minimalistinį. Be asmenybės pėdsakų. O šičia tikriausiai stabteli turistai, kad nufotografuotų trobelę ir jos pavadinimą po susivijusiomis dygiomis šakomis, dengiančiomis pusę tvoros. Užutėkio trobelė, sprendžiant iš puikaus vaizdo į Penholio įlanką. Kad patektum į paplūdimį, tereikia paėjėti iki kalvelės, o ten turėtų būti tas uolėtas užutėkis, kurį pastebėjo važiuodamas keliu, ir tikras banglentininkų rojus.

Be abejo, kai palikęs automobilį žingsniavo įkalne trobelės priekinių durų link, Lukas išvydo už stūksančių uolų besidriekiantį balto smėlio ruožą. Gal pati trobelė ir sulindusi žemėn, bet sklypas vertingas. Jei būtų dar kiek arčiau Šventojo Pirano arba Penholio, kainuotų krūvą pinigų. Ar todėl Ana išsirinko šią vietą? Kaip investiciją?

Tai logiškai paaiškintų jos sprendimą, nes sunku patikėti, kad pati norėtų gyventi tokioje jai svetimoje vietoje. Išsiaiškinęs šį prieštaravimą, Lukas dvejojo, ar belstis į duris. Gal praeidamas matė pašto dėžutę? Įmestų straipsnį ir užsimintų jai apie tai pirmadienį.

Gal būtų taip ir padaręs, jei ne trobelėje kilęs staigus triukšmas, priminęs neseną įvykį valgykloje.

Klyksmo nepasigirdo, bet Anos balse nuskambėjo baimė.

– Oi, ne!

3 Organo kraujotakos atkūrimas.

Ketvirtas skyrius

– Ana? – Lukas nebesivargino belstis. Nuspaudė rankeną, toji pasisuko, tad jis stumtelėjo duris. – Ar tau nieko neatsitiko?

Atsakymo nebuvo. Lukas atsargiai nuslinko siauru koridoriumi. Vėl išgirdo Anos balsą, tik šįkart ramesnį, švelnų ir guodžiantį.

– Viskas gerai, – kalbėjo ji, – vargšeli, išsigandai, ar ne?

Gal jis pataikė ne į tuos namus?

– Ana?

– Kas čia?

– Aš. – Lukas žengė pro duris dešinėje.

– Lukai? Varge! Ką, po galais, šičia veiki?

Ana atrodė nustebusi. Ne, veikiau priblokšta. Lukas prasižiojo, bet neišspaudė nė žodžio. Ar čia Ana?

Mergina gulėjo ant grindų, apsikabinusi nemažą šunytį, kuris entuziastingai stengėsi aplaižyti jai veidą. Aplink dryksojo laikraščiai, dažų indeliai ir ant šono apverstos aliumininės kopėčios.

– Važiavau į Penholį ir išgirdau triukšmą.

– Nuo kelio?

– Ne... aš... norėjau tau užvežti straipsnį. – Keistai sunkiai sekėsi suregzti rišlų sakinį, tad Lukas pasidavė. Jis tik spoksojo į Aną, mėgindamas suvokti, ką mato: nublukę suplėšyti džinsai. Dažais išterliotas megztukas. Palaidi švelniai banguoti pečius siekiantys plaukai. Nuostabios žalios sumišusios akys.

Lukas nuleido žvilgsnį. Šuva irgi spoksojo į jį. Glaudėsi prie Anos ir regimai tirtėjo.

– Kas tam šuniui?

– Išsigando.

– Ko?

– Tavęs.

Tikriausiai man ir pačiai reikėtų išsigąsti, – šmėkštelėjo Anai. Aukštas vyras, kurio beveik nepažįsta, ką tik nekviestas įslinko į jos namus, į miegamąjį. Na, čia bus miegamasis, kai ji baigs remontą. O dabar visiška netvarka.

Jos galvoje – taip pat.

Lukas mūvėjo džinsus, kurie atrodė tokie pat seni kaip ir jos. Vilkėjo juodą vilnonį nertinį iki alkūnių atsmauktomis rankovėmis. Plaukai sutaršyti vėjo; sklindanti įtampa rodė, kad bet kurią akimirką jis pasiruošęs imtis veiksmų. Gelbėti gyvybę ar kokią nors į bėdą patekusią merginą.

Jis manė, kad ji pateko į bėdą.

Įpuolė į namus, kad ją išgelbėtų.

Ir štai jis čia – griežtas, niūrus ir... nuostabus.

Ačiū Dievui, kad jos rankose šiltas drebantis šunytis. Ana prisispaudė gyvūnėlį.

– Tai išgelbėtas šuniukas, – paaiškino Lukui. – Auginu vos porą savaičių. Mano kaimynai Dagas ir Džunė Galageriai turi ūkį, jie rado šį padarėlį upokšnyje. Maiše. Būtų patys pasilikę, bet jau turi kelis šunis, o šis dar ir bijojo Dago. Džunė spėja, kad kažkoks vyriškis jį labai nuskriaudė.

– Tad tu priglaudei šunytį? Pasiliksi jį?

Lukas kalbėjo taip, tarsi ji ką tik būtų pranešusi, jog ketina skristi į Mėnulį. Ana vos neprajuko, bet iš tiesų jautėsi bepravirkstanti. Taip neturėjo nutikti, jai iš po kojų išsprūdo žemė.

Gydytoja Bartlet nesileidžia į moteriškus arba asmeniškus dalykus. Neleidžia sau jausti potraukio bendradarbiams.

Ponas Deivenportas neturėjo susipažinti su šia Ana. Ji nežinojo taisyklių, kaip elgtis pajutus potraukį vyrui. Taip ilgai tokie dalykai nerūpėjo, kad ji nė nebeprisiminė.

Šitaip galima ir visai kvaištelėti, tad Ana atplėšė akis nuo figūros tarpduryje ir įsikniaubė veidu į pūkuotą kamuoliuką rankose.

– Viskas gerai, – ramino. – Jis tavęs neskriaus.

Nuramino ir save pačią. Šunelio šiluma ir kvapas guodė. Pakėlusi galvą Ana pamatė, kad Lukas dar priartėjo. Pritūpęs žvelgė į šunytį.

– Kažin, kokios jis veislės?

– Nežinom. Veterinarė mano, kad jis maždaug keturių mėnesių. Tikriausiai pudelio mišrūnas, nes kailis toks purus. O gal turi ir vilkšunio kraujo. Nepavykęs dviejų grynaveislių mišrūnas – taip nusprendėme. Todėl niekas jo ir nenorėjo.

– Pudelio ir vilkšunio palikuonis? – Lukas narsiai bandė įsivaizduoti tokį neįtikimą derinį.

Suintriguotas sutelkė dėmesį į šuniuką, tad Ana gavo progą apžiūrėti savo viršininką.

Visiškai kitoks. Ar tai dėl drabužių, ar dėl to, kad jis šičia, jos namuose? Ne, turbūt daugiau negu tai. Niūri išraiška veide, prie kurios ji pamažu pratinosi, prašviesėjusi. Šunytis jį išblaškė ir sudomino. Gal netgi pralinksmins? Privers nusišypsoti?

Ana nuoširdžiai troško išvysti besišypsantį Luką.

– Tai įmanoma, – ji pareiškė rimčiausiu veidu. – Jei tik pasitaikytų laipteliai.

Luko žvilgsnis pašoko aukštyn. Iš lūpų išsprūdo kažkoks garsas, kurį galėjai palaikyti juoku, tačiau šypsenos lūpose nebuvo matyti. Tose stulbinamai žydrose akyse atsirado keista išraiška, tarsi žvelgtų į visiškai nepažįstamą žmogų.

Nes ji išspaudė tokį apgailėtiną juokelį?

Ar dėl užuominos į šunelio kilmę? Šunų seksas.

Seksas...

O, Viešpatie! Ana užsimerkė. Šunyčio smarkiau suspausti nebegalėjo, nes ir taip jautė jo šonkaulius. Vargšelis tiek vargo patyrė per trumpą gyvenimėlį! Tačiau bent liovėsi drebėti.

– Kuo jis vardu?

– Negaliu išrinkti. Kai tik kokį nors sugalvoju, pamėginu jį pašaukti, ir pasirodo, kad netinka. Paskutinis variantas – Herbertas.

Ana sunerimusi susizgribo, kad Lukas tuoj ras sąsają. Kad pirmo jo operuoto paciento pavardė pasirodė jai tinkamas vardas šuniui. Kaip neprofesionalu!

Bet tikriausiai ne taip blogai kaip šnekos apie ant laiptų besiporuojančius šunis.

Argi tai taip svarbu? Tai juk ne darbas. Ji namie. Čia visai kas kita.

Ir kaip painu!

– Jo didelės letenos.

– Mmh. Jis greitai auga. Greičiausiai todėl toks nerangus. Palindo man po kopėčiomis, bandė apsisukti ir apvertė.

Akimirką Lukas patylėjo, paskui pažvelgė į Aną. Niūrios raukšlelės veide vis dar nepasirodė. Akyse spindėjo vos pastebimos linksmos ugnelės, bet jas dengiantis liūdesys Anai smelkėsi iki pat kaulų.

– Kadaise pažinojau vieną tokį žmogų, – tyliai pratarė Lukas. – Jis pernelyg greit užaugo ir atrodė kvailokai, nes rankos ir kojos vis atrodydavo per didelės. Buvo toks nerangus vaikis, kad jį vadindavom Avarija. Bet jis užaugo. Tapo stipriausiu ir drąsiausiu vyru, kokį tik pažinojau.

Jis kalba apie svarbų žmogų. Gal apie kitą karį? Mylimą žmogų, kuris mirė? Kodėl pasakoja tokius asmeniškus dalykus?

– Išgirdau trenksmą^4, – pridūrė Lukas. – Užtat ir įėjau vidun.

Ana nurijo nesamą gurkšnį. Luko lūpos sukrutėjo. Lėtai, bet užtikrintai išsilenkė į šypseną. Tikrą šypseną, kuri pakeitė jo veidą, pagilino raukšleles prie nosies, bet suteikė tokio žėrėjimo akims, kad jis visas tiesiog... atgijo.

Tačiau šypsena pernelyg greit užgeso, ir instinktas pakuždėjo Anai, kad jai ką tik buvo leista žvilgtelėti į tokį Luko esybės kampelį, kuris dažniausiai gerai paslėptas. Tikrasis Lukas? Buvo nuleista uždanga, slepianti tai, ką nedaugeliui žmonių tenka pamatyti. Nuoširdi šypsena, ir jis nusprendė tuo apdovanoti Aną!

Ta šypsena užgavo stygą giliai širdyje, pažadino didžiulį, šiltą ir nuostabų jausmą. Ana žinojo amžinai prisiminsianti šią akimirką.

– Puikus vardas, – ji švelniai pratarė. – Avarija?

Šunytis pasimuistė rankose ir pakėlęs snukį į ją pažvelgė. Mėgino pastatyti ausis, bet šios buvo per sunkios ir išsiskėtė į šonus. Drėgnose rudose akyse švietė pasitikėjimas, ilga uodega pritariamai dunkstelėjo į grindis.

– Būsi Avarija, – paskelbė Ana ir nusišypsojo Lukui. – Ačiū.

– Nėra už ką. – Šypsena pranyko taip greitai, kaip pasirodė. Lukas atsistojo.

Jis išeina. Užplūdo kažkas panašaus į paniką, Anos širdis prieštaraudama stabtelėjo.

– Mm... gal norėtum kavos ar dar ko nors?

– Ne. Tu užsiėmusi, o aš turiu nuvažiuoti į Penholį. Paliksiu tą žurnalą. – Vyras numetė jį ant komodos palei duris. – Rasi neblogą straipsnį apie restrikcinį perikarditą. Pamaniau, kad bus įdomu.

Priminimas apie darbą nuskambėjo pačiu laiku. Jai teks dirbti su Luku. Darbo ir namų negalima painioti. Profesiniai ir asmeniniai dalykai nedera. Ir ką ji sau galvojo, tarškėdama apie išgelbėtą šuniuką? Ana pašoko.

– Ačiū. – Drabužių nepakeisi, kaip ir netvarkos namie, bet ji kaip įmanydama įsijautė į gydytojos Bartlet vaidmenį. Kilstelėjusi smakrą pajuto, kaip apsigaubia apsauginiu profesionalumo kiautu.

– Ačiū už tokį dėmesingumą. Pasistudijavau, kiek galėjau, kai paguldė Koliną, bet gal čia rasiu ir dar neaptiktų žinių. – Ana reikšmingai dirstelėjo į duris. – Išlydėsiu, gerai?

– Nereikia, – Lukas pasisuko eiti, bet stabtelėjo. – Tiesą sakant, dar vienas dalykas.

– Koks?

– Regis, nepranešei apie nesusipratimą per Kolino Herberto operaciją. Arba tiesiog nieko apie tai negirdėjau.

– Ne. Nusprendžiau nepranešti.

– Kodėl?

– Nes pasakei, kad tai daugiau nepasikartos. – O aš tavimi tikiu, – tyliai pridūrė Ana, nugręždama akis, kad vyras nepamatytų įskilimo jos naujajame kiaute. – Aš tavimi pasitikiu.

Lukas nieko nepasakė. Po ilgos pauzės nukreipė akis ir linktelėjo.

– Ačiū, – kapotu balsu pratarė.

Ir sulig tuo žodžiu išėjo.

Ana stovėjo nejudėdama. Klausėsi, kaip užsidaro lauko durys. Paskui užvedamo variklio gausmo ir nuvažiuojančio automobilio burzgimo.

Net garsams nutilus nesijudino. Stovėjo taip ir stebėjo, kaip kiautas suskyla ir nukrenta, atidengdamas kažką švelnaus. Ji vis dar jautė Luką kambaryje. Vis dar regėjo tą nuostabią šypseną.

Ir tepadeda dangus, bet ji norėjo išlaikyti tą įspūdį dar bent akimirką.

Garsas perskrodė Luko ausų būgnelius, kūnas krūptelėjo nuo jėgos poveikio. Per skausmingą dūzgimą galvoje po sprogimo girdėjo bičiulių keiksmus. Klyksmus.

– Greičiau lauk!

– Ant žemės!

Dar sparčiau dzingsėjo į šarvuotį atsimušančios kulkos. Chaotišką triukšmą perdrėskė nežemiškas sužeisto žmogaus riksmas.

Panika.

Karštis. Ne tas įprastas jėgas sekinantis dykumos saulės antpuolis, bet tokia kaitra, nuo kurios svyla mėsa. Liepsnos liežuviai, kurie gali sukelti skausmingesnę mirtį negu kulka.

Tirštos dulkės dar labiau tirštėjo. Jas nuo žemės kėlė netoliese klaksintis sraigtasparnis. Pagalba, bet per vėlai. Sunku kvėpuoti. Jis užuodė dulkes. Jautė burnoje. Su krauju sumišusios dulkės virto dusinančiu mišiniu.

Draugams reikia pagalbos. Vairuotojas sukniubo ant vairo, kiti kraujavo. Susidūręs su mirtimi išsigandęs verkė jaunas paramedikas.

Lukas juto, kaip siaubas ištiesia čiuptuvus ir prasiskverbia į jo protą. Užšaldo. Pradėjo skaudėti koją. Kraupus, neįsivaizduojamas skausmas. Neįmanoma kvėpuoti, neįmanoma pasijudinti...

Visi tie vyrai – jo broliai. Ir Lukui teks žiūrėti, kaip jie miršta.

Ir pats mirs. Matė pro dulkių debesis išnyrančius priešus, apsisiautusius dykumos drabužiais, vešliomis, tamsiomis barzdomis apžėlusiais veidais. Matė negailestingas į jį nukreiptų ginklų žiotis, bet negalėjo pasijudinti.

Neįstengė nė prakvėpuoti...

Jo paties šauksmas toks pat slopus kaip ir oras.

Aaaaa!

To iš gerklės išsprūdusio desperatiško, užgniaužto garso pakako, kad Lukas pabustų. Dar nepraplėšęs akių, numetė apklotą, vienu judesiu nuleido kojas ant žemės ir atsisėdo susikūprinęs ant lovos krašto, suėmęs rankomis galvą stengėsi atgauti kvapą.

Vis dar dusino, vis dar gaubė artėjančios mirties nuojauta.

Negalėjo ramiai nusėdėti. Žinojo, ką daryti.

Šiltos flanelinės sportinės kelnės numestos ant lovos krašto. Bateliai čia pat, tereikia įsispirti. Bėgimo bateliai.

Visa tai netikra, priminė sau, verždamas batraiščius. Įvykiai klostėsi kitaip. Jis nematė priešų. Galėjo pasijudinti. Ištempti bičiulius į priedangą už šarvuočio, o virš galvos tuo tarpu kabojo sraigtasparnis. Jis sustabdė tekantį kraują ir atlaisvino kvėpavimo takus. Nė vienas nemirė.

Bet jį persekiojo tas pats košmaras.

Matydavo, kaip miršta jo brolis. Jausdavo baimę. Negalėdavo padėti.

Metju. Metis. Nerangus vaikis su laimingo žmogaus šypsena, kuriam reikėjo vilktis paskui vyresniuosius brolius ir daryti viską, ką tie darydavo. Avarija.

O Dieve! Kas, po galais, apsėdo, kad pasiūlė Anai Bartlet ta brangia pravarde pavadinti perkarusį juokingą šunį?

Ir išvis, kam jai tas šuo? Kaip ta mergina sugebės pasirūpinti augintiniu, kuriam reikia tiek dėmesio ir meilės, kai puikiausiai žinojo, kiek laiko skiria darbui? Ana myli tą gyvūnėlį – Lukas matė, kaip jį laikė ir ramino. Kaip nušvito jos veidas iš džiaugsmo, išgirdus patinkamą vardą.

Lukas užsitempė prie durų kabėjusią striukę. Po kelių sekundžių jau lėkė duobėtu takučiu į paplūdimį. Nesvarbu, kad vidurnaktis. Tamsoje jis matė geriau negu dauguma žmonių ir puikiai pažinojo šį maršrutą.

Gal nesvarbu, kad leido pavadinti brolio vardu šunį. Juk neketino daugiau lankytis toje neįprastoje trobelėje. Vargu ar juodu šnekučiuosis apie tai darbe, nes niekada neužsimindavo apie bent kiek asmeniškus dalykus.

Tiesą sakant, velniškai sunku susieti savo pavaduotoją su mergina, kurią aptiko ant grindų tame kambariuke, laikančią glėbyje... Avariją.

Jis juto, kaip tyras jūros oras geliamai užplūsta plaučius ir šaldo veidą. Juto, kaip po kojomis slysta smėlis, ir girdėjo bangų mūšą, bet mintys sukosi tik apie ant grindų sėdinčią Aną.

Plaukai palaidi, išsitaršę švelniomis garbanėlėmis. Rankose mergina laikė gyvūnėlį. Ramino ir gynė. Lukas juto tą meilę. Ji ir pataikė į tą širdį graužiančią vietą. Priminė apie nesugrįžusį namo jaunėlį brolį.

Vyras pasiekė paplūdimio galą. Pasuko atgal, namų pusėn. Gal pavyks dar porą valandų numigti, kol pradės švisti. Paprastai po tokių varginančių pratimų košmaras išblėsdavo.

Tik tada Lukas suvokė, kad šįkart jam neprisiėjo kovoti, kad nusikratytų baisaus sapno liekanų. Dar nespėjęs išeiti iš namų, galvojo apie Aną.

Tiksliau, apie dvejopą Anos asmenybę.

Pamatęs ją namie suvokė, ko nepamatė darbe. Jokių ženklų, kad po tais dalykiškais kostiumėliais, ypač profesionalia ramios, šaltakraujiškos ir susikaupusios chirurgės išore slypi pati patraukliausia kada nors matyta mergina.

Lukas stebėjo ir jautėsi sutrikęs.

Ana jautė ore tvyrančius neištartus klausimus.

Ar tai tikrai nutiko? Ar Lukas tikrai užklupo ją apsirengusią nutrintais drabužiais, išsitaršiusiais plaukais, gyvenančią netvarkinguose namuose su didoku ir tikrai nehigienišku gyvūnu? Ir kur dingo jos humoro jausmas?

Būtų nesunku tai paneigti, nes darbe ji visai kitokia. Per ilgus metus Ana įgudo nukreipti bendravimą neasmeniška linkme. Tam labai praverčia pacientai.

Pirmadienio rytą, kai turėjo išvysti Luką po susitikimo savo namuose, Ana nervinosi labiau negu tada, kai tik pradėjo dirbti gydytoja ir jai teko operuoti stebimai kažkokio garsaus chirurgo.

O Lukas atrodė nė kiek nepasikeitęs.

– Labas rytas, Ana. Kaip laikaisi?

– Puikiai. – Ji neketino teirautis to paties. Lukas nėra jos pacientas.

– Kaip...

Avarija? Ana nujautė, ko tikėtis toliau, ir pasiskubino užgniaužti tą temą dar nepradėtą. Pagunda pasišnekučiuoti apie šuniuką pernelyg stipri. Norėjosi papasakoti Lukui, kad Avarija išmoko atsitūpti. Kad užlipo ant dažų skardinės dangtelio ir ant medinių grindų paliko didžiulės letenos atspaudą, kurį jai gaila nuvalyti. Ar tai vėl sukeltų jo šypseną? Ana juto negalinti sau leisti tai išsiaiškinti.

– Ponia Melton? – ji sklandžiai įsiterpė. – Ačiū Dievui, galiausiai sulaukė operacijos. Žinau, kad šį rytą tavo eilė, bet aš mielai atlikčiau operaciją arba asistuočiau.

– Seniai bedariau vainikinių arterijų šuntavimą. – Lukas kuo puikiausiai suprato, kad ji nukreipė temą. Ana matė, kad jis suprato, jog ji nekalba apie asmeninį gyvenimą. – Būtų gerai, jeigu asistuotum.

Ar tai iššūkis? Ar Lukas bando išsiaiškinti, ar ji tiki, jog jis ir vienas gali saugiai atlikti operaciją? Eidama šalia metė į jį žvilgsnį. Akys užkliuvo už dar drėgnų plaukų. Ar jis ką tik iš dušo? Toks įspūdis išmušė Aną iš vėžių. Įtraukė oro ir iškart užuodė gaivų ir švarų aromatą, primenantį jūros brizą. O dangau, beveik įsivaizdavo, kad Lukas ką tik maudėsi vandenyne. Žiemos vidury? Argi esama tokių pamišėlių?

Jos juslės grasinosi užvaldyti mintis. Ko jis klausė? A, taip... Ar pasiūlė stebėti ir įvertinti jo gebėjimus operacinėje, ar pageidauja jos draugijos dėl visai kitų priežasčių?

– Nemanau, kad tau kiltų kokių nors sunkumų, – ramiai aiškino mergina. – Man tik truputį neramu, ar geros jos šlaunies venos. Galvoju, transplantatams reikėtų imti dalis iš mažosios šlaunies venos arba galbūt rankų venų. Pastaruoju atveju tikriausiai pagelbėčiau daugiau negu stažuotojas.

Tau rinktis, – ji tyliai metė. – Aš laisva.

Lukas tik linktelėjo.

– Puiku. Ar turime laiko peržiūrėti nuotraukas? Norėčiau pasikalbėti su ja pačia ir prisistatyti.

– Žinoma. Kaip tik einu į palatą.

Ponia Melton buvo devintam danguj išgirdusi, kad operuos pats skyriaus viršininkas. Moteris plačiai nusišypsojo Lukui.

O jis irgi nusišypsojo. Ana stebėjo ir matė, kad šypsena oficiali, tačiau jo veidas vis tiek sušvelnėjo ir priminė, kaip šis vyras šypsojosi jai, – tai toli gražu neprilygo anai šypsenai. Šioji visai nepalietė akių.

Ana susizgribo stebinti jį taip pat įdėmiai kaip, ji spėjo, Lukas stebėjo ją. Matė, kaip jis šypteli sveikindamasis su bendradarbiais. Kaip patenkintas nusišypso išgirdęs, kad pacientas sveiksta. Kartą netgi nusišypsojo jai tiesiogiai. Mechaniški judesiai, nes to tikimasi ir nemandagu elgtis kitaip.

Ana degė noru sužinoti, iš kur tie šešėliai akyse ir kodėl jie temdo nuoširdžias šypsenas. Troško sužinoti, ką vadino Avarija ir kodėl kalbant apie jį nukrito Luko nešiojami šarvai.

Ana tai suprato, nes ir pati dengėsi šarvais. Baigiantis antrai bendro darbo savaitei, jai atrodė, kad juodu kaip aktoriai. Vaidina scenoje, tačiau kiekvienas puikiausiai žino, kad kito atliekamas vaidmuo neatskleidžia tikrosios to žmogaus asmenybės.

Dar neramiau buvo dėl to, kad Ana nesiliovė galvojusi, koks yra tikrasis Lukas. Vyras, kuris jai iš tiesų nusišypsojo. Kodėl jis kasdien ateina į darbą drėgnais plaukais ir kvepiantis jūra? Pagunda paklausti darėsi nepakenčiama. O galbūt tai tebuvo noras paliesti jo plaukus... įsikniaubti veidu ir įsitikinti, ar įspūdis yra teisingas.

Norėjosi sužinoti, kodėl jis atsisako pripažinti, kad skauda koją, nors tai akivaizdu. Kai vyro veide po ilgos dienos įsirėždavo skausmo raukšlės, ji tai pajusdavo. Ana galėtų išlyginti tas vageles savo pirštais arba lūpomis. Jeigu tik jai leistų.

Jeigu pati sau leistų...

Intriga niekur nedingo. Potraukis vis stiprėjo, bet Ana kovojo. Visi, kurie matė Deivenportą kartu su gydytoja Bartlet, įžiūrėjo tik profesinius santykius. Santūrius ir pagarbius. Gal tarp jųdviejų ir virė gyvos diskusijos, bet tik apie pacientus. Darbą. Naujausius tyrimus. Naujas technologijas. Neišsemiamos temos.

Be galo žavus pašnekovas.

Jeigu ne mįslė, kuria jam tapo Ana, Lukas būtų pasidavęs pagundai pripažinti pralaimėjimą.

Visos dienos vienodos. Kartais jautėsi uždarytas tarp žmonių, kurie patys kalti dėl savo ligų. Užkietėję rūkaliai, besistebintys, kad dėl sužalotų kraujagyslių patyrė širdies smūgį. Nutukėliai, besitikintys gyvybę gelbstinčių operacijų.

Kam? Kad galėtų tęsti beprasmius gyvenimus? Vartytis lovose ir kimšti šlamštmaistį?

– Valterio Robsono neoperuosiu, – pranešė Anai po ligonių apžiūros savaitės pabaigoje. – Nešvaistysiu laiko lopydamas žmogų, kad suteikčiau jam daugiau galimybių lėtai save žudyti pasibaisėtinu gyvenimo būdu.

– Sutinku, jis prastas kandidatas operacijai, – ramiai atsakė Ana. – Galbūt tai jį paskatins neberūkyti ir numesti svorio. Jeigu pavyktų sumažinti širdies nepakankamumą, suvaldyti antrojo tipo diabetą ir flegmoną, operacijos keliamas pavojus sumažėtų.

Lukas vos nesprogo. Vos susivaldė netrinktelėjęs kumščiu į sieną ir nenuėjęs šalin. Vos nepasakė Anai, ką iš tiesų mano.

Kad ji nieko nežino apie pavojų. Tikrą pavojų, kuriam ryžtasi jauni, sveiki žmonės dėl bendražygių arba gerokai svarbesnių žmogaus teisių reikalų. Kad daryti gyvybes gelbstinčias operacijas tokiems žmonėms bent jau prasminga.

Bet tai atvertų tokią užtvanką, kurios geriau nejudinti. Tai parodytų Anai tokį gyvenimą, kuris liko tik jo košmaruose. Kad išgyventų, jam reikia nugalėti tuos košmarus.

Lukas rado naują būdą atsikratyti naktinio siaubo ir dusinančio jausmo, kartais užplūstančio ir darbe. Pavykdavo išsiblaškyti galvojant apie Aną. Vos po kelių sekundžių pasijausdavo, lyg būtų gavęs raminamųjų injekciją.

Ana toliau kalbėjo, kaip gydyti Valterio Robsono anemiją ir ar palengvėtų lėtinė plaučių liga, jeigu jis laikytųsi priesaikos mesti rūkyti. Lukui jos balsas virto fonu.

Vyro žvilgsnis nuslydo glotniais plaukais ant Anos viršugalvio ir sustojo ties standžiu kuodu ant sprando. Tą sagę visai nesunku ištraukti. Gal plaukai liktų susukti, bet jis pirštais išpurentų, kad ant pečių vėl kristų garbanos.

Atokvėpis virto atodūsiu. To užteko... neviltis praėjo.

– Lukai? – Ana nugirdo tą atodūsį. Laimė, mergina suprato jį visiškai neteisingai. – Sprendimą turi lemti medicininis pagrindas, o ne moralinis.

– Žinoma.

Etika – svarbi gydytojų darbe, tad neverta apie tai nė ginčytis. Diduma darbo atliekama nuoširdžiai ir tai verta pastangų. Lukas tai žinojo. Šitai teikdavo daugiau negu užtektinai pasitenkinimo.

Kodėl dabar kitaip? Kodėl taip sudėtinga?

Ir kodėl negalėjo įžiūrėti to, kas, žinojo, slepiasi už tos asmenybės, kuria Ana dangstėsi tarp šių sienų?

Nes ji neleidžia, štai kodėl. Ribos nužymėtos ir stiprinamos kaskart, kai ji pakeičia temą, jei tik jis pabando užsiminti apie ką nors asmeniška, pavyzdžiui, apie šunelį, kuriam pats pasiūlė vardą. Ir išvis smalsu, ar ji ir toliau vadina gyvūnėlį tuo vardu.

Nekeista, kad Džeimsas pirmą dieną taip apie ją kalbėjo. Tarsi nežinotų, kokia Ana ne darbo laiku.

Gal tik Lukui teko pamatyti kitokią Aną.

Ši mintis jam patiko.

Labai patiko.

4 Angl. crash – trenksmas, susidūrimas, avarija.

Penktas skyrius

– Aš galėsiu dirbti per Kalėdas.

– Ir aš. – Lukas sausai linktelėjo. – Ačiū, Ana. Taigi dėl darbo per šventes nuspręsta. Pereikime prie kitų reikalų.

Pro Anos akis nepraslydo, kaip skyriaus susirinkime dalyvavę Džeimsas ir Šarlotė Aleksanderiai apsikeitė žvilgsniais. Palengvėjimą lengva atpažinti. Juodu džiaugėsi, kad kartu praleis tą ypatingą dieną ir negrės būti iškviestiems į darbą.

Šarlotė tikriausiai nesąmoningai padarė tą judesį. Atrodė, kad atidžiai klausėsi Luko, kai šis kalbėjo apie naują kardiologinių pacientų būklės vertinimo sistemą.

– Tikimasi, kad sistema bus įdiegta visoje šalyje, siekiant standartizuoti kriterijus ir išspręsti problemą, kad miršta vis daugiau laukiančiųjų operacijos. Mūsų paprašė išmėginti šią sistemą Šventojo Pirano ligoninėje nuo sausio pirmosios. Dalyvausime bandomajame projekte, kuris aprėpia daugybę centrų, tad jūsų atsiliepimai svarbūs.

Ana irgi klausėsi, bet ji jau buvo skaičiusi pasiūlymą ir išsamiai aptarusi su Luku. Tad nekeista, kad akies krašteliu sugavo tą Šarlotės judesį. Moters ranka švelniai sulygino palaidinukės audinį ir prigludo prie pilvo apačios. Be abejonės, ji nėščia. Kalėdos tiedviem bus šaunios – su nauju džiaugsmu ir svajomis apie šeimos pagausėjimą.

– Vožtuvų disfunkcijai taikysime Niujorko širdies asociacijos funkcines klases. Kaip matote, lengva būklė atitinka pirmą klasę ir vertinama dviem balais. Sunki būklė atitinka trečią klasę ir vertinama keturiolika balų. Jeigu pacientas serga ir vainikinių arterijų liga, jis priskiriamas ketvirtai klasei, o mes prie bendro įverčio galime pridėti dar dešimt.

Lukas projektoriumi ant sienos rodė balų lenteles. Jis ruošėsi aptarti nevainikinių arterijų kraujotakos atkūrimo grupės pacientus, pavyzdžiui, tuos, kuriems reikia keisti vožtuvus, o paskui paaiškinti sudėtingesnę pacientų, sergančių arterijų ligomis, vertinimo sistemą. Kalbėjo aiškiai ir metodiškai, pasitikslindamas, ar visi suprato. Susirinkusieji pritariamai linksėjo. Dėl tokios sistemos gali būti paprasčiau sudaryti operacijų laukiančių ligonių eiles.

Šarlotė taip pat linksėjo. Tarsi mielai pildytų vertinimo lapus ir rašytų reikalingus komentarus. Bet kiek ilgai ji čia dar dirbs?

Tegu sau turi paslapčių, bet tai erzina. Kada juodu paskelbs naujieną, kad ligoninė spėtų rasti, kas dirbs vietoj Šarlotės per motinystės atostogas? Kad pakeistų Džeimsą, kai šis pasiims atostogas prieš gimstant kūdikiui? Kad prireikus įdėtų skelbimą dėl naujo darbuotojo paieškos?

Suprantama, kad visi taip nusiteikę prieš moteris aukštuose postuose. Ana numanė, kas būtų, jei pati pastotų. Netgi jei dirbtų iki paskutinės akimirkos ir pasiimtų pačias trumpiausias motinystės atostogas, skyriaus darbas smarkiai sutriktų.

Neįmanoma įsivaizduoti. Visada taip buvo.

Tad kodėl ji vis dairosi į Šarlotę, užuot klausiusi Luko? Kodėl suka galvą, ką mano jos bendradarbė ir kaip nusprendė, kad kūdikis svarbiau negu karjera? Koks jausmas justi savyje augančią ir judančią naują gyvybę? Susidurti su milžiniška atsakomybe mažyliui gimus...

Tas ramybės neduodantis jausmas buvo irzulys, o ne pavydas. Lukui reikia žinoti. Juk ir taip užtenka rūpesčių vadovaujant skyriui, kuriame darbas virte verda, triūsiant ilgas valandas ir taisantis po rimtos traumos. Gal tai ne jos reikalas, bet Anai norėjosi įspėti Luką. Ji padėtų pasirūpinti pavaduojančiais darbuotojais, kad paskui skyriaus darbas nesutriktų.

Žvilgsnis nukrypo į skyriaus vadovą. Tas pasakojo apie Kanados širdies ir kraujagyslių draugijos krūtinės anginos vertinimo sistemą.

– Klasė paskiriama po atitinkamo gydymo, o ne priimant ar nustatant diagnozę.

Lukas stovėjo tiesus ir atsipalaidavęs, balsas skambėjo aiškiai ir tvirtai. Ką jis turi tokio paslėpto, kad taip greitai patraukia žmones? Ana užspaudė šypseną. Tikrai ne šilta ir draugiška išraiška. Visada toks rimtas, dažnai paniuręs, o kartais netgi nekantrus su nepakankamai greitais darbuotojais. Visiškai užsidaręs, tačiau visus traukė.

Jau dabar skyrius darnesnis negu jai vadovaujant. Justi entuziazmas imantis darbų, kurie anksčiau būtų laikomi tik papildomu popierizmu ir įtampa. Vos per kelias savaites įdiegta nauja budėjimo sistema, juos pasirinko kaip bandomąjį centrą įgyvendinant svarbią nacionalinę iniciatyvą, pradėti keli nauji tyrimų projektai.

Gal viliojo Luko ryžtas nepasiduoti, nepaisant fizinių sunkumų, o gal kaip tik dėl jų. Kiekvienas matė, kaip sunku jam per dieną išbūti ant kojų ir dirbti pagal tokį griežtą grafiką. Darbas jam visas gyvenimas, ir jis ketino darbuotis taip gerai, kad triūsiantieji kartu pasijustų netikėtai nustebinti.

Ir Ana buvo tarp jų. Juokinga, kad apmaudas, kurį pajuto prie skyriaus vairo grįžus Lukui, taip greit išblėso. Gal todėl, kad atidžiai jį stebėjo, ir kuo daugiau matė, tuo patrauklesnis darėsi šis vyras. Ar ji tikrai manė, kad nieko iš jo nepasimokys? Turėjo galvoje ne tik jo techninį meistriškumą operacinėje. Išskyrus tą akimirkos paslydimą pirmą dieną, Ana nepastebėjo nieko, kas būtų pakeitę jos nuomonę, kad Lukas – vienas geriausių savo srities specialistų. Retas atvejis, kad toks kvalifikuotas praktikas taip kompetentingai vykdytų administracines pareigas, bet, regis, Lukas su malonumu tvarkėsi su didelio skyriaus sunkumais, kad užtikrintų veiksmingą darbą.

Taip. Kuo arčiau Luko galės dirbti, tuo jai bus naudingiau. Ana troško, kad juodu taptų artima komanda.

Kiek artima?

Keistą klausimą iškėlė ta jos smegenų dalis, kuri darbe paprastai būdavo išjungta. Tokios trikdančios mintys anksčiau neužklupdavo, bet pastaruoju metu neapleido laisvu nuo darbo laiku. Anai ir dabar nepavyko jų nusikratyti. Jautėsi sugauta, negalinti pasijudinti, blaškė aplink susirinkę žmonės.

– Darbingumo arba gebėjimo pasirūpinti kitais įverčiai labiau subjektyvūs, – kalbėjo Lukas. – Ypač vidurinės kategorijos, kai esama netiesioginės grėsmės.

Anos susitelkimui iškilo tikrų tikriausias pavojus. Nereikėjo dirsčioti į Aleksanderius, kad prisimintų netoliese sėdinčią sutuoktinių porą. Argi nesakoma, kad dažniausiai susituokia bendradarbiai?

Bet jai taip nenutiks. Troškimas turėti vyrą ir šeimą, jeigu kada ir buvo, seniai išblėso. Maždaug tuo metu, kai ji atrado aistrą chirurgijai ir suprato, kad savo tikslą pasieks tik tada, jeigu tai bus vienintelis jos gyvenime svarbus dalykas.

Jau ir priglausdama šunelį pasielgė kaip jai nebūdinga. Ar pasirinko kūdikio pakaitalą? Ne. Kūdikio juk nepaliksi paslaugaus kaimyno namuose, kol pati darbuojiesi. Ir nenumesi ant grindų pluošto laikraščių, kad nereikėtų keltis naktį ir rūpintis tualeto reikalais. Jai vis dar reikėjo stengtis nepamiršti kasdien pasiimti Avariją iš aptvaro, kuriame augintinis dūko su Džunės ir Dago šunimis. Įprasti vesti jį pasivaikščioti į paplūdimį, skirti laiko dresavimui ir žaidimams. Klausytis šnarpštimo ir amsėjimo naktį, sklindančio iš gyvūnėliui skirto kampo. Apskritai tas šunelis apvertė jos gyvenimą aukštyn kojomis. Tiesa, Avarija teikė didžiulį džiaugsmą, ir jeigu tai ją veikia kaip vaiko pakaitalas, daugiau nieko ir nereikia.

Taigi vaikų nebus. O kam ieškoti vyro, jei neketini susilaukti vaikų?

Tačiau partneris – visai kas kita.

Mylimasis.

Tą akimirką Ana liovėsi klausytis, kas kalbama aplinkui, nors paprastai taip nesielgdavo. Stebėjo Luko rankas, kai tas rodė kažkokio aptariamo daikto dydį. Stiprios, įdegusios, profesionalios.

Ji negalėjo liautis vaizdavusis, kaip delnai nuslysta žemyn jos nugara. Anos užpakaliukas be vargo tilptų į jo delnus ir menku truktelėjimu jis galėtų prispausti ją prie savo kūno – liekno ir tvirto, kaip ir veidas.

Ir šis vyras tikriausiai įdėmiai žiūrėtų į ją. Tos neįtikimai mėlynos akys būtų įsmeigtos į Anos veidą. Į jos lūpas... o Lukas palenktų galvą ir lėtai... pabučiuotų.

Brangus Viešpatie! Milžiniškomis valios pastangomis Ana grįžo į realybę kaip tik prieš pat susirinkimo pabaigą. Žmonės vartė darbo kalendorius ir šnekučiavosi. Šarlotė atsistūmė kėdę ir atsistojo.

– Kol neišsiskirstėte...

Kalbos nutilo. Pagaliau, pagalvojo Ana, bet išgirsta žinia nustebino.

– Rengiu darbuotojų Kalėdų vakarėlį, – su šypsena paskelbė Šarlotė. – Renkamės valgykloje dvidešimt antrą dieną, septintą vakaro, jeigu kartais nepastebėjote skrajučių. Bus daug skanaus maisto ir nealkoholinių gėrimų, jeigu kam tą naktį teks budėti. Galėsime linksmai pabendrauti švenčių proga, tad tikiuosi, kad visi ateisite. Atsiveskite draugus ir šeimas. Mus aplankys Kalėdų Senelis. Atsineškite po nedidelę dovanėlę ir padėkite po eglute, o vakaro pabaigoje ir patys būsite apdovanoti. Arba galite atnešti po dovaną vaikams – gal kas nors ateis su mažyliais. Jeigu neprireiks, atiduosime vaikų skyriui.

Ana nukreipė akis nuo Šarlotės. Į Luką. Kardiologijos skyriaus vyresnioji stažuotoja turėtų kalbėti apie būsimas motinystės atostogas, o ne apie Kalėdų vakarėlį. Luko veide atsirado keista išraiška, tarsi jis negalėtų patikėti, kad apie tokius niekus pranešama per skyriaus pasitarimą.

Tarsi vakarėlis ar Kalėdų šventė būtų mažiausiai trokštamas dalykas.

Ar jis išvis kada nors atsipalaiduoja? Nuleidžia užkardus ir pasimėgauja su darbu nesusijusiais dalykais?

Intymiais dalykais?

Ana susirinko popierius ir išėjo iš už stalo. Pasuko prie Luko. Nesusilaikė. Per pasitarimą nuklydusios mintys, ačiū Dievui, sutramdytos, bet keistas fizinis ilgesys it magnetas traukė prie Luko. Ji iš paskutiniųjų stengėsi tai nuslėpti. Profesinė kaukė uždėta, bent jau iš išorės.

– Geras pristatymas, – pagyrė Ana. – Manau, kad bandomuoju laikotarpiu visi mielai prisidės.

– Taip, – Lukas išjungė programą nešiojamajame kompiuteryje, – tikiuosi.

Mintys merginos galvoje sukosi viena per kitą. Kankino noras praleisti laiko su Luku, ir tai būtų gan paprasta, jeigu ji pakviestų pasitarti dėl profesinių dalykų, pavyzdžiui, apie tyrimų projektą, kuriame ji analizuos kardiologinių pacientų pooperacinių infekcijų dažnumą.

Tačiau su ja darėsi kažkas naujo ir keliančio nerimą. Ana juto, kaip kovoja protas ir širdis. Jai visai nesinorėjo profesinio bendravimo. Norėjosi...

Padėkit!.. Ar ji tikrai galvoja pakviesti Luką į pasimatymą?

Ne, žinoma ne. Ji nesileidžia į darbinius romanus. Tai toji kita Ana mėgina prasibrauti pro gydytojos Bartlet šarvus. Taip nedera.

Galbūt jos mintys sukasi šviesos greičiu, bet iš Luko klausiamai pakeltų antakių galima spręsti, kad ji užsibuvo šalia jo akimirką per ilgai.

Ana matė, kad pasitarimų salę palieka paskutiniai žmonės, taip pat ir Šarlotė. Mergina vylėsi, kad jai pavyko išspausti nerūpestingą šypseną.

– Ar ketini dalyvauti Kalėdų vakarėlyje?

– Ne. O tu?

Ana nepajėgė nusisukti. Jos lūpos nelaukė, kol smegenys sukurps pusiau dalykišką, pusiau asmenišką atsakymą. Dar plačiau nusišypsojo ir ištarė nepaprastus žodžius.

– Taip, jeigu tu eisi.

Kažkas šmėkštelėjo Luko akyse. Nuostaba? Susidomėjimas?

– Nemėgstu vakarėlių, – pasakė jis.

– Aš irgi, – pritarė Ana. Galėjo daugiau nieko ir nesakyti, bet šiandien kažkas pasidarė. – Tačiau tai skyriaus renginys. Būtų mandagu pasirodyti. Ypač skyriaus vadovybei.

Lukas suraukė kaktą.

– Manai, kad turėčiau dalyvauti?

– Greičiausiai daugybė žmonių mielai pasinaudotų proga pasveikinti tave sugrįžus. Geri santykiai skyriuje ir su kitais skyriais naudingi.

Lukas kažką suniurnėjo. Dirstelėjo į duris, užsiveriančias paskutiniam susirinkimo dalyviui už nugaros.

– Ar žinojai, kad Šarlotė Aleksander laukiasi?

Ar jis mėgina nukreipti pokalbį?

– Atspėjau. Kaip sužinojai?

– Ji man pasakė. Reikia ieškoti, kuo ją pakeisti iš turimų stažuotojų, arba rasti laikinai pavaduosiantį gydytoją.

– Taip. Kiek turime laiko?

– Kitą mėnesį viską reikia sutvarkyti.

– Naujųjų metų pradžia bus įtempta. Prisiminiau... – maištingoji Anos prigimtis visiškai sutramdyta. Gal ir gerai, kad Lukas toks dalykiškas. – Norėjau pasikalbėti apie to infekcijų tyrimo parametrus. Kaip manai, kokį laikotarpį reikėtų apimti? Mano stažuotoja pasirengusi kapstytis po ligos istorijas.

– Pažiūrėkime, ką turime darbotvarkėje. Gal pavyks įsprausti susitikimą. Gali pasikviesti ir kitus tyrimo dalyvius.

– Būtinai.

Tai nepadės, apsunkusia širdimi galvojo Ana. Jeigu ji sugeba galvoti nederamus dalykus apie savo viršininką, kai aplink sėdi tuzinas ar daugiau skyriaus bendradarbių, ko tikėtis, kai atsives vos porą jaunesnių gydytojų?

Reikia pabėgti. Grįžti namo ir susiimti.

Ryžtingai žengdama pro duris, Ana beveik nepastebėjo didžiulės eglės ligoninės vestibiulyje, išpuoštos mirksinčiomis spalvotomis lempelėmis, bet prisiminė ją, kai pasuko automobilį namų link.

Kvailas metų laikas, tarstelėjo sau. Bet viskas nurims, netgi tai, kas pastaruoju metu neduoda ramybės.

Kai Ana galiausiai pasirodė, Kalėdų vakarėlis buvo įsibėgėjęs.

Sausakimšoje ir triukšmingoje valgykloje šildė viliojantys gardžių karštųjų patiekalų kvapai ir nusiteikę linksmintis žmonės. Nuo šviestuvų karojo spalvingi balionai, girliandos ir didžiulės spindinčios sidabrinės žvaigždės. Blykčiojo ir dar ryškesnės spalvos. Ir kur žmonės randa tokių puošmenų?

Trejetas slaugių užsidėjusios karūnas su mirksinčiomis didžiulėmis geltonomis žvaigždėmis. Stefė, kardiologijos skyriaus slaugė, pasipuošusi suderintais raudonai ir žaliai spindinčiais auskarais ir karoliais. Anos akį patraukė ir šviečiantys elnio ragai, raudonais blizgančiais karoliukais apsiūtos Kalėdų Senelio kepurės. Mirksėjo Rudolfo nosis – iš jos sklindanti melodija maišėsi su netoliese skambančiomis Kalėdų giesmėmis. Ne vienas užvertęs akis meldė nosies savininko liautis, kai šis, dainelei pasibaigus, vėl spustelėdavo nosį.

– Piteri, užteks! Prašau!

Labai jaunai atrodanti slaugė vilkėjo pikantišką kalėdinę suknelę. Pūkais apkraštuotas sijonėlis vos siekė šlaunis. Ana užgniaužė dejonę. Visa tai ne jai! Jautėsi atsidūrusi ne vietoje. Apsirengusi pabrėžtinai tvarkingai – su sijonu ir švarkeliu. Darėsi vis sunkiau atsakyti į šypsenas ir sveikinimus, nes buvo visiškai blaivi, o kiti mėgavosi nemokamais gėrimais.

Ana jautėsi kaip sala. Ganėtinai nederlinga, uolėta sala, judanti per linksmybių jūrą. Vienintelė, nepasidabinusi blizgučiu, todėl atrodė, kad nepriklauso prie šių žmonių.

Tada pastebėjo Luką.

Dar vieną salą. Dar dykesnę, sprendžiant iš įsitempusio kūno, su beveik desperatiška išraiška veide. Ana prasiyrė prie pažįstamų veidų grupelės.

– Ana! Linksmų Kalėdų!

– Ačiū, Benai. Labas, Liuse. – Ana nusišypsojo Beno žmonai, žvilgsnis nukrypo į nešyklėje susirangiusį kamuolėlį. – Girdėjau, kad susilaukėte dar vieno mažylio. Sveikinu.

– Ačiū. Taip, čia Kitė. Jai jau dešimt savaičių.

Iš už Liusės kojų žvilgčiojo dar viena mergytė.

– Čia tikriausiai Anabelė, – atkapstė atmintyje Ana. – Greitai jos gimtadienis, ar ne?

– Per Kūčias.

– Kaip tyčia, ji tokia vakarėlių mėgėja, – išsišiepė Benas. – Jai čia patinka. – Vyras laikė rankose Anabelės broliuką Džošą, bet ištiesęs ranką paglostė dukrą. – Pasakyk daktarei Anai, kiek metukų tau sukaks, mieloji.

– Tlys, – droviai ištarė Anabelė. Benas pakuteno jai pakaušį, ir mergytė sukikeno.

Kas nenusišypsotų, išgirdęs tokį džiaugsmingą garsą? Pakėlusi akis, Ana pamatė, kaip krypteli Luko lūpos. Šypsena beveik tokia pat, kokia jis nudžiugino aną dieną. Skaudžiai maloni ir tikra.

Bet ne laiminga. Aplink netilo juokas – Ana troško išgirsti Luką juokiantis. Pamatyti ir išgirsti, kaip jis užsimiršta laimės akimirką. Jausmas, kad tai gali niekada nenutikti, draskė širdį. Ji greitai nusuko akis. Į kitą besišypsantį veidą.

Bet Džošo Oharos šypsena atrodė dirbtina, o šalia stovinti smulkutė blondinė išvis nesišypsojo. Ji maukė vyną.

Konsultantas pastebėjo, kur nukrypo Anos žvilgsnis.

– Ana? Supažindinsiu su žmona. Tai Rebeka.

Priėjo Šarlotė ir Džeimsas Aleksanderiai kartu su vyriškiu, kurį Ana atpažino kaip Penholio medicinos punkto vadovą Niką Tremeiną.

– Ar kas nors matė Keitę? Liepiau čia pabūti, kol apžiūrėsiu pacientę, bet šioje minioje negaliu jos surasti.

– Nikai! – Benas žingtelėjo prie pasirodžiusiųjų. – Aplankei ponią Dženings?

– Taip. Operacija pavyko. Nespėsim apsidairyti, o ji jau lakstys su tuo naujuoju klubo sąnariu. Išleisime švęsti Naujuosius namie.

– Kaip Džemas? – pasiteiravo Ana. – Ilgą laiką ligoninėje tik apie jį ir kalbėjome.

– Viskas gerai. Rugsėjį pradėjo lankyti vidurinę ir, regis, jam patinka. Vis dar pavargsta, bet mums šie metai buvo labai svarbūs.

– Žinoma, – šyptelėjo Šarlotė. – Šios Kalėdos bus ypatingos. Pirmos jūsų Kalėdos sukūrus šeimą.

– Bus nuostabu. Jeigu rasiu žmoną. Atleiskite. Netrukdysiu linksmintis. Oi!

Nikas vos neatsitrenkė į padavėją su pilnų šampano taurių padėklu.

Ana sugavo Luko žvilgsnį, ir akimirką jie susijungė. Neatrodė, kad kuriam iš jųdviejų šičia smagu.

Kur nors kitur būtų geriau, bylojo Anos šypsena. Kur nėra minios ir triukšmo. Kur juodu būtų vieni. Kartu. Galbūt sužaidė jos vaizduotė, bet, regis, Lukas nebyliai pritarė. Mažų mažiausiai jis bent jau pripažino užsimezgusį ryšį.

– Gal nori išgerti, Ana? – kažkas paklausė.

– Ne, ačiū. Prieš išeidama namo dar užsuksiu pas ligonius.

– O aš tikrai negersiu, – linksmai pareiškė Šarlotė.

– Aš irgi, – narsiai tarė Džeimsas. – Prisidedu prie žmonos.

– O, – plačiai nusišypsojo Benas. – Ir kiek laiko, ar galiu paklausti? Septynis ar aštuonis mėnesius?

– Mmm... tiesą sakant, jau senokai reikėjo visiems pasakyti.

Padėklas buvo po ranka, ir Džošo žmona pakeitė tuščią taurę pilna. Ana sugavo Džošo išraišką. Ji nustebo, kad šiam gėda. Jis nenori, kad žmona daugiau gertų. Bet įtampą didino dar kažkas. Sunku nesusidaryti įspūdžio, kad jis išvis nenori būti čia su žmona.

Ana darsyk dirstelėjo į moterį, kurios anksčiau nebuvo sutikusi. Rebeka – moteris, kuri, kaip Ana sprendė, turi daug pinigų ir pernelyg daug laiko skiria savo išvaizdai. Nepriekaištingas makiažas. Dailiai iki pečių pakirpti ir sruogelėmis padažyti plaukai. Prancūziškas manikiūras. Apvaloka, bet sportiška.

Rebeka irgi sugavo vyro mestą žvilgsnį.

– Kas? – amtelėjo ji. – Manai, kad man užteks? – iš paniekinamo juoko galima buvo suprasti, kad taip apsižodžiuoti šiai porai ne naujiena.

Atėjo Anos eilė susigėsti. Nusuko akis ton pusėn, kur Liusė viena ranka apsikabino Šarlotę, kad nepažadintų nešyklėje miegančio kūdikio. Benas su Luku sveikino Džeimsą, ir, regis, niekas nepajuto tos staiga pasikeitusios nuotaikos, kuri skyrė Aną nuo jų.

– O gal man ir užtenka, – pernelyg garsiai pareiškė Rebeka. – Visko!

– Iškviesiu tau taksi, – pasiūlė Džošas. – Man dar reikia padirbėti.

– Žinoma, kad reikia, – šaižiai nusikvatojo Rebeka.

– Eime.

– Kai baigsiu taurę. Juk niekas man netrukdo išgerti, ar ne?

Džošas kalbėjo pažnibždomis, bet Ana vis tiek išgirdo.

– Manau, metas eiti. Čia ne vieta.

– Amžinai ne vieta, Džošai, – Rebeka pakėlė taurę, ir Ana išsigando pamačiusi, kad moters lūpos dreba taip, kad negali nugerti nė gurkšnio, o akys priplūdusios ašarų. Kol Ana svarstė, ar kištis į ne savo reikalus, Rebeka smarkiai sumirksėjo, stengdamasi susitvardyti.

Bet paskui ji pasisuko ton pusėn, kur stovėjo Liusė su kūdikiu, o Šarlotė apspaudė palaidinukę, norėdama parodyti suapvalėjusį pilvą, ir moters savitvarda tiesiog subyrėjo. Ji įkišo taurę Džošui ir apsipylusi ašaromis išbėgo. Visi nustebę sužiuro.

– O, Dieve, – sudejavo Džošas. – Atsiprašau. Man reikia... Gal galėtum?..

– Duok man, – Ana paėmė iš jo šampano taurę, o Džošas nusiskubino per minią paskui žmoną.

– Kas čia buvo? – sunerimo Liusė.

– Kas nutiko? – Šarlotė suglumo.

– Džošas su žmona. Kažin ar juodu labai laimingi.

O, ne. Ar šis vakarėlis virs paliežuvavimu, kokių Ana vengė kaip velnias kryžiaus?

– Ne visiems patinka Kalėdos, – ramiai pasakė Lukas.

– Tiesa, – linktelėjo Benas. – Pažiūrėkit, kiek per šventes atvežama save susižalojusių žmonių.

– Tas sujudimas nieko gero, – Ana mielai nukreipė pokalbį nuo bendradarbių ir galimų jų santuokinių rūpesčių. Dėkingai žvilgtelėjo į Luką, mostelėjo ranka į susirinkusiuosius ir puošmenas. – Visi labai tikisi, kad ši diena bus laimingiausia per metus. Kupina džiaugsmo, laiko su šeima ir kitko. Suprantama, kad kai kuriems tai tik pabrėžia, ko jie neturi.

Stojo akimirkos tyla, o Anai kilo noras sau įspirti. Ar ji kalta, kad nuotaika šiame ratelyje akimirksniu iš džiaugsmingos, išgirdus Šarlotės ir Džeimso naujieną, pasidarė niūri? Mergina prikando lūpą.

– Tiesiog išalkau, – atsiprašė. – Nekreipkit dėmesio. Einu, susirasiu kokią bandelę su dešrele ar dar ką nors.

– O aš geriau parvešiu šį jaunimą namo, – pasakė Liusė. – Nereikia persistengti, nes neužteks jėgų kitiems vakarėliams šią savaitę.

– O aš... – Lukas irgi akivaizdžiai stengėsi rasti priežastį pasišalinti.

Nekeista. Triukšmas vis didesnis. Pagarsinta muzika varžėsi su juoku ir linksmais balsais. Staiga į bendrą šurmulį įsimaišė naujas garsas. Smarkus pokštelėjimas. Žmonės smagiai suūžė ir pasigirdo daugiau tokių garsų. Kažkas padalijo papliauškas ir švenčiantieji su pasimėgavimu jas poškino.

Garsas kiek priminė tolimus šūvius. Ana vėl žvilgtelėjo į Luką. Jam ir taip nepatinka vakarėliai, o čia dar priminimas apie karo zoną. Mergina juto, kaip auga jo įtampa. Nevalingai prisislinko arčiau, norėdama jį apginti. Vyras žvilgtelėjo tiesiai į ją – Ana dar neregėjo tokio niūraus Luko veido.

Džeimsui kažkas irgi padavė papliaušką.

– Imk, – nusijuokė šis, duodamas Šarlotei.

Šįkart pokštelėjo gerokai smarkiau. Šarlotė nustebusi cyptelėjo, Anabelė įsikniaubė į tėvo petį, o mažasis Džošas pravirko.

Ana stebėjo tik Luką. Ji tiksliai užfiksavo tą akimirką, kai jo žvilgsnis apsiniaukė ir vyras jos nebematė. Kai jo veidas įgavo lygiai tokią pat išraišką, kokią ji matė operacinėje tą pirmą dieną. Siaubo išraišką.

– Lukai, – Ana padėjo ranką jam ant peties ir pajuto nepaslankius kaip plienas raumenis po pirštais. – Lukai, – įsakmiau pašaukė. Reikia prasismelkti į jo sąmonę. Ištraukti iš prisiminimų, kol niekas nepamatė.

Bet, regis, jis nejautė prisilietimo. Negirdėjo. Vyras traukėsi, nematydamas kelyje stovinčių žmonių. Kažką stumtelėjo, išpylė gėrimą.

– Ei! Žiūrėk, kur eini!

Benas su Džeimsu pasisuko į Luką. Ana pamatė, kaip juodu susižvalgė. Suraukęs kaktą, Benas žiojosi kažką sakyti, bet Ana papurtė galvą.

– Aš nueisiu, – pasakė ji.

Buvo nesunku sekti paskui Luką. Pamatę jį besiartinantį, žmonės skyrėsi kaip banga. Šypsenos blėso, jas pakeitė nuostabos kupini žvilgsniai. Ana pasivijo jį jau gerokai už valgyklos durų. Dar spėjo pastebėti priešinga kryptimi žingsniuojanti Džošą. Vargeli, šis vakaras nelinksmas daugiau negu vienam žmogui.

Galiausiai pavyko pačiupti Lukui už rankos, bet šis nesustojo. Tempėsi ją iki pat koridoriaus galo. Dabar aidėjo tik prislopintas triukšmas iš valgyklos. Du dideli augalai vazonuose abipus minkštasuolio buvo apkarstyti blizgučiais.

Lukas stabtelėjo ir greitai apsidairė. Svarstė, kuria kryptimi toliau judėti. Jautėsi įsitempęs ir atitolęs.

Anai reikėjo jį išblaškyti. Sugrąžinti dabartin. Mergina atsistojo priešais ir abiem rankomis suėmė vyro veidą.

– Lukai... – Ana pakreipė jo galvą, versdama pažiūrėti žemyn. – Čia aš, Ana.

Jis tebebuvo kitur. Kažkur toli laike ir erdvėje. Tamsioje vietoje.

Ana turėjo kažko griebtis. Negalvodama pasistiebė ir jį pabučiavo.

Šeštas skyrius

Lukas suvokė, kad Ana jį bučiuoja.

Suvokė ir tai, kad ji seka paskui iš valgyklos ir sugriebia už rankos. Girdėjo skubą merginos balse.

Bet viskas vyko pasąmonėje. Galbūt taip jaučiasi į komą panirę arba iš jos bundantys žmonės. Girdi balsus ir jaučia prisilietimus, bet išgyvena pereinamąjį laikotarpį, po kurio persikelia į realybę.

Sulig tuo papliauškos pokštelėjimu jo viduje kažkas nutrūko, ir Lukas pajuto, kaip vėl įsuka praeitis. Lėkdamas iš valgyklos, stengėsi nusikratyti to jausmo. Stengėsi negirdėti dar garsesnių tikrų šautuvų šūvių. Minų sprogimo. Mirštančių vyrų šauksmų. Bet traukianti jėga stipresnė. Net gardaus maisto aromatas virto aitriu dūmų ir rūdis primenančio kraujo kvapu.

Koridoriuje Lukas juto tik būtinybę pabėgti. Rasti vietą, kurioje galėtų likti vienas, suspausti rankomis galvą ir kažkaip pažaboti siaubūnus. O tada palietė Anos ranka, išgirdo jo vardą šaukiantį merginos balsą.

Iš paskutiniųjų stengėsi praskaidrinti galvą, norėjo grįžti. Jautėsi įstrigęs mūšio lauko siaube, o ji buvo šalia, bet tuo pačiu metu jos ten nebuvo. Jeigu galėtų ją pasiekti, viskas būtų gerai. Nejau Ana negirdi, kaip jis šaukia? Kad jis stengiasi, velniai rautų. Neriasi iš kailio, kad ją pasiektų.

Galbūt ji išgirdo. Galbūt todėl suėmė jo galvą ir prisitraukė, taip smarkiai prisispaudė prie lūpų.

Viešpatie... jis atpažįsta tokią išsigelbėjimo formą. Išblaškymas. Išsilaisvinimas. Gyvenimo patvirtinimas. Aistringas seksas be įsipareigojimų, nes įsipainiojęs tik rizikuoji gauti daugiau to, nuo ko bėgi.

Iš kur Ana žino?

Nesvarbu.

Lukas jautė, kaip protą užvaldžiusi jėga traukiasi. Vėl galėjo save valdyti, bet užuot atsitraukusios jo lūpos įsisiurbė į Anos lūpas, o rankos apkabino merginos kūną. Jis įtraukė ją į pritemdytą tarpą tarp minkštasuolio ir vazono su didžiuliu augalu.

Luko rankos nuslydo merginos kūno kontūrais. Pajuto liekną liemenį ir apvalius klubus, palindo po prigludusiu švarkeliu iki pat menčių, paskui apsuko ratą į kitą pusę ir užčiuopė putlias krūtis. Suėmė delnais, brūkštelėjo nykščiais per spenelius, kurie kaip mažyčiai akmenukai veržėsi pro šilkinės palaidinukės audinį.

Visą tą laiką jo lūpos nesustojo. Pasijuto padrąsintas, kai prasivėrė Anos lūpos. Sužadintas, kai liežuviu prisilietė prie Anos liežuvio. Neįtikimai susijaudinęs, kai ji atsakė tuo pačiu, liežuviai susipynė intymiame šokyje, o jos rankos nuslydo jo kūnu.

Čia gi Ana, dėl Dievo! Darbe. Kur ji neturi jokios asmenybės arba, tiksliau, asmeninio gyvenimo, į kurį kam nors leista įsibrauti. Ar ji gėrė? Ne. Atsisakė alkoholio, nes dar turinti darbo. Abu blaivūs. Blaivūs tiek, kad suvoktų, jog toks elgesys visiškai nederamas.

Kiek laiko juodu taip stovi vienas kito glėbyje, paskendę fiziniuose geiduliuose, kurie išsiveržė kaip kamštis iš šampano butelio?

Per ilgai ir toli gražu nepakankamai ilgai.

Ar kas nors juos matė?

Reikia sustoti, bet pernelyg sunku atsispirti pagundai dar akimirką ragauti Aną. Laikyti prispaudus jos kūną prie savojo ir jausti, kaip jis įsispaudžia atmintyje. Lukui prireiks šių prisiminimų, labai svarbu, kad jie nepradingtų.

Jis atsakė į bučinį.

Ana ketino jį tik išblaškyti. Trumpas santūrus bučinys turėjo sukrėsti kaip pliaukštelėjimas per veidą isterijos apimtam žmogui.

Lukas iš pradžių apstulbo, o paskui atsakė bučiniu. Jo lūpos sušvelnėjo ir sukrutėjo po Anos lūpomis, o kai vyro rankos palietė merginos kūną, ji tiesiog sutirpo.

Neatrodė, kad Lukas girdėtų jos balsą ar suvoktų, kad ji atsekė pavymui. Gal nė nežino, ką bučiuoja. Ji galėjo būti bet kas, tad neprivalo būti gydytoja Bartlet, ar ne?

Gali būti tiesiog Ana.

Netgi senoji Ana. Kaip prieš daugelį metų. Jauna mergaitė, kuri svajojo rasti tikrąją meilę. Princą, kuriam bus nuostabiausia visoje žemėje. Kuris mylės už tai, kad ji tokia, kokia yra. Amžinai.

O paskui geriau pažino save. Ta svajoklė mergaitė troško rasti sielos draugą. Norėjo mylėti ir būti mylima. Geidė fizinio pasitenkinimo. Visi tie dalykai paslėpti giliai giliai, kad nekankintų.

Vos kelioms sekundėms Ana leido sau pasinerti į tą stulbinamą bučinį, nes žinojo daugiau tokio nepatirsianti ir norėjo jį įsiminti, bet pamišimas blėso, ir Lukas tikriausiai pajuto augančią įtampą. Kad ir kaip buvo, kažkas pasikeitė. Ji nebūtų galėjusi pasakyti, kuris pirmas liovėsi bučiavęs ir atsitraukė.

Galbūt abu.

Ilgą laiką juodu stovėjo arti, bet nesilietė. Žiūrėjo vienas į kitą. Ana matė žvelgiant Luką, o ne tą iškankintą, kitoje realybėje įkalintą sielą. Jis žinojo, kas ir kur esąs.

Ir ką bučiavo.

O... Viešpatie...

Ana sunkiai nurijo seiles. Kaip reikės išsisukti? Ir ne vien dėl bučinio. Jos akyse Lukas dar sykį grįžo į praeitį. Jis sakė, kad tai nepasikartos, bet, deja... Gerai, tai nutiko ne per operaciją, tad niekam nekilo pavojus, bet sąžinė jai tikrai neleis ieškoti pateisinimų ar nekreipti dėmesio į šį nutikimą.

Juk reikia paisyti profesinės atsakomybės, ir Ana ką tik viską komplikavo iki n-tojo laipsnio negalvodama ir pasielgdama pasiutusiai – pabučiuodama naująjį viršininką.

Bet vėlgi... Gal tai išeitis. Proga pasikalbėti apie tai, kas nutiko ir ką juodu toliau darys.

Ana giliai įkvėpė.

– Geriau?

Ji žino.

Pernelyg daug žino.

Lukas juto, kaip užsisklendžia viduje. Mintyse užtrenkia duris, stengdamasis apsisaugoti. Ar apsaugoti ją?

– Ko gero, turėčiau paklausti to paties, – šaltokai metė.

– Nesupratau?

– Tu pabučiavai mane. – Lukas ištarė nerūpestingu balsu, tarsi dėl bučinio jam nei šilta, nei šalta. Tarsi tai nieko nereiškė.

Jis matė, kaip Ana iš nuostabos išpūtė akis, tarsi gavusi per veidą. Matė, kaip stengėsi susivaldyti ir nusuko veidą.

– Reikėjo nukreipti tavo dėmesį.

Nejaugi ji žino. Tikrai ne viską. Nežino, kad ji ir taip yra tas gelbėjimosi ratas, kurio kasnakt griebiasi. Lynas, kurio įsitvėręs grįžta ten, kur turi būti. Sąsaja, kurią tvirtai pririšo prie praeities siaubų, vedanti atgal į dabartį. Į ateitį. Lynas, kurio reikia, kad išsaugotų sveiką protą. Ilgainiui jis pasieks tikslą, jei tik jaus šalia besidriekiantį lyną.

Lyno įvaizdis susiformavo daugiausia dėl intrigos, kurią kėlė Anos asmenybės prieštaringumas namie ir darbe. Pripažinimas, kad ji patraukli, įaudė dar vieną giją. Bet šįkart... akinama fizinė aistra padarė gerokai daugiau. Anos paveikslas mintyse atgijo, sušilo ir dabar laikėsi be pastangų. Nereikėjo nė prisiliesti – vaizdas žėrėjo gyvybe.

– Tai tos papliauškos, ar ne? – paklausė Ana. – Nuskambėjo kaip šūviai. Ir tu kažką prisiminei kaip tądien operacinėje.

– Nesąmonė. – Nesąmonė, nes jeigu tai tiesa, Lukas praras darbą, o daugiau neturi kuo užpildyti dienas.

O jei neteks darbo, neteks ir Anos.

– Man nepatiko triukšmas, – pripažino Lukas. – Sakiau, kad nemėgstu vakarėlių. Išėjau, nes taip norėjau. Papliauškos tebuvo paskutinis lašas.

– Ar tikrai atsimeni, kaip išskubėjai iš valgyklos?

– Žinoma, taip. – Atsiminė blausiai, lyg per sapną. Kai tik įsuko praeities pliūpsnis, aplinka išblėso. Jis prisiminė, kad Ana pasivijo ir... – Į kažką atsitrenkiau, – garsiai pasakė jis, – išliejau gėrimą.

Tai ją nustebino.

– Neatrodė, kad suvoktum, ką darai.

– Buvau... įpykęs.

– Kodėl?

– Dėl vakarėlio. Triukšmo. Maisto, gėrimų ir kvailų kostiumų. Laiko ir pinigų švaistymas.

Ana nesileido įtikinama.

– Lukai, tu nesustojai. Negirdėjai, kaip šaukiau. Pabučiavau, nes daugiau nesugalvojau, kaip tave sugrąžinti iš tos tolimos planetos.

– Tikiuosi, įtrauksi šitai į pranešimą, nes akivaizdu, kad ketini jį pateikti.

Anos akys sužaižaravo.

– Dėl Dievo, Lukai! Juk ne pranešimai, darbai ar nepatogumai svarbiausia! Svarbiausia, kad tu negali operuoti, jeigu yra tikimybė, jog prarasi koncentraciją, kažką prisiminsi ar nutiks dar kas nors, apie ką tu, po perkūnais, nepasirengęs kalbėtis.

Lukas stebėjo, kaip Anos veide žaidžia jausmai. Raukšlelėse aplink akis ir drebančiose lūpose matyti sielvartas ir nerimas.

– Nenoriu tau pakenkti, – ji aistringai metė. – Noriu padėti.

Bet kai žodžiai išsprūdo iš lūpų, Ana suprato, kad ją paakino rimtesnės priežastys. Ar tas jausmas tarpo visą laiką, kol ji taip įdėmiai sekė Luką? Kol vylėsi išvysti šį vyrą šypsantis? Kai prisimindavo tą trumpą valandėlę namuose ir nagrinėdavo savo reakcijas? Ji matė šešėlius, kurie temdė Luko gyvenimą ir jo akis. Kažkas jam nedavė ramybės ir vertė atsiriboti, bet Ana spėjo pamatyti, koks jis buvo kadaise. Koks dar galėtų būti.

Užvis labiausiai ji troško išsklaidyti tuos šešėlius. Būti tokia artima, kad jai būtų leidžiama padėti.

Lukas jai rūpi, apimta į nerimą panašaus jausmo galvojo Ana. Negalėjo tiksliai užčiuopti, kada tai nutiko. Ko gero, požymių būta ne vieną dieną. Viskas, ką ji pamatė ar išgirdo, susidėjo į krūvą. Visi tie dalykai, kurie be tvarkos sukosi aplink, kol ji išsigando, pamačiusi, kaip Lukas beveik bėgte išlekia iš valgyklos.

Prisidėjo ir kitas jausmas, kurį pajuto, kai vyras atsiliepė į bučinį. Sumišo susirūpinimas ir fizinis potraukis. To jausmų kratinio nesinorėjo analizuoti, ir ji tikrai negalėjo apie tai papasakoti. Tik ne tada, kai nėra ko tikėtis, kad jis atsakys tuo pačiu. Arba kad Lukas norėtų iš jos pagalbos. Jis daugeliu atžvilgių labiau patyręs. Vyresnis. Labiau įgudęs. Matęs ir daręs tokių dalykų, kokių ji niekada nenorėtų patirti.

Ko stebėtis, kad dabar jis žvelgia į ją akmeninėje tyloje.

– Padėti man? – pasigirdo kandūs žodžiai. – Ir kaip tai padarysi, Ana? Paskleisdama gandus, kad negaliu dirbti savo darbo?

– Ne. – Ana gaudė jo žvilgsnį, bet Lukas spoksojo į nelemtą vazoną šalimais. – Man regis, jei turėtum laiko, išsiaiškintum, kas čia nutiko, arba kreiptumeisi pagalbos į labiau kvalifikuotą specialistą.

Negalėdamas patikėti, Lukas susijuokė.

– Turi galvoje psichiatrą? Šaunuolė, Ana.

Ana nekreipė dėmesio, kad jis atstumia. Ji irgi supyktų, jei kas prasitartų, kad ji nesusitvarko su savimi.

– Iš tiesų aš siūliau tau neoperuoti, jeigu negalėsiu asistuoti. Dėl visų saugumo.

– Manai, kad man reikia tavo priežiūros?

Ana krūptelėjo ir nurijo pastabą, kad prireikė per Kolino Herberto operaciją. Vidinis balsas kuždėjo, kad Lukas stengiasi paversti pokalbį susipriešinimu, iš kurio galėtų teisėtai išsisukti. Reikia sugalvoti, kaip išgelbėti šį pokalbį, arba viskas sugrius amžiams.

Staiga suskambo liftas ir prasivėrė durys.

– Oi, ne tas aukštas, – pasigirdo vyriškas balsas. – Ei, regis, čia vakarėlis.

– Taip, darbuotojų vakarėlis, vaikine. Gydytojų ir slaugių. Apsaugos niekas nekvietė.

– Gaila. Nori įsibrauti nekviestas?

– Nee. Neverta dėl to netekti darbo. Judam. Spausk tą nelemtą mygtuką.

Durys slysdamos užsidarė, o pasakyti žodžiai tebeskambėjo Anos ausyse.

Atrodė, kad juodu bučiavosi taip seniai. Net sunku patikėti, kad šitai išvis buvo. Bet tai tiesa, ir trumpą laiką Ana juto tokį pat ryšį kaip tądien, kai jis papasakojo apie brolį. Vis dėlto įmanoma rasti plyšelį tuose šarvuose.

– Tiesą sakant, – tyliai pratarė Lukui, – galvojau, kad mums abiem tai būtų naudinga.

– Aš gaunu prižiūrėtoją. O ką gauni tu?

– Mokytoją, – atšovė Ana. – Galimybę pasimokyti iš žmogaus, kurio darbą jau gerbiu. – Ji išspaudė šypseną, o Lukas galiausiai pažvelgė merginai į akis. Ar pavyko jį nuraminti? – Pagalvok. Aš suku atgal į vakarėlį. Užkąsiu.

Grįžti į valgyklą Lukas visai nenorėjo, bet akimirką padvejojęs nusekė Anai iš paskos. Reikia įrodyti, kad jis gali. Anai ir visiems kitiems, kurie nustebo pamatę jį išlekiant. Užvis labiausiai pačiam sau.

Lukas matė žingsniuojančią gerokai nutolusią Aną.

Jam nereikia nei auklės, nei pagalbos.

Nereikia, kad mergina jį bučiuotų manydama, kad jis atsidūrė kitoje planetoje. Iš gailesčio?

Ne. Ana pasakė, kad galėtų iš jo pasimokyti. Kad vertina jo darbą. Tai juk ne gailestis. Tame bučinyje neužčiuopė nė kruopelės nenoro – kaip tik priešingai.

Ji pabučiavo, nes norėjo, o dar svarbiau, kad Ana norėjo ir toliau jį bučiuoti. Jai nebūtų buvę sunku atsitraukti, vos tik jis atsiliepė į bučinį. Merginos žodžiai prieštaravo elgesiui. Kaip ir dalykiniai kostiumėliai nesiderino su dažais nutaškytais senais drabužiais. Ana – tikra mįslė, ir Lukui tai patiko. Jam patiko galvoti apie šią merginą. Svarstyti. Jis jautėsi kaip į audringą vandenyną išmesta valtelė, o Ana buvo inkaras. Gal pavyktų susikurti ateitį be šios merginos, tačiau būtų sunku.

Víeniša.

Lukas lėtai dėliojo koją už kojos. Matė skaisčiai nušviestą valgyklą, įremtos kėdės laikė duris praviras. Ana pranyko minioje.

Durų šešėliuose pusiau pasislėpusi, nes viena kėdė pasislinko ir durys prisivėrė, stoviniavo pora. Vyras ir moteris. Lukas nebūtų atkreipęs dėmesio, jeigu ne jausmas, kuris apėmė prisiartinus.

Apčiuopiama įtampa. Veikiausiai atpažino ją todėl, kad oras tiesiog kibirkščiavo, kaip ir per tas kelias akimirkas, kai apstulbęs stovėjo po Anos bučinio.

Seksualinė įtampa.

Vyras kilstelėjo ranką, persibraukė pirštais per plaukus, delnu pasitrynė kaktą.

Džošas Ohara, nustebo atpažinęs Lukas. Skubiosios pagalbos skyriaus konsultantas, su kuriuo susipažino tądien, kai lydėjo Rodžerį po širdies priepuolio. Kai matė Džošą šįvakar, jis skubinosi paskui apsiverkusią žmoną.

Bet ši moteris – tikrai ne jo žmona.

Ši gan aukšta ir labai graži, ilgais tamsiais plaukais, surištais į laisvą uodegą.

– Mačiau, kaip ji išėjo, – kalbėjo moteris. – Atrodė baisiai, Džošai. Važiuok namo. Pasikalbėk su ja.

– Žinau, važiuosiu. Bet kol išlėkiau į lauką, ji jau dingo, o aš negalėjau... Dieve, Megana...

Lukas nugirdo tik pokalbio nuotrupas, bet ir dėl to apgailestavo. Šito jam visai nereikia žinoti. Ne jo reikalas, kaip kiti apsisunkina gyvenimą.

Jam ir savų rūpesčių iki soties.

Vis dėlto kažkas privertė atsigręžti.

Eidamas vidun, Lukas pamatė, kaip Džošas pasuka galvą. Pakreipia ją taip, kad niekas iš vidaus nematytų. Lukas pajuto vyro ketinimą. Džošas ruošėsi pabučiuoti tą Meganą. Bet beveik tą pačią akimirką Lukas pamatė, kaip moters figūrėlė išsisuka iš Džošo rankų. Purtydama galvą, moteris neatsigręždama nužingsniavo šalin.

Tiesą sakant, beveik nubėgo.

Tą reikėjo padaryti ir jam, kai Ana susiruošė pabučiuoti. Išsisukti ir dingti.

Tai kodėl taip palengvėjo, kad tokia mintis nešovė į galvą anksčiau?

Tą naktį Anos neėmė miegas.

Vos užmerkus akis, mintys pradėdavo suktis apie bučinį ir ji iš naujo viską išgyvendavo.

Vis dar jautė Luką.

Kaip judėjo šio vyro lūpos. Kaip tyrinėjo jos lūpas. Kaip užvaldė.

Jo stiprios rankos. Užtikrintas judesys, kuriuo prisitraukė ją arčiau.

Tas neįtikimai švelnus brūkštelėjimas nykščiais per krūtis.

Kaskart, išgyvenant šią akimirką, speneliai sudilgsėdavo, o pilvą perskrosdavo geismo peilis. Kaskart vis stipriau, tarsi geismas būtų pradėjęs gyventi atskirą gyvenimą. Darėsi toks stiprus, kad net skaudėjo.

Sudejavusi Ana dar sykį apsivertė lovoje. Reikia liautis apie tai galvojus – tuoj pradės švisti, ir jai teks budėti nepailsėjusiai.

Po akimirkos ji išgirdo keistą dunksėjimą. Prasimerkusi išvydo prie pat prikištas akis. Ilgas drėgnas liežuvis lyžtelėjo per veidą, uodega sudunksėjo dar smarkiau, kai Ana nusijuokė ir nusišluostė pagalve veidą.

– Turėtum miegoti, Avarija. Savo guolyje.

Išgirdęs jos balsą, šunelis patenkintas pasimuistė. Akivaizdu, kad jis neprieštarautų pažadintas vidury nakties.

– Tau gerai, – Ana iškišo ranką iš po pagalvės ir paglostė gyvūnėlį. – Gali snausti dieną, kiek tik širdis geidžia. Man reikia pamiegoti dabar, bet negaliu.

Avarija prisiglaudė prie lovos krašto ir padėjo snukį ant čiužinio.

– Jis apsimetė, kad viską išsigalvojau, – pasipiktinusi pranešė Avarijai Ana. – Iš pradžių gal taip ir buvo, bet žinai ką?

Didelės ausys išsitempė į šonus, Ana šyptelėjo ir paglostė šunelį.

– Jam patiko kaip ir man, štai ką. Jis galėjo pasitraukti, bet to nepadarė. Atsakė į bučinį.

Ir dar kaip!

Ana išleido ilgą atodūsį. Taip išliejo jausmus: prisiminimų sužadintą malonumą, taip pat gerą žiupsnį nepasitenkinimo ir daugiau negu užuominą nerimo dėl to, kas bus toliau.

Abudu apsupo tyla, Anos mintys toliau klajojo. Glostanti ranka nurimo, Avarija galiausiai nusižiovavo ir susirangė ant grindų. Į savo patalą negrįžo. Įsitaisė šalia šeimininkės, pasirengęs budėti, jei prireiks.

Bet Anos akys užsimerkė. Aišku viena – laiko atgal neatsuksi, ir po bučinio jųdviejų su Luku santykiai pasikeis. Dabar juodu neištirtoje, gal pavojingoje, bet nepaneigiamai jaudinančioje teritorijoje.

Kažin, ar Lukas irgi nemiega?

Ar jis atsimins šį bučinį?

O, taip. Ana tuo tikra, kaip ir tuo, kad bučinio nebeatsiimsi. Keista, bet tas žinojimas nuramino, ir galiausiai atėjo miegas, bet šypsenėlė nuo miegančios merginos lūpų nedingo.

Septintas skyrius

Jeigu žvilgsniu būtų galima nužudyti...

Ana nurijo ironišką šypsenėlę, nuspaudė koja vandens paleidimo pedalą ir ištiesė ranką prie muilu impregnuoto šepetuko.

Tikriausiai ji panašiai dėbsojo į Luką pačią pirmą dieną operacinėje. Niršo dėl jo buvimo. Niršo ant jo. Žinojo galinti kuo puikiausiai padaryti darbą ir viena. Jautėsi nužeminta.

Dabar Luko eilė. Po trumpo pokalbio, kai Ana išsivijo jį iš Kalėdų vakarėlio, šis susitikimas operacinėje pirmas. Dieną ar dvi ore tvyrojo neišspręstas klausimas. Tiesą sakant, Anai susidarė įspūdis, kad Lukas jos vengė, tačiau jai tai netrukdė, nes po to bučinio užplūdusi gėda išsisklaidė. Gal vyras tikėjosi, kad ji pamirš ketinusi eiti kartu operacinėn visų susijusių šalių labui, tačiau taip neatsitiko. Ana nelaukė kvietimo – paprasčiausiai atėjo.

Lukas pagirtinai kruopščiai šveitė rankas iki pat alkūnių. Panages ir tarpupirščius. Atsargiai pakreipė vandens srovę taip, kad pamuilės nubėgtų nuo riešų iki alkūnių, tada nuleido rankas ir nuskalavo plaštakas nuo riešo iki pirštų galiukų.

Kažką sumurmėjo po nosimi ir ištiesė rankas prie sterilaus rankšluosčio. Murmtelėjimas priminė žodį „šantažas“.

– Atsiprašau?

– Nieko, – suniurzgė Lukas. Žingtelėjo prie operacinės slaugės, kuri laikė chalatą pasirengusi jį surišti. Atsikrenkštė ir ištarė pakeltu balsu. – Gerai, Ana, kad šįryt turėjai laiko prisijungti prie mūsų.

– Nenorėjau praleisti, –ramiai atsakė ji. – Gan sudėtingas atvejis. Tikrai daug ko išmoksiu.

Slaugė pritarė:

– Visi mokomės. Šiandien viršutinis aukštas sausakimšas.

Ana pakėlė akis į Luką ir šyptelėjo.

Matai? – bylojo tas žvilgsnis. – Niekas nekreipia dėmesio, kad aš kartu operacinėje. Tik mudu žinome tikrąją priežastį, kodėl privalau čia būti, abu žinome, kodėl turi būti tik taip. Merginos šypsena išblėso, bet ji atlaikė žvilgsnį. Priprask, – ji tyliai patarė. – Nebūtina tai pamėgti, bet turi sutvarkyti tą reikalą.

Tik Ana nesitikėjo, jog Lukas nuspręs savaip – paskirs ją operuojančia chirurge. Jis paaiškino sudėtingesnius aspektus, bet pats paėmė skalpelį tik kelioms minutėms. Operacija buvo ilga ir sudėtinga. Auglys pusamžės pacientės plautyje čiuptuvais apraizgė pagrindines kraują į širdį grąžinančias kraujagysles. Diagnozuota tik tada, kai sumažėjus kraujo srautui išsivystė širdies nepakankamumas. Dėl sutinusių kulkšnių ir dusulio moteris galiausiai buvo priversta kreiptis pagalbos į gydytojus.

Laimė, su širdimi viskas gerai, bet operacija, per kurią reikėjo pašalinti kuo daugiau auglio, kebli. Pacientę beveik penkias valandas laikė prijungtą prie dirbtinio kvėpavimo aparato, kol Ana su Luku išlaisvino kraujagysles ir pašalino plaučių skiltį. Baigiantis procedūrai, Ana pasijuto mirtinai išsekusi. Atsipalaidavo, kai ligonę atjungė nuo kvėpavimo aparato, ir širdis vėl pradėjo plakti. Tik tada mergina atsitokėjo supratusi, kaip Lukas išsprendė priežiūros klausimą. Jis privertė Aną atlikti visą darbą ir taip spaudė, kad ši neturėjo laiko nė pagalvoti apie jo susitelkimą.

Jeigu jis nori taip žaisti, tebūnie. Tiesą sakant, puiku. Kad galėtų ją stebėti ir raginti gerinti įgūdžius, Lukui teks susikaupti taip, lyg vienas atliktų procedūrą. Netgi dar labiau, nes teks mąstyti keliomis kryptimis, kad numatytų galimus nesklandumus, jeigu kartais Ana nepagalvotų.

Tiesa, šįkart jų minčių keliai visiškai sutapo. Juodu dirbo neįtikimai susiderinę. Ana kaipmat būtų pastebėjusi, jei Lukas būtų praradęs susitelkimą. Taip nenutiko. Jai buvo sunku. Ji daug išmoko. Pašaliečių akimis, abu dirbo kaip glaudi, darni komanda. Anos nuomone, kol kas jos iniciatyva visiškai pasiteisino, ir taip manė ne tik ji. Pacientės gyvenimo kokybė pagerėjo, o galbūt ir jo trukmė bus ilgesnė negu tikėtasi.

Lukas dar nepasirengęs pripažinti, tačiau buvo ir daugiau aspektų, nors ir nematomų. Jis ne tik išgelbėjo savo reputaciją, bet ir niekas iš daugybės stebinčiųjų nepajuto povandeninių srovių. Visi matė tik išskirtinius skyriaus vadovo operavimo ir mokymo įgūdžius. Pagarba jam tikriausiai ūgtelėjo dar keliais laipsniais.

Gal Ana ir mirtinai pavargo, bet netvėrė džiaugsmu. Sumanymas gali išdegti.

Ir galbūt gerai, kad Lukas toks niurgzlus. Per kelias dienas Anai teko ne vienas piktas dėbtelėjimas. Stebėtinai dažnai ir ne tik tada, kai ji tikėjosi, kad jos keliai susikirs su viršininko per ligonių apžiūras arba susirinkimus.

Ji pradėjo jausti tą klajojantį, įdėmų žvilgsnį nemenku atstumu. Pavyzdžiui, iš koridoriaus galo, kai išeidavo iš lifto. Arba per visą valgyklą, kai per pietus atsistodavo į eilę. Regis, Luko buvo pilna visur. Visą laiką. Kad ir kaip vėlai likdavo darbe, norėdama atsigriebti su popieriais, kad ir kaip anksti ateidavo, norėdama nudirbti dienos darbus, jis būdavo ten. O gal Ana tapo gerokai jautresnė?

Pernelyg jautri.

Tad, taip, gerai, kad Lukas toks niurgzlus. Tai reiškė, kad jis negalvoja apie tą nevykusią jai galvon šovusią mintį pabučiuoti. O jei ir galvoja, dėl to nesidžiaugia. Kad ir kaip ten būtų, Lukas nenorės pakartoti to epizodo, ir būtent tokia mintis padėjo Anai judėti į priekį. Pamiršti, toliau siekti karjeros ir gyventi savo gyvenimą.

Viskas gerai.

Jeigu gana dažnai sau tai kartos, šie žodžiai išsipildys.

Praūžus Kalėdoms ir Naujųjų metų šurmuliui turėjo tapti lengviau.

Grįžus prie įprastų darbų ir toliau nuo daugybės švenčių džiaugsmą skleidžiančių žmonių, atsikračius priverstinio linksmumo, turėjo pasidaryti geriau. Net pacientai linkėjo Lukui laimingų metų, o kvietimų į renginius jis gavo tiek daug, kad net pristigo pasiteisinimų. Buvo priverstas nuolat šypsotis.

Be abejo, geriausia sukiotis operacinėje. Čia neleidžiama pakabinti girliandų, o slaugėms tenka išsisegti kvailus kalėdinius auskarus. Lukas nepakentė tuščių kalbų, tad nereikėjo klausytis apie vaikus, skaičiuojančius, kiek dar naktų liko iki Kalėdų, arba apie pasiruošimą Naujųjų metų sutikimui.

Vienintelis trūkumas operacinėje – Ana, nes įgyvendino grasinimą jį prižiūrėti. Jo atsakas prilygo puolimui. Jeigu ši mergina nori taip elgtis ir apsimetinėti esanti čia tam, jog tobulintų žinias ir įgūdžius, teks paprakaituoti, užuot stebėjus.

Lukas nustebo, kad Ana su entuziazmu pasinaudojo galimybe, ir visi viršutiniame aukšte turėjo būti įtikinti, jog tai vienintelė priežastis, kodėl ji atsidūrė vienoje operacinėje su savo viršininku. Dar labiau nustebino, kokį džiaugsmą patyrė ją mokydamas. Kažkuriuo metu per tą pirmosios pacientės su širdies darbui grėsmę keliančiu augliu operaciją Lukas liovėsi stebėjęs kaip vanagas ir registravęs smulkmenas, ką padarytų geriau negu Ana, ir ėmė dalytis žiniomis. Kaip greitai ji susigaudė, apie ką kalbama, ir kaip mikliai tas žinias panaudojo!

Darbas drauge ne tik teikė malonumo – reikia pripažinti, matydamas ją šalia Lukas jautė palengvėjimą.

Dėl visa ko.

Įdėmiai stebėjęs ją per tą operaciją, Lukas ir toliau negalėjo nuleisti nuo Anos akių. Jis teisino save norėjęs pasitikrinti, ar ji nestebi. Sekė ją per apžiūras ir susirinkimus. Netgi valgykloje. Nesunku susikurti progų pamatyti savo pavaduotoją. Intensyvios priežiūros skyriuje netrūko pacientų, kurių būklę reikėjo įvertinti iš naujo. Visada atsirasdavo skyriaus reikalų, kuriuos turėjo aptarti. Tiriamųjų projektų, kuriuos reikėjo suplanuoti ir stebėti jų eigą.

Lukas suprato, kad Ana praleidžia beveik tiek pat daug laiko ligoninėje kaip ir jis pats. Pernelyg daug valandų, kad dar liktų laiko asmeniniam gyvenimui. Kada ji remontuoja tą savo trobelę ar rūpinasi augintiniu? Aišku, tai ne jo reikalas.

O gal? Kurį laiką jis laužė galvą, ar Ana taip noriai imasi darbo dėl to, kad yra atsidavusi karjerai, ar vis dėlto tai turi ką nors bendro su jam skirtu bandomuoju laikotarpiu. O gal taip atrodo todėl, kad vis stengiasi ją žingsniu pralenkti?

O gal... jis laukia kokio nors signalo, kad ji dar prisimena tą bučinį?

Kad Ana galvoja apie tą nutikimą taip pat dažnai, kaip ir jis? Kartais sugavęs merginos žvilgsnį Lukas keistai susijaudindavo. Apimdavo nuojauta, kad galbūt ji prisimena.

Kad galvoja, ar kitas bučinys būtų toks pat nepaprastas.

Laukia pakartojimo...

Vieną pirmųjų naujųjų metų darbo dienų Ana su Luku ir stažuotoju kalbėjosi Luko kabinete. Aptarinėjo naują tyrimo projektą, kuris kaip tik turėjo būti pradėtas įgyvendinti.

– Pagrindinė ilgos hospitalizacijos, sergamumo ir mirtingumo po širdies operacijų priežastis – kraujavimas ir infekcija, – priminė Lukas jaunam gydytojui. – Gan dažnai infekcija yra kraujavimo padarinys.

Ana tyliai klausėsi. Luko dėmesys nukreiptas į kitą žmogų. Net kai įtraukdavo ją į pokalbį, vyras pamiršdavo piktai dėbtelėti, ir jausmas, kad ji vis tikisi pamatyti įrodymų, jog Lukas netinka eiti atsakingas pareigas, pranyko. Ji diskutavo su protingu ir įkvepiančiu bendradarbiu ir tuo džiaugėsi.

Netgi mėgavosi.

Stažuotojas linksėjo galva.

– Ar todėl, kad jie pagaulesni infekcijai dėl silpno širdies darbo?

– Į tai reikia atsižvelgti. Taip pat svarbu, kiek laiko buvo atverta krūtinės ląsta, ar pacientas buvo prijungtas prie dirbtinės kraujotakos sistemos, ar taikyta hipotermija. Dėl šių aspektų atlikta daugybė tyrimų. Mes siekiame galbūt paneigti jų rezultatus, remdamiesi naujesniais duomenimis arba bandymų metodais, arba pridėti kitus svarbius parametrus. Štai, išspausdinau kelis straipsnius.

Stažuotojas išpūtė akis, Ana irgi.

Nuo kada Lukas ligoninėje, kad spėjo suieškoti ir išspausdinti tokią šūsnį popierių? Juk jam šiandien laisvadienis. Nejau jis nenori būti kur nors kitur? Nejau nėra žmonių, su kuriais norėtų praleisti laiką?

Ir kodėl pagalvojusi, kad Lukas mieliau susitinka čia su ja, Ana pasijuto pamaloninta? Neketino nagrinėti savo reakcijos. Tiesą sakant, neturėjo nė progos, nes suskambo jos pranešimų gaviklis.

Lukas metė aštrų žvilgsnį, ir Ana nebyliai atsiduso.

– Ar galiu pasinaudoti tavo telefonu?

– Žinoma.

Atsiliepė Benas Karteris. Ana įdėmiai išklausė.

– Bėgu, – skubiai tarstelėjo. – Lukas irgi čia. Abu ateisime.

– Kas dedasi? – merginai padėjus ragelį paklausė Lukas.

– Tuoj pat nusileis sraigtasparnis. Atgabena trylikametį berniuką. Jam hipotermija, būklė nestabili. Ektopinis aktyvumas stiprėja, tad bet kurią minutę gali sustoti širdis. Benas nori, kad būtume pasirengę, jeigu kartais berniuką reikėtų šildyti naudojant dirbtinę kraujotaką. Jis įspėjo operacinę ir iškvietė techniką.

– Tu – budinti gydytoja. Manęs šiandien čia nė neturėtų būti.

Ana jau stovėjo tarpduryje. Pasisukusi pamatė išsižiojusį stažuotoją, o Luko veide išvydo... varge... Atsargumą? Ar viltį? Kodėl?

Ji neturėjo laiko svarstyti asmeninius klausimus. Grėsė pavojus vaiko gyvybei, o gaivinti sušalusį žmogų kraujotakos ir dirbtinio kvėpavimo aparatūra jai buvo naujas dalykas. Anai teko apie tai skaityti, bet ji niekada nematė, kaip tai daroma. Mergina užgniaužė beužplūstančią paniką.

Sekundėlę ji stebeilijo Lukui tiesiai į akis, nors tas veikiausiai įžvelgė jos baimę, o galbūt kaip tik dėl to.

– Bet tu esi čia, – ji tyliai atsakė. Nebesvarbu, kad stažuotojas viską girdėjo. – Ir man reikia tavęs, Lukai.

Abudu nusekė jai iš paskos, bet pasitikėjimo Anai įkvėpė būtent aukšta Luko figūra. Visi žingsniavo taip greitai, kad pasiekus skubiosios pagalbos skyrių Lukas regimai šlubavo. Tačiau jie vis tiek ėjo vienas šalia kito.

Komanda.

Pagrindinė gaivinimo zona knibždėjo žmonių. Ryškiaspalviais drabužiais vilkintys sraigtasparnio gydytojai kartu su ligoninės medikais atsargiai perkėlė ligonį. Sambrūzdis, skubūs nurodymai.

– Švelniau! Netrinktelėkit. Širdis vos laikosi.

– Ar „Bair Hugger“5 įjungta?

– Gliukozės, ne fiziologinio tirpalo. Įdėkit į mikrobangų krosnelę, kad pašiltų.

– Deguonis turi būti pašildytas ir prisodrintas drėgmės.

– Uždėkite daugiau elektrodų. Reikia dvylikos derivacijų EKG.

– Kokia dabar temperatūra?

– Devyniolika su puse laipsnio Celsijaus.

Lukas vos girdimai švilptelėjo.

– Žemiausia temperatūra, kurios žmogus išgyveno nepatyręs neurologinių pakitimų, buvo apie trylika laipsnių, ar ne? – tyliai tarstelėjo Ana. Kitoje patalpos pusėje mindžikavo įsibaiminusi berniuko motina.

Gaivintojų komandos vadovui Benui Karteriui kėlė nerimą deguonies saturacija berniuko kraujyje.

– Intubuosiu, – nusprendė jis. – Visus, kurie nesate reikalingi, prašau atsitraukti. Atliekant šią procedūrą svarbu kuo mažiau judinti ligonį.

Vienas paramedikų atsitolino ir atsistojo šalia pasirengusių imtis darbo Anos ir Luko.

– Kas nutiko? – paklausė Ana.

– Kalėdoms vaikis gavo pačiūžas, – aiškino gydytojas. – Šeima gyvena ūkyje į šiaurę nuo miesto, ten yra užtvanka. Berniukas su broliu išsiruošė pačiuožinėti, užlipo ant plono ledo ir įlūžo. Praėjo pusvalandis, kol brolis surado ganėtinai storą šaką ir ištraukė nelaimėlį, dar pusvalandis, kol parbėgo namo ir sukėlė triukšmą. Mes atskubėjome į įvykio vietą gal po kokios pusantros valandos. Pūtė stiprus vėjas. Kai pamatavome, jo temperatūra buvo aštuoniolika laipsnių.

– Širdies ritmas? – Lukas stebėjo, kaip Benas su kitais intubuoja berniuką, ir klausėsi Anos pokalbio su paramediku.

– Lėta prieširdžių fibriliacija. Ryškios J bangos.

Žemesnės negu trisdešimt laipsnių temperatūros pakanka, kad žmogui grėstų širdies aritmija – širdis gali ir visai sustoti. Berniukas pavojingai atšalęs, bet vilties dar yra. Ana prisiminė, ką medicinos mokykloje girdėjo apie hipotermiją.

– Jei žmogus šiltas ir negyvas, jis dar nėra negyvas, – paskelbė ji.

Pacientą užklojo „Bair Hugger“ šildomąja antklode, kad karšto oro srove šildytų paciento odą. Į veną lašino pašildytus skysčius, kad pakeltų kraujo temperatūrą, bet visa tai veikė per lėtai, kad padėtų taip sušalusiam kūnui.

– Lukai, – Benas galiausiai atsitraukė nuo paciento, įsitikinęs, kad šio būklė tokia stabili, kokios galima tikėtis. – Nemaniau, kad tu šiandien budi.

– Nebudžiu, – Lukas pašnairavo į Aną ir šyptelėjo. Jis čia, nes Anai jo reikia, tačiau atrodė, kad jis nori atskleisti jai, jog yra patenkintas būdamas drauge.

– Na, džiaugiuosi, kad jūs čia. Abudu.

– Koks planas?

Benas paniuro.

– Šildydami išoriškai, per valandą pakelsime temperatūrą tik dviem su puse laipsnio. Jis pernelyg atšalęs, kad tiek temptų. Jeigu prijungtume prie dirbtinės kraujotakos aparato, galėtume kelti temperatūrą po septynis su puse laipsnio per valandą.

– Tokia invazinė procedūra nepateisinama, nebent sustotų širdis. Ką galvojate apie pleuros lavažą?

Šalia stovėjęs stažuotojas suglumo.

Ana palinko arčiau.

– Tai procedūra, kai kateteriu pro šonkaulius į krūtinės ląstą įleidžiama daug šilto vandens.

– Irgi gan sudėtinga, – kalbėjo Benas. – Gali būti, kad ir mažiau veiksminga. Kol kas ventiliuosime plaučius ir stebėsime širdies ritmą. Netrukus turėtume gauti kraujo tyrimus. Noriu pamatyti, kas darosi su rūgštimis ir šarmais. Lėta prieširdžių fibriliacija dar nėra taip blogai.

– Reikia padaryti arterinio kraujo dujų tyrimą, – įsiterpė Ana. Žingtelėjusi į priekį, paėmė iš EKG aparato lendantį popieriaus lapą, bet nespėjo išanalizuoti kreivių. Monitorius lovos galvūgalyje išleido įspėjamąjį signalą.

– Skilvelių tachikardija, – kažkas įspėjo. – Neapčiuopiu pulso.

– Dabar skilvelių fibriliacija.

– Pradėkite dirbtinį kvėpavimą, – nurodė Benas, stodamasis prie lovos. Vyras atsisuko į Luką, šis linktelėjo.

– Vieną elektros šoką. Jei nepadės, tęskite dirbtinį kvėpavimą ir gabenkite į operacinę.

– Trečioji operacinė paruošta. Techniką iškviečiau, kai susisiekiau su Ana.

– Kraunasi, – kažkas įspėjo, – atsitraukite.

Lukas darsyk linktelėjo ir palietė Anos ranką.

– Eime. Geriau būkime nusiprausę ir pasiruošę, jeigu mūsų prireiks.

Šalta, nejudanti širdis.

Techniškai šis vaikinukas jau negyvas, o jie galvoja galį vaidinti Dievą ir sugrąžinti jį į gyvenimą.

Lukas matė įtampos raukšleles aplink Anos akis. Žinojo, kad po kauke tvirtai suspaustos lūpos. Ir, kad ir koks nežymus buvo krūptelėjimas, jis tai pajuto, kai Anos rankos palietė atšalusią širdį ką tik atvertoje mažoje krūtinėje.

– Turime greitai suktis, –tyliai priminė jis. – Standartinis apėjimas. Arterinė kaniulė eina į kylančiąją aortą. Dešiniojo prieširdžio kaniuliacija viena dviejų pakopų kaniule.

Ana linktelėjo. Ji jau darė kisetinę siūlę kraujagyslėje, kuria kraujas iš širdies išsivaikščiodavo po visą kūną.

Kelias minutes abu chirurgai įtemptai dirbo. Įstatė kaniulę, ir berniuko kraujas tekėjo per dirbtinės kraujo apytakos aparatą, o ne per trapų kūnelį. Tekėjo ir buvo atsargiai šildomas.

Kaip chirurgai kol kas jie negalėjo daugiau nieko padaryti, kol ateis laikas atjungti pacientą nuo dirbtinės kraujo apytakos aparato ir sutvarkyti kraujagysles, į kurias įstatytos storos žarnelės. Paskui, reikia tikėtis, pavyks priversti jo širdį plakti, tada užsiūs krūtinės ląstą ir lauks, kad berniukas atsigautų. Lauks ir žiūrės, ar jo smegenys atlaikė šį siaubingą sukrėtimą.

Po kelių valandų Lukas surado Aną kabinete. Anksčiau ji vis matavo atstumą tarp intensyvios priežiūros skyriaus ir palatų. Tarp valgyklos, kur neprarijo nė kąsnio, ir intensyvios priežiūros skyriaus. Tarp savo kabineto ir intensyvios priežiūros skyriaus.

– Pernelyg ilgai viskas tęsiasi, – karščiavosi ji, kai už durų pasirodė Lukas.

– Ritmas geras, kūno temperatūra normali. Hiperglikemijos nebėra. Inkstų funkcija gera.

– Žinau, žinau. – Ana vis žingsniavo, rankomis apkabinusi save, lyg ieškotų paguodos. – Kraujo dujų rodiklis irgi normalus, širdies slėgiai geri. Bet galimos komplikacijos: tromboembolija, išsėtinė intravaskulinė koaguliacija... – Ana įtraukė oro. – Ar matei jo mamą, Dženetę? Ar žinai, kad jo brolis šešeriais metais vyresnis ir kad prieš susilaukdama Džeimio ji patyrė du persileidimus? O kas... kas, jeigu berniukas neatsibus?

– Ana... – Lukas atsistojo priešais ją ir privertė sustoti. Suėmė už pečių. Mergina taip įsijautė, taip troško, kad pasisektų, kad nebepajėgė blaiviai mąstyti. Dar nematė jos tokios.

Taip įsijautusios.

Tokios susirūpinusios.

– Slopinamieji silpninami po truputį. Dar praeis laiko, kol jis pradės kvėpuoti savarankiškai. Anksčiau tikrai neatsibus.

– Bet jeigu...

– Liaukis, – subarė Lukas.

Jis tebelaikė suspaudęs jos pečius. Žvelgė į išblyškusį Anos veidą. Tos stulbinamai žalios akys įsmeigtos į jį. Mergina laukė vilties suteikiančių žodžių. Tikėjo tuo, ką jis sakė. Vyro žvilgsnis nuslydo prie jos lūpų, užfiksavo virptelėjimą, ir tai atrakino kažką giliai viduje.

– Daktare Bartlet, tau reikia prasiblaškyti, – sušnibždėjo Lukas.

Ana iškart suprato, ką jis nori pasakyti. Žvilgsnis slystelėjo prie jo burnos, Lukas liežuviu suvilgė apatinę lūpą. Lėtai. Apgalvotai.

Laikas sustojo.

– Mmm...

Išsprūdęs garsas galėjo reikšti sutikimą, bet labiau priminė reikmę. Geismą.

Kitokio leidimo Lukui ir nereikėjo. Rankos paleido pečius. Vienu delnu jis suėmė merginos pakaušį, kitu kilstelėjo smakrą ir pasilenkė žemyn.

Šį bučinį pradėjo Lukas. Jis valdė padėtį ir norėjo, kad Ana nejaustų nieko daugiau, tik pojūčius, kuriuos ketino sužadinti lūpomis. Ir liežuviu.

Šio bučinio Ana niekada nepamirš.

Anos rankos taip ir liko apsivijusios apie kūną, netgi po pirmo Luko lūpų prisilietimo.

Jai reikėjo susitvardyti sekundę prieš bučinį. O dabar jautė, kaip vyro pirštai priglunda ir suima jos galvą ir smakrą. Numanė, kad šitas bučinys kur kas prasmingesnis nei pirmasis.

Žiūrėdama, kaip artėja jo veidas, mergina neužsimerkė. Taip lėtai... Ji dar stipriau suėmė save rankomis, nes pasirodė, kad krenta.

Geismas įtraukė į sūkurį, ir ji pašėlusiai sukosi. Visiškai nevaldomai.

O tada vyro lūpos palietė Anos lūpas ir užvaldė burną. Klausdamos. Savindamosi. Duodamos. Reikalaudamos dalyvauti ir atsakyti.

Kūnu nuvilnijo pojūčiai, ir klaiki įtampa, kausčiusi nuo tos akimirkos, kai ji palietė šaltą Džeimio širdelę, atlėgo. Oda sudilgsėjo ir sutirpo, raumenys atsisakė klausyti sąmonės komandų. Rankos atsipalaidavo ir apkabino Luko kūną. Ji jautė stiprius raumenis ir stabiliai dunksinčią širdį, ir visą tą laiką jo lūpos išdarinėjo pasakiškus dalykus. Dabar jau tirpo ir jos kaulai. Lukas galėtų čiupti ją į glėbį, pasiguldyti ant grindų, ir ji noriai...

Lukas atsitraukė, ir akimirką Ana tepajėgė galvoti, kaip apglėbti jį dar stipriau. Vėl prisitraukti prie savęs.

– Telefonas, – jis švelniai pasakė.

– Oi... – Ana prisidengė delnu burną ir netvirtai įtraukė gurkšnį oro. – Geriau jau atsiliepsiu, ar ne?

Lukas šypsojosi.

Iš tiesų šypsojosi. Prie akių susimetė raukšlelės, o lūpų kampučiai įsmigo skruostų duobutėse.

– Taip, – linktelėjo jis, – geriau atsiliepk.

Eidama prie rašomojo stalo, ji už kažko užkliuvo. Dangus težino, ką pamanė intensyvios priežiūros skyriaus konsultantas kitame linijos gale, kai Ana išmekeno pirmuosius žodžius, bet tai, ką ji išgirdo, iškart grąžino į realybę. Po akimirkos mergina padėjo ragelį.

– Džeimis pats kvėpuoja, – pranešė Lukui. – Jis paspaudė mamos ranką.

Ana pasibaisėjo pajutusi, kaip akyse renkasi ašaros. Ji niekada neverkia. Ir tikrai neašaroja matant bendradarbiams vyrams.

Bet Lukas nekreipė dėmesio. Ištiesęs ranką prisitraukė ją artyn ir apkabino. Šįkart nebučiavo, tiesiog laikė suspaudęs glėbyje. Laikė ilgiau, negu derėtų džiaugsmingai apkabinus. Taip ilgai, kad Ana suprastų, jog jis žino, kaip ji jaučiasi. Taip ilgai, kad ji spėjo keliskart giliai įkvėpti ir priversti smegenis grįžti prie normalaus darbo.

– Jeigu pasiskubintume, dar pamatytume, kaip jis atbunda, ir susigaudytume, ar gresia neurologiniai sutrikimai.

Po valandos juodu stovėjo tarp susirinkusiųjų aplink Džeimio lovą intensyvios priežiūros skyriuje. Berniuko vokai virptelėjo ir prasimerkė. Atvažiavo tėvas ir vyresnysis brolis, bet arčiausiai buvo mama. Ją Džeimis išvydo pirmiausia.

Vaikas keliskart mirktelėjo. Prasižiojo, pakrutino lūpas, paskui suraukė kaktą, lyg negalėtų priversti lūpų padaryti tai, ką buvo sumanęs. Tuščiomis akimis pažvelgė į prie jo palinkusią moterį, ašaromis pasruvusiu veidu.

Susirinkusieji sulaikė kvapą.

Lukas ir Ana stovėjo šalia. Taip arti, kad jųdviejų pečiai lietėsi. Kitiems nematant, Lukas supynė pirštus su Anos.

Džeimis pabandė dar sykį.

– Mama? – ištarė gergždžiančiu balsu, bet aiškiai. – Kas atsitiko?

Ana pajuto, kaip Lukas spusteli jos pirštus taip stipriai, kad net suskaudo, bet ji tik pasuko galvą ir sutiko jo žvilgsnį.

Luko akių gilumoje išvydo spindintį triumfą.

Kol niekas nepastebėjo, Lukas paleido ranką, bet užsimezgęs ryšys nenutrūko. Jis išliko vyro akyse. Dabar jie daugiau negu bendradarbiai.

Šįvakar Lukas važiuos su ja namo. Arba ji važiuos pas jį. Nesvarbu, kuris pas kurį. Dėl to nereikėjo nė tartis, nes tai jau nuspręsta. Anksčiau, jos kabinete. O gal ir dar anksčiau, tik nė vienas nežengė žingsnio į priekį.

Dabar juodu žengė tą žingsnį ir abu žinojo, kad kelio atgal nėra.

5 Šildomųjų antklodžių gamintojo prekės ženklas.

Aštuntas skyrius

Avariją paliko ūkyje pavažiavus keliu kiek toliau už Anos namelio.

– Šunelis ten dažnai būna, – patikino Luką Ana. – Nieko nesutrukdau, jeigu užtrunku darbe. Džunė jį myli. Būtų pasilikusi, bet Dagas tarė savo žodį.

Nuslopus džiaugsmui, kad pavadino augintinį jo pasiūlytu vardu, Lukas pastebėjo, kad žodžiai Anai iš burnos tiesiog liejasi. Gal ji nervinasi? Abejoja, ar tinkamai pasielgė, šįvakar prie Šventojo Pirano ligoninės įsėdusi į jo automobilį?

Jis ir pats mažumėlę įsitempęs. Kariuomenės palapinėse sekso reikalai tvarkomi kur kas paprasčiau. Kai užplūsta potraukis arba desperatiškai reikia išsiblaškyti, palapinės ir kitos privačios vietelės ranka pasiekiamos, tad nelieka laiko persigalvoti. Jokio nepatogumo. Jokio spaudimo. Paskui jokių saitų.

O dabar kitaip.

Dabar Lukas jautė pavojų. Grėsmę sielos ramybei, kurią taip stengėsi pasiekti. Santykiams su svarbia bendradarbe. Pačiai Anai... nes ji gali likti įskaudinta. Gali užsinorėti to, ko jis negalės duoti.

Pavyzdžiui, įsipareigoti.

Keista, kad baimė įskaudinti Aną nusvėrė kitus asmeniškumus, kuriuos reiškė šis žingsnis. Lukui norėjosi apginti merginą. Apsukti automobilį ir parvežti atgal į ligoninę. Leisti Anai grįžti trobelėn. Vienai.

Sukdamas į keliuką prie savo namo paplūdimy, Lukas dirstelėjo į pakeleivę. Ši paleido plaukus ir sruogos nevaržomai krito iki pečių. Rankos sunertos ant kelių, ji vis dar vilkėjo dalykiškais drabužiais.

Nebeilgai. Lukas lyžtelėjo staiga perdžiūvusias lūpas. Vis dar yra laiko, pasakė sau. Jis gali apsisukti. Pasakyti, kad persigalvojo, galbūt sumanymas nelabai vykęs, žinant, kaip glaudžiai abiem tenka dirbti.

Bet Ana, regis, pajuto tą paskubom mestą žvilgsnį ir pasisuko į jį. Gatvės žibinto apšviestame blyškiame veide akys atrodė didžiulės. Lūpos šiek tiek pravertos, ko gero, jai taip pat džiūvo burna, nes mergina atkartojo jo veiksmą ir lyžtelėjo lūpas. Visi geri ketinimai akimirksniu išgaravo Lukui iš galvos. Beveik gėdydamasis atsikrenkštė, ir tas garsas nuskambėjo kaip urzgimas.

Ana atsiduso, galvodama, kad Lukas taip reaguoja į jos plepalus, kuriais ji mėgino sutrumpinti nejaukią kelionę.

– Žinau, kvaila įsitaisyti šunį dirbant tokiu grafiku, bet kai esu namie, Avarija – puikus draugužis.

O, Dieve... nejau ji jaučiasi vieniša?

Troškimas apsaugoti šią merginą nuo nuoskaudos virto kažkuo kitu. Gal Lukas ir negali pasiūlyti įsipareigojimų arba kitokios ateities, bet bent jau laikinai užpildys tuštumą jos gyvenime ir palaikys draugiją. Suteiks tokio artumo, kuris leistų jai pasijusti ne vienai pasaulyje. Ji pamatys, kad kažkam norisi suteikti jai malonumą.

Kad ji kažkam rūpi.

Ir ji ne vienintelė, kuriai to reikia.

Anai patiko, kad Lukas neužtraukė užuolaidų miegamajame, kai ją atsivedė. Jo namas stovėjo beveik paplūdimyje. Ne tarp uolėtų pavojingų olų, kurių gausu šioje pakrantėje, bet smėlėtame ruože, gana plačiame, kad susidarytų lygios bangos. Tikras brangakmenis – tokius banglentininkai mėgsta laikyti paslaptyje. Giedros, šaltos nakties mėnesiena ne tik nušvietė vaizdą lauke, bet ir viduje užteko šviesos, tad nereikėjo jungti elektros. Tai jai irgi patiko.

Ji jau atsisakė užkąsti ar išgerti. Tam bus laiko vėliau. O gal ir ne. Juodu čia dėl vienos priežasties – pratęsti jos kabinete pradėtą bučinį. Užbaigti, kas įpusėta.

Vis dėlto čia Ana jautėsi kitaip. Taip nervinosi, kad negalėjo nė pažiūrėti į lovą, todėl tiesiog žvelgė pro didžiulį langą į paplūdimį. Lukas atsistojo jai už nugaros. Delnais perbraukė per rankas. Lėta glamonė nuo alkūnių iki pečių ir atgal, tada vyro rankos sustojo.

– Ar tu tuo tikra, Ana? – jis sukuždėjo. – Nieko tokio, jeigu persigalvojai.

Ji atsisuko, ir staiga viskas pasidarė labai lengva. Tarsi Luko kūno šiluma trauktų kaip neatsispiriamas magnetas. Sukdamasi mergina krūtimi brūkštelėjo per jo ranką, ir pojūčiai numaldė užsilikusį nerimą.

– Nenoriu persigalvoti, – ji švelniai ištarė. – O tu?

Užuot atsakęs Lukas palenkė galvą ir prigludo prie jos lūpų. Pro neuždengtą langą sklido nakties vėsa, blyški mėnesiena neskleidė šilumos, tačiau Ana dar niekada nesijautė tokia sukaitusi.

Tvilkydamas lūpas, Lukas užvaldė jos burną. Rankos nubėgo merginos kūnu, segiodamos palaidinukės sagas ir traukdamos drabužį šalin. Kaitra tvenkėsi Anos viduje, kol žiūrėjo, kaip jis nusirengia ir atsistoja mėnulio šviesoje. Aukštas, lieknas ir galingas. Didingai vyriškas.

Ji troško, kad Lukas čiuptų ją į glėbį ir sviestų ant lovos, bet jis atsistojo priešais. Prigludo oda prie odos. Jos krūtys prisispaudė prie tvirtos vyro krūtinės, pilvu jautė jo susijaudinimą. Šis vyras jos geidžia. Kaip ir ji geidžia jo. Tada Lukas apsikabino Aną, ir abiejų lūpos susitiko. Lėtame šokyje, judėdami kaip vienas, juodu kažkaip pasiekė lovą ir kartu atsidūrė pataluose. Susipynusių rankų ir kojų, aistringų bučinių ir nepasotinamo geismo sūkury Lukui liko laiko tik sugraibyti apsaugą naktinio stalelio stalčiuke.

Tas kelias sekundes, kai jį stebėjo, Ana jautėsi pakibusi laike ir erdvėje. Persmelkusi laukimo nuojauta tikriausiai buvo saldžiausias kada nors patirtas pojūtis, ir ji laikėsi to įsitvėrusi, žinodama, kad tuoj tuoj išnyks. Norėjo, kad laukimas baigtųsi, kad pajustų Luką savyje. Užpildantį tas kūno kerteles, kurios dar niekada nesijautė tokios tuščios. Siekiantį daugiau nei vien fizinį kūną.

Ana žinojo, kad Lukas pajėgs pasiekti jos sielą.

Tokia smarki aistra gali sudeginti ir suteikti neįtikėtino fizinio pasitenkinimo. O dar geriau, kad abiem galiausiai atgavus kvapą Lukas nusišypsojo Anai.

– Dabar galėsime susipažinti kaip pridera, – pažadėjo.

Taip jie ir padarė. Lėtai tyrinėjo vienas kitą. Ana užčiuopė raumenis, gyrė, koks jis stiprus. Lukas vienu pirštu apvedė Anos krūtį, nuslydo plokščiu pilvu iki bambos.

– Tu graži, – sukuždėjo Lukas.

Ji apčiuopė randus ant Luko kojos, ir jis pamėgino perkelti ranką, bet mergina neleido.

– Tai tavo dalis, Lukai, – ji švelniai sušnabždėjo. – Nagi, nesislėpk.

Jis nutyko, kai ji palietė deformuotą šlaunies raumenį ir nelygias randų linijas.

– Bjauru, ar ne? – galiausiai išspaudė vyras.

– Ne. Man jie sako, kad turi drąsos. Kad tu kitoks. – Pasirėmusi ant alkūnės, Ana pažvelgė į Luką iš viršaus. Netgi prieblandoje matė, kaip apsiniaukė jo akys palietus randus. Tai, ką jautė ant jo kojos, buvo niekas, palyginti su nematomais randais. – Ypatingas, – sukuždėjo ir pasilenkusi jį pabučiavo.

Ana pasistengė sudėti į tą bučinį viską, ko negalėjo pasakyti žodžiais. Atskleisti, kad priima Luką tokį, koks jis yra. Su randais. Kad ji irgi drąsi. Kad ja galima pasitikėti.

Jie pasimylėjo dar sykį, šį kartą lėtai ir švelniai, tada Ana užmigo Luko glėbyje, jausdamasi lyg plaukiotų ant visiško pasitenkinimo, pažado ir vilties debesio. Vilties, tokios masinančios, kad buvo saugiau užmigti, negu leistis į apmąstymus, kuriems greičiausiai nėra pagrindo.

Pabudo viena svetimoje lovoje. Gulėjo ir klausėsi, bet name tvyranti ypatinga tyla Anai bylojo, kad ji tarp šių sienų vienut viena. Pasukusi galvą, mergina pamatė prie lovos švytintį skaitmeninį laikrodį. Trečia ryto. Kur, po galais, Lukas?

Įsisupusi į sulamdytą paklodę, Ana pakilo iš lovos. Instinktas nuvedė ją tiesiai prie lango, ir ji pažvelgė laukan, kaip ir pirmąkart įžengusi į šį kambarį. Ilgą laiką tamsoje neįmatė nieko, paskui pro tirštą debesį išniro mėnulis, ir ji išvydo Luką. Paplūdimyje.

Bėgiojantį.

Kaip jis taip gali? Ne tik todėl, kad dabar gili naktis ir turėtų būti šalta, bet kaip sunku turi būti bėgti sužalota koja per klampų smėlį – juk Lukas net greičiau žengdamas pastebimai šlubčioja, o pastovėjus ilgiau koja įskausta.

Jį gena stipresnės jėgos, nei Ana iš pradžių manė, ir tai kėlė nerimą. Gal jis nieko nesiekia, o tiesiog bando pabėgti.

Netrukus Lukas sukaitęs po karšto dušo grįžo į lovą ir apsikabino Aną, o ji su džiaugsmu paaukojo miegą, kad galėtų vėl pasimylėti. Tik šįkart jautė kai ką daugiau. Rūpinosi dėl Luko. Žinojo esanti su itin nerimastingu žmogumi.

Prašvitus Lukas ir vėl prapuolė iš lovos, bet Ana jau žinojo, kur ieškoti. Šįkart jis nebėgiojo paplūdimiu. Ji matė tamsią figūrą, brendančią į bangų mūšą. Neriančią į dūžtančią bangą ir plaukiančią stipriais, vienodais mostais lygiagrečiai su krantu.

Kol Lukas grįžo namo, ji nusiprausė po dušu ir apsirengė. Pamatė jį pareinantį takučiu su naro kostiumu ir varvančiais plaukmenimis rankoje. Jo veide švytėjo nuostaba.

– Nepasiliksi pusryčių?

– Geriau ne. Reikia pasiimti Avariją ir per laisvadienį nuveikti galybę darbų. Jeigu šiandien baigčiau dažyti sienas, nušveisčiau ir nulakuočiau palanges, vakare jau galėčiau normaliai susitvarkyti miegamąjį.

– Ar galiu po darbo užsukti ir tau padėti?

Ana dvejojo. Galėtų atmesti pasiūlymą ir pasiųsti signalą, kad jai norisi viską pristabdyti. Jeigu sutiks, juodu persikels į naują lygmenį. Tai bus santykių pradžia, o ne vienos nakties romanas.

Lukas atsisegė naro kostiumo užtrauktuką. Nusitraukė drabužį iki juosmens, apnuogindamas krūtinę, ir Ana iškart prisiminė, kaip jautėsi, kai tos rankos nurengė jos drabužius. Netoliese į krantą besiplakančių bangų garsas priminė, kaip šį vyrą stebėjo naktį, baudžiantį savo kūną ir bėgantį tuo smėliu. Kenčiantį skausmą kojoje, nes jautėsi kaip apsėstas. Ir tokį drąsų.

Ir... už tai jį myli?

Pagalbos!

– Pagalba man praverstų, – išgirdo save garsiai sakant. Varge, ką ji daro? Anai nepavyko susilaikyti. – Paruošiu vakarienę. Ar pastebėjai, kad vakar pamiršome pavalgyti?

Lukas nustebo dar labiau negu pamatęs ją apsirengusią ir pasiruošusią išeiti.

Paskui nusišypsojo.

– Kartais maistas pernelyg sureikšminamas. Turėjau viską, ko man reikėjo.

Ana nuraudo ir nusišypsojo.

– Ir aš.

Namie praleista diena Anai buvo svarbi.

Pasinėrusi į namelio remontą ir žaisdama su Avarija nusimetė gydytojos Bartlet įvaizdį ir sukaupė jėgų darbui. Dažniausiai durys, skiriančios namus ir darbą, būdavo sandariai uždarytos, bet šįkart tarp jų kažkas įstrigo. Ana spėliojo, kur dabar Lukas ir ką veikia.

Tikrai ne operacinėje. Nors tylų susitarimą, kad juodu operuos kaip komanda, priėmė visai neseniai, Ana pasikliovė Luku, kad jis nesulaužys duoto pažado. Jeigu nutiktų kas nors nepaprasto kaip su Džeimiu, jis išsikvies Aną.

Įdomu, kaip Džeimis laikosi šiandien? Ana nusimovė pirštines ir padėjo švitrinį popierių, ketindama paskambinti, bet žengiant prie telefono pasigirdo skambutis.

– Pamaniau, kad norėsi išgirsti naujienas apie Džeimį, – pasakė Lukas. – Po pietų perkeliame jį į palatą. Vaikis stebėtinai gerai atsigavo po operacijos. Manau, liekamųjų reiškinių nebus, nors jis vos mirtinai nesušalo.

Ana klausėsi Luko balso ir gėrė į save malonias naujienas. Padėjusi ragelį, baigė lakuoti palangę. Mintys apie Luką galvoje sukosi įkyriai kaip visur prasismelkęs poliuretano kvapas. Pamačiusi, kaip dunksėdamas į grindis uodega Avarija taršo į skutelius švitrinį popierių, liepė sau nepamiršti nuvažiuoti į prekybos centrą nupirkti ką nors Lukui vakarienei. Kažin, ko jis norėtų? Ir ką norėtų veikti, kai jie pavalgys?

O, Viešpatie! Beliko tik tikėtis, kad kabinete sėdinčio ir į dokumentus dėmesį besistengiančio sutelkti Luko nekamuoja prisiminimai apie jųdviejų kartu praleistą stulbinamą naktį. Kita vertus, galbūt kaip tik to ji ir tikėjosi. Tai ją trikdė, bet kartu jausmas buvo nuostabus.

Ana įkišo į orkaitę neaukštoje temperatūroje kepti jautienos kepsnį. Namelyje pasklido viliojantis aromatas. Ji troško, kad Lukas pasijustų laukiamas. Nupirko ir vyno. Norėjo, kad jis atsipalaiduotų ir jaustųsi patogiai. Tai dar vienas žingsnis. Galimybė geriau pažinti vienas kitą ne tik fiziškai. Galimybė pasikalbėti ne tik apie darbą. Patikrinti užgimusius jausmus. Išsiaiškinti, ar yra vilties jiedviem rasti bendrų dalykų, o gal santykius reikia kuo skubiau nutraukti.

Tai pasirodė sunkiau, negu Ana tikėjosi. Lukas atrodė laimingas, būdamas jos namuose, ir akivaizdžiai mėgavosi valgiu, tačiau alkoholio atsisakė. Bandant užvesti pokalbį asmeninėmis temomis, elgėsi mandagiai, tačiau neatviravo.

– Ką reiškia dirbti karo lauko ligoninėje? – netikėtai pasidomėjo Ana.

– Turi tik tai, kas būtiniausia. Reikia suktis greitai, daug kraujo. – Vyras kalbėjo bejausmiu balsu, jam visiškai nesinorėjo leistis į detales. – Jorkšyro pudingas fantastiškas, – pagyrė, kai stojo akimirkos tyla. – Kur išmokai taip gaminti?

– Senelė manė, kad mergaitė privalo mokėti virti. Tėtis, tiesą sakant, buvo tos pačios nuomonės.

– O tu – ne.

Tai buvo ne klausimas, veikiau teiginys, kiek atlaidus ir ironiškas, tad Ana suprato, kad Lukas įžvelgia tokias jos širdies kerteles, kuriose netgi ji pati retai beapsilanko.

– Berniukams buvo leidžiama užsiimti kur kas svarbesniais darbais. Nėriausi iš kailio ir dariau viską, ką turi daryti mergaitės, bet to nepakako. – Ana nuleido akis į lėkštę. – Mano tėtis norėjo sūnaus.

Ji išgirdo, kaip tarkšteli Luko padedama šakutė. Pajuto jo ranką.

– Bet jis gavo kur kas geresnį variantą, ar ne? Tėvai turėjo tavimi labai didžiuotis.

Ana patraukė pečiais.

– Teisingiau būtų sakyti, kad juos nustebinau. Gal ir nuvyliau, kad netapau mokytoja arba slauge ir neapipyliau jų anūkais. Būtent berniukais, – pasitaisė ir šyptelėjo, mėgindama praskaidrinti nuotaiką. – O kokia tavo šeima? Tu juk ne vienintelis vaikas?

– Ne. Mano šeimoje vieni berniukai, bet jeigu būtų gimusi mergaitė, jai būtų tekę elgtis kaip berniukui. Nebūtų kitos išeities, tempiamai paskui tėvą iš vienos paskyrimo vietos į kitą. Aš vienintelis sulaužiau giminės tradiciją ir tapau gydytoju, o ne kariu. Bet jie vis tiek tikėjosi, kad sieksiu karo gydytojo karjeros. O aš maištavau.

– Galiausiai vis tiek atlikai pareigą. Tėvai tikriausiai didžiuojasi.

– Jie Naujojoje Zelandijoje, – metė Lukas, tarsi atsakydamas į neištartą klausimą. Tada vėl nukreipė pokalbį. – Ką toliau remontuosi?

Kai pavalgė, jis padėjo nukraustyti indus ir sustatyti į vietas miegamojo baldus. O tada, kaip Ana ir tikėjosi, nusivedė į jos pačios lovą ir pamylėjo. Tik neketino pasilikti nakvoti.

– Turiu labai daug perskaityti, – paryčiais atsiprašė. – Nė nežinai, kaip atsilieki, kai pasitrauki iš arenos metams arba dvejiems. Be to, turiu sportuoti ir negaliu praleisti rytinio plaukymo.

Kiek gerų priežasčių nepasilikti.

– Lukai, ar kada nors miegi?

– Miego reikšmė pervertinama. – Vyras pasilenkęs pabučiavo Aną ir susiruošė eiti. – Gyvenimas per trumpas, kad taip jį švaistytum.

Gal miegas ne taip jau smarkiai pervertinamas.

Nuovargis – tam tikra pykčio forma. Jausmas, kuris lėtai verda viduje ir retkarčiais prasiveržia netikėtomis kryptimis.

– Tai chirurginė kaukė, ne prakeiktas seilinukas. Prašom nesirodyti operacinėje, jeigu nesiruošiate jos tinkamai užsirišti.

Išbalusi jaunesnioji operacinės slaugė nešė kudašių. Lukas nusuko akis, kad nesusidurtų su Anos žvilgsniu. Mergina kruopščiai darė siūles, ruošdamasi dviburio vožtuvo keitimo operacijai. Lukas žinojo, kad nebuvo reikalo apšaukti slaugę. Ji tik atnešė intraveninio skysčio ir neketino artintis ar lankstytis virš operacinio stalo.

– Visos žiedinės siūlės padarytos ir pažymėtos, – pranešė Ana.

– Puiku, tada įstatykime vožtuvą ir nukirpkime siūlus.

– Gerai, – tarė Ana tęsdama procedūrą. – Prašau duoti aortos adatą.

Lukas stebėjo, kaip ji ištraukia orą, ir širdis vėl pradeda dirbti.

– Gal kilstelėtum kairiojo skilvelio viršūnę? – paprašė ji. – Jeigu sąaugos per storos, reikės užspausti aortą. Norėčiau padaryti echokardiogramą ir patikrinti.

Ar po operacijos Ana ką nors pasakys? Papriekaištaus už susierzinimą, parodytą jaunesniajai slaugei? Tikriausiai jis to nusipelnė, nes jau ne pirmas kartas.

Lukas išėjo ir operacinės, nusitraukęs kaukę ir vienkartinę kepuraitę, persibraukė ranka per susiplojusius plaukus. Kas jam darosi?

Kaltas ne tik nuovargis. Nemiga kamavo jau daug mėnesių, ir jis kažkaip tvarkėsi. Galbūt dabar skirtumas toks, kad norėdamas miegoti vis tiek būdravo. Naktis po nakties. Jau beveik savaitė. Laikydamas Aną glėbyje pasimylėjus jausdavo, kaip atsipalaiduoja jos kūnas ir sulėtėja alsavimas. Tomis akimirkomis ir jį apimdavo palaiminga pagunda pamiegoti.

Viliodavo.

Bet kai Lukui reikėdavo miego ir jis būdavo pasiruošęs užmigti, miegas neimdavo. Snaudulys ateidavo tokiomis akimirkomis kaip dabar, kai negalėdavo sau to leisti. Negalėdavo, nes neįmanoma kontroliuoti miegančio proto sprendimų. Gal Ana būdama šalia po košmaro padėtų, bet ji neturi matyti šios jo gyvenimo pusės – tada tektų apie tai kalbėtis, o jis neketino su niekuo tuo dalytis.

Jeigu pavyks palaidoti tuos prisiminimus, jie išnyks.

Kada nors.

Kai kitą naktį Ana liko pas jį nakvoti, Lukas užmigo.

Gal dėl to ji ir prabudo. Pasikeitė jo laikysena. Dabar Ana laikė jį apsikabinusi. Atsargiai pakreipusi galvą, mergina pažvelgė į vyro veidą. Pasikeitimas pribloškė. Lukas atrodė gerokai jaunesnis ir atsipalaidavęs.

Pažeidžiamas.

Tos skvarbios, įdėmios akys užmerktos. Lūpos sušvelnėjusios, kiek prasivėrusios, ji girdėjo tylius, vienodus kvėpsnius. Netgi raukšlelė virš nosies išsilyginusi. Ana paliepė sau nesijudinti. Nenorėjo jo pažadinti. Dangus žino, šiam vyrui reikia išsimiegoti. Niekas negalėtų gyventi tokiu tempu kaip Lukas, nesusižalodamas sveikatos. Nekeista, kad jis retkarčiais pratrūksta ant aplinkinių.

Todėl Ana stengėsi neužmigti ir laikė glėbyje vyrą, kuriam kasdien jautė vis stipresnius jausmus. Norėjo jį apsaugoti ir suteikti gydomo poilsio, kokį gali duoti tik miegas. Tikriausiai todėl atpažino tą akimirką, kai prasidėjo košmaras. Raumenys po jos rankomis įsitempė. Mergina pajuto, kaip paviršutiniškai ir tankiai ėmė plakti jo širdis. Išgirdo besiveržiančią iš krūtinės dejonę, dar prieš garsui pasiekiant lūpas.

– Neeee...

– Lukai, pabusk. – Ana dar tvirčiau suspaudė jį glėbyje. – Viskas gerai. Čia tik blogas sapnas.

Nebegalėjo jo nulaikyti. Besiblaškančio ir su nematomais demonais sapne kovojančio kūno jėga gąsdino. Ana matė, kaip vyrą išpylė prakaitas. Lukas dusdamas gaudė orą.

– Aaa! – tai buvo agonijos šauksmas.

Lukas sviedė šalin apklotą ir nuleido kojas nuo lovos krašto. Atsisėdo susilenkęs ir užsidengęs veidą rankomis.

Ana nuropojo per lovą ir parklupo šalia Luko. Apsikabino.

– Viskas gerai, – ramino vildamasi, kad drebantis balsas neišduos vidinės sumaišties. – Lukai, aš čia. Susapnavai košmarą. – Tik tiek, – norėjosi pridurti, bet mergina nurijo žodžius. Tokių dalykų negalima menkinti.

Vyro kvėpavimas sulėtėjo. Akimirką jis lyg ir prigludo prie Anos, bet staiga pašoko ant kojų.

– Man reikia gryno oro, – tepasakė paskubom tempdamasis drabužius. Šiltos sportinės kelnės. Bėgimo bateliai.

Ana negalėjo priversti jo pasakoti apie košmarą, jeigu pats to nenori. Užsimerkė. Laukė ir tikėjosi.

– Tu... – vidury kambario Lukas stabtelėjo, bet neatsisuko. – Tu neturėjai... Nenorėjau, kad tu tai pamatytum.

– Tai buvo košmaras, Lukai. Neik. Neturi nuo to bėgti.

Vyras piktai sušnarpštė. Ana nieko nežino. Jam labiausiai patiktų, kad taip ir liktų.

– Gal geriau, kad važiuočiau namo?

– Kaip nori. Aš nebesigulsiu. Turiu darbų, kad jau prabudau, galiu juos ir nudirbti. Kai pabėgiosiu.

Tiek tepasakęs išėjo.

Ana nenorėjo laukti. Šiąnakt nebuvo mėnesienos, tad nematys jo, bėgančio paplūdimiu. O ir nenorėjo matyti. Lukas savaip sprendžia bėdas ir jos į tai neįtraukia.

Ką ji šiam vyrui reiškia? Suspausta širdimi Ana susirado drabužius ir automobilio raktelius. Ar juodu sieja tik seksas?

Prasiblaškymas?

Grįžusi į šaltus namus, Ana įjungė elektrinį šildytuvą ir užkaitė arbatinį. Beveik ketvirta ryto, o ji pernelyg įsiaudrinusi, kad vėl gultųsi. Ilgėjosi Avarijos.

Atsegusi krepšį, mergina ištraukė nešiojamąjį kompiuterį ir prisijungė prie interneto. Pašto dėžutėje nerado nieko įdomaus, tad iš dyko buvimo atsidarė naršyklę ir įsispoksojo į mirksintį žymeklį.

– PTSS, – impulsyviai parašė.

Tiek daug svetainių. Ana pasirinko pirmąją sąraše ir akimirksniu pasinėrė į skaitymą.

Potrauminis streso sutrikimas – tai sindromas, galintis atsirasti po bet kokio traumuojamo įvykio. Gamtos katastrofų, automobilių avarijų, smurtinių nusikaltimų ir netgi medicinos procedūrų, ypač vaikams. Sąrašo viršuje, kaip ji ir žinojo, – karas.

Dėl traumuojamų potyrių protą ir kūną ištinka šokas, skaitė ji, bet daugelis žmonių pajėgia suvokti, kas įvyko, susidoroti su emocijomis ir ilgainiui pamiršti. PTSS kamuojami žmonės lieka psichologinio šoko būsenos. Prisiminimai apie įvykį ir aukos pojūčiai tuo atžvilgiu atsisieja.

Beveik karštligiškai Ana skaitė toliau, praleido kelias pastraipas ir peršoko prie simptomų.

Košmarai.

Užplūstantys prisiminimai.

Sutrikęs miegas.

Dirglumas arba pykčio protrūkiai.

Perskaičiusi šį punktą, Ana linktelėjo. Ji nieko nepasakė Lukui, kai šis apšaukė vargšę slaugę operacinėje, bet kiti kalbėjosi. Šnibždėjosi ir apie tai, kaip jis vengė kvietimų užeiti į svečius šventiniu Kalėdų ir Naujųjų metų laikotarpiu. Kai kurie noriai prisiminė keistą Luko elgesį vieninteliame renginyje, kuriame jis dalyvavo, ir kaip išlėkė iš valgyklos.

Anos akys slydo toliau, bet nereikėjo daugiau patvirtinimų to, dėl ko jau buvo tikra.

Depresija – įprastas požymis. Taip pat ir kaltė. Žmonės dažnai bando atbukinti pojūčius piktnaudžiaudami narkotikais arba alkoholiu. Lukas akivaizdžiai vengė svaigiųjų gėrimų, bet jo pasirinktas sporto režimas pateko į tą pačią kategoriją. Kaip sustingsta žmogus, bėgiodamas arba plaukiodamas vidury žiemos? Fizinis skausmas nustelbia proto kančias.

Auka taip pat jaučiasi atsiskyrusi nuo kitų ir emociškai nejautri. Ateities perspektyva ribota. Dažniausiai tokie žmonės lieka vieniši ir neturi vaikų. PTSS ardo santykius, gebėjimą funkcionuoti ir blogina gyvenimo kokybę.

Žinoma, siūloma įvairių terapijos būdų, tačiau pacientas turi pats norėti atsikratyti bėdos ir nelaikyti prisipažinimo silpnumu. Lukas užaugo kariškių šeimoje. Ar apie tokius dalykus jie nekalba? Gal jis tiesiog negali sau leisti prisipažinti? Lukas neigė užplūstančius prisiminimus. Atstūmė ją po košmaro. Nenorėjau, kad tu tai pamatytum. Ar šis vyras bent kartą užmigo pirmiau nei ji, kai abu gulėjo vienoje lovoje?

Galbūt Lukui pablogėjo, kai Ana atsirado asmeniniame jo gyvenime. Jis neteko galimybės išsimiegoti. Jautėsi įsitempęs, nes turėjo galvoti, kokie bus jųdviejų santykiai ateityje, o jam ir taip sunku planuoti.

Visiškai aišku, kad Lukas kenčia nuo PTSS. Ir vienintelis būdas šitai išspręsti – pažvelgti tiesai į akis. Jam teks išmokti priimti tuos įvykius kaip praeities dalį. Stengdamasis nieko nejausti arba stumdamas šalin prisiminimus, jis jausis tik blogiau, ir tikėtina, kad tokia būsena stresinėmis aplinkybėmis paūmėja.

Tolimas zvimbimas galiausiai prasiskverbė į Anos mintis, ir ji suvokė, kad tai žadintuvas. Mergina ironiškai susijuokė. Laikas keltis ir ruoštis į darbą. Sunkia širdimi darė įprastus veiksmus, bet negalėjo negalvoti apie tas dėlionės detales, kurios galiausiai sukrito į vietas ir sukūrė gerokai niūresnį vaizdą, nei ji iš pradžių baiminosi.

Ji – to vaizdo dalis. Pernelyg giliai įklimpusi, kad pasitrauktų. Be to, ir nenorėjo.

Kad ir kaip ten būtų, ji įsimylėjo Luką Deivenportą.

Ana nori jam padėti.

Bet kaip?

Devintas skyrius

– Kas čia? – Ana pasilenkusi kažką pakėlė nuo Luko kabineto grindų.

Jis dirstelėjo į atviruką dantytais paauksuotais krašteliais. Po paraliais, nepataikė į šiukšlių dėžę.

– Nieko, – atsakė. – Turėjo būti šiukšliadėžėje.

– Bet... – Ana perskaitė dailia rašysena suraitytą tekstą ir apstulbusi pakėlė akis. – Lukai... juk tai kvietimas į ordinų teikimo ceremoniją, ar ne? Grįžtantys didvyriai. O paskui iškilmės ordino kavalieriams pagerbti.

– Nevažiuosiu. Nepakenčiu vakarėlių. – Lukas pasisuko su krėslu, norėdamas įkišti bylą į spintelę sau už nugaros. – Ar norėjai pasikalbėti?

– Taip.

Luko akį patraukė kita byla ir ją išsitraukė. Praėjo kelios sekundės, kol jis susivokė, jog Ana tyli. Ji nekalbės, kol nebus tikra, kad jis klausosi.

Puiku. Lukas atsisuko su visu krėslu atgal.

– Apie ką nori pasikalbėti?

Ana tebelaikė atviruką.

– Apie tai.

– Tu čia ne dėl to. Nė nežinojai apie tokį kvietimą. – Lukas prisimerkė ir atsiduso. – Ko iš tikrųjų užėjai?

– Tai net ne kvietimas. Sakoma, kad „privalai dalyvauti“. Skamba gan oficialiai. Ar turėsi nemalonumų, jeigu nepasirodysi?

Lukas prajuko.

– Ką jie gali padaryti? Išmesti mane iš armijos? Atiduoti mano ordiną kam nors kitam? Aš neprieštarauju. Nenoriu to prakeikto ordino.

– Kodėl? – Ana prisėdo ant kito krėslo, bet neatitraukė akių. Žiūrėjo tiesiai į Luką. Neketino leisti jam išsisukti nuo šio pokalbio.

Jis jautėsi pakliuvęs į spąstus. Piktas. Ir taip nuo tada, kai pabudęs po košmaro savo lovoje aptiko Aną. Šie santykiai pradeda kelti nepatogumų. Taip, seksas nepakartojamas. Ji nuostabi. Lukui patiko matyti Aną darbe, vilkinčią tvarkingais drabužiais, glotniai sušukuotais plaukais. Profesionaliai bendraujančią, nors abudu žinojo, kaip bus po darbo.

Kai drabužiai nuskriedavo šalin, o kalbėdavo prisilietimais, ne žodžiais. Kai abu pabėgdavo į vietą, kuri žadėdavo vien malonumą.

Bet gal jųdviejų ryšiui atėjo galas. Nieko nebus.

Ši mergina jau pernelyg priartėjo. Per daug pamatė. Ana nėra tas lynas, kurio įsikibęs Lukas galėtų pasiekti ateitį. Ji panėšėja į kelią, kuriame eismas vyksta abiem kryptimis. Lukui nesinorėjo grįžti atgal. Jis negali. Jeigu tai padarytų, pasiimtų Aną su savimi, ir tada ji pamatytų, koks jis yra iš tikro, ir pabėgtų.

Ir tai jį galutinai pribaigtų.

Ana matė, kaip Luko veidu skrieja emocijos. Irzulys, kad ji spaudžia, nors aiškiai pasakė nenorįs dalyvauti ceremonijoje ar apie tai kalbėtis. Mergina puikiai žinojo peržengusi ribą. Matė, kaip jis svarsto, ar ji to verta.

Ar palieps nešdintis? Atrėš taip, kad neliks kito pasirinkimo, tik išeiti. Po to košmaro Lukas laikėsi atokiai. Jau tris dienas juodu nesimylėjo. Darbe irgi mažai bendravo. Jis vengia Anos, nes nenori kalbėtis apie tą siaubą. Tikriausiai nenori pripažinti, kaip dažnai tokie sapnai aplanko. Arba kad išvis tokių pasitaiko. Pokalbis apie ordinų įteikimo ceremoniją ir apie tai, ką ji Lukui primena, gali būti paskutinis lašas į jo kantrybės taurę, tačiau Ana neturėjo kitos išeities kaip tik rizikuoti.

Galbūt Luką reikia stumtelėti, kad pripažintų kenčiąs nuo PTSS. Jis turi panorėti pažvelgti į praeitį. Ana pasirengusi padėti ir iškentėti kartu visus sunkumus, bet tik jeigu tai padės jam pagyti. Kitaip įkalintų save užkeiktame rate – stebėti, kaip kankinasi mylimas vyras. Būtų stumiama šalin ir kamuotųsi pati, o paskui vėl grįžtų – ir sulauktų to paties.

Ana nesiruošė to daryti. Jei taip pasielgtų, tik paliktų Luką užsirakinusį toje tamsumoje visai amžinybei, o jis vertas daugiau.

– Kodėl ne, Lukai? – ji dar kartą paklausė. – Kodėl nenori atsiimti užsitarnauto apdovanojimo? Tavo pavardė sąrašo viršuje. Ar artimieji apie tai žino? Ar jie atvyks, ar ir jie tikisi pasidžiaugti tavo garbe?

– Nenoriu to prakeikto ordino, – prasiveržė pikti žodžiai. Sugniaužęs kumščius, Lukas pasilenkė prie stalo. – Artimiesiems nesakiau, nes nenoriu švęsti to, kas nutiko. Nenoriu šlovinti karo. Pateikti žiniasklaidai išdailinto vaizdo, kuriame visi gražiomis, švariomis uniformomis ir eilėmis blizgančių ženklelių. Šokiai, dėl Dievo! Tokia pat beprasmybė kaip ir visa kita civiliniame gyvenime. – Lukas nuleido balsą ir toliau šiurkščiai bėrė žodžius. – Karas – tai kraujas, drąsa ir žmonės. Žmonės, kurie gali išsigąsti, kad nebegrįš pas artimuosius. Kurie gali mirti agonijoje už tūkstančių mylių nuo mylinčių žmonių. – Lukas užvertė galvą ir užsimerkė. – Taip, aš išgyvenau. O kaip visi kiti? – Vyras lėtai pasuko akis į Aną. Žvilgsnis toks tamsus, kad nematyti jausmų. Neįžvelgiamas ir veidas. – Nenoriu apdovanojimo už tai, kad esu vienas laimingųjų.

Ana sunkiai nurijo gumulą. Ji irgi Luko civilinio gyvenimo dalis. Nieko nereiškianti.

Tyla. Įtempta ir baugi. Reikia ką nors sakyti, ištirpdyti žiojintį atstumą.

– Taip, į karą eina žmonės, – Ana galiausiai ištarė. – Juk nuo to karai ir prasideda, ar ne? Žmonės, tarp jų ir nekalti vaikai, netenka gyvybės, gresia pavojus žmogaus teisėms arba jos tiesiog atimamos. Daugelis stengiasi neįsileisti į protą tų baisybių, nes tai neturi įtakos jų gyvenimui ir bet kuriuo atveju jie nieko negali pakeisti. – Mergina atsikvėpė, žodžiai liejosi laisviau. – Bet yra ir drąsuolių – jie pakelia ranką ir sako: aš padėsiu. Važiuosiu į tas baisias vietas ir kentėsiu. Ne todėl, kad už tai galiu gauti ordiną, bet todėl, kad galbūt dėl to pasaulis ilgainiui taps geresnis.

Ar jis klausėsi? Ana nežinojo. Žodžiai biro stipriai ir greitai, liejosi iš lūpų vos spėjus sudėlioti mintis. Ji desperatiškai stengėsi iškloti Lukui, kad nieko tokio, jeigu praeityje būta šitokių dalykų. Kad ji su tuo susitaikė. O jeigu Ana gana daug kalbės, gal per stebuklą pasakys ir tai, kas pasieks jo protą. Privers nebestumti jos iš savo gyvenimo.

– Jeigu žmonės bent pagalvotų apie karus, gal kas nors pasikeistų ir neprireiktų tiek mirčių, – tęsė ji. – Ir gal viešumas priverstų suklusti. Negalima nekreipti dėmesio į didvyrius. Jų klausomasi.

Lukas žiūrėjo į merginą, bet veidas tebebuvo bejausmis.

– Ko gero, labiausiai atkreipia dėmesį tie, kurie patys neteko mylimų žmonių. Nes jiems reikia tą netektį kažkaip įprasminti.

Būtent tai reikia padaryti ir Lukui, ar ne?

– O galbūt tie, kurie jaučiasi laimingi visą likusį gyvenimą, nes jų mylimas žmogus grįžo namo. Vieno šių didvyrių dėka. Kertu lažybų, kad visų karių, kuriuos išgelbėjai, šeimos norėtų įteikti tau ordiną, Lukai, bet jiems nereikia to daryti. Armija tai padarys.

Jokios reakcijos. Ana pajuto šmėkštelint pyktį.

– Kaip manai, kaip jie jausis, jeigu nepasivarginsi pasirodyti?

Šie žodžiai pasiekė Luko ausis. Vyras tiesiog nusisuko.

– Ar jau baigei?

– Ne. – Anai išdžiūvo burna. Štai ir viskas. Nepavyko. Lukas neįsileis jos į šią gyvenimo dalį. Mergina trūkčiodama išleido orą. Pripažindama pralaimėjusi, užsimerkė. – Be to, vakarėlis nebus toks prastas, – ji sausai pastebėjo. – Bent jau niekas neateis su elnio ragais.

Prasimerkusi išvydo atsigręžusį Luką. Vieną širdies tvinksnį jos nerimtas komentaras kabojo ore, paskui Luko akys pasikeitė. Šešėliai prasigiedrijo. Nušvito ta neįtikėtina išraiška, kuri...

O, varge. Nunešė ją atgal į tą dieną, kai užsukęs į jos namuką Lukas aptiko ne savo bendradarbę gydytoją Bartlet, o štai šią Aną. Kai ji nevykusiai pajuokavo apie šunis, besiporuojančius ant laiptų. Na, gerai, ji nemoka juokauti, bet ar būtina žiūrėti į ją kaip į nepažįstamą žmogų?

Kaip į kokią kvaišelę, kuri kalba beprasmius dalykus, verčiančius spėlioti, kuo, po galais, apskritai ji patraukė Luką.

Bet vyro lūpos sukrutėjo.

Vargeli! Jis šypsosi. Išsišiepęs iki ausų!

– Gerai, – sutiko jis. – Važiuosiu. Tik su sąlyga.

– Kokia? – Aną užplūdo didžiulis palengvėjimas, kad jis nešaukia ir neišmeta jos iš kabineto. Jai taip palengvėjo, kad net svaigo galva. Mergina jautėsi juokingai laiminga.

Net nušvito vilties žiburėlis.

– Jeigu važiuosi drauge.

Ana stebėtinai greitai prasiblaivė. Iškilo kariškių baliaus vaizdinys. Uniformuoti vyrai. Lukas su uniforma. Atrodytų nepaprastai. O ji turėtų pasipuošti ir atrodyti moteriškai. Tokioje aplinkoje nesijaustų lygi tarp lygių. Bet juk jie ir nėra lygūs... Netgi čia. Bent jau ne emociniu lygmeniu.

Ana taip juo didžiuotųsi, jeigu eitų kartu. Įklimptų dar giliau...

Bet argi ne to ji nori? Ar ne to jai reikia? O gal turi priešintis šiam jausmui, bet negali susivaldyti?

Ana papurtė galvą, stengdamasi surikiuoti persipynusias mintis. Lukas tai suprato kaip nenorą.

– Manai, kad turėčiau dalyvauti, – aiškino jis, – ir tikriausiai esi teisi.

Anos galvoje pabudo dar vienas prisiminimas. Juk prikalbino Luką ateiti į darbuotojų kalėdinį vakarėlį, sakydama, kad tikimasi, jog skyrių vadovai dalyvaus. Ir kuo tai baigėsi? Dar labiau tikėtina, kad tarp kariškių uniformomis vilkinčių vyrų ir žmonių, norinčių pasikalbėti apie tai, kodėl jis tapo didvyriu, Luką užplūs prisiminimai.

– Važiuosiu tik su tavimi, – sušnabždėjo Lukas. – Ana, prašau. Man tavęs reikia.

Trys trumpučiai žodžiai. Galbūt vienintelį kartą Luko ištarti trys žodžiai, bet, ko gero, jų užtenka.

– Gerai, – lūžinėjančiu balsu sutiko ji. – Važiuosiu drauge.

Kodėl Lukas taip nenorėjo dalyvauti šiame renginyje?

Kodėl taip irzo, kad reikės vilktis paradinę uniformą ir elgtis kaip kariui? Sukandęs dantis išklausė sveikinimus, kai ant krūtinės prisegė ordiną.

Niršo taip, kad Anai tepratarė vos kelis žodžius, nors pats matė, kaip ši stengėsi. Nusipirko suknelę ir pasidarė šukuoseną. Kentė prastą jo nuotaiką visą laiką iki Londono – tą ilgą kelią, kai vienintelis garsas automobilyje tebuvo braukiančių nuo stiklo sausio vakarą drebiamą šlapią sniegą valytuvų švagždėjimas.

Lukas pakvietė ją pašokti tik todėl, kad turėjo atlikti tokią pareigą.

Ordino kavalieriai su savo partneriais turėjo šokti pirmi, o susirinkusieji žiūrėjo ir plojo.

Vienas šokis, ir jis galės sprukti. Parvažiuoti į Šventąjį Piraną, padėkoti Anai ir pamiršti šį skausmingą reikalą.

Šviesos priblėso, orkestras užgrojo valsą. Virš galvos vis dar žaižaravo sietynai, tad didžiuliuose languose nuo grindų iki lubų atsispindėjo minia, švietė pasakiškas Londono vaizdas. Moterys spindėjo deimantais, vyrai – paradinių uniformų sagomis.

Tiesdamas Anai ranką, Lukas staiga susivokė nepasivarginęs paklausti, ar ji moka šokti tokius šokius. Būdamas paauglys, jis su broliais lankė šokių pamokas, tad įgūdžiai savaime atsinaujino. Aišku, ilgą laiką neturėjo nei galimybės, nei noro jų panaudoti. Bet Ana noriai paėmė Luko ranką ir atėjo į jo glėbį. Tamsus smaragdinis suknelės audinys tokioje šviesoje švytėjo. Lukas apkabino ją kaip dera šokant tokioje aplinkoje. Iš pradžių judėjo nelanksčiai, paskui kūnas prisiminė žingsnelius. Tik tada pastebėjo, kaip lengvai juda Ana ir kaip gerai seka jo vedama.

Į šokių aikštelę išėjo daugiau porų, bet Lukas jų nė nematė. Apimtas palengvėjimo, kad nepadarys gėdos Anai ir dar labiau neapsunkins jai vakaro, vyras mažumėlę atsipalaidavo. Dar lengviau pasidarė prisiminus, kad vakaras jau į pabaigą. Jis ištemps. Ir tada iš tikrųjų pamatė, kokią merginą laiko glėbyje.

Plaukai sukelti aukštyn, suvytos sruogos dailiai gulė ant viršugalvio. Kelios ištrauktos garbanėlės švelniomis spiralėmis rėmino veidą ir traukė akį prie dailaus ilgo kaklo. Šukuosena oficiali ir tiksli, kaip pati Ana darbe, bet tos kelios išsprūdusios garbanėlės Lukui patiko. Jos priminė Aną, kokia būdavo ne darbe. Švelnesnę ir stebinančią.

Tikra moteris.

Rankomis juto šilkinį suknelės audinį. Beveik tokį pat glotnų, kokia, žinojo, būtų nuoga jos oda. Spalva žaižaravo ryškumu. Kodėl prireikė tiek laiko pastebėti, kad ji atspalviu ar dviem tamsesnė už merginos akis ir kad tos akys dabar nepaprastai šviesios?

Itin gražios.

Prikaustančios.

Dabar skambėjo kitokia muzika, orkestras užgrojo lengvesnį kūrinį – kintančios nuotaikos saldžią melodiją. Ideali galimybė pasitraukti iš aikštelės, bet Lukui staiga dingo noras tai daryti. Jis tik prisitraukė Aną. Dabar vyras nekartojo išmoktų žingsnelių, tiesiog judėjo pagal muziką. Laikydamas rankose šią pasakiškai gražią merginą, kuri taip lengvai sekė kiekvieną judesį, jautėsi taip, lyg Ana būtų jo kūno dalis.

Ji atrodė taip dailiai. Netgi kvepėjo taip nuostabiai, kad Lukas prisikišo arčiau. Kas čia kvepia – plaukai ar oda? O gal tai jai vienai būdingas aromatas? Viskas hipnotizavo. Nauja vieta. Tai dar geresnis būdas užsimiršti negu miegas. Geresnis negu seksas, nes tai gali tęstis amžinybę.

Lukas tikrai nesiruošė greitu laiku užsiminti, kad šokių užteks.

Kai Lukas pakvietė šokti, Ana buvo netoli ašarų.

Gailėjosi sutikusi jį lydėti. Nebūtų artinusis prie šios vietos per milijoną mylių... Iš paskutiniųjų stengėsi vaidinti savo vaidmenį, o jis buvo užsidaręs ir piktas nuo pat tos akimirkos, kai užsuko į namus jos pasiimti.

Kelionė buvo siaubinga. Pilna tylos, ir jos mintys sukosi tik apie juodu skiriantį atstumą. Tik apie tai, kad jai nepavyksta sugalvoti, kaip Lukui išeiti iš šios padėties, kad jis galėtų tikėtis laimingos ateities.

Laimingos ateities jiems abiem.

Stebėti jį per apdovanojimų įteikimo ceremoniją buvo dar sunkiau. Vilkėdamas šiugždančia tamsiai mėlyna uniforma su juostele ir pasižymėjimo ženklais Lukas atrodė taip nuostabiai, kaip ji ir tikėjosi, bet Ana matė, kad jam nemalonu. Toks įsitempęs, kad, regis, tuoj perlūš. Lukas nenorėjo dalyvauti šiose iškilmėse. Nenorėjo šito savo gyvenime.

Nejau niekas neįžvelgia to, ką pastebi Ana? Kad tie įvykiai, kurie jį šičia atvedė, paliko gilius randus. Kad Lukas pasiryžęs pabėgti nuo prisiminimų ir nemato, kad vienintelis būdas tai padaryti yra atsigręžti ir su jais susikauti.

Ana irgi užsikrėtė įtampa ir tetroško, kad vakaras kuo greičiau baigtųsi. Kaip nors iškęsti tą ilgą kelionę namo ir tada... Kas tada?

Pripažinti pralaimėjimą ir pasistengti kažkaip sustatyti gyvenimą į tas vėžes, kuriomis jis judėjo, prieš Lukui grįžtant į Šventąjį Piraną?

Pagalvojusi, kad toliau reikės gyventi be jo, Ana vos nepravirko viešoje vietoje. Bet tada pagerbtus karius pakvietė šokti, ir Lukas ištiesė ranką. Tai pirmas kartas, kai po ilgos pertraukos vyras vėl ją palietė, ir vos tai pajutusi Ana suprato, kur norėtų būti.

Ne už milijono mylių, bet čia. Luko glėbyje.

O šokti jis moka. Kai nuslopo pradinis nejaukumas, Ana apstulbo, kad jis išties gražiai šoka. Muzika ramino, valso ritmu lengva sekti, kad ir kaip seniai ji lankė šokių pamokas. Kilstelėjusi akis, pamatė vis dar niūrų Luko veidą ir nusisuko. Jis mašinaliai kartojo judesius, bet iš tikrųjų suko galvą, kaip pasprukti.

Nuleidusi akis Ana įsižiūrėjo į ordiną už nepaprastą drąsą aktyviai kovojant su priešu ant Luko krūtinės. Gražus sidabrinis kryžius ant lauro šakelių vainiko su karūna pačiame centre. Ordino kaspinas su tamsiai mėlynais dryželiais iš kraštų, o vidury ryškiai raudonas. Kur Lukas jį padės grįžęs namo? Paslėps dėžutėje kartu su prisiminimais, už ką jį gavo?

Vėl pakėlusi akis Ana nustebo, pajutusi ant veido vyro žvilgsnį. Įdėmų žvilgsnį, bet ji prie tokių pripratusi. Regis, matytų ją pirmą kartą. Atrodė... nustebęs.

Valsas baigėsi, ir Ana tikėjosi, kad Lukas pasiūlys prisėsti arba užkąsti. Arba tiesiog važiuoti namo.

Tačiau jis tik prisitraukė ją arčiau, ir mergina pajuto, kaip vyro kūnas atsipalaiduoja. Jie buvo taip arti... Jautė prigludusį kūną, vedantį ją per šokį taip stipriai ir kartu taip švelniai, galbūt todėl, kad ji noriai sekė.

O tada Ana pajuto, kaip jis skruostu priglunda prie plaukų, ir užsimerkė, panirdama į saldų žinojimą, kad dabar Lukas iš tikrųjų šoka su ja.

Skambėjo dar viena melodijų popuri, paskui kita, bet Lukas nesiskubino iš šokių aikštelės, o Ana neketino pirmoji nutraukti šio jųdviejų ryšio.

Ji norėjo, kad tai tęstųsi amžinai.

Fejerverkai nustebino visus svečius. Didžiuliai langai atvėrė puikų vaizdą kitapus Temzės, bet žole apaugęs krantas niekam nekrito į akis, kol nesužibo šis didingas reginys.

Pirmi garsai priminė patrankų šūvius. Į dangaus tamsumą nuskriejo didžiulė sidabrinė raketa ir susprogusi pažiro į mažyčius sidabrinius šviesuliukus, kurie iš lėto nuvinguriavo dangumi žemyn.

Tačiau Ana nekreipė į tai dėmesio. Nuaidėjus pirmam garsui Lukas taip netikėtai sustojo, kad Ana vos nepargriuvo, užkliuvusi jam už kojos. Tada jis taip pat staigiai ją paleido ir išlėkė iš salės, nardydamas tarp porų, kurios irgi liovėsi šokti ir traukė prie lango pažiūrėti, kas dedasi.

Ana pasileido priešinga kryptimi, nusekė paskui Luką iš salės. Per salę, kurioje buvo patiekti užkandžiai, per erdvų vestibiulį, kuriame darbuotojai rinko iškilmių pradžiai sustatytas kėdes. Žemyn plačiais laiptais. Oda pajuto geliančią šlapdribą. Pasikėlusi suknelės apačią, skubinosi paskui Luką. Už pastato kampo. Kuo toliau nuo fejerverkų.

O tada jis sustojo. Užbėgusi už kampo, Ana pamatė jį, atsirėmusį į akmeninę sieną, priglaudusį galvą prie rankos. Išgirdo, kaip jis gaudo orą kaip tą naktį, kai susapnavo košmarą.

– Lukai!

– Eik, Ana, – kimiai paprašė šis. – Traukis. Kol gali.

Ji atsistojo šalia.

– Niekur neisiu. Pasikalbėkime.

– Negaliu.

Bent pasąmonėje Lukas čia ir žino, kad Ana šalia. Bet juk taip elgėsi ir tada valgykloje. Užplūdo prisiminimas, kurio nepajėgė valdyti, bet jis vis tiek jautė, kas darosi aplink, kaip į kažką atsitrenkė ir išliejo gėrimą. Jeigu ji smarkiai pasistengtų, gal kaip nors prisibelstų į jo protą.

– Kodėl ne? – meldė Ana. – Kodėl negali su manimi kalbėtis, Lukai?

– Tai mano bėda. Jei pasakyčiau, taptų ir tavo bėda, – žodžiai biro staccato ritmu, tarsi būtų tariami per kančią. – Taip nedarysiu.

– Ta bėda jau mano.

– Ne. Tu gali pasitraukti. Aš taip noriu.

– Negaliu, Lukai.

– Kodėl, po velnių, ne? – vyras pasisuko, ir pamačius jo veido išraišką Anai suvirpėjo širdis.

– Nes... nes aš tave myliu, štai kodėl.

Lukas vėl įsikniaubė veidu į rankas ir sudejavo. Tas garsas buvo kupinas kančios, bet kas ją sukėlė – Anos išpažintis ar tie demonai, kurie dar laikė jį savo naguose?

Fejerverkai tęsėsi; sprogimus mažumėlę slopino stūksantis pastatas, bet ne kažin kiek. Gali būti, kad jis nė neišgirdo, ką Ana pasakė. O gal apsimetė negirdėjęs, nes jam jau visko gana.

– Tau dėl triukšmo taip, ar ne? – jai magėjo paliesti Luką. Prieiti arčiau. – Kur tu, Lukai? Ką tu matai?

Akimirksnį patylėjęs Lukas prakalbo žemu, desperatišku, vargiai atpažįstamu balsu.

– Mus apšaudo. Mes pakeliui į kaimelį. Vaikai užlipo ant minos, yra sužeistų, bet mes jų nepasiekiame. – Žodžiai liejosi taip greitai, kad buvo sunku suprasti. – Pasala. Dar viena mina. Artilerija. Apvirtęs sunkvežimis. Visi sužeisti. Aš... jaučiu, kaip lūžta koja. – Vyras sunkiai įtraukė oro. – Mums reikia pasitraukti. Denis be sąmonės. Neprakvėpuoja. Atskrenda sraigtasparnis. Užuodžiu dūmus ir kraują. Vyrai rėkia. Aš prispaustas. Noriu juos ištraukti, o negaliu pasijudinti. Negaliu kvėpuoti...

Ana spaudė jo ranką.

– Taip, tu gali, Lukai. Tu juos ištraukei. Visus. Todėl ir gavai ordiną. Išgelbėjai visus, buvusius tame sunkvežimyje. Išgelbėjai jų gyvybes.

– Ne... – sudejavo Lukas, o gal tai buvo rauda. – Ne tą, kurį norėjau išgelbėti. – Taip, ta aimana dabar tikrai virto rauda, išplėšta iš krūtinės gilumos. – Negalėjau išgelbėti Avarijos, Ana. Taip norėjau... taip norėjau... bet negalėjau...

Draskanti rauda užvaldė Luko kūną. Ana tegalėjo laikyti jį suspaudusi glėbyje ir būti šalia. Nesakė nieko. Leido jam suspausti ją taip, kad vos begalėjo įkvėpti, ir lingavo drauge.

Po kurio laiko mergina pajuto, kokie abu sušlapę ir sušalę. Lukas irgi nurimo.

– Važiuokime namo, – pasiūlė Ana.

Lukas palaukė lauke, kol ji paėmė jųdviejų paltus ir automobilio raktelius.

– Jeigu nori, galiu parvairuoti.

– Ne, jaučiuosi gerai, – jis niūriai atsakė. – Geriau, jeigu ką nors veiksiu. Gailiuosi, kad taip nutiko.

– O aš ne, – paprieštaravo Ana, bet Lukas neišgirdo. Jis žingsniavo pirmas pastatyto automobilio link. Ir toliau drėbė šlapią sniegą; išsukus iš Londono priemiesčių snigo dar smarkiau, bet kelias buvo ganėtinai švarus. Ana klausėsi valytuvų. Dabar garsas kitoks. Gal todėl, kad automobilyje nebebuvo tokios įtampos kaip važiuojant į Londoną. Lukas atrodė pavargęs, bet ramus.

– Kas buvo Avarija? – ji tyliai paklausė. – Draugas?

– Mano brolis. Jo tikrasis vardas – Metju. Metis.

– O...

Ana rausėsi atmintyje. Ji žinojo, kad tuo vardu vadintas žmogus Lukui buvo ypatingas. Pernelyg greitai ištįsęs vaikis, pasakė jis, kvailokai atrodantis su tomis didelėmis kojomis. Toks nevikrus, kad užsidirbo Avarijos pravardę. Užaugo ir tapo... kaip ten Lukas sakė? O, taip. Stipriausiu ir drąsiausiu vyru, kokį tik jis pažinojo.

O tada Lukas pirmąsyk jai nusišypsojo. Ta šypsena sutirpdė Anos širdį.

– Ar jis buvo už tave jaunesnis? – nedrąsiai paklausė Ana. Vis dar sunku patikėti, kad Lukas pagaliau kalbasi.

Įsileidžia ją vidun.

– Taip. – Luko žvilgsnis įsmeigtas į kelią. Važiavo kiek lėčiau negu leistina. Atsargiai.

Ana jautėsi su juo saugiai, bet ar jis irgi taip jaučiasi?

– Turiu ir vyresnį brolį, – po akimirkos pridūrė Lukas. – Mus vadino Deivenporto vaikinukais. Pulku. Miniatiūriniu būriu. Niekas neabejojo, kad paseksime tėčio pėdomis ir būsime kariškiai.

– Tau turėjo būti sunku.

– Taip. – Žodis nuskambėjo nuoširdžiai. – Jaučiausi kaltas. Ypač kai Avarija įstojo į kariuomenę. Visada stengiausi juo rūpintis, supranti? O pabaigoje jis pasirūpino manimi. Jis vienintelis suprato, kodėl noriu būti civilis. Gydytojas.

Ana nepajėgė ištarti natūraliai kilusio klausimo, bet jis sklandė ore. Lukas pajuto.

– Jis žuvo Irake, – tylutėliai sumurmėjo. – Ir aš tiesiog palūžau. Buvau jam tiek skolingas. Taip jo ilgėjausi. Galiausiai išeitis pasirodė paprasta – išėjau į kariuomenę, norėdamas pagerbti jo atminimą. Padariau tai, ką privalėjau padaryti dar anksčiau. Maniau, kad kaltė atlėgs. Kad ta siaubinga tuštuma ir beprasmybė kažkaip užsipildys.

Stojo ilga tyla, Lukas atsiduso.

– Iš tikrųjų pasiekiau tik tiek, kad susimoviau visą likusį gyvenimą. Nebegaliu normaliai dirbti savo darbo. Nesugebu palaikyti ilgalaikių santykių. Kalbėjau rimtai, Ana. Turėtum mane palikti. Kol dar smarkiai nenukentėjai. Kol dar gali.

– O aš irgi kalbėjau rimtai, – sukuždėjo mergina. Ji daugiau nekartos, kad myli. Užtenka žinoti, kad ištarė tai garsiai ir kad tai tiesa. Instinktas sakė jai, kad Lukas nepasirengęs šiems žodžiams, bet ji gali priminti kitus savo žodžius. – Niekur nesitrauksiu. Visiems reikia drąsos, kad pažvelgtų į ateitį, – atsargiai pridūrė, – jeigu kartais reikia paprašyti pagalbos, tai nėra silpnumas.

Gal reikėtų priminti ir tai, ką pats kalbėjo.

– Tu stipriausias, drąsiausias žmogus, kokį tik pažįstu, – Ana specialiai vartojo žodžius, kuriais Lukas apibūdino brolį. – Tau pavyks.

Dabar ne laikas aiškinti, kad Lukui reikia pagalbos ir kur jos kreiptis. Šįvakar ir taip daug pasiekta. Dabar Ana tenorėjo grįžti namo ir eiti į lovą. Su Luku.

Ir pamiegoti. Jautėsi tokia pavargusi. Valytuvai švytavo vienodu ritmu, hipnotizuodamos sūkuriavo mažytės baltos snaigės. Ana jautė, kaip merkiasi akys.

Išsukęs iš pagrindinio greitkelio, Lukas pastebėjo, kad Ana kietai įmigo. Sniegas krito tirščiau, ir jis sumažino greitį. Blogėjančios eismo sąlygos nepatiko, bet jis nesiskubins. Keista, bet dabar manėsi turįs sočiai laiko. Viskam. Nežinia, kada paskutinįkart jautėsi taip... taikiai. Ko gero, niekada.

Darsyk dirstelėjo į Aną. Saugiai pargabens ją namo. Kelias pažįstamas, toks oras irgi ne naujiena.

Tačiau Lukas negalėjo kontroliuoti kitų eismo dalyvių. Nežinojo, kas laukia už posūkio. Didžiulio sunkvežimio vairuotojas tikriausiai nesuvokė, kaip toli jo ratai išvažiavo už pakrantės kelio vidurio linijos, nes pusnys uždengė žymėjimo liniją.

Aną pažadino smūgis – automobilis nuslydo nuo kelio ir atsitrenkė į apsauginį stulpelį. Desperatiškai stengdamasis suvaldyti automobilį, kad neapvirstų, Lukas girdėjo tik Anos baimės šauksmą.

Dešimtas skyrius

Anos šauksmą nutraukė smūgis į sunkvežimį, plėšiamo metalo ir per automobilio šoną džeržgiančios uolos garsas irgi panėšėjo į klyksmą. Garsu ir oro banga primindamos šūvį, iššoko oro pagalvės.

Lukas atsidūrė savo košmare, tik šįkart žinojo nemiegąs, todėl buvo kur kas blogiau. Jautėsi visiškai sutrikęs. Protą trankė ir blaškė taip pat negailestingai kaip ir kūną. Vieną akimirką jis kabėjo laikomas saugos diržų, kitą su trenksmu krito ant kietos žemės. Baimės ir nevilties sūkurys. Praeitis, dabartis ir tie vaizdiniai, kurie niekada nebuvo ir nebus tikri, kurie egzistavo tik jo galvoje.

Jis vėl kariuomenės sunkvežimyje, tik ne tame, kuriame karas jam pasibaigė, o kitame, kurio niekada nei matė, nei lietė. Įsivaizduojamame, kurį vairavo jo brolis, Metju. Kaskart, kai jie trenkdavosi į žemę, pataikydavo į miną, kuri nužudė labiausiai jo mylėtą žmogų. Vienas kartas, antras... trečias, o jis vis dar gyvas ir sąmoningas.

Šįkart privalo jį išgelbėti.

Arba mirs pats.

Kraštovaizdis, mašinos ir žmonės skriejo pro šalį tikriausiai ne ilgiau kaip trisdešimt sekundžių, bet Lukui prilygo visai amžinybei. Paskui stojo tyla. Sudaužyta salono lemputė mirktelėjo ir užgeso.

Juoda tamsa ir visiška tyla.

Lukas tikrai manė, kad sunkiausiai atlaikomas garsas, kokį kada nors girdėjo, buvo išsigandusių ir merdinčių vyrų, kurių kiekvienas galėjo būti jo brolis, šauksmas. Netgi tas gąsdinantis Anos šūksnis virto paskutiniu jo brolio atodūsiu.

Tačiau akimirksniu Lukas suprato tiesą. Tyla kur kas blogiau.

Avarija.

Vyras aklai apsigraibė. Pirštai apčiuopė suglebusias oro pagalvių, kurios išsiskleidė iš po vairo, pagrindinio pultelio ir prietaisų skydelio, klostes.

– Ar girdi mane?

Jis įtempė ausis ir tyloje išgirdo silpną įkvėpimą. Atsargų ir nelygų.

– T-taip.

Čia ne brolis. Čia Ana.

Žinoma! Juk visą laiką tai žinojo. Ar ne?

Ačiū Dievui, ji gyva.

– Ar tu sužeista?

– Nežinau...

Reikia pajudėti. Rasti šviesos šaltinį ir apžiūrėti Aną. Reikia ištraukti ją iš automobilio ir pasirūpinti, kad nieko nenutiktų. Apie kitką negalėjo nė pagalvoti.

Bet pabandžius pasijudinti Lukui apsisuko galva. Nebesigaudė, kur viršus, kur apačia. Ar automobilis ant ratų, o gal ant stogo? Ar čia tikrai Ana?

Vyras surado saugos diržo sagtį ir atsisegė. Jis nenukrito, tad jie tikrai ne aukštyn kojom. Sąmonė giedrijosi.

– Ana, giliai įkvėpk, – paliepė. – Taip giliai, kaip gali.

Lukas klausėsi, kaip ji vykdo paliepimą.

– Sunku kvėpuoti? Ar ką nors skauda?

– Ne...

– Ar gali pajudinti rankas? Dieve, kaip tamsu. Nieko nematau. Ar skauda kaklą? Jei skauda, nejudink galvos.

Jis girdėjo, kaip Ana sukruta. Matė, kaip patamsyje pasikeičia pavidalas.

– Galiu pajudėti...

Lukas irgi galėjo. Pasisuko ir pasilenkė į šoną, norėdamas pasiekti sukniubusią Anos figūrėlę kitoje automobilio pusėje. Mergina sėdėjo žemiau negu jis. Automobilis ant nuokalnės.

Tada vyras sustingo. Prieš akimirką jam ne galva apsvaigo – tai automobilis sujudėjo!

Ir dabar švelniai lingavo.

Apačioje krebždėjo, brūžavosi. Metalas į akmenį. Lukas išgirdo ir kitą garsą. Pirma jo neužfiksavo, nes ausyse ūžė kraujas.

Kažkur apačioje į uolas plakėsi bangos.

Jie važiavo pakrantės keliu, kuris dažnai eina palei pat skardį. Į kažką atsitrenkė. Tikriausiai į atitvarą, įrengtą žmonėms nuo nelaimės apsaugoti. Pavyzdžiui, kad nenuriedėtų nuo stataus skardžio ir neištikštų į uolas. Tokio kryčio niekas neišgyventų.

Regis, gerai, kad lauke per tamsu ką nors įžiūrėti.

Vidun veržėsi šaltas, drėgnas oras ir nakties garsai. Atrodė, kad vairuotojo durelių nebėra arba jos sutraiškytos ir liko žiojėti pravira anga. Prabudo išlikimo instinktas. Luko pusė aukščiau, jis turi pro kur pasitraukti. Net jeigu automobilis kabo ant uolos, gali pamėginti iššokti ir nusiristi į šalį.

Bet tada pakistų svorio pasiskirstymas. Gal tiek ir tereikia, kad mašina pasvirtų ir nusivartytų žemyn.

O Ana liktų viduje.

Geriau jau mirs pats.

Automobilis vis siūbavo ir girgždėjo.

– Lukai? – išsigandusi sukuždėjo Ana. – Kas darosi?

– Nejudėk, – jis švelniai paliepė. – Duok sekundėlę. Reikia pagalvoti.

Nagais kabinosi baimė. Akimirką Luką suparalyžiavo tirštas vaizdinių ir emocijų debesis. Įtraukė jį ten, kur negalėjo leisti sau būti.

Ne.

Jis neužuodė kraujo. Nei dūmų, nei dulkių. Niekas nerėkia.

Jie automobilyje, ne šarvuotyje. Čia Ana, ne jo brolis.

Tai kodėl taip svarbu, kad šiai merginai nieko nenutiktų? Brolį jis mylėjo visa širdimi. Būtų atidavęs už jį gyvybę.

Per sekundės dalį suprato, kodėl tyla gali būti baisesnė už klyksmą.

Tiesa pribloškė akinamu aiškumu.

Jis nesusigaudė, ką turi gelbėti, nes neleido sau jausti.

Jis myli Aną.

Kitaip negu Avariją, bet taip pat stipriai. Gal net labiau. Jis apgaudinėjo save galvodamas, kad jam ši mergina kaip gelbėjimo lynas. Inkaras. Ar kitas įrankis, padėsiantis rasti kelią į ateitį.

Ana ir yra jo ateitis.

Nuo pat pirmos akimirkos, kai pajuto apmaudo kupiną Anos žvilgsnį, ši mergina apsigyveno jo pasąmonėje. Mintyse ir, kažkaip praslydusi pro apsauginį radarą, – širdyje.

– Lukai... – Ana verkė. – Kalbėk. Ar tu sužeistas?

– Man viskas gerai. – Vyras atsargiai ištiesė ranką ir suėmė jos pirštus. – Jei tik tu sveika.

– Kas atsitiko?

– Patekome į avariją. Iš už posūkio į mūsų kelio pusę išvažiavo sunkvežimis. Turėjau staigiai pasukti vairą ir... O, Dieve, Ana, atleisk.

Mergina stipriau suspaudė jo pirštus.

– Nesvarbu. Reikia išsikrapštyti iš automobilio.

– Turime būti atsargūs. Nežinau, kiek stabiliai laikomės. Nerimauju, kad automobilis nepajudėtų iš vietos.

– Aš bijau.

– Žinau. Man irgi baisu, bet išsikapstysime, Ana. Kartu.

– Ar tau tikrai viskas gerai. Ar... na... ar čia ne prisiminimai?

O, taip. Prisiminimai, su kuriais jis niekada nesusitaikė. Juk nė nepajėgė prisipažinti pats sau mylįs Aną. Ką jai gali pasiūlyti? Jis – tik sužalotas žmogus.

– Aš noriu išlipti. Noriu namo.

– Žinau. Važiuosime namo. Aš tave ištrauksiu, Ana. Aš pasirūpinsiu tavimi.

Lauke nušvito. Šviesa artėjo. Sudaužyto automobilio vidun tvykstelėjo stipraus žibinto spindulys. Vieną širdies tvinksnį Lukas aiškiai išvydo Anos veidą. Kaip ji žiūri į jį.

Ji pasakė, kad niekur nesitrauks. Dar prieš avariją tai pareiškė. Kiek tam reikėjo drąsos? Kas bus, jeigu jis apvils Aną taip, kaip apvylė brolį? Jeigu jos neteks...

– Ana... aš...

Pasidarė dar šviesiau. Pasigirdo vyro balsas:

– Tik nejudėkit! Sunkvežimyje turiu grandinę. Prikabinsiu prie jūsų automobilio. Pagalba jau pakeliui.

Lukas nenorėjo judėti. Ana irgi. Spaudė jo ranką taip, kad tikriausiai nustojo tekėti kraujas.

– Nepaleisk, – meldė. – Prašau, tik nepaleisk.

– Nepaleisiu, – jis prisiekė. Ir tyliai pridūrė: – Negaliu, nes tave myliu.

Šventojo Pirano ligoninė buvo arčiausiai.

Benas Karteris apstulbo, paryčiais priimamajame išvydęs išsipusčiusius Aną ir Luką, bet dar labiau nustebo neaptikęs jokių sužeidimų.

– Judviem neįtikėtinai pasisekė. Keli gumbai ir mėlynės, ir tik tiek – gerai išsimiegoję būsite sveiki.

Ana sugavo kreivą Luko šypsenėlę. Tarsi po tokių įvykių jis galėtų užmigti. Juodu vienas kitą suprato, o Benas nė nepastebėjo, nes susirūpinęs lingavo galva.

– Negaliu įsivaizduoti, kaip jautėtės, matydami automobilį krintant nuo uolos, kai trūko grandinė. Gelbėtojai metų metus kalbės, kaip laiku atvažiavo.

– Mes irgi. – Ana nusišypsojo Lukui. – Eime, pažiūrėsim, gal taksi jau laukia.

Juodu pasuko į Luko namus, nes buvo arčiau, be to, Ana nerimavo, kaip jį paveikė avarija. Rentgenas ir gydytojai tokių dalykų gali neaptikti.

Ir būtinai tai turėjo įvykti šiandien, kai jis leidosi pasakoti apie praeitį, kuri taip nedavė jam ramybės! Nekeista, kad dabar Lukas toks tylus. Ir atsigulus į lovą nenorėjo mylėtis. Abudu jautėsi visiškai išsekę, bet Ana pasiryžo neužmigti. Turėjo būti pasiruošusi sulaikyti Luką, kai neišvengiamai užplūs košmaras.

Vis dėlto ji užsnūdo, nes nebepajėgė atsilaikyti. Pabudusi išvydo kambarį šildančią žiemos saulę ir pakraupusi aiktelėjo. Ar viską pramiegojo? Nepajuto, kaip jis kėlėsi pabėgioti ir paplaukioti lediniame vandenyje? Jis niekada nepraleisdavo rytinio plaukiojimo.

Bet Lukas gulėjo šalia, permetęs ranką per jos kūną. Aiktelėdama tikriausiai jį ir prižadino, nes akys pramerktos.

– Viskas gerai?

Ana linktelėjo.

– Atleisk...

– Už ką?

– Ko gero, pramiegojau, kaip atsikėlei. Nenorėjau...

Lukas žvelgė su keista išraiška veide.

– Kas? – iškvėpė ji. – Kas negerai?

– Nebuvau atsikėlęs, – jis lėtai pratarė. – Nė nebuvau prabudęs.

– Išmiegojai visą naktį?

– Bent jau tiek, kiek buvo likę. – Vyras sumirksėjo, veide vis dar tvyrojo netikėjimas. – Ištisas valandas. Valandų valandas!

Anos lūpos suvirpėjo, ji nusišypsojo.

– Kaip jautiesi?

– Kitaip. – Luko žvilgsnis nuslydo prie Anos lūpų, o paskui dar žemiau. – Išalkęs.

– Nori pusryčių?

– Ne. – Jis pakėlė akis ir šyptelėjo. – Noriu... tavęs.

Ana prisiglaudė ir pakėlė veidą, pasitikdama bučinį.

– Ir aš tavęs noriu.

– Nieko neskauda?

– Jaučiuosi šiek tiek sustingusi, šen bei ten maudžia. Bet nieko tokio, ko nepagydytų pasivaikščiojimas paplūdimiu šviečiant saulei.

– Greitai, – pažadėjo Lukas ir švelniai brūkštelėjo lūpomis per merginos lūpas. Paskui atsiduso. – O gal ne taip jau ir greitai.

Lukas užvaldė jos lūpas, o Ana noriai pasidavė. Pasivaikščios vėliau.

Paskutinę sausio dieną juodu žingsniavo paplūdimiu.

Jie įprato vaikštinėti drauge. Avarija buvo šalia – risnojo įsikandęs į krantą išmestą medgalį.

– Atnešk, – pašaukė Lukas.

– Jis nori, kad vytumeisi.

– Taip neišmoks atnešti daiktų.

– Ne. – Be to, Ana norėjo laikyti Luko ranką. Jai patikdavo šis ryto metas su juo. Blausioje šviesoje, kvėpuojant grynu šaltu oru. Juodu ėjo taip arti, kad dažnai atsiremdavo vienas į kitą, ir laikėsi už rankų. Kartais, kaip dabar, sustodavo ir minutę ar dvi žiūrėdavo į vilnijančias bangas.

– Po avarijos nė karto neplaukiojai.

– Ne. Nebėra poreikio.

Ana klausiamai žvilgtelėjo į Luką, bet šis spoksojo į bangas.

– Kai grįžau iš Irako, – po akimirkos pratarė, – atrodė, kad su šiuo gyvenimu manęs niekas nebesieja. Dalis manęs liko ten. Pasiklydo karštligiškoje gyvybių gelbėjimo operacijoje ir siekė pati išlikti gyva. Civilinis gyvenimas atrodė tuščias. Beprasmis.

Ana nieko nepasakė. Negalėjo. Prisiminė, kaip Lukas anksčiau apie tai kalbėjo, ir dar nepamiršo, kaip galvojo esanti priskirta prie tų beprasmių dalykų. Ana žinojo, kad tai netiesa. Galbūt Lukas to neištarė, bet parodė. Tai darė kiekvieną dieną kaip įmanydamas.

– Plaukiojant lediniame vandenyje, vartomam bangų mūšos, aptirpdavo ir kūnas, ir protas, – tyliai tęsė Lukas. – Tada... padėdavo. Dabar man to nebereikia. Nė akimirkos nenoriu toks būti. – Pasukęs galvą, vyras pažvelgė į Aną. – Net jeigu toks jausčiausi, kol plaukiočiau, ir tai būtų per daug. Nenoriu prarasti nė sekundės paties nuostabiausio jausmo.

Ana sulaikė kvapą. Žinojo atsakymą, bet turėjo paklausti. Išgirsti garsiai ištartus žodžius.

– Koks tas... jausmas?

– Mano meilė tau.

Jo bučinys kvepėjo jūra. Lukas bučiavo lėtai ir ypač švelniai. Ana pasistiebė ant pirštų galiukų ir rankomis apsivijo vyro kaklą. Nekantrus ištįsusio šunyčio amtelėjimas grąžino į realybę. Lukas nusijuokė, pasilenkęs pakėlė prie kojų padėtą pagalį ir nusviedė tolyn. Tada paėmė Aną už rankos, ir juodu patraukė toliau, o šuo džiūgaudamas suko ratus aplink su pagaliu nasruose.

– Ana, aš tave myliu, – kalbėjo Lukas. – Dėl tavęs noriu rytais prabusti ir negaliu sulaukti, kada vakare vėl eisime į lovą. Tikiuosi, kad niekada nereikės praleisti be tavęs nė vienos dienos ar nakties, bet... – Vyras giliai įkvėpė oro ir atsiduso, – neprašysiu tekėti už manęs. Negaliu.

Anos kojos pačios sustojo, nors smegenys nedavė tokios komandos. Po akimirkos ji trūktelėjo Luką už rankos, ir tas buvo priverstas sustoti. Mergina žiūrėjo į jį. Per praėjusią savaitę jo akys pragiedrėjo, bet liūdesys, kurį Ana dabar išvydo veide, draskė širdį.

– Negaliu tau nieko pasiūlyti, – tęsė Lukas. – Aš praradau darbą.

Ana lėtai papurtė galvą.

– Tu nieko nepraradai. Tiesiog tau užteko drąsos pasikalbėti su Vaitu, o jam užteko proto įtikinti tave užimti postą ligoninės direktorių valdyboje. Būsi puikus administratorius, Lukai, ir toliau mokysi skyriaus...

– Dabar tai tavo skyrius, – jis įsiterpė.

Ana nusisuko. Keista, kitados taip geidė šių pareigų – net troško, jog Lukas nebūtų grįžęs į Šventąjį Piraną.

– Man PTSS, – tyloje ištarė Lukas. – Oficiali kvalifikuoto psichiatro diagnozė.

– Garsaus psichiatro, kurio specializacija – kognityvinė elgsenos terapija, – su šypsena pataisė Ana. – Jis mano, kad jau padarei didelę pažangą.

Mergina stebėjo besiritančias bangas. Tada pasisuko į Luką.

– Viskas, ką tau tereikia pasiūlyti, Lukai, yra tavo meilė.

Jis įdėmiai žiūrėjo į Anos veidą. Atidžiai klausėsi. Laukė, ką ji dar pasakys.

– Ir nenoriu, kad siūlytum tekėti.

Lukas sunkiai nurijo seiles. Jo akyse mergina išvydo šmėkštelint abejonę, gal net baimę.

Ana nusišypsojo.

– Nes pati tau pasiūlysiu.

Ji giliai įkvėpė. Neturėtų būti sunku, ar ne? Juk varžosi vyrų pasaulyje taip ilgai, kad pajėgs viską.

– Lukai Deivenportai, aš tave myliu. Visa širdimi. Nenoriu praleisti be tavęs nei dienos, nei nakties. Ar vesi mane?

Jis negalėjo atplėšti akių. Lyg matytų ją pirmą kartą.

– Mmm... prašau? – Ana pridūrė.

Lukas apsikabino ją taip netikėtai, kad mergina net cyptelėjo. Pačiupo ją ir pakėlė į orą. Suko ratu, o pasaulis skriejo aplinkui.

– Taip, – atsakė jis. – Taip!

Vyras nustojo ją sukti, bet vis dar laikė pakėlęs, rankomis suėmęs per juosmenį. Ji laikėsi įsikibusi Luko pečių, ir jis iš lėto nuleido Aną žemyn tiek, kad pasiektų lūpas.

Dar viena banga atsimušė į krantą, pranašaudama artėjantį potvynį, apsėmė Luko kojas iki kulkšnių ir lediniais lašais aptaškė Anos kojas.

Lukas suėmė Aną per kelius ir per purslojančias bangas išnešė ant sauso smėlio, bet nepaleido. Jis žingsniavo iš paplūdimio, Avarija sekė iš paskos namo. Metas ruoštis naujai dienai. Bet Lukas vis nešė ją ant rankų.

Ir Anai visai patiko.

Ji buvo ten, kur troško būti. Į ateitį ją nešė vyras, kurį visada mylės.

Content

Робертс Алисон Gydanti meilė