Ридпат Майкл

Lemtinga klaida

Iš anglų kalbos vertė

Jovita Liutkutė

Turinys

Pirma dalis

1

2

Antra dalis

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

Trečia dalis

24

25

26

27

28

29

Ketvirta dalis

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

Autoriaus pastaba

Skiriu Hju Peitonui

PIRMA DALIS

1

1999-ųjų rugsėjis, Klerkenvelis, Londonas

— Pasirengęs?

Gajus žiūrėjo į mane ir šypsojosi. Ir jo šypsenoje atsispindėjo ir pasitikėjimas savimi, ir nerimas. Pasitikėjimą galėjo matyti visi. Bet tik aš — kadangi jau septyniolika metų esu jo draugas — sugebėjau įžvelgti nerimą.

Žvilgsniu apmečiau didelę erdvią patalpą, jos baltai dažytas mūro sienas, mėlynais dažais nuteptus vamzdžius, pigius stalus ir brangius ant jų pastatytus kompiuterius, šviesiai žalias ir violetines prie stalų stovinčias kėdes, stalo futbolą ir kiniškąjį biliardą — abiejų šių žaidimų niekas seniai nežaidė ir nekreipė į juos nė menkiausio dėmesio — ir baltąsias lentas, kuriose buvo prikeverzota pastabų, išsamiai paaiškinančių schemas, tvarkaraščius, darbotvarkes ir pažymėtus praleistus galutinius terminus. Kambaryje esantys jauni vaikinai ir merginos, vilkintys sportinius marškinėlius ir mūvintys žygiui skirtomis į kareiviškas panašiomis kelnėmis, buvo visa galva pasinėrę į darbą: tarškino klaviatūras, įbedę akis žiūrėjo į monitorių ekranus, kalbėjo telefonu, zujo nuo vieno stalo prie kito ir dėjosi, kad tai — tik dar viena įprasta darbo diena.

Bet taip nebuvo.

Šiandien turėjome išsiaiškinti, ar „ninetyminutes.com“, įmonė, kurią prieš beveik penkis mėnesius įkūrėme mudu su Gajumi, turi ateitį.

— Pasiruošęs, — aš rinkau dokumentus, kurių man prireiks valdybos posėdyje. — Manai, kad mums pavyks jį įtikinti, ir jis sutiks?

— Žinoma, kad sutiks, — atsiliepė Gajus.

Jis giliai įkvėpė ir vėl nusišypsojo, stengdamasis atsikratyti nerimo, pasisemti pasitikėjimo savimi ir sutelkti visą savo įtaigą. Gajus turėjo tam tikro žavesio, ir šiandien jam teks jį panaudoti, netgi prieš savo tėvą. Tiksliau sakant, kaip tik todėl, kad susitiksime su jo tėvu.

Gajus buvo trisdešimt vienerių, gimęs vos keliais mėnesiais anksčiau už mane. Bet atrodė esąs jaunesnis, netgi, galima sakyti, kaip berniūkštis. Jo plaukai buvo trumpai kirpti ir šviesūs, skruostikauliai aukšti ir gražiai išsišovę, akys melsvos, o burna — daili ir jusli. Gajus madingai rengėsi: po juodu garsiuose mados namuose įsigytu švarku vilkėjo baltus sportinius marškinėlius. Bet turėjo ir vieną nemalonią savybę. Giliai viduje, užmaskuota puikiai tarpusavyje derančių veido bruožų, slypėjo kažkas aštraus, kažkas, kas galėjo sužeisti. Tai buvo lyg pavojaus signalas, perspėjimas, kad gali nutikti nenuspėjama, galbūt paslėptas žiaurumas, o gal — tiesiog liūdesys. Sunku buvo tiksliai pasakyti, kas tai, nė kiek ne lengviau — apibūdinti, kas šią savybę atskleidė, — ar Gajaus akių spindesys, ar kiečiau nei įprasta sučiauptos lūpos. Bet visi ją matė. Kiek žinau, visi: ir moterys, ir vyrai, ir vaikai. Būtent tai žmones prie jo ir traukė. Būtent tai vertė juos sekti paskui Gajų.

Šitaip jis paprastai pasiekdavo ką užsibrėžęs.

Kabinetas, kuriame vykdavo valdybos posėdžiai, buvo dubens pavidalo patalpa stiklinėmis sienomis, esanti viename biuro, suprojektuoto taip, kad jo kabinetai iš visų pusių buvo atviri, gale. Prie stalo galėjo susėsti dvylika žmonių, taigi mūsų valdybai čia buvo aštuoniomis vietomis per daug. „Ninetyminutes“ bendrovėje buvo tik keturi vadovai: Gajus ėjo generalinio direktoriaus, aš — finansų direktoriaus pareigas, Gajaus tėvas Tonis Džourdanas buvo valdybos pirmininkas, o ketvirtasis vadovas buvo Patrikas Hoilas, Tonio advokatas.

Nors įmonei vadovavome mudu su Gajumi, didžiąją dalį įstatinio kapitalo sudarė Tonio pakloti pinigai, tad jam priklausė aštuoniasdešimt procentų akcijų. Ir aštuoniasdešimt procentų balsų. Patrikas čia buvo tik tam, kad prireikus ištartų: „Taip, Toni.“ Tiesa, buvo ir kitų akcininkų — visi įmonės „Ninetyminutes“ darbuotojai, įskaitant ir Gajaus brolį, — bet nė vienas iš jų nepriklausė valdybai. Jų nuomonę ir interesus turėjome ginti mudu su Gajumi.

Tai buvo antrasis mūsų valdybos posėdis. Posėdžiai būdavo šaukiami trečią mėnesio pirmadienį ir, kad galėtų juose dalyvauti, Tonis su savo advokatu atskrisdavo į Londoną net iš Prancūzijos Rivjeros, kur abu gyveno. Palengva mes įvažiavome į vėžes. Pirmiausia Gajus, pernelyg nesileisdamas į smulkmenas, papasakojo apie įmonės pasiekimus. O jie buvo tikrai nemaži. Tiesą sakant, — netgi įspūdingi. Bendrovę „ninetyminutes.com“ įkūrėme praeitų metų balandį, ketindami sukurti pačią geriausią futbolui skirtą interneto svetainę. Iki rugpjūčio pradžios, nors ir sunkiai, mes ją sukūrėme, apipavidalinome ir pasiekėme, kad ji veiktų. Tinklalapyje apie kiekvieną Anglijos „Premier“ lygos futbolo komandą buvo dedami komentarai, perpasakojami gandai, analizuojama, pateikiami pranešimai apie įvykusių rungtynių eigą ir rungtynių statistika. Mūsų svetainė buvo puikiai įvertinta, o jos pasirodymas — plačiai nušviestas spaudoje. Tačiau svarbiausia, kad į ją plūste plūdo lankytojai. Per pirmąjį mėnesį svetainėje apsilankė 190 000 žmonių, ir kiekvieną savaitę jų skaičius smarkiai šokteldavo. Dabar mūsų įmonėje dirbo dvidešimt trys darbuotojai, ir mes energingai ieškojome naujų žmonių.

Gajus ėmė kalbėti apie tai, ką planuojame nuveikti iki šių metų pabaigos. Reikia rasti daugiau žurnalistų, pateikti daugiau rungtynių aprašymų, įdėti daugiau komentarų. Ketinome bendradarbiauti su lažybų tarpininku ir tartis, kad mūsų tinklalapio lankytojai galėtų lošti lažindamiesi dėl futbolo rungtynių rezultatų. Be to, reikia pradėti prekybą internetu. Savo tinklalapyje mes ketinome pradėti prekiauti klubų ir nacionalinės rinktinės apranga, be to, ir pačios „ninetyminutes.com“ bendrovės firminiais drabužiais. Tai buvo didysis Gajaus planas: internete sukurti iš visų kitų išsiskiriančią futbolo svetainę, o tuomet jame dar imti prekiauti ir madinga sportine apranga.

Tonis Džourdanas atidžiai klausėsi Gajaus. Aštuntajame dešimtmetyje jis gana sėkmingai prekiavo nekilnojamuoju turtu, bet dar gana jaunas iš šio verslo pasitraukė ir išvyko į Pietų Prancūziją. Per anksti pasitraukė. Ir plika akimi buvo matyti, kad jam trūksta verslo įkalnių ir nuokalnių ir kad į savo, kaip bendrovės „ninetyminutes.com“ valdybos pirmininko, pareigas jis žiūri labai rimtai. Tonis buvo labai panašus į savo sūnų, tik smulkesnio sudėjimo. Jo plaukai palengva žilo ir darėsi gelsvai pilkšvi. Kaip ir sūnaus, jo akys buvo mėlynos ir tiesiog žiburiavo gražiai įdegusiame veide, be to, jis turėjo atsainaus žavesio, kurį galėjo imti skleisti kada tik panorėjęs. Bet Tonis buvo atkaklesnis. Gerokai atkaklesnis.

Dabar atėjo mano eilė. Gajus atliko lengviausią užduotį. Dabar, kai Tonis jau buvo apšilęs, atėjo laikas lemiamam ėjimui.

Aš atkreipiau visų dėmesį į valdybos posėdžiui pateiktus dokumentus:

— Kaip matote, šį mėnesį mūsų nuostoliai bus šiek tiek mažesni nei planavome. Tikiuosi, kad šią tendenciją pavyks išlaikyti iki pat šių metų pabaigos, ypač jei pradės atsipirkti reklama ir sulauksime papildomų įplaukų.

— Bet vis dar dirbame nuostolingai? — atsiliepė Tonis.

— Na, taip. Bet tai ir buvo numatyta verslo plane.

— O kada tikitės pradėti gauti pelno?

— Ne anksčiau kaip po trejų metų.

— Po trejų metų? Vadinasi, ne anksčiau, kaip 2001-aisiais? — pasitikslino Tonis, ir jo veidu nuslinko pašaipėlė.

— Tikriausiai 2002-aisiais, — atsakiau.

— Tokiam ilgam laiko tarpui mums neužteks lėšų.

— Ne, — sutikau, stengdamasis neprarasti kantrybės. — Turime pritraukti papildomo kapitalo.

— Mums reiks papildomų lėšų, kad galėtume pradėti prekybą internetu, — pridūrė Gajus.

— Visa tai numatyta verslo plane, — pritariau jam ir aš.

— Ir iš kurgi jūs išpešite tų lėšų? — pasiteiravo Tonis.

— Tiesą sakant, kai ką jau sugalvojome, — tarė Gajus.

— Tikrai?

— Taip, — patvirtinau aš. — Jau keli mėnesiai deramės su investicijų bendrove „Orchestra Ventures“. Jie susipažino su mūsų veikla ir jiems patinka tai, ką darome. Jie nori investuoti dešimt milijonų svarų. Šitų pinigų pakaks finansuoti mūsų plėtrai ir sulaukti kitų finansinių metų.

Tonis nustebęs kilstelėjo antakius:

— Dešimt milijonų, ką? O ko jie už tuos dešimt milijonų prašo?

— Čia viskas surašyta, — paaiškinau ir perdaviau sutarties kopijas Toniui ir Hoilui.

Sutarties projekte buvo išdėstytos sąlygos, kuriomis „Orchestra Ventures“ sutiko investuoti į mūsų bendrovę. Šis projektas buvo kelias dienas trukusių įtemptų derybų rezultatas.

Tonis paskubomis permetė akimis dokumentą. Paskui švystelėjo lapus ant stalo.

— Šlamštas, — mestelėjo jis. Jo mėlynos akys dvelkė šalčiu. Garsiojo Džourdano žavesio neliko nė ženklo. — Iš to, ką čia perskaičiau, atrodo, kad mano, kaip akcininko, dalis nuo aštuoniasdešimties procentų sumažėja iki dvidešimties.

— Teisybė, — patvirtinau aš. — Šiaip ar taip, jie pakloja dešimt milijonų svarų. Jūs investavote tik du.

— Bet įmonei tiesiogiai vadovaujanti grupė savo dvidešimt procentų išlaiko. Ar „Orchestra Ventures“ tikisi, kad dalį savo akcijų perleisiu jums?

— Na, ne visai taip...

— Bet galutinis rezultatas bus būtent toks, argi ne?

— Taip, manau, kad taip, — patvirtinau aš.

— Bet kodėl, po velnių, jie mano, kad aš turėčiau su tuo sutikti?

— Jiems atrodo, jog mums reikia pakankamai didelės akcijų dalies, kad turėtume reikiamą paskatą veikti.

— Tikrai? — išgirdęs šią mintį Tonis nė nemanė slėpti savo paniekos. — Bet tai aš paklojau krūvą grynųjų, kai atslinkote pas mane jų maldaudami. Kai jau buvote aplakstę visus kitus, ir niekas nebuvo pasiryžęs jūsų paremti. Aš nusipelnau apčiuopiamo pelno.

— Jūs gausite pelno, — atsiliepiau aš.

— O „Ninetyminutes“ turės finansavimą, kuris leis mums pereiti prie kitos veiklos pakopos ir dar toliau, — tarė Gajus.

Tonis atsilošė savo krėsle ir sunėrė ant krūtinės rankas:

— Juk jūs, vaikinai, visiškai nieko apie tai nenutuokiate, ar ne?

Jei Tonis norėjo mane suerzinti, jam tai beveik pavyko. Ir vis dėlto įstengiau susitvardyti.

— Kodėl? — išspaudžiau pro sukąstus dantis.

— Nes viską atiduodate pirmam pasitaikiusiam sukčiui, kuris nori jus paremti. Žinoma, jeigu tas sukčius esu aš pats, tuomet — nieko tokio. Bet tik ne tada, kai imate gvieštis mano akcijų dalies.

— Tai ką gi tu siūlai? — pasiteiravo Gajus.

— Išplėskite veiklą, — atsakė Tonis. — Raskite papildomo kapitalo ir investuokite jį į įmonę. Paskui panaudokite tuos pinigus plėtrai. Be to, ne pro šalį būtų dar ir pasiskolinti.

— Bet mes neturime tiek daug laiko! — šoko prieštarauti Gajus. — Jeigu norime tapti šios srities lyderiais, grynųjų mums reikia nedelsiant. O po pusmečio — dar didesnės sumos.

— Bet juk nemanote, kad tokiomis sąlygomis jums pavyks gauti pinigų, ar ne?

— Tai iš kur jūs siūlote mums gauti lėšų? — paklausiau aš.

— Iš odos.

— Iš odos?

— Taigi, iš nuogos odos. Na, žinote... Iš nuotraukų, kuriose moterys nufotografuotos be drabužių. Na, kartais — ir vyrai.

Aš krūptelėjau.

Bet Tonis nekreipė į mane dėmesio ir kalbėjo toliau:

— Praeitą savaitę atsitiktinai sutikau seną savo draugą dar iš tų laikų, kai prekiavau nekilnojamuoju turtu. Džo Petrelį. Gudrus vyrukas. Pinigus užuodžia iš tolo, — visuomet suuosdavo. Jis man kartoja, kad internete pinigų galima užsidirbti tik iš odos.

Aš irgi buvau apie tai girdėjęs. Bet man ši mintis nepatiko.

— Žmonės į savo kredito korteles susišluoja krūvas pinigų rodydami savo klientams nešvankias nuotraukas, — tęsė savo mintį Tonis. — Tai — tarsi licencija spausdinti pinigus.

— Nesuprantu, ką visa tai turi bendra su mumis, — tarė Gajus.

Bet aš neabejojau, kad jis tai puikiai supranta.

— Juk tai kuo puikiausiai dera, — paaiškino Tonis. — Prisivilioji klientus futbolu, o paskui apsuki jiems galvą nuorodomis į pornografinį tinklalapį. Džo gali supažindinti mus su vyrukais, su kuriais jis tvarko šituos reikalus Los Andžele.

Mudu su Gajumi sėdėjome apstulbę, netikėdami savo ausimis.

— Ką tu manai, Patrikai? — paklausė Tonis.

— Puiki mintis, — atsiliepė Hoilas. — Tie nuostoliai neduoda man ramybės. Turime kažko imtis, kad daugiau jų nepatirtume. Čia kamuolys, ten irgi... kamuoliukai. Puikus derinys, — patenkintas, kad rado tokį tinkamą palyginimą, jis trumpai, bet garsiai sukikeno, žemo balso dundenimas akimirką suvirpino net jo plačius pečius.

Hoilas buvo įspūdingo stoto, nutukęs, kelis pagurklius užsiauginęs vyras, o jo kakta dabar žliaugė prakaitas. Jo linksmumas ir mėginimas juokauti, rodos, tik dar labiau pabrėžė šio pasiūlymo nepadorumą.

— Jei savo svetainėje imsime siūlyti pornografiją, mes niekada nepritrauksime rimtų investuotojų, — mėginau priešintis.

— Mums jų ir nereiks, — atrėmė Tonis. — Turėsime į valias savo pinigų, kuriuos galėsime išleisti kur panorėję. Gajau, ką tu apie tai manai?

Ir mūsų visų akys nukrypo į Gajų. Mintyse maldavau, kad jam pavyktų sugalvoti tinkamą atsakymą. Švelniai tariant, nejutau nė menkiausio noro skaičiuoti įmokas iš kredito kortelės, priklausančios kažkokiam pasigailėtinam vyrui, prisipumpavusiam savo kompiuterį pornografinių nuotraukų, — kad ir kokią krūvą pinigų savo sąskaitoje jis turėtų.

Gajus rūsčiai pažvelgė į Tonį. Tai buvo šaltas ir nuožmus žvilgsnis, jam trūko meilės ar bent jau pagarbos, kurią sūnus turėtų jausti savo tėvui. Galimas daiktas, jog Gajus buvo įniršęs, bet tvardėsi. Tai buvo žvilgsnis žmogaus, besistengiančio tinkamai įvertinti savo priešą, prisiminti visas jo silpnąsias vietas, pasverti visas galimybes ir pasirinkti geriausią.

Pagaliau Gajus prabilo.

— Pradėkime nuo pradžių, — tarė jis. — Kai sugalvojau įkurti šią bendrovę, pirmiausia norėjau, kad tai būtų pats geriausias futbolui skirtas tinklalapis visoje Europoje. Jei mums pavyks šį tikslą įgyvendinti, turint omenyje dabartinę jo vertę, mūsų tinklalapis bus vertas šimtų milijonų. Ir tai — daug svarbiau negu keli šimtai tūkstančių pelno ar nuostolių. Suprantu, kad nuoroda į pornografijos puslapį padėtų mums prasimanyti lėšų, — Gajus grįžtelėjo į savo tėvą ir vos linktelėjo galva, — bet pradėjus tokią veiklą mums būtų gerokai sunkiau pasiekti užsibrėžtą tikslą. Sąsajos su pornografija nublokštų mūsų interneto svetainę į patį rinkos dugną, ji įgytų pigaus ir prasto tinklalapio reputaciją. Tad nemanau, kad mums vertėtų tai daryti. Bus geriau, jei pasistengsime pritraukti investicijų iš šalies.

— Pavyzdžiui, iš „Orchestra Ventures“?

— Taip.

— Iš tos mulkių šutvės, besigviešiančios gerokos mano akcijų dalies?

— Toni, — įsiterpiau aš, — galų gale jums teks mažesnis gabalėlis, bet pats pyragas bus didesnis, ir...

— Liaukis grūdęs man į galvą tas nesąmones apie obuolių pyragą, — kaip kirviu nukirto Tonis. — Prekiaudamas nekilnojamuoju turtu šitą patarimą girdėjau tuzinus kartų, bet visada numodavau į jį ranka. Ir žinai ką, Gajau? — dabar jis kalbėjo su savo sūnumi, o jo balsas tapo griežtas. Aš šiame pokalbyje jau nedalyvavau. — Aš visuomet pačiupdavau pyragą. Visą pyragą. Ir dėl to tapau turtingas. Atrodo, tai yra pamoka, kurią tau dar reikia išmokti.

— Vadinasi, tu „Orchestra Ventures“ pasiūlymą atmeti? — paklausė Gajus, iš visų jėgų stengdamasis, kad jo tonas išliktų ramus. Ir jam tai pavyko.

— Ne tik atmetu. Sakau tau — noriu, kad susisiektum su Džo Petreliu ir išsiaiškintum, kuo jis užsiima ir kaip tai daro. Visa tai mes aptarsime kitą mėnesį valdybos posėdyje. O jei reiks, ir anksčiau.

Taigi viskas pasisuko gerokai blogiau negu tikėjomės. Mes žinojome, jog Tonis nebus patenkintas sužinojęs, kad jo turimų akcijų dalis sumažėja, bet nesitikėjome, kad jis bandys mums primesti naują įmonės veiklos strategiją. Ir dar tokią purviną.

— Tai — mano įmonė, — nuleistu balsu pratarė Gajus, — ir aš sprendžiu, kaip mes pasielgsime.

— Klysti, — atrėžė Tonis. — Man priklauso aštuoniasdešimt procentų įmonės akcijų. Tai aš sprendžiu, ką ir kaip daryti. O tu — vykdai.

Gajus pažvelgė į mane. Jo akys liepsnojo pykčiu.

— Tai nepriimtina, — pratarė jis.

Tonis atlaikė į jį įbestą sūnaus žvilgsnį:

— Bus taip, kaip pasakiau.

Staiga įsivyravo tyla, kuri, rodės, tęsis visą amžinybę. Mudu su Hoilu nenuleidome akių nuo tų dviejų vyrų. Šiame pokalbyje mums vietos nebuvo. Ir išsiaiškinti jie stengėsi kur kas daugiau, — toli gražu ne vien tai, kas vadovauja „Ninetyminutes“ įmonei.

Pagaliau Gajus lėtai, tarsi viską gerai apgalvojęs, užmerkė akis. Bet čia pat giliai atsiduso ir vėl atsimerkė.

— Tokiu atveju aš išeinu.

— Ką?! — šūktelėjau, nespėjęs net pamėginti susitvardyti.

— Atleisk, Deivai. Neturiu kitos išeities. Aš tvirtai pasiryžęs siekti, kad „Ninetyminutes“ taptų geriausia futbolo svetaine visoje Europoje. Jei neįliesime naujo kapitalo, pasiekti šį tikslą mums nepavyks. Būsime tik dar viena ypač nešvankų įvaizdį turinti interneto svetainė.

— Svetainė, kuri duos pelno, — įsiterpė Tonis.

— Jei atvirai, man tai nė kiek nerūpi, — atsakė Gajus.

Tonis apsvarstė tai, ką išgirdo, ir tarė:

— Būtent šitai, Gajau, ir yra tavo bėda. Bet manau, kad turėtum apsigalvoti.

— O man atrodo, kad tai tu turėtum pakeisti nuomonę, — nenusileido Gajus...

— Iki ketvirtadienio būsiu Londone, — pasakė Tonis. — Iki ketvirtadienio ryto duodu tau laiko apsispręsti. Ką gi, ponai, posėdis baigtas.

„Ninetyminutes“ biuras buvo įsikūręs vienoje iš ramių Klerkenvelio gatvelių, ketvirtajame rekonstruoto pastato, kuriame anksčiau veikė metalo apdirbimo įmonė, aukšte. Čia pat, kitoje gatvės pusėje, buvo „Jeruzalės“ užeiga. Vakarais ji paprastai būdavo sausakimša ir pilna žmonių, bet dabar, ankstyvą popietę, čia dar buvo tuščia ir nelabai jauku. Gajus atnešė alaus: pintą karčiojo man ir butelį čekiško sau.

— Šunsnukis, — purtydamas galvą burbtelėjo jis.

— Jis dar apsigalvos, — pratariau aš.

— Ne, neapsigalvos.

— Turės apsigalvoti. Jis negali vadovauti „Ninetyminutes“ įmonei vienas, be tavęs.

— Jis tikrai ką nors sugalvos.

— Juk turi būti koks nors būdas viską sutvarkyti, — nenusileidau aš. — Tikriausiai galėtume pasiekti bent šiokį tokį kompromisą.

— Galbūt, — sutiko Gajus. — Šį mėnesį gal ir pavyktų. Bet kitą mėnesį ir vėl viskas prasidės iš pradžių. Jis vėl pažers minčių apie tai, kaip turėtų būti vadovaujama „Ninetyminutes“, puikiausiai žinodamas, kad man tos idėjos nepatiks. Dienelę kitą jis palaikys jas nelyginant masalą pakabinęs man panosėje, o paskui jėga privers jas įgyvendinti. Kad parodytų, kas čia gudresnis. Kas geresnis verslininkas. Kas čia vyriausias ir turi daugiausia galių, — Gajus siurbtelėjo alaus. — Ar su savo tėvu žaisdavai žaidimą „Gyvatėlės ir kopėtėlės“?

— Nežinau. Tikriausiai žaisdavau.

— Ir kas laimėdavo?

— Nepamenu. Ko gero, aš. O gal tėvas. Nežinau.

— O aš su savo tėvu dažnai žaisdavau „Gyvatėles ir kopėtėles“, ir jis visuomet laimėdavo. Tuomet buvau ketverių, ir mane tai tikrai piktino. Dar labiau ėmiau pykti tuomet, kai paaugau ir supratau, jog šiame žaidime viską lemia atsitiktinumas. Jei nori išlošti kiekvieną kartą, neišvengiamai turi sukčiauti. Kaip apgailėtina, kai tėvas turi sukčiauti, norėdamas laimėti prieš savo keturmetį sūnų, — Gajus įsmeigė akis į priešais jį stovinčio alaus butelio etiketę, tarsi ten būtų užrašytas atsakymas. — Žinojau, kad paimti jo pinigus buvo klaida.

— Neturėjome iš ko rinktis.

— Atrodo, kad ne, — atsiduso Gajus.

Jis sėdėjo sudribęs prie savo alaus butelio, jo žvilgsnis atrodė rūškanas, — galima sakyti, netgi beviltiškai niūrus, o gyvybingumo ir energijos, kurie per kelis pastaruosius mėnesius buvo nuolatiniai jo palydovai, neliko nė ženklo. Nuo Gajaus sklido pesimizmo aura, gadinanti nuotaiką ir man. Ir šis pokytis mane baugino.

Per pastaruosius kelis mėnesius mudu su Gajumi daug ko patyrėme. Dirbome neskaičiuodami valandų, dirbome vakarais, naktimis, savaitgaliais. Mes tiek daug pasiekėme. Tai, kad per tokį trumpą laiką mūsų svetainė atsirado internete, buvo tikras stebuklas. Mes drauge ieškojome rėmėjų. Drauge suformavome visiškai šiam reikalui atsidavusią komandą. Man šis užsiėmimas labai patiko. Be to, per tą laiką daug ką sužinojau tiek apie save, tiek apie Gajų. Ir nenorėjau, kad dabar visa baigtųsi.

— Turime jį kaip nors įveikti, Gajau. Mes per daug ir per ilgai dirbome, kad leistume, jog viskas štai šitaip baigtųsi. O mūsų planai įtraukti į savo tinklalapį didžiausias Europos šalių futbolo lygas? O mūsų ketinimai pradėti prekybą internetu? O dešimt milijonų svarų, kuriuos ant stalo paklojo „Orchestra“? Dar vakar degei noru veikti labiau nei bet kuris kitas iš mūsų.

— Žinau. Vakar aš elgiausi taip, tarsi „Ninetyminutes“ įmonė priklausytų man. Nekreipiau dėmesio nei į savo tėvą, nei į šiandien turėjusį įvykti posėdį, — tiesiog apsimečiau, tarsi visa tai neegzistuotų. Bet aš apgaudinėjau pats save. Visa tai egzistuoja. Ir aš daugiau negaliu slėptis nuo tikrovės.

— Mums ir anksčiau yra tekę susidurti su kliūtimis, bet tu niekada nenuleisdavai rankų. Visuomet sugalvodavai, kaip jas peršokti, pralįsti pro jas arba apeiti. Jei būčiau buvęs vienas, jau seniai būčiau pasidavęs, juk žinai.

Gajus nusišypsojo.

— Aš iš tavęs daug ko išmokau, — tęsiau. — Išmokau tavimi tikėti. Ir nesakyk man, kad suklydau.

Gajus tik gūžtelėjo pečiais ir pratarė:

— Atleisk.

— Ar tai todėl, kad jis tavo tėvas? Jei tai būtų kas nors kitas, tu taip paprastai į padus nedėtum.

— Aš nededu į padus! — užsiplieskė Gajus, bet tuoj pat vėl susitvardė. — Ne, tu teisus. Visa tai dėl to, kad jis mano tėvas. Aš jį pažįstu. Jis tvirtai pasiryžęs „Ninetyminutes“ valdyti taip, kad aš pralaimėčiau, o jis triumfuotų. Ir jo rankose — visi koziriai. Kaip visada.

— Nepasiduok.

— Atleisk, Deivai. Aš jau sudėjau ginklus.

Pakėliau akis į Gajų. Jis kalbėjo rimtai.

Kelias minutes sėdėjome tylėdami. Juste jutau, kaip statinys, kurį kelis pastaruosius mėnesius taip sunkiai dirbdami lipdėme, aižėja ir byra tiesiog aplink mane, tarsi Tonis Džourdanas būtų išmušęs iš pamato kertinį akmenį, laikiusį visą konstrukciją. Tai buvo velniškai neteisinga!

— Turime ir likusiems papasakoti, kas ir kaip, — pratariau.

— Tu pasakyk. Aš negaliu pažvelgti jiems į akis. Eik pirmas. Aš čia dar pasiliksiu.

Taigi aš jį palikau įsisupusį į savo paties niūrumo skraistę.

2

Rytojaus dieną, antradienį, Gajus darbe taip ir nepasirodė. Paskambinau jam į butą Veipinge, bet niekas neatsiliepė. „Orchestra Ventures“ atstovas man skambino tris kartus, bet nuo pokalbio su juo aš vis išsisukdavau.

Man barbenant pirštais į savo darbo stalą ir mintyse svarstant, ką dabar daryti, biure pasirodė Ingrida. Ingrida Da Kunja Gajų pažinojo beveik taip pat seniai kaip ir aš, bet į „Ninetyminutes“ ji atėjo vos prieš du mėnesius. Ji pas mus dirbo tinklalapio leidėja ir redaktore, be to, ji buvo kaip tik ta paskutinė ir svarbiausioji grandis, kuriai atsiradus mūsų darbuotojų komandos veiksmai tapo koordinuoti ir darnūs. Man ji patiko. Ir gerbiau jos nuomonę.

— Ką gi, atrodo, imsimės romantiškojo verslo, ar ne? — tarė ji.

— Jūs gal ir imsitės. O aš — ne.

— Liaukis, tu turi likti. Diplomuotas buhalteris. Mėnesio žmogus. Ponas Spalis. Mums tikrai tavęs prireiks.

— Ačiū.

— Žinoma, turint omenyje mano kilmę, man šis darbas tiesiog idealiai tiktų. Kopakabanos gražuolė. Vaikų auklė švedė. Galėčiau užsiimti viskuo.

Negalėjau susilaikyti nešyptelėjęs. Ingridos akys buvo didelės ir šviesiai mėlynos, šypsena — draugiška ir plati, o plaukai — stori ir kaštoniniai. Bet aš buvau matęs ją vilkinčią maudymosi kostiumėlį, ir nors nebūčiau galėjęs pasakyti, kad su juo ji blogai atrodė, vis dėlto kažin ar turėdama tokius duomenis ji būtų patekusi į trečiąjį puslapį.

Ingrida išsyk mane užsipuolė:

— Ko tu juokiesi? Suprantama, mano sėdynė per didelė. O šlaunys per storos. Bet dabar įmonės sąskaita man galėtų padaryti plastinę operaciją. Juk iš esmės tereikia vienur šiek tiek nuimti, o kitur — pridėti. Tonis už tai sumokės. Neabejoju, kad mano tėvas Rio de Žaneire surastų chirurgą, ir šis netruktų mane pagražinti. Vargiai beatpažintum.

— O iš kur paimti augimo hormonų?

— Ką nori tuo pasakyti? Mano ūgis — penkios pėdos ir du coliai. O jei apsiaunu tinkamus batelius, — penkios pėdos ir penki coliai, — ir ji kumštelėjo man ranką.

— Oi! — kai Ingrida trenkdavo, ji trenkdavo stipriai. — Nespirgėk taip. Manau, kad „Ninetyminutes“ svetainėje įdės kelias nuorodas į kokią nors apgailėtiną Los Andžele esančią studiją, ir tiek. O tu savo talentą geriau nukreipk į futbolą.

— Arbroutas — nulis, Hamiltono „Akademikai“ — nulis, — išpyškino Ingrida, bjauriai mėgdžiodama pranešėją, iš centrinės stadiono tribūnos skelbiantį rungtynių rezultatą.

Ingrida kalbėjo su tokiu akcentu, kokio niekur kitur nebuvau girdėjęs, nors apskritai ji tikriausiai šnekėjo lygiai taip pat kaip ir kitos merginos, turinčios motiną švedę, tėvą — brazilą, o išsilavinimą įgijusios Anglijoje. Staiga jos tonas tapo visiškai rimtas:

— Aš tik norėjau pasakyti, kad tu šito nenusipelnei.

— Nė vienas iš mūsų nenusipelnė.

— Tonis nusileisti neketina, ar ne?

— Nežinau. Kažkodėl abejoju, ar jis nusileis. Ir vis dėlto vertėtų pamėginti jį perkalbėti. Mes negalime pasiduoti visai be kovos.

— Ne, negalime. Bet jei visa įmonė žlugs, vis tiek turėtum didžiuotis tuo, ką pasiekei. Be tavęs Gajus tikrai nebūtų taip toli pažengęs. Juodu su tėvu turi savų problemų. Tu buvai tiesiog įsuktas į jų sūkurį. Bet tu pats dėl to nekaltas.

Ji buvo teisi. Žinojau, kad ji teisi. Be to, tą akimirką būtent tai ir norėjau išgirsti.

— Pasikalbėjau su kitais, — tęsė Ingrida, — ir niekas čia nenori likti, jeigu judu su Gajumi pasitrauksite.

— Šito daryti tikrai nėra reikalo. Juk jūs visi į šią įmonę daugiau ar mažiau investavote. Jei pasiliksite, galėsite pasirūpinti, kad mūsų svetainė vis dėlto būtų nebloga.

— Bet jei mes išeisime, Tonis susimaus, argi ne?

— Na, nežinau.

— Pats pagalvok. Nei techniką išmanančių žmonių, nei žurnalistų, tik krūva kompiuterių, keli seni niekam tikę stalai ir interneto svetainė, kurios turinys po savaitės jau bus beviltiškai pasenęs.

Aš apie tai pagalvojau. Ji buvo teisi.

Apsidairiau aplink, ir mano žvilgsnis nuslydo stropiai besidarbuojančiais žmonėmis.

— Ar jie tikrai pasiryžę išeiti?

— Taip, — linktelėjo galva Ingrida. — Manau, turime apie tai pranešti Toniui, ar ne?

Aš nusišypsojau. Tonis buvo velnių priėdęs šunsnukis, bet pamėginti vis dėlto buvo verta. Ir dar kaip verta. Pakėliau telefono ragelį, paskambinau į jo butą Naitsbridže ir paprašiau, kad jis su mumis susitiktų. Tonis buvo nusiteikęs gana dalykiškai. Jis sutiko pasimatyti su Ingrida ir manimi kitos dienos vakare, devintą valandą.

Apie vidurdienį, rankoje tvirtai spausdamas puodelį kavos, pasirodė Ouvenas Džourdanas. Pamatęs jį darbe, gerokai nustebau: kadangi jo brolis savavališkai pasiėmė laisvą dieną, pamaniau, kad tą patį padarys ir jis. Ouveno ir Gajaus tarpusavio santykiai buvo tokie, kad išmokti juos perprasti man prireikė daugelio metų. Kai gyvenimas tekėdavo įprasta vaga, juodu vienas su kitu beveik nesikalbėdavo, bet jei tik vienas kuris patekdavo į bėdą, kitas stačia galva puldavo broliui padėti. Visada.

Ouvenas, kaip visuomet nekreipdamas nė menkiausio dėmesio į aplink jį esančius žmones, nužingsniavo prie savo kompiuterio ir jį įsijungė. Aš priėjau prie jo darbo stalo, prisitraukiau kėdę ir atsisėdau. Ouvenas nepratarė man nė žodžio, tik spoksojo į besikraunančio kompiuterio monitorių ir siurbčiojo savo kavą.

Nors Ouvenas buvo jaunesnysis Gajaus brolis, savo išvaizda nė kiek nebuvo į jį panašus. Atrodė, tarsi dėl keisto hormonų pusiausvyros sutrikimo vienos jo kūno dalys ir toliau augo, o kitos liko kokios buvusios. Jis buvo gerokai daugiau nei šešių pėdų ūgio, o sverti, matyt, turėjo apie septyniolika stonų. Ouvenas nebuvo storas, bet kresnas, stambių kaulų, o galva buvo neproporcingai didelė — ir dėl to neišvengiamai susidarydavo įspūdis, kad jis kvailas. Jo mažos akutės buvo įsodintos giliai po vešliais antakiais. Trumpi šviesiai dažyti jo plaukai pūpsojo nesušukuoti ir atrodė taip, lyg Ouvenas būtų ką tik išsiritęs iš lovos. Jis buvo apsirengęs drabužiais, kuriuos vilkėdavo visuomet: poilgius, kelius dengiančius šortus ir beisbolo kepuraitę, ant kurios puikavosi užrašas „ninetyminutes.com“. Jau buvo rugsėjis, ir oras palengva vėso. Neilgai trukus ir Ouvenui teks susirasti sau kitas kelnes.

— Kaip laikosi Gajus? — paklausiau.

— Užputojęs, — atsakė Ouvenas.

— Kaip suprasti „užputojęs“? Užputojęs iš pykčio, ar užpūtęs nuo alkoholio?

— Tikriausiai ir viena, ir kita, — Ouveno balsas buvo aukštas, galima sakyti, netgi spigus.

Gajaus ir Ouveno motina buvo amerikietė, ir jie abu ten ilgokai gyveno, bet Ouvenas šnekėjo su gerokai ryškesniu amerikietišku akcentu negu jo brolis.

— O kaip tu?

— Aš? — Ouvenas pagaliau atsigręžė į mane, ir jo mažos akutės susmigo man į veidą. — O kas tau darbo?

— Jis tavo brolis. Kol kūrėme šitą įmonę, tu dirbai taip pat sunkiai, kaip ir visi kiti. Galų gale tai tavo tėvas viską sujaukė ir dabar ją skandina.

Ouvenas nusigręžė nuo manęs ir ėmė vesti slaptažodžius, kurių reikalavo kompiuterio programa. Ištisą minutę jis nekreipė į mane nė menkiausio dėmesio, o paskui galų gale vėl atsiliepė:

— Manau, aš irgi kaip reikiant putoju. Iš pykčio.

— Atrodo, Gajus jau pasidavė, — pratariau. — Bet kiti rankų dar nenuleido. Ingrida sako, kad visi mūsų žmonės ketina išeiti iš darbo kartu su Gajumi. Tavo tėvas vis tiek turės nusileisti, argi ne?

Ouvenas nieko neatsakė, tik tarškino klaviatūrą.

— Argi ne? — susierzinęs dar kartą paklausiau aš.

— Tėtis nenusileis, — atšovė Ouvenas.

— Bet kodėl? Juk judu — jo sūnūs. Šitaip jis galėtų jums padėti ir jus paremti.

— Todėl, kad jis — paskutinis Subingalvis, — paaiškino jis. Aukštas Ouveno balso tembras keistai kontrastavo su jo kūno proporcijomis ir tariamais žodžiais. — Nei aš, nei Gajus jam nė velnio nerūpime. Niekada nerūpėjome. Ir niekada nerūpėsime.

Matyt, Ouvenas pastebėjo, kad toks griežtas ir emocingas jo atsakymas mane nustebino, nes pridūrė:

— Kadaise aš jį tiesiog dievinau. Gajus — irgi. O jis ėmė ir išėjo. Paliko mus vienus su ta kale motina. Niekada mūsų nelankė, net nesidomėjo, kaip mums sekasi. Kai nuvykome į Prancūziją pas jį pagyventi, jis ir toliau mus ignoravo. Ypač mane. O kai pamačiau, dėl kokios šliundros jis mus paliko, tiesiog negalėjau patikėti savo akimis. Juk kas jau kas, bet tu žinai, kad ji buvo šliundra.

Pajutau, kad pradedu rausti.

Ouvenui tai nepraslydo pro akis, ir jis vos šyptelėjęs pridūrė:

— Po viso to pasitrankymo po Prancūziją aš žinojau, kad jis — tuščia vieta. O Gajui prireikė daugiau laiko, kad tai suvoktų. Žinai, man atrodo, tėtis jo bijo.

— Bijo Gajaus? Bet juk nėra jokio pagrindo...

— Tėčiui — yra. Gajus įkūnija visa, kas kadaise puikiai sekėsi jam. Medžioti moteris, uždirbti pinigų. Tėtis stengiasi sau įrodyti, kad jis tai vis dar įstengia. Dėl to ir dulkina perpus už save jaunesnes. Dėl to dabar jis smaugia „Ninetyminutes“.

— Bet jis uždirbo daug daugiau pinigų nei Gajus.

— Taip, jaunystėje iš tiesų uždirbo. Bet tai buvo jau seniai. Aš tikrai žinau, kad per pastaruosius kelerius metus jis kelis kartus nevykusiai investavo. Ir nieko čia stebėtina: toms investicijoms jis neskyrė reikiamo dėmesio. Bet visa tai jį tam tikra prasme jaudina. Sakau tau, jį tai jaudina. Dabar jis nori įrodyti, kad dar neprarado sugebėjimų užsiimti verslu, — giliai po antakiais įsodintos tamsios jo akys žaižaravo nelyginant angliukai. — Mano tėvas — savanaudė kiaulė. Jis mūsų nekenčia. Abiejų. Taigi manęs visai nestebina, kad jis nori sužlugdyti „Ninetyminutes“.

Toks stiprus Ouveno kartėlis ir pyktis užklupo mane netikėtai ir gerokai nustebino.

— Kur Gajus? — paklausiau.

— Nežinau, — atsakė Ouvenas.

Veipinge juodu su Gajumi gyveno viename bute, bet kai „Ninetyminutes“ įsivažiavo ir ėmė stotis ant kojų, jis išsikraustė ir susirado sau butą kažkur Kamdeno rajone.

— Ar jis šiandien ateis?

— Nežinau.

— Kaip manai, ar jis dar galėtų apsigalvoti?

— Nieku gyvu. Juk aš tau sakiau. Klausyk, aš čia turiu kodų sistemą, kurią reikia sutvarkyti.

Palikau Ouveną vieną su savo darbais ir pagalvojau, jog per visą mūsų pažinties laiką šis pokalbis su Ouvenu buvo pats ilgiausias. Bet mano nuomonė apie jį nė kiek nepasikeitė.

Jis buvo keistas tipas. Labai keistas.

Trečiadienį Gajus irgi nepasirodė, ir aš jau nė nemėginau klausinėti Ouveno, kur jis. Mudu su Ingrida dirbome iki pusės devynių vakaro, o paskui sėdome į metro ir nuvažiavome į Naitsbridžą. Ji labiau nei aš tikėjo, kad mums pasiseks, buvo pasirengusi pažerti daugybę argumentų ir faktų, kuriais tikėjosi palenkti Tonį į savo pusę dar prieš galutinį terminą, kuris buvo numatytas rytojaus rytą. Aš irgi ketinau pabandyti, bet mūsų galimybes laimėti vertinau kur kas skeptiškiau. Kad ir kaip keista, didžiausią nerimą man kėlė ne Gajaus pasirinkta pralaimėjimo politika, bet Ouveno neapykanta savo tėvui ir tai, kad ši jo nuostata atrodė tvirta ir nepajudinama. Tai buvo ne tokia šeima, kurioje nuoskaudos atleidžiamos ir lengvai pamirštamos.

Tvirtai suspaudęs rankoje miesto planą, rodžiau Ingridai kelią per raizginį siaurų gatvelių, vedančių į šiaurinę Harodso rajono dalį, kur turėjo būti Tonio butas. Minutėlę stabtelėjau prie gatvės žibinto žvilgtelti į miesto planą. Buvau beveik visiškai tikras, kad esu ten, kur reikia, — siauroje vienos krypties eismo gatvelėje, kurioje dunksojo arklidės, dabar jau rekonstruotos ir paverstos gyvenamosiomis patalpomis. Pakėliau akis ir apsižvalgiau, tikėdamasis pamatyti lentelę su gatvės pavadinimu. Prieš šimtą metų tuose pastatuose buvo laikomi arkliai. Dabar juose gyveno žmonės, kuriems už šią privilegiją, ko gero, teko pakloti bent milijoną svarų.

Pamačiau lentelę, ant kurios buvo užrašytas gatvės pavadinimas, bet negalėjau jo įžiūrėti, nes vaizdą man užstojo kitoje gatvės pusėje stovintis automobilis. Todėl gatve paėjau porą jardų į priekį, kad viską geriau matyčiau. Pataikiau ten, kur reikia. Automobilyje sėdėjo vyras, trumpą akimirką mūsų žvilgsniai susitiko, bet jis tuojau pat nusuko akis į šalį. Truputį nustebau, mintyse šmėstelėjo klausimas, ką jis, sėdėdamas tamsos apgaubtame automobilyje, čia veikia. Matyt, kažko laukia. Paskui ėmiau dairytis Tonio buto, jis pasirodė esąs viršutiniame vieno iš namų, kuriuose anksčiau buvo arklidės, aukšte.

Paspaudėme skambutį. Atsiliepė Tonis.

— Aha, delegacija, — tarė jis. — Užeikite. Apgailestauju, bet ilgai likti čia negalėsite. Po pusvalandžio esu susitaręs susitikti su keliais draugais vakarienės.

Mudu įėjome į prabangiai įrengtą jo svetainę ir įsitaisėme pastelinės spalvos oda aptrauktuose foteliuose. Atrodo, bute daugiau nieko nebuvo. Tiesą sakant, aš slapčia tikėjausi rasti čia Gajų, besiderantį su tėvu ir bandantį su juo susitarti.

Ingrida perėjo tiesiai prie reikalo esmės:

— Mes atėjome jūsų prašyti, kad paliktumėte Gajų darbe.

Tonis nustebęs kilstelėjo antakius:

— Ką gi, galiu pamėginti įkalbėti Gajų, kad pasiliktų, bet galų gale apsispręsti turi jis pats. Tikrai niekuo negaliu padėti.

— Ak, liaukitės, Toni, — įsiterpiau aš. — Juk visi žinome, kodėl Gajus nusprendė pasitraukti. Jūs neleidžiate mums ieškoti ir pritraukti daugiau kapitalo, kad įmonė galėtų plėstis. Juk aš buvau posėdyje. Pats viską mačiau.

Tonis tik kilstelėjo rankas:

— Dabar nėra prasmės apie tai kalbėti. Palaukime rytojaus ryto ir pažiūrėkime, kaip viskas klostytis, gerai? Tuomet viską ir aptarsime.

— Ne, — paprieštaravo Ingrida. — Aptarsime tai dabar. Matote, jeigu Gajus išeis, jo pavyzdžiu paseks ir visi kiti įmonės darbuotojai.

— Ką gi, apsispręsk pati, — abejingai mestelėjo Tonis.

— Bet jei mes visi pasitrauksime, kaip jūs užtikrinsite, kad svetainė ir toliau gyvuotų?

— Pasamdysiu žmonių.

— Jums nieko neišeis, — dalykiškai paaiškino ji. — Jums prireiks darbuotojų, kurie spėtų operatyviai keisti svetainės turinį, apipavidalinimą, programinę įrangą. Jūs negalite prisamdyti atsitiktinių žmonių.

— Tu bandai mane šantažuoti?

— Ne, — atsakė Ingrida. — Tik mėginu paaiškinti, kas atsitiks jūsų investuotiems dviem milijonams, jei rytoj Gajus atsistatydins.

— Taip, tu bandai mane prispausti, — pratarė Tonis, ir jo veidą užliejo globėjiška šypsenėlė.

Bet jo veido išraiška išsyk pasikeitė: visi linksmumo pėdsakai išgaravo, ir jis, labai rimtai nusiteikęs, palinko į priekį. Tonis prabilo žemu, sutramdytu ir labai įtaigiu balsu, akimirksniu prikausčiusiu mūsų dėmesį:

— Leiskite man jums kai ką pasakyti. Jokie grasinimai manęs nepalenks. Per visą mano karjerą dar niekam nepavyko man grasinti ir likti nenubaustam. Kad ir kas nutiktų, Ingrida, gali būti tikra, kad nuo rytojaus ryto darbo tu jau neturi. Tu, Deividai, — irgi. O dabar jums abiem laikas eiti.

Mačiau, kad Ingrida baisiai įniršusi, bet aš pagavau jos žvilgsnį, ir mes pakilome nuo fotelių ketindami išeiti.

— Tai gyvatė, — mudviem žingsniuojant pro buvusias arklides Naitsbridžo ir taksi link, burbtelėjo Ingrida.

— Nieko tokio, — atsiliepiau aš. — Vis tiek buvo verta pabandyti.

— Gajus buvo teisus, — tarė ji, — mums nereikėjo imti jo pinigų.

— Nereikėjo. Tai buvo didelė klaida.

Mano klaida.

Mes vėl praėjome pro gatvės gale stovintį automobilį, kuriame sėdėjo vyras. Jis atrodė taip, tarsi snaustų. Paskui, staiga kniostelėjęs, jis, atrodo, pabudo ir užvedė mašinos variklį. Mums jau sukant už kampo aš žvilgtelėjau sau per petį ir pamačiau iš namo išeinantį Tonį.

— Aš niekada to žmogaus nemėgau, — vėl pabilo Ingrida. — Nuo tada, kai svečiavomės pas jį Prancūzijoje, žinojau, kad jis tikras šunkara. Kaskart, kai susiduriu su juo akis į akį, mane nukrečia šiurpas. Jis įsivaizduoja esąs simpatingas moterų širdžių užkariautojas, bet iš tiesų tėra nešvankus senis. Visada toks buvo. Ar žinai, ką norėčiau jam padaryti?

Aš niekad taip ir nesužinojau, ką Ingrida norėtų jam padaryti. Po akimirkos mano ausis pasiekė nuo buvusių arklidžių sklindantis automobilio variklio riaumojimas, o paskui — garsus, bet trumpas riktelėjimas.

Žvilgtelėjau į Ingridą ir pasileidau bėgti.

Išniręs iš už kampo ir vėl atsidūręs siauroje gatvelėje, ant šaligatvio, tiesiai priešais namą, kuriame gyveno Tonis, pamačiau nenatūralia poza išsipleikusį kūną. Prilėkęs arčiau jau buvau visiškai tikras, kas ten tysojo. Atpažinau jį iš drabužių. Iš figūros ir kūno dydžio. Bet kai visai prisiartinau, negalėjau pažinti jo veido. Jo galva buvo sutrinta, visa paplūdusi krauju.

Po akimirkos mane pasivijo ir Ingrida. Ji pažvelgė į ant šaligatvio gulintį kūną ir suspigo.

„Ninetyminutes“ neteko savo valdybos pirmininko.

ANTRA DALIS

3

Prieš dvylika metu, 1987-ųjų liepa, Dorsetas

Tą pat akimirką, kai Gajus pakėlė kamuolį ir pasiuntė jį tolimojo vartų virpsto link, aš pasileidau bėgti nuo baudos aikštelės kampo. Pašokau kaip tik tą akimirką kaip ir Filas, vartininkas. Kamuolys pralėkė gal coliu aukščiau išskėstų Filo pirštų, atsimušė man į galvą, pakeitęs kryptį praskriejo tarp dviejų vartus žyminčių polių ir nukrito į gervuoges, slepiančias ten esantį griovį.

— Yra! Puikus smūgis, Deividai! — šūktelėjo Torstenas. — 5:4. Mes laimėjome!

Aš pažvelgiau į Gajų, kurio veidą buvo nutvieskusi santūri pasitenkinimo šypsena. Atrodė, kad Gajus galėjo pasiųsti kamuolį bet kur ir pakabinti jį reikiamame aukštyje būtent tada, kai reikia.

Nubėgęs ištraukiau kamuolį iš gervuogienojų ir grįžau pas kitus susirinkti prieš žaidimą nusimestų drabužių, o tuomet visi patraukėme atgal į namą. Buvo gražus vakaras. Įsitraukę į žaidimą futbolininkai nė nepastebėjo, kaip dangus patamsėjo, tapo mėlynai pilkšvas, o retos debesų draiskanos pasidarė juodos, lyg būtų apipiltos rašalu. Mums beeinant link Milhauzo — rekonstruoto vandens malūno, kuriame gyvenome, — virš miškelio, besidriekiančio šalia futbolo aikštės, ratus sukantys kovai kėlė nemenką triukšmą. Rytuose, už pusantros mylios, anapus ganyklos, buvo matyti ir netvarkingai išsibarstę pačiai Brodhilo mokyklai priklausantys pastatai.

Iki pat šios savaitės vakarais buvę labai užimti ir kartoję mūsų laukiančių egzaminų medžiagą, staiga tapome laisvi ir turėjome laiko susiburti draugėn žaisti futbolo. Beveik visi O ir A lygio egzaminai buvo išlaikyti. Man tebuvo likęs vienas matematikos rašomasis darbas, tad mano smegenys tikrai nusipelnė poilsio. Po trijų savaičių mano gyvenimas Brodhile turėjo baigtis. Maratono atkarpa, kurią pradėjo naujai į mokyklą atėjęs trylikametis berniukas, o baigė aštuoniolikos sulaukęs suaugęs vyras, jau buvo praeitis. Tuo metu jaučiau apmaudą, kad visa tai baigėsi.

Pasivijau Torsteną ir Gajų.

— Puikus perdavimas, — tariau.

Gajus tik gūžtelėjo pečiais:

— Į tavo galvą sunku nepataikyti, Deivai.

Išsirikiavę vienas greta kito mes kelias minutes žingsniavome mūsų namo link kaimo keliuku.

— Neseniai šnekėjau su savo tėvu, — prabilo Torstenas. Torstenas Šolenbergas buvo vokietis, aukštas vaikinas trumpai ir tvarkingai kirptais plaukais, jo tėvui priklausė visą Europą apraizgęs žurnalus leidžiančių leidyklų tinklas. — Jis nori, kad per vasarą padirbėčiau jo biure. Hamburge.

— Ką? Juk tai — tiesiog nežmoniška, — pasipiktino Gajus. — Po tokių sunkių egzaminų ir visa kita?

— Žinau. Be to, rugsėjo mėnesį jau išvažiuoju į Floridą, į koledžą. Aš nusipelniau atostogų.

— Ką gi, tai į Prancūziją nevažiuosi?

— Atrodo, kad ne.

— Po galais, juk tai — tikra nesąmonė! Ar negali tėvui tiesiog pasakyti, kad paliktų tave ramybėje? Tau aštuoniolika. Tu jau suaugęs. Jis negali tavęs versti daryti to, ko tu pats nenori.

— Gajau, tu juk buvai sutikęs mano tėvą. Jis gali daryti viską, kas tik jam patinka.

Aš žingsniavau greta jų ir nepratariau nė žodžio. Tą vasarą mano tėvai ir vėl planavo išsinuomoti namelį ant ratų ir važiuoti į Devoną. Ir jie tikėjosi, kad vyksiu drauge. Tikriausiai taip ir bus. Namelyje ant ratų buvo gana ankšta, bet, tiesą sakant, aš mėgau leisti laiką su savo tėvais, o ir Devone man patiko. Mėgau kartu su tėvu žingsniuoti per viržiais apaugusią dykynę. Jis man irgi pasiūlė vasarą padirbėti jo biure — nedidelėje statybos bendrovėje, kurios būstinė buvo Nortamptonšyro prekybos miestelyje. Tėvas pasiūlė man mokėti šešiasdešimt svarų per savaitę. Ketinau jo pasiūlymą priimti. Man reikėjo pinigų.

Bet Gajui ir Torstenui apie tai nenorėjau nė užsiminti.

Brodhilo mokykla buvo ypatinga. Tai buvo viena brangiausių privačių vidurinių mokyklų visoje Anglijoje, galinti pasiūlyti puikias mokymosi sąlygas. Be to, kai kuriems mokiniams ji mokėdavo stipendiją, ir ją skiriant būdavo atsižvelgiama ne vien tik į sugebėjimą mokytis. Man stipendija buvo skirta už gerą mokymąsi, bet, pavyzdžiui, Filas, mūsų vartininkas, buvo puikus violončelininkas, kilęs iš Svonsio. Žinojau, kad Gajaus tėvas už sūnaus mokslą moka visą reikalaujamą sumą, nors Gajus buvo geras futbolininkas, be to, puikiai žaidė kriketą ir tenisą, tad tikrai būtų galėjęs gauti stipendiją už savo sportinius gebėjimus. Torstenas už mokslą tikriausiai mokėjo dvigubai daugiau.

Kaip tik dėl to į šią mokyklą susirinkusių mokinių grupė buvo gana eklektiška: čia mokėsi ir labai turtingų, ir kur kas kuklesnes pajamas gaunančių tėvų atžalos, čia buvo ir ypač talentingų jaunuolių, ir, galima sakyti, beraščių, ir tarptautinėje arenoje pasižymėjusių plaukikų, ir koncertų salėse spėjusių pagarsėti pianistų. Suprantama, čia mokėsi ir nemažai tinginių, chuliganų, veltėdžių ir taisyklių laužytojų. Daug kas rūkė ir vartojo alkoholį. Kartais pasirodydavo ir dar griežčiau draudžiamų stimuliantų. Tačiau, nors mokykloje kartu mokėsi vaikinai ir merginos, dėl tam tikrų priežasčių seksas buvo gana retas reiškinys.

Aš taip iki galo ir nesupratau kodėl. Keletą kartų ir pats mėginau šią padėtį pakeisti, bet nieko iš to neišėjo. Žinoma, seksą draudė ir mokyklos taisyklės, bet, atrodo, šiam apribojimui pritarė ir patys mokiniai. Galų gale aš susikūriau šį reiškinį paaiškinančią teoriją, kuri tam tikra prasme tarsi papildė Groučo Markso aforizmą, girdi, jis nenorįs priklausyti jokiam klubui, kuris jį priimtų ir laikytų savo nariu. Mokykloje egzistavo griežta ir aiškiai apibrėžta vaikinų ir merginų hierarchija. Todėl bet kuris mokinys, nerizikuodamas prarasti savigarbos ir orumo, negalėjo leisti, kad kas nors jį pamatytų vaikštant su priešingos lyties atstovu, susiklosčiusioje hierarchijoje užimančiu tą pačią ar žemesnę vietą. Mes visi turėjome bendrauti su žmonėmis, toje hierarchijoje užimančiais aukštesnę padėtį negu mūsų pačių. Tai reiškė, jog devyniasdešimt devyniems procentams mokinių teko nusivilti, o tie, kurie sudarė likusį procentą, dėl savo pasirinkimo turėjo nuolat drovėtis.

Ir kas gi priklausė pačiai tos hierarchijos viršūnei? Na, labai arti jos buvo Torstenas, bet pačiame viršuje, žinoma, puikavosi Gajus.

Tais metais mudu gyvenome viename kambaryje. Šv. Valentino diena kiekvienoje mokykloje sukelia nemažai keblumų ir varžymosi, bet tą vasarį man teko patirti ypač didelį pažeminimą. Gavau tik vieną atviruką, ir tą patį man atsiuntė visiškai neišvaizdi akinius nešiojanti mergina, su kuria drauge lankėme matematikos pamokas ir kuri ketino tapti akcijų rinkos analitike kokiame nors komerciniame banke. Gajus gavo septyniasdešimt tris atvirukus. Daugumą iš jų tikriausiai atsiuntė trylikametės ar keturiolikmetės, kurių jis nė nepažinojo, ir vis dėlto... Praeitų metų vasarą jis atliko pagrindinį vaidmenį neoficialiame spektaklėlyje „Taukuotis“ ir moteriškajai mokyklos auditorijai padarė didelį įspūdį, neišblėsusį net iki kitų metų vasario. O aš buvau aukštas, tamsiaplaukis ir niekuo neišsiskiriantis vaikinas, žinojau nė iš tolo negalįs varžytis su Gajumi, bet mano savigarba buvo užgauta, ir jau ne pirmą kartą. Iš tiesų mane labiausiai erzino tai, kad jis net neatrodė patenkintas. Jo nuomone, būtent taip ir turėjo būti.

Nors mudu su Gajumi gyvenome viename kambaryje, savo širdies reikalus jis stropiai slėpė ir su manimi apie tai nesikalbėdavo. Spėjau, kad Gajus laiko veltui neleidžia, bet jis pats niekada tuo nesigyrė. Ir vis dėlto atrodė, kad jo santykiai su merginomis rutuliojasi pagal tam tikrą scenarijų. Iš pradžių kelias savaites ar netgi mėnesius galėdavai stebėti, kaip jis stengiasi sužavėti kokią nors patrauklią šešiolikos ar septyniolikos metų merginą, kalbasi su ja, laido juokelius, verčiančius ją kvatotis, o paskui staiga meta. Po poros dienų jis jau medžioja kitą.

Tomis dienomis Gajaus dėmesį kaip tik buvo patraukusi Mel Dyn, kuri šioje mokykloje irgi mokėsi paskutinius metus. Priešingai nei tos, kurios anksčiau buvo tapusios Gajaus laimikiu, ji neatitiko klasikinių grožio standartų, bet aš supratau, kas jį prie Mel taip traukė. Ji dėvėjo gana aptemptus drabužius ir nuolat vaikščiojo nutaisiusi rūgštoką miną, kuri tarsi signalizavo, kad mergina prieinama, bet šiaip garsėjo kaip skaistuolė. Mokykloje besimokančių vaikinų žodžiais tariant, „tinkama, tik šalta“. Tokiam savybių deriniui Gajus tiesiog negalėjo atsispirti.

Tą dieną ilgai vakarojau, — bandžiau įveikti dar kelis „Karo ir taikos“ puslapius. Dabar ir pats stebiuosi, koks buvau kvailas, užsimojęs perskaityti knygą būtent tame pačiame semestre, kai laikiau A lygio egzaminus, bet galų gale turėjau rūpintis paties susikurtu įvaizdžiu, kad esu intelektualas.

Gajus įsmuko į kambarį ir ėmė ruoštis į lovą.

— Nagi, Deivai, aš visai nusivaręs nuo kojų. Jau po vienuoliktos. Ar galiu išjungti šviesą?

— Ak, taip, žinoma, — susierzinęs, tad gal kiek sarkastiškai pratariau aš.

Bet iš tiesų jau dešimt minučių skaičiau vis tą patį puslapį, ir buvo pats metas šitą kankynę baigti. Knyga dunkstelėjo ant grindų šalia mano lovos, o aš padėjau galvą ant pagalvės. Gajus išjungė šviesą ir išsitiesė savo lovoje.

— Deivai...

— Ką?

— Gal norėtum šią vasarą pasisvečiuoti pas mano tėvą?

Iš pradžių pamaniau, kad būsiu kažką ne taip nugirdęs. Mintis, kad Gajus galėtų mane pakviesti drauge su juo pasisvečiuoti pas jo tėvą, gyvenantį Pietų Prancūzijoje, man buvo visiškai netikėta, netgi šokiruojanti. Mudu vienas kitą mėgome ir netgi gerbėme, bet niekada nelaikiau savęs vienu iš Gajaus draugų. Na, bent jau ne tokiu artimu. Gajus laikėsi išvien su tokiais kaip Torstenas, Kuveito princas Faisalas ar Trojus Bartonas, kuris buvo kino žvaigždės Džefo Bartono sūnus. Jis bendravo su žmonėmis, kurių šeimos turėjo milijonus svarų, po kelias rezidencijas įvairiuose pasaulio kampeliuose ir kartkartėmis pagyvendavo tai vienoje, tai kitoje. Su tokiais žmonėmis, kurie susitikdavo Paryžiuje ar Marbeljoje. O ne su tais, kurie namelyje ant ratų dardėdavo į Devoną.

— Deivai?

— Ak, atleisk.

— Tai kaip? Tau ten patiks. Jis turi namą puikioje vietoje, ant uolų, nuo kurių atsiveria puikus vaizdas ir matyti Ferato kyšulys. Aš ir pats dar nė karto nesu ten buvęs, bet girdėjau, jog vietos ten nepaprastai gražios. Dar važiuos Mel ir Ingrida Da Kunja. Kodėl ir tau nesusigundžius?

Ir iš tiesų, kodėl gi ne? Buvau nusiteikęs visiškai rimtai. Dar nesugalvojau, iš kur gausiu pinigų ten nukakti, bet žinojau, kad būtinai turiu važiuoti.

— Ar tu rimtai? — dar kartą pasitikslinau.

— Aišku, kad rimtai.

— Tada gerai, — atsakiau. — Važiuosiu.

4

Pakėliau šampano taurę prie lūpų ir pažvelgiau žemyn į senovinius dvidešimčia tūkstančių pėdų žemiau mūsų plytinčio Centrinio masyvo ugnikalnių kraterius. Pasirodė, jog man visai nereikėjo sukti galvos, kur gauti pinigų lėktuvo bilietui. Mes visi susitikome Bigin Hilyje — į pietus nuo Londono esančiame aerodrome — ir sėdome į reaktyvinį Gajaus tėvo lėktuvą. Po kelių minučių jau buvome pakilę į orą ir skridome į Nicą.

Mel Dyn ir Ingrida Da Kunja buvo įsitaisiusios sėdynėse man už nugaros, o priešais jas sėdėjo Gajus. Mel mūvėjo prigludusius džinsus, vilkėjo baltus sportinius marškinėlius, džinsinį švarkelį ir buvo gana ryškiai pasidažiusi. Jos plaukai buvo ilgi ir tamsūs, o per visą galvą ėjo geltonai dažytų plaukų sruoga, nuslydusi merginos sprandu, krito jai ant peties ir dar žemiau, ant krūtinės. Ir dar kokios krūtinės... Jos draugė Ingrida mūvėjo dukslias kelnes ir buvo apsivilkusi medvilninį sportinį nertinį. Jų abiejų aš, galima sakyti, visai nepažinojau; Mel mokėsi mūsų mokykloje jau penkerius metus, tačiau bendrų pamokų mes niekada neturėjome, ir per visą tą laiką buvau persimetęs su ja vos keliais žodžiais. Ingrida į Brodhilą atvyko tik praeitą rudenį, įpusėjusi šeštąją gimnazijos klasę.

Pasisveikinau su jomis. Mel atsakydama man tik vos vos krustelėjo lūpas ir vyptelėjo, bet Ingrida apdovanojo mane plačia draugiška šypsena. Kalbinti merginas leidau Gajui: sprendžiant iš bangomis besiritančio griausmingo Ingridos kvatojimo, jam tai puikiai sekėsi. O aš patogiai atsilošiau tamsiai mėlyna oda aptrauktoje sėdynėje. Niekada anksčiau nebuvau skridęs lėktuvu. Čia tai bent gyvenimas.

Paskui Gajus grįžo ir klestelėjo į sėdynę šalia manęs.

— Judu su mano tėvu dar nebuvote susitikę, ar ne?

— Ne, — atsakiau. — Nemanau, kad kada nors esu jį matęs. Išskyrus, žinoma, laikraščius.

Tonis Džourdanas buvo tikras Londono nekilnojamojo turto ryklys. Mano tėvas apie jį žinojo viską, nors tuo metu, kai aš pats sulaukiau tokio amžiaus, kad skaityčiau laikraščius, šie apie jį rašydavo kur kas rečiau. Mačiau porą žurnale „Private Eye“ išspausdintų straipsnių, kuriuose jis buvo kaltinamas papirkęs savivaldybės tarybą, svarsčiusią, ar išduoti leidimą jo planuojamam prekybos centrui statyti, ir daręs įžūlų spaudimą savo verslo partneriui bei privertęs jį pasitraukti. Tačiau dažniausiai tas žmogus buvo minimas gandų skiltyse, o ne verslui skirtuose laikraščių puslapiuose.

— Brodhile tėtis buvo vos porą kartų. Pastaraisiais metais aš pats labai retai su juo matydavausi. Bet jis tau patiks. Jis vyrukas kaip reikiant. Žino, kaip reikia linksmintis.

— Puiku. Ar jis vėl vedė?

— Taip, prieš kelerius metus. Prancūzę kekšytę, vardu Dominyka. Niekad nesujos matęs. Bet velniop ją. Geriau nusiteik kaip reikiant pašėlti.

— Gerai, — aš neryžtingai nutilau.

Nekantriai laukiau, kada galėsiu išmaišyti barus ir restoranus. Jau buvau aštuoniolikos, tad norėjau pasinaudoti savo teise gerti tiek, kiek man patinka. Bet man iškilo viena problema.

— Gajau?

— Taip?

— Tiesą sakant, kažin kiek pinigų neturiu. Matai, tiesiog gali būti, kad vienos kitos pramogos man gali tekti ir atsisakyti. Juk supranti mane, ar ne?

Gajus plačiai nusišypsojo:

— Ne, nesuprantu. Juk už viską sumokės tėtis. Patikėk manimi, jam tai bus tikras malonumas. Jis visuomet buvo dosnus, ypač jei reikėjo gerai praleisti laiką. O jei tau pritrūks pinigų, paprašyk manęs. Tikrai.

— Ačiū.

Man tarsi akmuo nuo širdies nusirito. Per penkerius metus įsigudrinau išsiversti tik su menka dalele tų sumų, kurias mano bendramoksliai Brodhile gaudavo iš savo tėvų, bet man buvo neramu, kad baigus mokyklą ir išėjus į žmones tai padaryti bus daug sunkiau. Be to, dar po kelių mėnesių turėjau patirti ir visus kreditą viršijusio studento „džiaugsmus“.

Reaktyvinis lėktuvas praskriejo gana žemai virš žaliuojančių kalvų, dunksančių kiek toliau nuo Rivjeros pakrantės, ir kažkokio nedidelio miesto, kurio fone aiškiai išsiskyrė du keistos formos gyvenamųjų namų kompleksai, atrodantys taip, tarsi būtų pastatyti iš „Lego“ kubelių.

Atsidūręs virš tamsiai mėlynų Viduržemio jūros vandenų, lėktuvas pakeitė kursą ir pasuko į rytus Nicos oro uosto link — netaisyklingo stačiakampio formos ir tobulai lygaus žemės rėžio, išsišovusio toli į jūrą.

Tonis Džourdanas pasitiko mus prie terminalo. Jam turėjo būti mažiausiai keturiasdešimt penkeri, bet atrodė jaunesnis. Mane nustebino tai, kad Tonis buvo toks panašus į Gajų, ir ne tik savo išvaizda, bet ir eisena bei judesiais. Jis pasitiko mus šypsodamasis kerinčia, šiaip jau Gajui būdinga šypsena, ir tuoj susodino mus visus į atvirą geltono džipo galą.

Tonis vežė mus per visą Nicą, pasuko Anglų promenada, kurios vienoje pusėje rikiavosi viešbučiai, gyvenamieji daugiabučiai namai, o šaligatviai buvo išgrįsti plytelėmis, kitoje — augo palmės, tyvuliavo jūra ir plytėjo paplūdimys, pilnas mėgėjų kaitintis saulėje. Mes pasukome gilyn į žemyną ir, irdamiesi per didžiulę automobilių spūstį, šiaip taip nusigavome iki Komišo ir garsiojo palei jūros krantą besidriekiančio kelio, vedančio į Monte Karlą. Važiuodami mes pakilome dar aukščiau, Viduržemio jūra dabar tyvuliavo kažkur mums po kojomis, mums virš galvų stūksojo pakrantės uolos, mes pervažiavome tunelį ir atsidūrėme gerokai šiauresniame ir labiau vingiuotame kelyje. Vis dar kilome į kalną, kol pagaliau Tonis sustojo prie dešimties pėdų aukščio metalinių vartų. Ant vieno iš vartų stulpų buvo užrašyta „Les Sarrasins“. Jis paspaudė nuotolinio valdymo pultą, vartai atsidarė ir džipas privažiavęs sustojo prie kadaise rausvai dažyto, bet jau gerokai apiblukusio namo.

Jis žvaliai iššoko iš džipo ir tarė:

— Nagi, išlipkite ir susipažinkite su Dominyka.

Mes įveikėme kelias akmeninių laiptų, vedančių į kitą namo pusę, pakopas, ir mums prieš akis atsivėrė įspūdingas, tiesiog kvapą gniaužiantis vaizdas. Visose trijose pusėse buvo matyti sodrus ir tamsus Viduržemio jūros mėlis, besitęsiantis iki pat sunkiai įžiūrimos horizonto linijos ir ten susiliejantis su šiek tiek blukesne dangaus mėlyne. Atrodė, tarsi sklęstume aukštai ore, tarsi kabotume pakilę tūkstantį pėdų virš jūros ir girdėtume ten žemai į krantą dūžtančias bangas. Jaučiausi praradęs orientaciją, apsvaigęs, rodės, tuoj tuoj prarasiu pusiausvyrą. Žingtelėjau šiek tiek atgal, namo link.

Gajaus tėvas tai pastebėjo ir šyptelėjo:

— Žmonėms dažnai ima suktis galva, ypač kai jie šito nesitiki. Ateik ir pažiūrėk, — mudu ėmėme atsargiai eiti šalia žemučio balto marmuro turėklo. — Čia pat, žemiau mūsų, yra Boljė, o ten — Ferato kyšulys, — paaiškino jis, pirštu rodydamas į nediduką tankiai apgyventą miestelį ir už jo plytintį sodriai žalią pusiasalį. — Už jo yra Nica, o dar toliau, — jis mostelėjo į rytus, — yra Monte Karlas. Giedrą dieną, kai mistralis išpučia iš oro visas dulkes, galima matyti Korsiką. Tik, žinoma, ne birželio mėnesį.

— O kas ten? — susidomėjo Gajus, rodydamas į trupančią smulkučių pilkšvų plytų sieną, dunksančią aukštai ant sodo pakraštyje iškilusios uolos, šalia vienišo alyvmedžio.

— Tai sargybos bokštas. Vietos gyventojai sako, kad jis čia atsirado dar romėnų laikais. Daugelį šimtmečių vietiniai žmonės naudojosi juo, kai norėdavo apsižvalgyti ir įsitikinti, ar neatplaukia plėšikai saracėnai. Iš čia kilo ir šios rezidencijos pavadinimas — „Les Sarrasins“, — Tonis nusišypsojo savo sūnui ir paklausė: — Na, ir kaip tau čia patinka?

— Čia gražu, tėti. Labai gražu, — atsakė Gajus. — Be to, ir iki paplūdimio ne taip toli, ar ne?

— Iš tiesų netoli. Tik peršok per šituos turėklus ir per kelias sekundes atsidursi prie jūros.

Mes persisvėrėme per turėklus ir pažvelgėme žemyn. Toli toli, šlaito papėdėje, galėjome įžiūrėti smėlio ruoželį, besidriekiantį greta pakrante vingiuojančio kelio, vedančio į Žemutinį Komišą.

— Alio?

Mes atsigręžėme. Už kelių pėdų nuo turėklų buvo įrengtas baseinas, o prie jo, išsitiesusi ant paplūdimio kėdės, gulėjo moteris. Pusnuogė moteris. Mano akys susmigo į ją. Man buvo aštuoniolika, ir aš tiesiog negalėjau į ją nežiūrėti. Ji pamojo ir neskubėdama atsisėdo, grybštelėjo bikinio liemenėlę ir ją užsisegė. Paskui atsistojo ir siūbuodama klubais ėmė žingsniuoti mūsų link. Ilgi šviesūs plaukai, tamsūs akiniai, kraują kaitinanti figūra. Aš vis dar negalėjau atplėšti akių.

— Dominyka, čia mano sūnus Gajus. Pagaliau jūs susipažinote!

— Labas Gy, — pratarė Dominyka ir ištiesė ranką pasisveikinti.

Gajaus vardą ji ištarė taip, kaip įprasta prancūzams.

— Labas, mama, — pasisveikino Gajus nutaisęs savo firminę šypseną, ir Dominyka nusijuokė.

Gajaus tėvas pristatė ją Mel, Ingridai ir man.

Nesumečiau nieko geriau, tik „malonu su jumis susipažinti, ponia Džourdan“, ir šitie mano žodžiai, atrodo, ją taip pat gerokai pralinksmino.

— Kol esate čia, aš esu Tonis, o ji — Dominyka, — šypsodamasis paaiškino Gajaus tėvas. — Pavadink mane seru, ir aš nustumsiu tave nuo šitos uolos.

— Gerai, Toni.

— Taigi judu su Gajumi gyvensite svečių namelyje, štai ten, — ir jis parodė pirštu į nedidelį kitoje baseino pusėje esantį statinį, kurį gerokai užstojo aukštų levandų lysvė. — Merginos apsistos mūsų name. Beje, kodėl jums nenuėjus į savo namelį pasidėti daiktų, o tada negrįžus pas mus ko nors išgerti?

Po valandos visi vėl susirinkome prie baseino. Smulkutis žilaplaukis vyras, vilkintis šiugždančiu ir baltu kaip sniegas švarku, įpylė mums visiems „Pimm’s“ alkoholinio kokteilio iš ąsočio, prigrūsto citrinų ir agurkų griežinėlių, taip pat — mėtų lapelių. Merginos buvo persirengusios lengvomis vasarinėmis suknelėmis, Dominyka irgi užsimetė šiokį tokį drabužį, Gajus ir Tonis mūvėjo ilgas laisvas baltos spalvos kelnes, o aš buvau įlindęs į apspurusius džinsus, — mat rinktis galėjau arba juos, arba senas juodas rumbuoto pliso kelnes.

Saulės diskas jau kybojo žemai virš Ferato, oras buvo ramus. Girdėjau, kaip levandose dūzgia bitės ir, žinoma, kaip apačioje į krantą dūžta bangos.

— Koks puikus, — šnipštelėjo greta manęs sėdinti Ingrida.

— Taip, vaizdas tikrai nuostabus, — sutikau aš.

— Ne vaizdas, o jis.

Akimirksniu susivokiau, kad ji kalba apie sodininką, kuris kaip tik atgal į namą nešė kelis darbui sode reikalingus įrankius. Jis buvo jaunas, atrodė kaip arabas, tikriausiai buvo kilęs iš Šiaurės Afrikos, o dailios apnuogintos jo krūtinės raumenis gražiai apšvietė vėlyvos popietės saulės spinduliai. Sodininkas sugavo Gajaus žvilgsnį ir jam nusišypsojo.

— Jis tave pastebėjo, Gajau, — kai sodininkas dingo už namo kampo, mestelėjo Ingrida.

— Apie ką tu čia? — nustebo Gajus. — Jo šypsena buvo skirta mums visiems.

— Norėčiau, kad taip ir būtų, Gajau, bet tiesa yra kitokia. Jis žiūrėjo tik į tave.

Gajus suraukė antakius. Dėl jo išvaizdos susižavėjimo kupinais žvilgsniais jį nulydėdavo ir kai kurie vyrai, ir merginos, o aš žinojau, kad tai Gajų labai erzino. Bet jis nieko negalėjo padaryti.

— Ko gi tu čia rodai dantis? — užsipuolė jis mane.

— Nieko, — numykiau ir mudu su Ingrida susižvalgėme. — Geriau išgerkime.

„Pimm’s“ kokteilis slyste slydo mūsų gerklėmis. Nors stengėmės pasirodyti jau turintys nemažai patirties, nė vienas iš mūsų nebuvo pratęs vartoti alkoholio, ir netrukus ėmėme jausti šio gėrimo poveikį. Aš daug nešnekėjau, sėdėjau, stebėjau kitus ir jutau, kaip palengva man ima maloniai spausti smilkinius. Iš pirmo žvilgsnio supratau, kad Gajus savo tėvo beveik nepažįsta, bet taip pat man buvo aišku, kad jie abu labai stengiasi būti vienas kitam malonūs. Netrukus Tonis jau linksmino merginas ir vertė jas kvatotis, ypač Mel, kuri, atrodo, iš karto rado su juo bendrą kalbą.

Kaip tik tuomet vilkdamas kojas sode pasirodė Gajaus brolis Ouvenas. Kaip penkiolikmetis, jis buvo tikrai aukštas ir stambus. Jo raumenys buvo neįprastai gerai išsivystę, o didelė galva atrodė taip, tarsi priklausytų kitam, daug vyresniam žmogui. Bet ir pats Ouvenas, rodos, varžėsi savo peraugusio kūno. Jis žingsniavo neryžtingai, pasikūprinęs, tarsi stengtųsi susitraukti ir atrodyti mažesnis. Bet šito pasiekti jam, žinoma, nepavyko. Jo pilkšvai rudi plaukai pūpsojo ant galvos sulipę į riebaluotas sruogas, be to, jo veidas buvo gausiai nusėtas inkštirų. Ouvenas buvo apsivilkęs sportinius marškinėlius, ant kurių puikavosi „Apple“ kompiuterių ženklas, ir mūvėjo trumpas juodas regbininko kelnaites. Niekas nekreipė į jį dėmesio.

— Sveikas, Ouvenai, — pasisveikinau, norėdamas būti mandagus.

— Sveikas.

— Ar seniai tu čia?

— Kelios dienos.

— Čia nuostabi vieta, argi ne?

— Nebloga, — burbtelėjo jis ir nupėdino toliau.

Tuo mano pokalbis su Ouvenu ir baigėsi. Grįžo Tonis, nešinas ąsočiu, vėl pilnu iš džino ir vaisių sulčių pagaminto kokteilio.

— Gal dar šlakelį?

— Taip, ačiū, sere.

— Deividai. Aš tave įspėjau. Dar kartą ištarsi šį žodį ir lėksi nuo uolos.

— Atleisk, Toni.

Jis vėl pripylė man stiklą ir tarė:

— Neblogas gėrimas, ką?

— Taip, tiesiog slyste slysta.

— Tikrai. Tai vienas iš tradicinių angliškų dalykų, kuris, kaip pastebėjau, puikiausiai prigijo ir čia, Prancūzijoje. Šį gėrimą mėgsta netgi Dominyka, — Tonis pakėlė galvą ir metė akį į Ouveną, kuris kaip tik pylėsi sau kokakolos. — Mokykloje jūs su Gajumi ir Ouvenu gyvenate viename bendrabutyje, ar ne?

— Taip. Mudu su Gajumi netgi viename kambaryje.

— O kaip sekasi Ouvenui?

— Labai sunku pasakyti, tikrai. Manau, kad neblogai. Daug draugų jis neturi, bendrauja tik su keliais vaikinais, kurie pamišę dėl kompiuterių. Jis atrodo gana laimingas. Daugiausia laiko praleidžia kompiuterių klasėje. Daug skaito. Apskritai Ouvenas stengiasi laikytis nuošaliai, mėgsta būti vienas. Bet Gajus stebi, kad niekas prie jo nekištų nagų.

— Taip. Gajus juo visuomet rūpinosi, — pritarė man Tonis. — Ouvenas labai sunkiai pakėlė skyrybas, labai sielojosi. Nemanau, kad Ouveno motinai jis labai rūpėtų, — ji uoliai rūpinasi tik tuo, kad jis laikytųsi toliau nuo manęs. Esu oficialiai pripažintas esąs pats blogiausias tėvas pasaulyje. Iš tikrųjų be Gajaus Ouvenas nieko daugiau ir neturi. O kaip tas atsitikimas regbio aikštelėje? Ar ką nors apie tai girdėjai?

— Aišku, girdėjau.

— Ar tai tikrai jo darbas?

Aš pastačiau ausis. Tema buvo kebli.

— Nežinau, sere. Tai yra norėjau pasakyti, Toni.

— Atleisk. Mano klausimas buvo nekorektiškas. Bet kas apie tai kalbama mokykloje? Ar žmonės mano, kad Ouvenas tai padarė?

Ouvenas buvo geras regbininkas, „Junior Colts“ komandoje jis buvo priekinės linijos žaidėjas. Bet šių metų pradžioje aikštelėje jis pridarė nemažai bėdos. Kovojant dėl kamuolio, per grūstį vienam vaikinukui iš kitos mokyklos kažkas nukando dalį ausies. Liko dantų žymės. Įtarimas krito ant Ouveno, ir kelias dienas buvo iškilusi grėsmė, kad jis negalės toliau mokytis Brodhile, bet paskui mokyklos vadovybė vis dėlto nerado rimto pagrindo jo pašalinti. Tik iš regbio komandos Ouvenui teko pasitraukti.

— Niekas nieko tikra nežino.

— Su Ouvenu visada taip, argi ne? — linktelėjo galva Tonis. — Niekada nieko negali žinoti.

— Teisybė.

Ouvenas buvo tikra mįslė, bet, priešingai nei jo tėvas, aš buvau laimingas, kad man nereikia stengtis jos įminti. Panašiai jautėsi ir dauguma kitų žmonių.

— O ar jis turi draugių?

— Ouvenas?! — nustebęs sušukau aš, neįstengdamas nuslėpti šypsenos.

— Aišku, supratau. O Gajus?

— Na, tai jau visai kas kita. Be to, jis nuolat jas keičia.

Tonis nusijuokė, ir aplink jo šviesiai mėlynas akis kelioms sekundėms susimetė daugybė smulkučių raukšlelių. Paskui jis vertinamai nužvelgė Mel, kuri susižavėjusi labai atidžiai klausėsi Gajaus, pasakojančio kažkokią neįtikėtiną istoriją apie nelaimingą atsitikimą Krėstos lenktynių trasoje Šen Morice.

— Ar ji — dabartinė Gajaus mergina?

— Ne, — pratariau ir nutilau, bet išsyk pridūriau: — Bent jau kol kas dar ne.

Bet stebėdamas Mel aiškiai mačiau, kad ji susižavėjusi Gajumi. O Tonis, manau, žavėjosi ja.

— Ką gi, džiaugiuosi, kad mano sūnus turi tokį gerą skonį, — nusišypsojo jis. — Šitas namas ir buvo pastatytas tam, kad padarytų įspūdį moterims. Tikiuosi, Gajui tai irgi padės.

— Nežinau kodėl, bet nuojauta man kužda, kad taip ir bus.

— O kaip tu? Ar tau Brodhile patinka?

Didžiai savo nuostabai, netrukus susigriebiau, kad išsamiai pasakoju Toniui, kaip man ten patinka. Atrodo, gana kukli mano kilmė ir išsilavinimas jam visai netrukdė, jis nuoširdžiai domėjosi mokykla ir gyvenimu joje. Žinoma, tai buvo toli gražu ne tas pats, kaip kalbėtis su savo paties tėvais, bet, kita vertus, nesijaučiau ir taip, tarsi šnekėčiausi su savo bendraamžiu. Klausimai buvo gilesni ir esmingesni, be to, nereikėjo stengtis susivokti, koks yra pašnekovo įvaizdis ir visuomeninė padėtis, — o juk du nepažįstami aštuoniolikmečiai pradėję šnekėtis būtent tai ir stengiasi išsiaiškinti. Pokalbis su Toniu buvo gana malonus. Buvau nuoširdžiai sužavėtas.

Kai raudonas saulės diskas pakibo virš kalvų toje pusėje, kur buvo Nica, ir auksine savo šviesa nutvieskė ramią jūrą, mes įveikėme kelis laiptelius ir užlipome į terasą virš baseino, kur mūsų laukė vakarienė. Buvo patiekta ožkos sūrio salotų ir virtos žuvies nuostabaus skonio padaže, visa tai užgėrėme pačiu geriausiu baltuoju vynu, kokio man buvo tekę ragauti, ir mano pojūčiai paaštrėjo. Aš nė akimirkos nepamiršau, kad greta manęs sėdi Dominyka, taip aiškiai tai suvokiau, jog stengiausi nepasukti į ją galvos, kad vėl nepradėčiau spoksoti.

Pagaliau, palinkusi man prie peties, ji pati mane užkalbino:

— Tu šį vakarą labai tylus.

— Tikrai? Atsiprašau.

— Ar viskas gerai?

— Taip, žinoma, — pratariau nenoriai atsigręždamas veidu į ją. — Viskas čia taip... Na, nežinau, taip žavu...

Tik dabar man pasitaikė proga iš arti atidžiau į ją įsižiūrėti. Jos veidas buvo prakaulus ir kampuotas, o abipus lūpų pastebėjau įsirėžusias raukšleles. Dominyka tikriausiai artėjo prie keturiasdešimties. Bet vis dar buvo gražuolė. Tikra gražuolė. Nors saulė jau, galima sakyti, nusileido, saulės akinių ji nenusiėmė, todėl man taip ir liko paslaptis, kokios buvo jos akys. Bet putlios Dominykos lūpos šypsojosi. Kūną, į kurį pirmą kartą išvydęs šią moterį taip įžūliai spoksojau, nuo aplinkinių akių dabar saugiai slėpė geltonos spalvos drabužiai.

— Ar šita knyga tavo? — paklausė ji mostelėjusi galva į gerokai aptrintą „Karo ir taikos“ tomą, kurį aš visiškai be reikalo atsinešiau čia, prie baseino.

— Mano.

— Kokia nuobodybė.

— Kai įsitrauki, nėra jau taip blogai, — ėmiau gintis.

— Niekai. Man ji pasirodė nuobodi. Man labiau patinka „Ana Karenina“, o tau? Čia tai bent moteris! Dėl jos galėčiau perskaityti kad ir tūkstantį puslapių.

— Šito romano neskaičiau, — pralemenau gerokai nustebęs.

— Na, tau tikrai vertėtų, — ir Dominyka nusikvatojo prikimusiu, gerkliniu juoku. — Atrodo, tu šokiruotas. Kodėl gi aš negalėjau perskaityti „Anos Kareninos“?

— Na... Aš nežinau...

— Todėl, kad, tavo įsitikinimu, esu tuščiagalvė manekenė? Argi ne taip?

Taip, pamaniau.

— Ne, — ištariau garsiai.

Ji vėl nusijuokė.

— O taip, tu būtent šitaip ir manai. Ką gi, aš Avinjono universitete studijavau filosofiją. Darbas modelių agentūroje buvo tik... tik, kaip jūs sakote, pašalinis užsiėmimas. Bet netrukus pašaliniu užsiėmimu man tapo studijos.

— Kaip gaila, — daug negalvodamas mestelėjau aš.

— Kodėl?

— Hm... Nežinau, — numykiau išsigandęs, kad buvau jai pernelyg šiurkštus.

Ji vėl nusijuokė ir tarė:

— Kaip tik dabar galėčiau sėdėti draudimo bendrovei ar panašiai įstaigai priklausančiame biure ir dėlioti į segtuvus popierius. Ar tai norėjai pasakyti?

— Ne, — atsakiau. — Bet vis dėlto argi bent truputį dėl to nesigaili?

— Kartais. Bet nedažnai. Man reikia pramogų. Daug pramogų. O ar tu gerai leidi laiką, Deividai?

— Hm... Na, man rodos, gerai.

— Tikrai?

Aš maktelėjau didelį gurkšnį vyno ir jau šiek tiek atitokęs ir sugrįžęs į vėžes paklausiau:

— Tu bandai mane erzinti, ar ne?

Dominyka vėl sukikeno:

— Aišku. Man patinka vesti iš kelio anglus. Deja, kai radau Tonį, jis jau ir taip buvo sugadintas. Atrodo, kad ir jo sūnus seka tėvo pėdomis.

Kitame stalo gale Mel santūrumą aiškiai baigė tirpdyti žavesys, kurį skleidė tėvo ir sūnaus tandemas, Ingrida irgi plačiai šypsojosi, o jos akys tiesiog spinduliavo.

— Na, mokykloje jis tokios reputacijos tikrai neturi. Sakyčiau, jis žavus iš prigimties, ir tiek.

— Matau. Atrodo, kad Abdulatifas irgi jau atkreipė į jį dėmesį.

— Ar Abdulatifas — tai sodininkas?

— Taip. Tikras saldainiukas, ką? Man patinka, kai jis, nusivilkęs marškinius, sukinėjasi aplink.

— Ar jam patinka vyrai?

— Manau, jog Abdulatifą apskritai traukia grožis.

Nė nežinojau, ką jai atsakyti.

— O tu? — vėl kreipėsi į mane Dominyka. — Ar tu irgi turi prigimtinę savybę užburti moteris?

— Maniau, jau lioveisi traukusi mane per dantį?

— Beveik. Bet judu su Gajumi atrodote tokie skirtingi.

— Teisybė. Mokykloje mes gyvename viename bendrabučio kambaryje, tad manau, kad labai gerai vienas kitą pažįstame. Ir vis dėlto paviešėti čia Gajus mane pakvietė tik paskutinę akimirką.

— Žinau. Tonis sakė, kad Gajus ketino atvažiuoti kartu su Helmuto Šolenbergo sūnumi.

— Taigi. Su Torstenu.

— Nepakenčiu to žmogaus, — pareiškė Dominyka ir norėdama parodyti savo antipatiją demonstratyviai papurtė galvą bei virptelėjo pečiais. — Ir, užbėgdama tau už akių, pasakysiu, kad mano nuotraukų buvo ir jo žurnaluose. Nusifotografavau vilkėdama mažiau nei derėjo. Žlugus pirmajai mano santuokai jie iškapstė kelias senas nuotraukas, — nusijuokė ji ir pridūrė: — Tiesą sakant, aš visai neprieštaravau. Bet Henris? Ohoho!

— Kas tas Henris?

— Jis — politikas. Ir toks nuoboda. Įsimylėjau jo akis. Jo akys kaip švyturiai, na, bent jau buvo tokios, kol susituokėme. Paskui jos pasikeitė.

— Ir tada jo atsikratei?

— Mes abu vienas kito atsikratėme, — atsainiai gūžtelėjo pečiais ji.

— Tada sutikai Tonį?

— Sutikau Tonį, — pakartojo ir vos pastebimai šyptelėjo Dominyka.

Bet man pasirodė, kad jos šypsenoje atsispindėjo ne meilė, o veikiau liūdesys ar netgi kančia.

— Ar seniai judu pažįstami?

— Cha! Šito atskleisti tau negaliu.

— Kodėl?

— Dėl skyrybų proceso. Gajaus motina labai norėtų tai sužinoti.

— Ak šit kaip... Atsiprašau. Kvosti tavęs neketinau.

— Bet, žinoma, vis tiek kvoti, — nusikvatojo ji.

Staiga Ouvenas, kuris visą vakarą niekam daugiau nebuvo prataręs nė žodžio, pastūmė savo lėkštę į šalį, pakilo nuo stalo ir patraukė namo link.

— Ouvenai! Ar tikrai nenori dar truputį pasilikti? — paklausė jo tėvas.

Ouvenas stabtelėjo ir atsigręžė.

— Ne, — nė nešyptelėjęs niūriai pratarė jis.

— Ką gi. Tuomet labos nakties.

Ouvenas neaiškiai kažką burbtelėjo ir vėl pasisuko eiti.

— Labanakt, chėri, — šūktelėjo Dominyka Ouvenui, atgręžusiam jai savo plačius gunktelėjusius pečius.

Jis net nestabtelėjo, net nesiteikė jai atsakyti.

— Šitas vaikinas tikrai keistas, — tarė Dominyka. — Jis čia jau dvi dienos, o išspaudė vos kelis žodžius. Su manimi kalba taip, tarsi būčiau tuščia vieta. Tonis vis bando pralaužti ledus, bet Ouvenas niekad neatsako daugiau kaip dviem žodžiais. Manau, Tonis jau nuleido rankas.

— Gajus ir Ouvenas su tėvu matydavosi ne per dažniausiai, argi ne?

— Tai tiesa, — pritarė Dominyka. — Vaikai nėra neatskiriama Tonio gyvenimo dalis. O Robiną, jų motina, nenori, kad berniukai su juo bendrautų. Ji net neleido jiems atvažiuoti į mūsų vestuves. Gajaus irgi niekad anksčiau nesu mačiusi, susipažinau tik šiandien. Bet, man atrodo, Tonis jaučiasi kaltas, todėl įkalbėjo Robiną, kad ji leistų vaikams porą savaičių pasisvečiuoti pas jį. Be to, Gajus vyresnis. Spėčiau, kad juodu su Toniu dabar jau turi šiek tiek daugiau bendra.

Tarnas surinko ir nunešė mūsų lėkštes, o Dominyka įsipylė sau dar vieną taurę vyno.

— Mon Dieu, kaip puikiai mano vyras leidžia laiką, argi ne? — tarė ji.

Mel su Ingrida juokėsi iš kažko, ką Tonis ką tik pasakė, ir niekaip negalėjo liautis. Tiesą sakant, kikeno ir Gajus. Tonis paėmė Mel už rankos, kad ši, pagauta juoko priepuolio, neprarastų pusiausvyros, ir jos jau neatitraukė. Mergina savosios irgi neištraukė. Gajus šito, rodos, nė nepastebėjo.

Aš nieko neatsakiau.

— Turėti pašonėje dvi jaunas gražias merginas, kurios gaudo kiekvieną tavo žodį... Ko gi dar galėtų trokšti keturiasdešimt šešerių sulaukęs vyras, ar ne, Deividai?

— Na, nežinau... — stengdamasis išlikti santūrus atsakiau aš.

— Hm... — ji kilstelėjo ranką ir atmetė atgal savo plaukus. — Migeli! Dar vieną butelį vyno!

Galų gale vakaras baigėsi. Buvau kaip reikiant įkaušęs. Kiti irgi buvo gerai įčiupę į kuodą, gal tik Ingrida tiek daug negėrė. Mudu su Gajumi svyrinėdami leidomės eiti link mums paskirto svečių namelio, kurį nuo namo skyrė apie dvidešimt jardų.

Kai pagaliau klestelėjau ant savo lovos, pastebėjau, kad kambarys sukasi ratu. Susikaupiau ir pamėginau priversti langą stovėti vietoje. Neįtikėtina, bet man pavyko.

— Manau, šią savaitę man nusišypsos laimė, — pareiškė Gajus visu svoriu šlumšteldamas ant lovos.

— Su sodininku? Beje, girdėjau, kad jo vardas Abdulatifas.

— Cha cha, kaip juokinga. Ne su sodininku, o su Mel, pusgalvi tu. Nors Ingrida man irgi patinka. Galėčiau lažintis, kad lovoje ji tikrai pašėlusi. Gal man pavyks su abiem...

— Gajau!

— Gerai jau, gerai. Tada su Mel. Žinai, aš beveik tikras, kad ji vis dar nekalta.

— Mokykloje irgi visi taip kalba.

— Taip, bet iš kur jie gali žinoti? Juk niekada negali žinoti, kol... Na, kol pats neišsiaiškini.

— Tikriausiai ne.

— Bet ji to nori. Ji tikrai to nori.

— Tai gerai, — netvirtai ištariau aš.

Kodėl merginas visuomet pasičiumpa tokie žmonės kaip Gajus? Kodėl tokios merginos kaip Mel ir Ingrida nesijuokia iš mano sąmojų? Pirmoji priežastis yra ta, kad man trūko pasitikėjimo savimi juos laidyti. Antroji — mano išvaizda nėra tokia įspūdinga. Žinoma, buvo ir daug kitų priežasčių. Mel, Gajus, Tonis, Dominyka, Indrida, netgi sodininkas Abdulatifas — visi jie gražūs žmonės. Ir visi jie naudojosi savo įgimtais sugebėjimais žaisti painų bei sudėtingą žavėjimo ir viliojimo žaidimą, kurio sudedamosios dalys buvo sąmojinga pastaba, laiku mestas žvilgsnis, prisilietimas. Tokią naktį kaip ši, kai sekso nuojauta tiesiog tvyrojo ore, jaučiausi pavydus, susierzinęs ir nevisavertis.

Atrodo, užsnūdau, bet miegojau tik valandą ar kiek ilgiau. Pabudau įsitempęs, girtas ir sykiu — pagiringas. Iš Gajaus lovos girdėjau sklindant ritmingą kvėpavimą. Mano skrandis streikavo, be to, man būtinai reikėjo nusišlapinti, bet kojos ir rankos atrodė tokios sunkios, jog nebuvau tikras, ar rasiu jėgų atsikelti iš lovos.

Šlapimo pūslė spaudė vis labiau, kol galų gale aš nugalėjau savo silpnumą bei suglebimą, iššliaužiau iš lovos ir šiaip taip nusvirduliavau iki vonios kambario. Baigęs apsišlaksčiau veidą ir godžiai atsigėriau vandens. Man vis dar buvo bloga. Pamaniau, išeisiu į lauką, gal grynas nakties oras man bent kiek padės.

Ir tikrai. Į veidą pūsčiojo švelnus ir vėsus brizas. Mane akimirksniu apspito tūkstančiai vieni su kitais be perstojo bendraujančių vabzdžių. Nusigavau iki marmurinių turėklų ir pažvelgiau į pilkšvame judančiame jūros fone matomus juodus Ferato kyšulio kontūrus. Tamsoje greta vienišo alyvmedžio šiaip taip galėjau įžiūrėti ir apgriuvusį apžvalgos bokštą, tyliai saugantį šį namą lygiai taip pat kaip ir prieš kelis šimtmečius. Ore maišėsi druskos ir pušų sakų kvapai. Užsikniaubęs ant turėklų įsmeigiau akis į apačioje lūžtančias bangas ir pasijutau daug geriau.

Tikrai nė nežinau, kiek laiko taip stovėjau užsikvempęs ant turėklų. Bet netrukus mano ausis pagavo iš man už nugaros dunksančio namo vidaus sklindančius balsus. Piktus balsus. Atsitiesiau ir įtempiau klausą. Tai buvo Tonis ir Dominyka. Jie kalbėjosi prancūziškai, ir aš beveik visai negalėjau suprasti, apie ką jie šneka. Bent jau tol, kol išgirdau per visą sodą atsklidusį Dominykos šūksnį. Salaud! Une gosse! Tu as baise une gosse! Užsiverdamos garsiai trinktelėjo durys, ir kieme vėl tebuvo girdėti čirpiantys svirpliai, vėjo sukeltas medžių šlamesys ir bangų šniokštimas.

Salaud! Une gosse! Tu as baise une gosse! Mano nukamuotas protas karštligiškai ėmė raustis po jame sukauptas prancūziškų žodžių atsargas. Tai, ką nugirdau, man buvo pernelyg sudėtinga, pernelyg jau priminė šnekamąją kalbą. Ir ką, po galais, galėtų reikšti „une gosse“? Gal žąsį1?

Paskui prisiminiau žodį „baiser“ iš Moljero komedijos, kurią mes nagrinėjome mokykloje. Tonis bučiavosi su kažkuo, su kuo neturėtų bučiuotis. Ir kažkodėl suabejojau, ar tai buvo žąsis. Hm...

Grįžau į savo kambarį ir įsiropščiau į lovą mintyse savęs vis klausinėdamas, ar tai, kas atsitiko, atsitiko iš tiesų. O gal aš viską supainiojau, viską ne taip supratau, kaip tąkart, kai rašydamas prancūzų kalbos diktantą supainiojau žodžius, reiškiančius vikarą ir nekaltą mergelę, ir to mano apsirikimo padariniai buvo baisūs. Ką tik girdėti žodžiai vis nesiliovė skambėję mano vis labiau gęstančioje sąmonėje, kol pagaliau užmigau.

5

1999-ųjų balandis, Londonas, Sitis

Per visus septyniolika pažinties su Gajumi metų niekada nebuvau tikras, ar galiu juo pasikliauti, tad lygiai taip pat nežinojau, ar galiu juo pasitikėti dabar. Jis manęs prašė atiduoti į jo rankas savo karjerą, santaupas ir visą savo ateitį, be to, kaip dažnai būdavo ir anksčiau, jis mane gundė ir viliojo.

Gajus toks jau buvo.

Kai tą popietę lyg perkūnas iš giedro dangaus mane užklupo jo skambutis, dar iš mokyklos laikų man gerai pažįstamą tęsiamą ir amerikietiško akcento nuspalvintą Gajaus tartį atpažinau iš karto. Jis pasiūlė susitikti ir išgerti alaus. Nuo tos dienos, kai nusprendžiau, kad bus geriau, jeigu vengsiu bendrauti su Gajumi, buvo praėję septyneri metai. Septyneri metai — nemažas laiko tarpas. Be to, mane pjovė nuobodulys ir man buvo smalsu. Taigi sutikau susitikti su juo „Dikenso“ užeigoje Šv. Katerinos doke.

Atėjau ten anksti, nekantravau greičiau išsinešdinti iš savo biuro, o kelionė pėsčiomis nuo Greisčerčio gatvės truko trumpiau nei aš tikėjausi. Prie baro užsisakiau pintą karčiojo alaus ir per tirštą bankininkų, prekybos agentų ir čia atklydusių keistuolių turistų minią ėmiau skintis kelią laukujų durų link. Besileidžiančios saulės spinduliai slydo lygiu doko vandens paviršiumi, kol atsimušdavo į čia pririštų elegantiškų motorinių jachtų bei orių medinių burlaivių korpusų paviršių. Oras buvo vėsus, bet po savaitę be perstojo pliaupusio lietaus buvo malonu būti lauke.

— Deivai! — šitaip mane vadino tik vienas vienintelis žmogus. Atsigręžiau ir pamačiau jį, besidarbuojantį pečiais ir besispraudžiantį per minią, pamačiau jį, smulkaus sudėjimo, liekną, vilkintį juodą švarką, sportinius marškinėlius ir džinsus. — Kaip laikaisi, Deivai?

— Puikiai, — atsakiau. — O kaip tu?

— Karališkai, Deivai, tiesiog karališkai, — mėlynos Gajaus akys tiesiog žiburiavo. Jis apsižvalgė po sausakimšą aludę. — Jėzau, ar daugiau jau niekas nedirba?

— Pamaniau, kad susitikti su kuo nors septintą valandą tau gali būti per vėlu.

— Tik ne šiais laikais.

— Klausyk, atnešiu tau alaus.

Aš dar kartą prasiskyniau kelią per čia susirinkusių žmonių minią ir grįžau nešinas bokalu firminio čekiško alaus, kurį, jei teisingai prisiminiau, anksčiau Gajus labai mėgo. Pastebėjau, kad jis per kelias pėdas pasitraukė nuo lauke alų geriančios užeigos svečių draugijos.

— Bijai, kad tave kas nugirs, ką?

— Na, jeigu jau klausi, pasakysiu tau, kad visai nebijau, — tarė jis ir siurbtelėjo alaus. — Ką gi, dabar tu tikras Sičio liūtas, ar ne? Leipcigo „Gumey Kroheim“. Tiesiog fantastiška, kaip jie žengia į priekį, argi ne?

— Po to garsiojo susiliejimo jau nebe, — paaiškinau aš. — Nemažai gerų specialistų išėjo iš „Gumey Kroheim“ įmonės, o Leipcigo investicijų bankas — vienas iš rimčiausių ir patikimiausių finansinių įstaigų.

— Bet toji įstaiga vis dar tebėra komercinis bankas, ar ne?

— Mus visus dabar vadina bankininkais investuotojais.

— Ar darbas tau patinka?

Prieš atsakydamas į šį klausimą trumpai stabtelėjau ir nutilau. Prieš ketverius metus labai didžiavausi galėsiąs dirbti senas tradicijas turinčioje ir vis dar galingoje bei įtakingoje „Gumey Kroheim“ investicijų bendrovėje. Bet kai ją prarijo vienas didžiausių Vokietijos bankų — Leipcigo bankas, — „Gumey Kroheim“ veiklą vos ne kas pusmetį buvo imta iš esmės pertvarkyti. O netrukus pasirodė, jog Finansinių projektų skyrius, kuriame galiausiai atsidūriau, yra užutekis, kuriame tyvuliuoja stovintis vanduo. Paprastai kalbėdamasis su tame banke nedirbančiais žmonėmis stengiuosi išlikti optimistas ir viską piešiu šviesiomis spalvomis. Bet su Gajumi šitaip elgtis negalėjau.

— Bet moka jie tau gerai?

— Manyčiau. Didžiąją dalį atlyginimo šiais laikais sudaro premijos ir priemokos, o aš jų daug negaunu. Bent jau kol kas.

Gajus nusišypsojo užuojautos kupina šypsena ir paguodė:

— Palauk bent porą metų.

— Gal tu ir teisus. Bet aš jau netikiu, kad viskas susitvarkys. Dabar Leipcigo banko rodikliai tikrai prasti. O kaip laikaisi tu? Kaip sekasi vaidinti? Įsijungęs televizorių vis dairausi tavęs, bet dar nė karto nepamačiau.

— Tai, matyt, atidžiai nežiūrėjai kiekvienos „Bylos“ serijos.

— Negaliu įsivaizduoti tavęs, vaidinančio policininką, — nustebęs atsakiau.

— Man neleido vaidinti netgi piktadario. Mano vaidmuo buvo, galima sakyti, epizodinis. Bet paskui man paskambino iš Los Andželo.

Dabar man dingtelėjo, kad Gajaus kalboje amerikietiškas akcentas stipresnis nei prisiminiau buvus jį anksčiau.

— Iš Holivudo, ką? Galėčiau lažintis, kad Bradas Pitas drebėjo iš baimės.

— Nieko, šiaip taip ištvėrė. Ten pakankamai vietos ir Bradui, ir man. Daugybė vietos. Jie norėjo, kad vaidinčiau filme „Kvailio rojus“. Gal matei?

— Ne.

— Kino kritikų recenzijos buvo prastos. Šiaip ar taip, jiems reikėjo anglo aktoriaus, kuris pasakytų tris eilutes ir pasiglamžytų su Sandra Balok. Ir tas žmogus buvau aš.

— Tu glamonėjaisi su Sandra Balok?

— Aha. Atrodo, tai buvo mano karjeros viršūnė.

Tiesiog negalėjau susilaikyti nepaklausęs:

— Ir koks tai jausmas?

Gajus šyptelėjo:

— Na, ką aš galiu pasakyti?.. Tai buvo aistringa scena. Ji — nuostabi aktorė. Bet blogiausia buvo tai, jog pagal scenarijų po poros minučių mane nužudė.

Sandra Balok. Gajus tikrai padarė man įspūdį.

— Po to dar porai metų likau Los Andžele vis tikėdamasis pagaliau pralaužti ledus ir pradėti rimtą karjerą, bet veltui. Tad grįžau ieškoti laimės čia, Londone.

— Na, ir kaip, ar radai?

— Ne kažin kiek.

Manęs tai labai nenustebino. Gajus, sprendžiant iš jo išvaizdos, galėjo tapti tam tikro tipo aktoriumi, ir aš spėjau, kad geriausiai jo žavesys turėtų atsiskleisti kino filmuose. Bet prisiminiau ir mūsų susitikimą prieš septynerius metus, kai Gajus buvo ką tik baigęs dramos mokyklą. Jo požiūrio į darbą tikrai negalėjau pavadinti profesionaliu.

— Vis dar skraidai? — paklausiau.

— Gaila, bet jau ne. Dabar negaliu sau to leisti. Tėvas nėra toks dosnus ir supratingas kaip anksčiau. O tu?

— Aš paskraidau. Kartais. Kai oras geras. Vis dar kylu iš Elstrio aerodromo, — tai Gajus įkvėpė ir paskatino mane išmokti skraidyti. Brangus hobis, bet man jis teikė daug džiaugsmo. — Kaip laikosi tavo tėvas? Gal dabar dažniau su juo mataisi?

— Ne per dažniausiai. Mudu, galima sakyti, nutolome vienas nuo kito. Labai nutolome.

— Kaip gaila, — tarstelėjau, bet iš tiesų taip nemaniau.

Po to, kas nutiko Prancūzijoje, nebūčiau labai sielojęsis net ir tuomet, jei niekada daugiau nebūčiau sutikęs Tonio Džourdano.

Siurbčiojau savo alų ir laukiau.

— Mes su tavimi nesimatėme... Na, rodos, nuo Malo laikų, ar ne? — neryžtingai vėl prabilo Gajus. — Nuo to karto, jeigu neklystu, praėjo šešeri metai.

— Nesimatėme, — pritariau aš. — Bet metai prabėgo septyneri.

Gajus nesąmoningai persibraukė pirštais nosį. Pastebėjau ant jos esantį nedidelį iškilumą, — vienintelį defektą, darkantį jo veido simetriją. Ir kiekvieną kartą, kai tik Gajus pažvelgdavo į veidrodį, tas nelygumas primindavo jam tą lemtingą dieną.

— Aš tik norėjau pasakyti... — jis nutilo ir pažvelgė tiesiai man į akis. — Na, man tikrai labai gaila. Dėl to, kas atsitiko.

— Man irgi gaila, — pasakiau aš. — Bet nuo tos dienos jau praėjo daug laiko.

Gajui, atrodo, iš karto palengvėjo, ir jis šyptelėjęs tarė:

— Taigi, daug laiko. Tikrai daug.

Gajus nė kiek nepasikeitė. Žinojau, kad jis man rengiasi pasakyti kažką svarbaus, todėl paklausiau:

— Tu iš manęs kažko nori, ar ne?

— Ak tu, cinike, — atrėmė Gajus ir suglumęs šyptelėjo. — Bet neapsirikai, aš tikrai iš tavęs kai ko noriu. Manau, jog stebėjaisi ir tyliai sau svarstei, kurių galų po tiek metų nei iš šio, nei iš to tau paskambinau, argi ne?

— Tiesą sakant, svarsčiau.

— Matai, noriu aptarti su tavimi vieną reikalą.

Aš atsilošiau į kėdės atkaltę.

— Suprantu. Pasakok.

— Ketinu įkurti interneto bendrovę.

— Tu ir dar tūkstantis kitų žmonių.

— Bet ten guli krūvos pinigų.

— Įtartinų pinigų. Tai nėra realūs apčiuopiami pinigai. Kol kas iš interneto dar niekam nepavyko padoriai uždirbti.

— O aš uždirbsiu, — santūriai šyptelėjęs atrėmė Gajus.

— Tikrai? — nusišypsojau ir aš, mintyse sekundės dalį pabandęs įsivaizduoti Gajų — veržlų verslininką.

— Taip. Tu irgi galėtum susišluoti gražaus pinigo, jei tik norėtum.

— Aš? — pagaliau supratau, kur jis suka. — Gajau, nors aš ir dirbu komerciniame banke, bet pats daug pinigų neturiu. O tų, kuriuos turiu, neketinu lengva ranka mesti į kibernetinę erdvę.

— Ne, ne tai turėjau omenyje. Norėjau pasiūlyti tau, kad dirbtume kartu.

— Dirbti drauge su tavimi? — nusijuokiau aš, bet tuoj pat suvokiau, kad jis kalba rimtai. — Gajau, pradėti verslą, netgi jei tai — interneto įmonė, yra didžiulis darbas. Tau reikia kapitalo, reikia rasti tinkamų žmonių, be to, tau teks dirbti. Turėsi keltis dar prieš vidurdienį.

— Aš galiu atsikelti prieš vidurdienį, — tarė Gajus. — Tiesą sakant, prie šio projekto dirbu jau mėnesį ir išnaudoju kiekvieną laisvą minutę. Ir rimtai ketinu jį įgyvendinti. Aš pasieksiu, kad verslas klestėtų.

Pasijutau šiek tiek kaltas. Galbūt elgiausi pernelyg globėjiškai. Nė už ką pasaulyje nebūčiau susidėjęs su Gajumi, bet, mano nuomone, mandagumas reikalavo leisti jam pasakyti tai, ką jis norėjo.

— Gerai. Papasakok man apie savo projektą.

— Kol kils liftas?

— Koks dar liftas?

— Matai, kai atsiduri vienoje lifto kabinoje su žmogumi, kuris turi kapitalo ir yra pasiryžęs rizikingai jį investuoti, turi sugebėti išdėstyti jam savo verslo planą, kol liftas juda. Bet tų vaikinų dėmesiui patraukti turi vos trisdešimt sekundžių.

— Puiku. Išdėstyk man savo idėją, kol „kils liftas“, — sutikau aš, niekaip negalėdamas atsikratyti savo balse juntamos sarkazmo gaidelės.

Net jei Gajus ją pajuto, apsimetė nieko nepastebėjęs.

— Bendrovė vadinasi „ninetyminutes.com“. Ir ji taps pavyzdine futbolui skirta interneto svetaine. Iš pradžių sukursime geriausią visame internete futbolo tinklalapį. Kai mūsų svetainė taps visiems gerai žinoma, imsime internetu prekiauti sportine apranga, įskaitant ir drabužius, pažymėtus mūsų įmonės ženklu. Futbolas — didžiulis verslas, o prekyba sportine apranga — tai pasaulinis verslas, kurio apyvarta siekia trisdešimt milijardų dolerių per metus. Futbolo pasaulyje mes tapsime tuo, kuo „amazon.com“ yra knygų rinkoje.

Gajus įbedė į mane akis, o jo veide nušvito be galo savimi pasitikinčio žmogaus šypsena.

— Pavyzdinė svetainė? Turi omenyje — futbolo svetainių etalonas?

— Vienintelė tokia. Neprilygstama.

Pasistengiau susitvardyti ir sudaryti Gajui įspūdį, kad į jo planus žiūriu labai rimtai.

— Atrodo, tai bus gana didelė įmonė, — pasakiau.

— Didžiulė. Stulbinamai didelė bendrovė.

— Suprantu, — atsakiau, vis dar stengdamasis išlikti visiškai ramus. — Bet sukurti tokiai bendrovei reiks ir šiek tiek pinigų.

— Pradžiai — penkiasdešimties milijonų dolerių. Vėliau, žinoma, dar daugiau.

— Hm...

— Štai kodėl man reikia tavo pagalbos, — paaiškino Gajus.

Šito man jau buvo per daug. Prapliupau kvatoti.

— Jei gausi iš manęs penkis šimtus svarų, galėsi manyti, jog tau labai pasisekė.

— Ak ne, kvaily tu. Noriu, kad padėtum man rasti investuotojų.

— Juk turtingų draugų turiu ne aš, o tu.

Gajaus įkarštis šiek tiek nuslūgo.

— Pabandysiu pasikalbėti ir su jais, — tarė jis. — Bet nesu tikras, ar iš visų galiu tikėtis supratimo ir pagalbos. Dauguma iš jų vienaip ar kitaip jau yra man davę pinigų.

— Ak, suprantu. Bet nieko neatgavo, ar ne?

— Beveik nieko.

Mes abu supratome, ką Gajus turėjo galvoje. Geroką laiko tarpą išlaikomas tėvo, kuris, tiesa, darėsi vis šykštesnis, ir šiek tiek prisidurdamas iš to, ką uždirbdavo pats, Gajus plačiai gyveno. Jis skolinosi iš visų savo pažįstamų. Tiesą sakant, skolintojai rimtai ir nesitikėjo tuos pinigus kada nors atgausiantys. Į Gajų negalėjai investuoti, galėjai tik duoti jam pinigų ir manyti, kad išmetei juos į balą.

— Kodėl atėjai būtent pas mane?

— Man reikia žmogaus, kuris išmanytų buhalteriją ir finansus. Rimto ir patikimo vaikino. Žmogaus, kuriuo pasitikiu. Žmogaus, kurį seniai pažįstu ir kuris gerai pažįsta mane. Man reikia tavęs.

Pažvelgiau į Gajų. Jis kalbėjo nuoširdžiai. Jaučiausi pamalonintas. Tiesiog negalėjau šiam jausmui atsispirti, — jaučiausi pamalonintas. Dar nuo mokyklos laikų troškau būti vienu iš Gajaus draugų, ir niekada nebuvau įsitikinęs, jog jis mane tokiu laiko. Dabar jis pripažino, kad jam manęs reikia. Tik manęs.

Paskui atitokau, susitvardžiau ir pratariau:

— Tai nori, kad mesčiau garantuotą darbą viename iš žinomiausių Sičio bankų dėl kol kas neegzistuojančios bendrovės? Matyt, visai išprotėjai.

Gajaus veidą vėl užliejo šypsena:

— Tau tas darbas nepatinka, pats man ką tik sakei. Ir jis nėra garantuotas. Šiais laikais atleisti gali kiekvieną. Iš kur žinai, jog kita pertvarkos banga nepalies tavęs?

Nieko jam neatsakiau, tik neramiai krustelėjau kėdėje. Jis aptiko mano jautrią vietą. Pakėliau akis į Gajų. Jis žinojo, kad pataikė kaip pirštu į akį.

— O kas dar su tavimi dirba? Juk apie kompiuterius tu nė velnio neišmanai.

— Dabar jau truputį graibausi. Bet Ouvenas čia, jis gyvena su manimi. Jis padės.

— Ouvenas? — nustebau ir iškart prisiminiau Gajaus brolį.

Kad ir kokių ydų turėjo tas vaikinas, negalėjau paneigti, kad kompiuteriją jis tikrai išmano.

— Taigi. Pastaruosius šešerius metus jis praleido Silicio slėnyje. Dirbo naujai įsteigtoje bendrovėje, bet ji bankrutavo, ir nuo to laiko jis tapo laisvai samdomu programuotoju. Jis yra vykdęs užsakymus bent pustuziniui interneto įmonių. Ir savo darbą išmano puikiai.

— Na, gerai. O kaipgi pats futbolas? Žinau, kad esi „Čelsio“ sirgalius, bet futbolo žinovu tavęs tikrai nepavadinsi. O vadyba? Be to, kažką užsiminei apie sportinę aprangą su būsimos įmonės prekės ženklu. Kas tuos drabužius kurs? Kur jie bus gaminami?

— Šitam darbui rasiu žmonių. Tai ir yra pagrindinė mano užduotis. Aš rasiu darbuotojų. Gerų darbuotojų.

— Bet ką konkrečiai?

— Aš jų rasiu. Nepamiršk, kad dar tik pradėjau. Pradėjau nuo tavęs.

Mano savimeilė ir vėl buvo paglostyta. Turiu pripažinti, kad Gajaus pasitikėjimas savimi man padarė nemenką įspūdį. Tačiau mano protas buvo ištreniruotas aptikti spragų net kruopščiausiai parengtuose verslo planuose, ir Gajaus idėja taip pat buvo pilna trūkumų.

— Beje, ar pagalvojai apie konkurenciją? Juk internete turėtų būti bent kelios jau veikiančios futbolo svetainės. O televizijos bendrovės? O kabelinė televizija?

— Mes dirbsime operatyviau už juos. Kol jie svarstys savo sąmatas ar biudžetą, mūsų tinklalapis jau veiks ir rinks savo sąskaiton lankytojų akis.

Aš nusijuokiau:

— Sakai, išplėš ir susirinks jų akis? Procedūra atrodo gana skausminga. Iš kur tas posakis, iš „gouge.com“?

— Atleisk. Matyt, skaitau per daug verslui internete skirtų knygų.

— Tai jau tikrai. O tie penkiasdešimt milijonų dolerių? Iš kur juos paimsi? Ir ar tau reikia lygiai penkiasdešimties milijonų?

— Na, penkiasdešimt milijonų dolerių — apytikrė suma. Todėl man ir reikia tavo pagalbos. Kad tiksliai pasakytum, kiek mums reikės ir kur tų pinigų galėtume gauti.

— Nežinau, ar galėsiu kuo nors pagelbėti, — suabejojau.

— Aišku, kad galėsi.

Gajus įbedė į mane žvilgsnį ir ilgai nenusuko jo į šalį. Jis kalbėjo rimtai. Gajus buvo įsitikinęs, jog man pavyks rasti kapitalo, kad jis galėtų įgyvendinti savo idėją.

— Ar žinai, kokia pati stipriausia šito plano pusė? — paklausė jis manęs.

— Kokia?

— Amerikiečiai tiesiog negali to padaryti. Tai — futbolas. Apie mūsų futbolą amerikiečiai ne kažin ką išmano. Jie gali dominuoti visur, visose kitose srityse, kurias siūlo internetas, bet čia pirmauti negali. Jei internete kada nors apskritai atsiras futbolui skirta interneto svetainė, dominuosianti visame pasaulyje, ji bus sukurta Europoje.

— Atrodo, tavo tiesa.

— Tai puiki idėja, ar ne? Nagi, pripažink tai.

— Gal ir puiki, — nusileidau aš.

Ir iš tiesų: mintis buvo gera. Negalėjau neigti, jog internetas sparčiai plito. O futbolas buvo didžiulė pramogų šaka, pritraukianti daugybę žmonių visame pasaulyje. Ir vis dėlto negalėjau įsivaizduoti, jog toks žmogus kaip Gajus pasinaudotų proga iš to pasipelnyti.

— Klausyk, tu visiškai teisus, — toliau kalbėjo Gajus. — Kad šitas planas išdegtų, kas nors turi pasistengti įkalbėti daugybę talentingų žmonių imti ir surizikuoti, nes jokių tvirtų garantijų nėra. Be to, aš kalbu ne tik apie darbuotojus. Mums reiks pačių įvairiausių partnerių: ir technologijų, ir rinkodaros, ir svetainės turinio, ir pardavimo vadybos, ir finansų srityse. Štai čia ir bus pagrindinis mano darbas. Nes aš sugebu įkalbėti žmones imtis to, ko iš tiesų jie imtis nenori.

— Ar tikrai? — suabejojau aš.

— O argi ne?

Pakėliau savo pintą ir išgėriau ją iki dugno. Jaučiau, kad Gajaus verslo planas palengva ima mane įtraukti, ir norėjau sprukti, kol dar nebuvo per vėlu.

— Man jau laikas, — pasakiau.

— Galvok taip: jeigu mums pavyks, susišluosime milijonus; jei ne, tuomet bent jau būsime smagiai praleidę laiką.

— Sudie, Gajau.

Jis išsitraukė iš kuprinės rudąA4 formato voką ir įbruko jį man į rankas.

— Paskambinsiu tau rytoj.

Palikau jį sėdėti prie stalelio, o pats ėmiau skintis kelią per užeigos svečių minią Tauer Hilo stoties link. Apsižvalgiau, ar nepamatysiu kur šiukšlių dėžės, į kurią galėčiau švystelti voką, bet aplink nė vienos nebuvo, tad įgrūdau jį į portfelį.

Dirbti kartu su Gajumi? Nė už ką.

6

Aš klestelėjau į vienintelę laisvą kėdę traukinio vagone. Stebuklas. Paprastai visai neprieštarauju, kai man tenka stovėti, bet tą rytą jaučiausi taip, tarsi pasaulis man būtų kai ką skolingas. Nedaug. Gal tik vieną kelionę per mėnesį, per kurią už pinigus, kuriuos sumokėjau pirkdamas savo mėnesinį metro bilietą, galėčiau važiuoti sėdėdamas. Kelionė į darbą visuomet būdavo košmaras. Važiuoti atgal nebūdavo taip jau blogai: biure dažniausiai užtrukdavau kiek ilgiau, ir grįžtančiųjų namo minia jau būdavo gerokai aptirpusi.

Atsisegiau portfelį ketindamas išsitraukti „Financial Times“ ir mano akys užkliuvo už rudo voko, kurį vakar vakare Gajus įbruko man į rankas. Negalėjau apsispręsti. Ketinau jį išmesti, bet mane pagavo smalsumas. Man buvo smalsu, ką Gajus ten prikūrė, smalsu, kaip jis planuoja savo projektą įgyvendinti. Suprantama, Gajus nebuvo verslininkas, tad kažin ko nesitikėjau. Išsitraukiau voką ir jį atplėšiau. Viduje gulėjo gražiai įrištas gal dvidešimties puslapių verslo planas. Ėmiau skaityti.

Pirmuosius du puslapius užėmė santrauka, kurioje buvo išdėstyta maždaug tas pats, ką Gajus man pasakojo, kol „kilo liftas“. Toliau buvo analizuojama galima rinka, aptariami pajamų grąžą užtikrinti turintys modeliai, konkurencija, technologijos, plano įgyvendinimo priemonės ir galiausiai ėjo labai paviršutiniškai parengti vadybos ir finansinės analizės skyriai. Išskyrus paskutines dalis, verslo planas buvo geras. Labai geras. Kaskart, kai man dingteldavo klausimas, atsivertęs tolesnį puslapį rasdavau atsakymą. Tekstas mane sudomino, įtraukė panašiai kaip geras romanas. Verslo planas buvo parengtas labai kruopščiai ir, išskyrus gal tik porą pretenzingų teiginių, išdėstytų pirmajame puslapyje, pernelyg santūrus, bet tai darė jį tik dar įtikinamesnį. Mane nustebino darbo kokybė ir buvo truputį gėda, kad iš anksto buvau susidaręs prastą nuomonę apie autoriaus sugebėjimus.

Kol mano traukinys pasiekė stotį „Bankas“, jau buvau perskaitęs tris ketvirtadalius teksto. Skindamasis kelią per žmonių minią įveikiau pačios klaidžiausios visame Londone požeminės stoties labirintą, išėjau į gatvę ir patraukiau į man gerai pažįstamą duonos parduotuvėlę, kurioje buvo prekiaujama ir kava. Užuot nusipirkęs puodelį kapucino kavos išsinešti, nusprendžiau išgerti ją atsistojęs prie netoli lango esančio aukšto stalelio ir baigti skaityti verslo planą.

Dauguma naujai įkurtų įmonių bankrutuoja. Aš tai žinojau. Internetas buvo tik akių dūmimas, tik tuščias muilo burbulas, — tai aš irgi žinojau. Buvau bankininkas, išmaniau savo darbą, buvau plačiai žinomas kaip žmogus, kuris darbe kelia sau didelius reikalavimus. Galėjau išvardyti rizikos veiksnius, akimirksniu pastebėti silpnąsias puses. Tai nebuvo verslas, į kurį sutiktų investuoti „Gumey Kroheim“, atsiprašau, — „Leipziger Gumey Kroheim“ bankas. Mintyse tvirtai apsisprendžiau, kad šį pasiūlymą reikia mandagiai atmesti.

Stumtelėjau prirašytus popieriaus lapus į šalį ir siurbčiodamas kavą ėmiau stebėti, kaip už lango šaligatviais plūsta vis labiau senkantis žmonių srautas. Problema buvo ta, jog tą akimirką visai nenorėjau būti bankininkas. Gajus kalbėjo apie svajonę. Apie minties blyksnį, kuris galėjo peraugti į viziją, paskui tapti nedidele šiam reikalui atsidavusių žmonių grupele, dar vėliau — realiai dirbančia įmone, o paskui... kas žino kuo?

Rinka tokiai veiklai buvo palanki. Paskutiniame XX a. dešimtmetyje Anglijos futbolas tapo galingu pinigus gręžiančiu mechanizmu: Pirmasis divizionas buvo perorganizuotas į „Premier“ lygą, fondų biržoje imta prekiauti daugumos futbolo klubų akcijomis, o palydovinės televizijos bendrovės investavo milžiniškus pinigus, kad įsigytų teisę transliuoti rungtynes. Visi žinojo, kad internetas daug ką pakeis, nors mažai kas suvokė būsimų pokyčių esmę. Gajaus planas pasinaudoti šia galimybe ir susikrauti kapitalą buvo protingas. Ar aš, uolus „Gumey Kroheim“ banko darbuotojas, blogesnis už Bilą Geitsą? Ar už Ričardą Bransoną? Ar už kurį nors iš milijonierių, kurie Silicio slėnyje dabar dygsta kaip grybai po lietaus? Taip. Nes Deividas Leinas, Finansinių projektų skyriaus direktoriaus pavaduotojas, neturi nei tokios vizijos, nei tokios vaizduotės.

Mokydamasis Brodhile turėjau progos bent akies krašteliu žvilgtelti į kitokį — įdomesnį ir prabangesnį — gyvenimą. Iš to, kaip gyveno aktorių, žymių sportininkų ir milijonus susikrovusių verslininkų vaikai, aiškiai mačiau, jog gyvenime galima nuveikti kur kas daugiau nei tik susirasti darbą, žmoną ir banką, kuris suteiktų paskolą būstui. Paskui, universitete, mano pasaulis tarsi susiaurėjo. Studijas baigiau kaip tik tada, kai šalį kamavo ekonominė krizė, kai net patys geriausieji ir protingiausieji, siekdami gauti diplomuoto buhalterio vietą, aršiai konkuravo. Į tą konkurenciją įsitraukiau ir aš, man pavyko, tapau Buhalterių profesionalų instituto bendradarbiu, įgijau dar geresnę kvalifikaciją, o tuomet perėjau dirbti į investicijų banką. Puikiai žinojau, jog Sitis turi savotiško žavesio, tik gaila, kad to paties negalėjau pasakyti apie „Gumey Kroheim“ banko Finansinių projektų skyrių. Žinoma, aš daug keliaudavau, tos kelionės man patiko, be to, maniau, jog didžioji mano darbo dalis reikalauja nemenko išmanymo bei intelekto, bet... kas toliau? Žmona — kol kas dar nesurasta — ir bankui įkeistas namas Vondsverfte? Bet ar tai — taip jau blogai? Argi baigęs vidurinę mokyklą visus tuos metus ne šito ir siekiau?

Gajus buvo teisus, dirbti su juo man būtų buvę labai įdomu. Mokykloje aš juo taip žavėjausi. Prancūzijoje, o paskui ir Londone, kai jis buvo jaunas, įsitvirtinti siekiantis aktorius, o aš, kaip sakoma, ryt poryt turėjau tapti kvalifikuotu buhalteriu, mums teko patirti ir nelengvų akimirkų. Gal netgi ir labai sunkių. Tačiau, nepaisant viso to, mintis praleisti drauge su juo kelerius ateinančius metus mane tikrai viliojo. Tiesa, anksčiau jis buvo mane nuvylęs. Be to, jis atėjo iš visai kitokio pasaulio nei tas, kuriam priklausiau aš. Bet juk kaip tik tai ir buvo svarbiausia. Galėjau jam suteikti taip reikalingo pastovumo, o jis... na, jis man galėjo suteikti naujų potyrių. Nors teoriškai mano karjeros kreivė stabiliai kilo aukštyn, vis dėlto aš to nejutau. Jaučiausi taip, tarsi ji tęstųsi į niekur. Jei pradėsiu dirbti kartu su Gajumi, bent jau šis tas nutiks. Kas nors, kas sukels mano gyvenime perversmą. Nežinojau, ar tie pokyčiai bus geri, ar blogi, o gal — prieštaringi. Bet norėjau sužinoti.

Beveik visų finansinių teorijų pagrindą sudaro viena taisyklė: protingas investuotojas visuomet siekia išvengti netikrumo. Tačiau tą akimirką nesijaučiau esąs racionaliai mąstantis investuotojas.

Baigiau gerti kavą ir neskubėdamas patraukiau į savo biurą, o pakeliui tai vieną, tai kitą šoną man brūkšteldavo praeinantys darbuotojai, labiau nei aš trokštantys kuo greičiau pasiekti savo rašomuosius stalus.

Kai „Gumey Kroheim“ bankas 7-ajame dešimtmetyje Greisčerčio gatvėje pasistatė savo biurų kompleksą, jis buvo pati didžiausia finansinė jėga visame Sityje. Bet ilgainiui jis tapo smulkia žuvele. Eidamas per vestibiulį, kažkaip savaime akimis ėmiau ieškoti Frenko — durininko, kuris kasdien stovėjo prie įėjimo nuo pat pirmos mano darbo šiame banke dienos ir dar kelis dešimtmečius prieš man čia pasirodant. Apie jo išskirtinį sugebėjimą įsiminti visų darbuotojų pavardes ir veidus sklido legendos: jo atmintis pranoko bet kuriame Žmogiškųjų išteklių ar Rinkodaros skyriuje stovinčiame kompiuteryje sukauptą duomenų bazę. Bet prieš savaitę Frenkas buvo išleistas į pensiją, o jo vietą užėmė išsitatuiravęs ir auskarą ausyje įsisegęs profesionalus apsaugininkas iš kažkokios apsaugos paslaugas teikiančios bendrovės, jis atrodė taip, tarsi anksčiau būtų dirbęs Kirmėlių skersgatvyje, o ne padorioje ir išpuoselėtoje gatvėje.

Trečiajame aukšte — aukšte, kuriame dirbau, — per pastaruosius metus irgi daug kas pasikeitė. Iš Finansinių projektų departamento dabar teliko keturi tolimajame salės gale sustatyti rašomieji stalai, o pats skyrius tapo didesnio padalinio — Specializuotų finansų departamento — dalimi. Įvairių sričių — laivybos, lėktuvų, filmų, vietinės valdžios ir naftos bei dujų pramonės finansavimo — specialistų grupės buvo sugrūstos į vieną patalpą ir jautėsi labai nejaukiai. Buvo laikas, kai „Gumey Kroheim“ bankas griežė pirmuoju smuiku visose šiose srityse. Bet po bankų susiliejimo dauguma geriausių specialistų išėjo, o juos pakeitė ne vokiečiai, bet kažkur iš šalies pasamdyti žmonės arba darbuotojai iš antrinio Jungtinėse Valstijose veikiančio investicijų banko, kurį Leipcigo bankas prarijo keliais mėnesiais vėliau nei „Gumey Kroheim“. Mano Finansinių projektų grupei priklausė dešimt žmonių. Šeši geriausieji pasiprašė atleidžiami ir paliko mane dirbti kartu su mielu, bet ne kažin ką sugebančiu viršininku Džilu, kuris buvo atsakingas už mūsų visų trijų pasturgalius. Per šešis mėnesius mes nesugebėjome sudaryti nė vieno sandorio.

Aš įsijungiau kompiuterį ir, kadangi savo rytinę kavą jau buvau išgėręs, sėdau prie darbo. O mano darbas buvo didžiulė elektroninio sprendimo lentelė — kompiuteryje esantis modelis visų gamtinių dujų, šiluminės energijos, elektros ir pinigų srautų, įplaukiančių ir ištekančių iš vienos Kolumbijoje planuojamos statyti termofikacinės elektrinės, kurios finansavimo klausimą kaip tik svarstėme. Tai buvo titaniškas darbas: analizavau tūkstančius tarpusavyje susietų skaičių ir turėjau pabandyti nustatyti visus kintamuosius dydžius, susijusius su jėgainės statyba, finansavimu ir valdymu. Savo nešiojamajame kompiuteryje sudariau šį modelį ir dirbau prie jo šešis mėnesius, o tada mudu su Džilu apsilankėme Šveicarijos įmonės, kuri siūlėsi pastatyti tą jėgainę, biure. Nuo to laiko kompiuteryje esantis modelis gerokai išsiplėtė, tapo sudėtingesnis, bet vis dar kontroliavau kiekvieną lentelės grafą. Jei kas norėjo iškeisti dolerius į pesus pagal 2002-aisiais buvusį valiutos kursą — prašom, galėjau tai padaryti. 2005-aisiais krito naftos kaina? Nieko tokio. Mieliau skolintumėtės tvirtą kursą turinčių Šveicarijos frankų, o ne kintamu kursu susietų dolerių? Palaukite minutėlę, ir aš išspausdinsiu šešis puslapius, kuriuose bus išsamiai išanalizuoti tokio sandorio padariniai.

Taip ilgai krapštydamasis prie savo kompiuteryje sudaryto modelio, išsiugdžiau nuojautą, kurie projekto kintamieji yra svarbiausi: išmokau atskirti, kurie rizikos veiksniai yra reikšmingi, o kurie ne. Mudu su Džilu sukūrėme, mūsų manymu, lengvai perprantamą finansinę struktūrą, kuri leistų mūsų klientui prieš pasirašant sutartį pasiūlyti pačią mažiausią kainą.

Pasirodė Džilas: rožiniai marškiniai, ryškus, akį rėžiantis kaklaraištis, kostiumas šviesiais ruoželiais ir... vangus protas.

— Labas rytas, — pasisveikinau.

— O, labas, Deividai, — nervingai pratarė jis.

Pakėliau akis ir įdėmiai jį nužvelgiau. Viršininkai neturėtų būti susinervinę, bent jau ne pusę devintos ryto.

Jis nusuko akis į šalį, išvengė mano žvilgsnio ir žengė prie savo kompiuterio.

— Džilai?

— Ką?

— Kas yra?

Džilas pažvelgė į mane, paskui trumpam nusuko akis į kompiuterį, suprato, kad išsisukti nepavyks, ir staiga nuleido pečius.

— Džilai?

— Jie atsiėmė savo paraišką.

— Kaip suprasti „atsiėmė paraišką“?

— Taip ir suprask: šveicarai atsiėmė savo paraišką. Jie įsitikinę, jog konkurso vis tiek nelaimės. Matyt, Kolumbijoje dirbantys amerikiečių partneriai geresni, o mūsų vaikinai saviškiais pradėjo nepasitikėti. Juk pats žinai, kokia ten padėtis.

— Ne! Tiesiog galvoje netelpa, — žvilgtelėjau į savo elektroninę sprendimo lentelę. Į pilnus dokumentų segtuvus, šalia mano darbo stalo sukrautus į trijų pėdų aukščio ir dviejų pėdų pločio stirtą. — Vadinasi, mesime šį reikalą, ir tiek?

— Deja, taip, Deividai. Pats žinai, kaip būna. Mums moka tik tada, kai finansuojame tuos, kurie laimi konkursą.

— Taigi aš buvau teisus. Prisimeni, kai pirmą kartą apsilankėme pas juos Bazelyje, sakiau tau, kad jie keistuoliai. Jie niekada rimtai ir neketino pateikti pasiūlymo.

— Mes šito nežinome. Klausyk, žinau, kad į šį projektą įdėjai daug darbo, bet jau seniai turėjai priprasti prie to, jog kartais tiesiog nepavyksta.

— Ak, tiesą sakant, aš jau baigiu priprasti. Juk tai... ar tik ne penktas iš eilės žlugęs projektas?

Džilas susiraukė:

— Dabar turėsime galimybę pasidomėti tuo nuotekų valymo stoties projektu Malaizijoje. Penktadienį galime nuskristi į Diuseldorfą ir sudaryti sandorį.

— Sudaryti sandorį! Pažvelk tiesai į akis, Džilai, mums niekada nepavyksta sudaryti jokio sandorio.

Aš peržengiau ribą. Žinoma, buvau teisus, tačiau būtent dėl to turėjau prikąsti liežuvį. Džilas atrodė veikiau įžeistas nei supykęs.

— Atleisk, — pratariau.

Džilas porai sekundžių užsimerkė ir, matyt, neišlaikęs įtampos, vėl suraukė antakius. Paskui vėl atmerkė akis.

— Paprašyk Mišelės, kad užsakytų lėktuvo bilietus, gerai? Kelias akimirkas mes taip ir sėdėjome žvelgdami vienas kitam tiesiai į akis. Malaizijos sandorio mes niekada negausime. Abu tai žinojome. Ir staiga man viskas pasidarė aišku ir paprasta.

— Džilai...

— Na?

— Aš išeinu.

7

1987-uju liepa, Žydrasis Krantas, Prancūzija

Pabudau apie devintą, kankinamas pačių sunkiausių pagirių per visą trumpą savo gėriko karjerą. Gajus vis dar miegojo, tad ir aš bandžiau dar pagulėti, bet kartą pabudęs ilgai vartytis lovoje vis dėlto negalėjau. Be to, turėjau įmesti ko nors į skrandį, kad bent apmalšinčiau galvos skausmą. Nežinojau ko — vandens, kavos, maisto ar tablečių, — bet kažko būtinai turėjau įmesti.

Apsivilkau sportinius marškinėlius, apsimoviau šortus ir išsvirduliavau iš svečių namelio. Keista, bet ryto saulė švietė nemaloniai ryškiai, ir aš visą minutę ramiai stovėjau užsimerkęs, šiek tiek svyruodamas. Paskui atsargiai atsimerkiau ir pamačiau, jog ant stalo, prie kurio vakar praleidome vakarą, jau buvo patiekti pusryčiai. Ten sėdėjo Ingrida, įsipylusi kavos ir pasiėmusi sviestinį ragelį. Netvirtais žingsniais patraukiau pas ją.

— Sveikas, — pasisveikino ji.

— Eeee... — pravėriau burną, bet neįstengiau išspausti nė garso. Pabandžiau dar kartą. — Labas, — kimiai garktelėjau.

Ingrida stengėsi sulaikyti šypseną.

— Ar rytą tu visuomet toks žvalus? — paklausė ji.

— Dieve mano, — sudejavau, — daugiau niekada negersiu to džino kokteilio. Ir kaip tu įsigudrini ryte taip puikiai atrodyti?

O atrodė ji išties puikiai. Buvo apsivilkusi ploną džinsinio audinio suknelę. Apšviesta ryto saulės, jos oda atrodė kaip auksinė, o šviesiai mėlynos akys džiugiai žvelgė į mane.

— Turiu patirties.

— Tikrai?

— Nors, tiesą sakant, nedaug. Manau, kad aš tiesiog turiu kietą galvą. Galiu daug pakelti. Praeitais metais dėl alkoholio turėjau nemažai problemų, taigi dabar stengiuosi nepadauginti.

— Problemų? Kokių problemų?

— Didelių problemų. Už tai išlėkiau iš Čeltnamo merginų koledžo.

— Tikrai? — šit kaip. Tai štai kodėl Brodhile ji pasirodė įpusėjus A lygio dalykų programai. Nors mane akino skaisčiai šviečianti saulė, prisimerkiau ir pažvelgiau į Ingridą. — Man tu nė iš tolo nepanaši į Čeltnamo koledžo merginą.

— Ak, labai atsiprašau, kad nepateisinau tavo lūkesčių! Bet tu nematei manęs su koledžo uniforma.

— Teisybė.

Brodhilo mokykla savo uniformos neturėjo. Nors, tiesą sakant, turėjo, bet ją sugalvojo patys mokiniai, ir papasakoti, kaip ji atrodė, būtų pernelyg sudėtinga. Be to, aš net nebuvau visiškai tikras, ar gerai žinojau, kokia ji buvo. Suprantama, Gajus tai žinojo. Ir Mel.

— Galiu lažintis, kad tėvai tavimi labai didžiavosi.

— Manau, kad motinai mano poelgis pasirodė gana juokingas. Bet tėvas įsiuto. O kadangi mano tėvai nesikalba, tai motina ne kažin ką galėjo man padėti. Tai buvo neteisinga. Aš nusižengiau pirmą kartą, be to — per savo gimtadienį.

— O Brodhilo mokyklos vadovybei tavo darbeliai buvo nė motais?

— Gal girdėjai, kad jie prašo paaukoti lėšų naujai bibliotekai?

— Girdėjau.

— Tai štai. Jie gavo nemažą anoniminę auką.

— Šit kaip?..

Kitoje kiemo pusėje, anapus baseino, pasirodė jaunas iš Šiaurės Afrikos kilęs sodininkas ir ėmė ravėti. Ir vėl be marškinių. Ingrida susidomėjusi jį stebėjo, o aš vėl užsimerkiau. Pro akių vokus besiskverbianti saulės šviesa atrodė rožinė. Kažkur čia pat ėmė čirpti žiogas. Aš suraukiau antakius ir paklausiau:

— Ar, be mūsų, dar kas nors jau atsikėlė?

— Mel nebemiega, bet ji vis dar užsiėmusi rytiniu tualetu. Ji šiandien irgi prastai jaučiasi. Tonio ir Dominykos dar nemačiau. Ouveno irgi. O kur Gajus?

— Miega. O iš kur atsirado šitie? — pasidomėjau, įbedęs žvilgsnį į sviestinius ragelius.

— Migelis atnešė. Ak, štai ir jis.

Ir iš tiesų, čia buvo jis.

— Apelsinų sulčių, mesjė? — pasiūlė Migelis, rankoje laikydamas didelį beveik pilną ąsotį.

— Taip, prašau.

Jis pripildė mano stiklinę, o aš ją čia pat išmaukiau, aiškiai suvokdamas, jog būtent apelsinų sulčių man ir reikėjo. Išgėręs šalto saldaus skysčio pasijutau truputėlį geriau. Migelis irgi tai suprato ir vėl pripylė stiklinę.

Tada jis pastebėjo, kad ir Ingridos stiklinė beveik tuščia:

— A senhorita aceita um pouco mais?2

— Sim, por favor.

Jis įpylė apelsinų sulčių.

— E o suficiente. Obrigada.3

— De nada.4

— Po galais, kokia čia kalba? — paklausiau, kai jis nuėjo.

— Migelis — portugalas, — paaiškino ji.

— Na, žinoma. Ir kaipgi aš, kvailys, nesusiprotėjau, — siurbtelėjau dar gurkšnelį sulčių. — Niekaip negaliu priprasti prie šitų namų, o tu? Na, kad rytą tau kas nors atneštų pusryčius... — ir staiga nutilau. Juk iš tiesų apie Ingridos praeitį visiškai nieko nenutuokiau. — Atleisk. Tu prie tokių dalykų tikriausiai pripratusi. Tu, ko gero, turi dešimt tokių namų kaip šis.

Ji pastebėjo mano sumišimą ir nusijuokė:

— Tu teisus. Čia puiki vieta.

— O kur tu gyveni?

— Į tavo klausimą atsakyti nelengva. O tu?

— Tai visai paprasta. Northamptonšyre. Anglijoje. Kaip čia gali būti, kad taip sunku atsakyti į tokį paprastą klausimą?

— Iš to, ką sakai, spėju, kad turi vieną šeimą. O aš turiu kelias. Ir kiekviena iš jų turi kelis namus.

— Iš pirmo žvilgsnio tai tiesiog nuostabu.

— Tiesą sakant, kaip rakštis subinėj.

— Hm... Beje, kokia čia pavardė Da Kunja? Ingrida Da Kunja. Skamba kaip Švedijos pakrantėje esančios salelės pavadinimas.

Ingrida nusijuokė. Mano skaudančiai galvai — kiek per garsiai.

— Aš būtent taip ir jaučiuosi — kaip netoli Švedijos krantų esanti sala. Galima sakyti, jog apibūdinai mane labai taikliai. Iš tiesų esu Ingrida Karlson Da Kunja. Mano motina švedė, o tėvas — brazilas. Gimiau Londone, taigi turiu britišką pasą. Gyvenau Tokijuje, Honkonge, Frankfurte, Paryžiuje, San Paule ir Niujorke. Brodhilas yra mano devintoji ir, tikiuosi, paskutinė mokykla. Ir, patikėk manimi, būčiau laiminga galėdama pasakyti, kad pastaruosius aštuoniolika metų gyvenau vienoje vietoje.

Bet aš ja nepatikėjau. Ingridos praeitis man atrodė nepaprastai kerinti ir viliojanti. Pirštų galais pasitryniau smilkinius.

— Kaip manai, kiek paprastai tęsiasi pagirios?

— Manau, apie savaitę, — atsakė Ingrida.

— Nejuokinga. Jei dar savaitę man šitaip plėš galvą, aš mirsiu.

Ingrida linksmai ir truputėlį užjaučiamai nusišypsojo.

Staiga prisiminiau pokalbį, kurį nugirdau vakar naktį, ir paklausiau Ingridos:

— Kaip suprantu, tu moki daug kalbų, ar ne?

— Kelias moku.

— Ar viena iš jų — prancūzų?

— Sakykime. Visai neseniai išlaikiau A lygio prancūzų kalbos egzaminą.

— Ar žinai, ką reiškia žodis „gosse“?

— Aišku. Tai žargonas. Taip vadinamas kūdikis arba vaikas.

— Šit kaip. O „baiser“ reiškia „bučiuoti“, ar ne? Klausiu tik todėl, jog noriu įsitikinti, kad viską supratau teisingai.

Ingrida nusijuokė:

— Kadaise reiškė. Bet dabar jau nebe.

— Jau nebe? — staiga prisiminiau, kaip prieš porą metų per prancūzų kalbos pamoką poniai Renar aiškinant šio žodžio reikšmę visa klasė kikeno ir prunkštė. — Dieve mano. Tas žodis dabar reiškia „dulkinti“, ar ne?

Ingrida tylomis linktelėjo.

— Aha...

Taigi viskas buvo daug rimčiau nei aš įsivaizdavau.

Nuo Ingridos veido šypsena akimirksniu dingo.

— Kodėl tu šito klausi? — susidomėjo ji.

— Vakar naktį girdėjau taip sakant, — Ingrida varstė mane keistu žvilgsniu. — Ar tu nieko negirdėjai?

— Ne, — papurtė galvą ji, — bet manau, kad kai kurie žmonės apie tai ne tik kalba, bet tai ir daro.

— Taip.

Minutėlę mudu sėdėjome nepratardami nė žodžio.

— Ir kurgi tu tai girdėjai? — paklausė Ingrida.

— Vidury nakties. Kaip pati supranti, aš truputį per daug išgėriau, tad naktį išėjau į lauką įkvėpti gryno oro. Išgirdau šauksmus. Tai buvo Dominyka. Ji rėkė ant Tonio: „Salaud! Une gosse! Tu as baise une gosse!“

Nesumojęs, ką daugiau pasakyti, nutilau. Iš tiesų buvo galima padaryti tik vieną vienintelę išvadą.

Pažvelgiau į Ingridą, nedrįsdamas garsiai pasakyti tai, ką maniau. Ar ji žino? Sunku pasakyti. Jos veidas buvo ramus. Bet, kita vertus, ji įdėmiai mane stebėjo.

— Vakar naktį Tonis permiegojo su Mel, ar ne? — surizikavau ir paklausiau.

Ingrida lėtai linktelėjo galva.

— Negaliu patikėti. Tai iškrypėlis!

Paaugliams vaikinams paprastai atrodo, kad apie seksą jie žino viską ir tokie dalykai negali jų šokiruoti. Bet Tonis buvo suaugęs vyras ir tėvas. Ir tai, ką jis padarė, atrodė nenatūralu. Tiesiog niekšiška.

— Juk visai šalia, tame pačiame name buvo jo žmona!

— Žinau, — atsiliepė Ingrida. — Ir ji, rodos, nujautė, kuo ketina užsiimti jos vyras. Ššš! — staiga sušnypštė ji. — Ateina Mel.

Iš namo į terasą įslinko Mel. Ji atrodė baisiai. Jos veidas atrodė išbalęs, oda šiek tiek papilkėjusi, akys — užverktos, paraudusios ir papurtusios. Ji buvo pasidažiusi lūpas ir juodu tušu pasidažiusi blakstienas, bet kosmetika jos išvaizdai tik dar labiau pakenkė.

— Sveiki, — tarstelėjo Mel.

— Sveika.

Ji atsisėdo prie stalo ir iš karto puolė prie kavos. Nežinojau, ką pasakyti. Ji irgi tylėjo. Tad mes visi trys sėdėjome nepratardami nė žodžio.

Papusryčiavęs ir pasijutęs šiek tiek geriau, nuėjau į baseiną paplaukioti. Šaltas vanduo buvo nuostabus. Pasirodo, net ir padauginus alkoholio, kitą dieną gyvenimas tęsiasi. Netrukus prie manęs prisidėjo energija trykštantis Tonis, kuris neįtikėtinu, tiesiog pasibjaurėjimą keliančiu greičiu trisdešimt kartų perplaukė baseiną. Po kelių minučių pasirodė ir Gajus. Jis nėrė į vandenį ir ėmė plaukti, nė per grybšnį neatsilikdamas nuo tėvo. Man buvo šlykštu žiūrėti į juos, besistengiančius pralenkti vienas kitą baseine, ypač po to, ką vakar naktį Tonis padarė savo sūnaus merginai. Galėjai netgi pamanyti, jog naktį patirti nuotykiai suteikė Toniui neįtikėtinai daug energijos. Priešingai nei vis dar neatsitokėjusiai Mel, kuri sėdėjo prie stalo terasoje apsiblaususiomis akimis įsitvėrusi savo kavos puodelio.

Palikau juos tęsti savo varžybų, o pats atsiguliau ant šalia baseino buvusios ištiestos paplūdimio kėdės, užsimerkiau ir pasinėriau į saulės vonias.

Apie vidurdienį Gajus mane pakėlė.

— Nagi, eikš! Apsirenk. Važiuojame į Monte Karlą pietauti. O po pietų eisime į paplūdimį.

Niurnėdamas pakilau ir, kaip liepta, nuėjau persirengti, nors nebuvau visiškai tikras, ar mano skrandis pasirengęs priimti sočius pietus ir alkoholį, kurio restorane tikriausiai ir vėl bus patiekta. Visi jau buvo susirinkę erdviame vestibiulyje. Pasirodė ir Dominyka, kaip paprastai užsidėjusi saulės akinius ir vaizduodama, jog praeitą naktį nieko ypatinga nenutiko. Tik Ouveno nebuvo. Gajus paaiškino, kad jis prilipęs prie savo nešiojamojo kompiuterio ir su mumis vykti nenori. Bet tai niekam nerūpėjo.

— Na, gerai, važiuokime, — tarė Tonis. — Susispausime ir kaip nors sutilpsime į džipą visi.

— Aš paimsiu savo automobilį, — pareiškė Dominyka.

— Na, jei nori...

— Galiu kurį nors paimti, — ir ji atsigręžė į mane. — Deividai?

Šiek tiek nustebau, kad ji pasirinko mane. Man būtų labiau patikę važiuoti kartu su visais kitais ir tyliai sau kiurksoti ant galinės džipo sėdynės; abejojau, ar tą rytą man pakaks jėgų varinėti pokalbius su Dominyka. Bet nenorėjau pasirodyti nemandagus.

— Gerai, — sutikau aš.

Mes visi išėjome į lauką ir sustojome priešais namą, Tonis atvarė džipą, ir visi, išskyrus mane, į jį sulipo. Dominyka grįžo į namą kažko pasiimti. Tonis kelias sekundes palaukė, paskui burbtelėjo kažką sau po nosimi ir užvedė variklį.

— Atleisk, Deividai, ji visuomet visur vėluoja. Mes jau važiuosime. Gal vis dėlto nori vykti kartu?

Aš akimirką padvejojau.

— Ne, geriau palauksiu jos, — pagaliau atsiliepiau nusprendęs, jog taip pasielgti būtų labai nemandagu.

— Gerai. Pasakyk jai, kad būsime ten, kur visada. Susitiksime restorane! — ir džipas, staiga trūktelėjęs iš vietos, nulėkė per kiemą ir įsuko į gatvę.

Dar porą minučių palūkuriavęs, ir aš pats grįžau į namą.

— Deividai!

Išgirdau Dominykos balsą, sklindantį iš svetainės. Įėjau. Iš didelės krištolinės stiklinės ji girkšnojo kažkokį skaidrų skystį.

— Gal ir tu norėtum?

— Kas tai?

— Degtinė. Atšaldyta.

Papurčiau galvą:

— Man jau užteko vakar vakaro.

Ji nusijuokė:

— Skauda galvą?

Tylomis linktelėjau.

— Ką gi, tuomet tau reiktų šlakelį išgerti. Degtinė tau padės. Patikėk manimi, iš karto pasijusi daug geriau.

— Kažkodėl netikiu.

Ji negailėdama šliūkštelėjo į stiklą degtinės ir ištiesė man:

— Štai. Paimk.

Abejodamas pažvelgiau į ją. Ak, velniai nematė, pagalvojau ir maktelėjau geroką gurkšnį. Pasiekęs gerklę šaltas gėrimas nutvilkė ją kaip ugnis, ir aš susiraukiau.

— Palauk minutėlę, — ji šypsodamasi nuramino mane. — Ilgai netruks, — ji nenuleido akių nuo manęs, nerangiai laikančio stiklą. — Na, ir kaip?

Ir iš tiesų, kai degtinė pateko į mano kraujo apytakos sistemą, pasijutau daug geriau.

— Išgerk dar. Salut! — ji išmaukė savo stiklą iki dugno ir vėl įsipylė.

Skvarbaus jos žvilgsnio priremtas prie sienos ir aš siurbtelėjau iš savojo.

— Ar neturėtume važiuoti?

— Nedega. Čia — Prancūzija. Šiaip ar taip, Tonis visuomet man priekaištauja, kad visur vėluoju.

— Na, gerai, — pratariau nežinodamas, kaip turėčiau elgtis.

Mudu stovėjome per porą pėdų vienas nuo kito. Dominyka vilkėjo dukslią baltą suknelę, o šviesūs jos plaukai buvo sušukuoti atgal ir surišti į uodegą, krintančią jai ant sprando. Ji nusiėmė saulės akinius. Gurkšnojo degtinę ir nė akimirkos nenuleido nuo manęs akių. Nežinojau, ką man daryti, kur žiūrėti. Jaučiau, kaip mano skruostai kaista, ir nežinojau, ar čia kalta degtinė, ar sumišimas, ar ir viena, ir kita. Nervingai maktelėjau dar vieną didelį gurkšnį degtinės. Galų gale lioviausi dairytis po svetainę, pakėliau akis, ir mūsų žvilgsniai susitiko. Jos akys buvo mėlynos. Be to, jos atrodė kažkokios keistos, tik neturėjau laiko sukti sau galvos ir aiškintis kodėl.

Ji žingtelėjo manęs link.

Aš stovėjau kaip įbestas ir leidau jai prisiartinti. Savo lūpomis ji švelniai brūkštelėjo per manąsias. Paskui rankomis apsivijo man kaklą ir prisitraukė arčiau. Dominykos liežuvis buvo šiurkštus, be to, nuo jos sklido kvepalų ir tabako kvapas; tuo metu man tai pasirodė esąs svaiginantis subrendusios moters kvapas. Paskui ji nuo manęs atšlijo.

— Eikš, — pakvietė.

Paėmusi už rankos kaip vaiką, ji nusivedė mane laiptais į antrąjį namo aukštą. Perėjome didžiulį miegamąjį, kuriame iš karto į akis krito didelė nepaklota lova, ir atsidūrėme erdviame balkone. Mus supo dangaus ir jūros mėlynė. Mano širdis daužėsi. Gerklė buvo išdžiūvusi.

Dominyka vis neatitraukė nuo manęs keistų savo akių. Paskui ranka siektelėjo sau už nugaros, kažką atsisegė ir pasimuistė. Nuo jos kūno ant grindų nuslydo suknelė ir ji liko tik su siaurutėmis apatinėmis kelnaitėmis. Aš dar apskritai niekada nebuvau matęs tikro, gyvo, trimačio moters kūno, o ką jau kalbėti apie tokį grožį. Man net kvapą užgniaužė. Ištiesiau ranką, norėdamas ją paliesti. Dominyka ją paėmė ir padėjo sau ant krūties. Pajutau, kaip po mano pirštais sustandėjo jos krūties spenelis.

— Ateik čia, Deividai.

8

1999-ųjų balandis, Sitis, Londonas

Priėjęs laiptus stabtelėjau ir žvilgtelėjau į tradicinėmis — raudona ir balta — spalvomis nudažytą stulpą. Buvau siauroje gatvelėje, esančioje už Anglijos banko pastato. Priešais mane, prisiglaudusi pusrūsyje, veikė kirpykla, kurioje pastaruosius trejus metus apsilankydavau maždaug kartą per šešias savaites. Pastarąjį kartą buvau užsukęs čia vos prieš porą savaičių.

Giliai įkvėpiau, nulipau laiptais žemyn ir pravėriau duris.

Nepraėjus nė penkioms minutėms jau sėdėjau kėdėje, veidrodyje apžiūrinėdamas savo plaukus. Trumpi. Šiek tiek linkę garbanotis. Šukuosena — ne paskutinis mados klyksmas, bet ne tokia jau ir beviltiška.

— Kaip visada, sere?

— Ne, Džordžai. Norėčiau antru numeriu. Visą galvą.

Šią frazę murmėjau sau po nosimi visą rytą. Pirmo numerio kirpimo atsisakiau, nes toks pokytis man būtų buvęs truputį per drastiškas.

Kirpėjas — o jis buvo kilęs iš graikiškosios Kipro dalies — kilstelėjo vešlius savo antakius, bet neištarė nė žodžio, tik grybštelėjo plaukų kirpimo mašinėlę. Truputį pasikrapštęs, kol tinkamai ją nustatė, jis įjungė aparatą. Mašinėlė suburzgė, o mano širdis ėmė plakti stipriau. Veidrodyje mačiau kirpėją, laikantį vibruojantį aparatą tiesiai man virš galvos. Jis sugavo mano žvilgsnį ir nusišypsojo. Mano pažastimis žliaugė prakaitas. „Nagi, susitvardyk, — mintyse ištariau sau. — Tai tik plaukai. Ataugs.“ Ir šypsena padrąsinau kirpėją.

Jis žingtelėjo arčiau. Užsimerkiau. Burzgimas dar labiau sustiprėjo. Susikaupiau, lyg būčiau tikėjęsis, jog kerpant plaukus man skaudės, bet iš tiesų jausmas buvo panašesnis į trumpą, bet intensyvų masažą. Vėl atmerkiau akis. Ten, kur anksčiau buvo sklastymas, dabar per patį trumpai nukirptų plaukų vidurį, nelyginant pradalgė, bolavo galvos oda. Atrodžiau kaip kokia mohikano priešingybė. Džordžas dar plačiau nusišypsojo.

Dabar kelio atgal jau nebuvo.

Veipingo prospektas visai neatrodė kaip prospektas. Veikiau kaip siaura gatvelė, besitęsianti šalia rekonstruotų prekių sandėlių, arba modernių daugiabučių namų, pastatytų taip, kad atrodytų kaip rekonstruoti prekių sandėliai. Transporto čia beveik nebuvo, pėsčiųjų — irgi. Netrūko tik veikiančių statybinių įrengimų, paslėptų už laikinų tvorų, čerškesio ir pupsėjimo.

— Graži šukuosena, — vos atidaręs duris įvertino Gajus.

— Žinojau, kad tau patiks, — atsakiau ir, paskui Gajų įėjęs į butą, uždariau duris.

Bene pusę nedidukės svetainės užėmė pušinis stalas, girgždantis nuo ant jo stovinčių kompiuterių ir sukrautų popierių stirtų svorio. Palinkusi prie klaviatūros buvo matyti plati Ouveno nugara; jis kažką spausdino. Nuo to laiko, kai paskutinį kartą, prieš septynerius metus, jį mačiau, Ouveno išvaizda beveik nepasikeitė, išskyrus gal tik iš po beisbolo kepuraitės styrančius kuokštus plaukų, kurie dabar buvo nudažyti gana keista, labai šviesiai gelsva spalva.

— Labas, Ouvenai.

Jis pakėlė akis ir porą sekundžių spoksojo į mane.

— Labas, — pagaliau atsakė neįprastai aukštu balsu.

— Na, ką pasakysi? — paklausė Gajus. — Čia ir yra pagrindinė „ninetyminutes.com“ būstinė.

— Įspūdinga. O kurgi mano kabinetas?

— Štai čia, — Gajus ranka mostelėjo į kėdę, stovinčią priešais popieriais apkrautą stalą.

— Nuostabu.

— Bet vaizdas čia puikus, ar tau taip neatrodo?

Priėjau prie stiklinių balkono durų, vedančių į nedidelį balkonėlį. Čia pat, apačioje, sūkuriuodama tekėjo rusva Temzė, o kitoje upės pusėje į mus žvelgė kiti rekonstruoti ir žmonėms gyventi pritaikyti prekių sandėliai.

— Kurių galų tu čia apsigyvenai? Juk čia tikras užkampis, ar ne?

— Šitas butas priklauso tėčiui. Neseniai nusipirko, nes norėjo investuoti pinigus. Dabar nori išspirti mane lauk, bet aš išmetamas nesileisiu.

— Sakei, kad judu ne per geriausiai sutariate.

— Tai tiesa. Stengiamės bendrauti tik tiek, kiek būtina.

— Hm...

Supratau, jog tai reiškia kur kas daugiau — ne vien tik tai, kad Gajus bus priverstas atsisakyti savo įpročio be atodairos leisti pinigus ir apriboti savo išlaidas. Taip pat buvo akivaizdu, kad vienas galimas „ninetyminutes.com“ finansavimo šaltinis jau išseko. Vėliau palengva apie jų santykius sužinojau kur kas daugiau.

Gajus nuėjo į mažutę virtuvę ir ėmėsi virti kavą.

— Kaip „Gumey Kroheim“ banke reagavo į tavo atsistatydinimą?

— Mano viršininkui tai labai nepatiko, — paaiškinau. — Mane jo reakcija netgi sujaudino. Iš pradžių jis maldavo manęs pasilikti, bet po kelių minučių liovėsi. Pasakė, kad bus tik geriau, jei išeisiu. Vargšas vaikinas. Manau, kad ir jis ilgai neištvers.

Džilas viena koja jau buvo gatvėje, ir jis tai žinojo. Dar viena pertvarka, ir banko padaliniuose jam vietos neliks. Tikėjausi, kad jis susiras kitą darbą.

— Čia tau darbo vieta garantuota, — tarė Gajus.

— Žinoma, — kreivai šyptelėjęs atsiliepiau aš. Nusivilkau švarką ir pasikabinau jį ant savo kėdės atlošo. — Ką gi. Tai nuo ko pradėsime?

Gajus ėmė kalbėti. Šnekėjo ir šnekėjo. Žodžiai liejosi kaip užtvanką išgriovęs vanduo. Matyt, jau ištisas savaites jis apie nieką daugiau ir nemąstė, ir jam būtinai reikėjo su kuo nors tomis mintimis pasidalyti. Ouvenas, priešingai nei aš, nebuvo tam tinkamas žmogus. Gajus aiškiai buvo labai patenkintas, kad aš čia. O aš nuo pat pradžių pasijutau reikalingas ir įsitraukęs į įmonės kūrimo reikalus.

Pirmiausia reikėjo sukurti „ninetyminutes.com“ svetainę ir paleisti ją internete. Gajus turėjo gerą idėją, ką norėtų joje rašyti. Čia turėjo būti pateikiama esminė informacija: varžybų rezultatai, naujienos, fotografijos, trumpos žaidėjų biografijos, rungtynių statistika, atskiri skyriai kiekvienam klubui ir kiti dalykai, būtini kiekvienai futbolo svetainei. Be to, joje turėjo atsirasti ir tokių dalykų, dėl kurių — bent jau Gajus tikėjosi, kad taip bus, — „Ninetyminutes“ išsiskirtų iš kitų panašaus pobūdžio svetainių: pradžioje — gandai, pokalbių svetainė, anekdotai apie futbolą, karikatūros. Vėliau mūsų svetainėje turėjo atsirasti galimybė lažintis dėl varžybų rezultatų, virtualios futbolo rungtynės, vaizdo siužetai, o dar vėliau — ir interneto parduotuvė. Kai tik į savo svetainę prisiviliosime reikiamą skaičių lankytojų, planavome pradėti elektroninę prekybą — pardavinėti sportinę aprangą, alaus bokalus, plakatus ir visa kita, ko tik galėtų trokšti futbolo sirgaliaus širdis. Pagaliau trečiajame etape ketinome kurti savo firminius drabužius bei kitus produktus ir pardavinėti juos svetainėje.

Tiesiog stebėtina, kokią didelę dalį tų darbų galėjo padaryti pašaliečiai. Ouvenas rūpinosi techninėmis svetainės charakteristikomis ir žiūrėjo, kad ji būtų „tampri“, kitais žodžiais tariant, kad ją būtų galima keisti vis didėjant siunčiamų duomenų srautui ir plečiantis pačiai svetainei. Bet kompiuterius ir programinę įrangą mums turėjo tiekti kitos bendrovės, o dizainerių konsultacijos turėjo padėti pasiekti tai, kas svarbiausia: suprasti, kas yra interneto svetainė ir kaip ji turėtų atrodyti. Naujausios žinios, nuotraukos ir statistiniai duomenys į svetainę galėjo būti perkelti skaitmeniniu būdu tiesiogiai iš žinių agentūrų, o tuomet galėjome jais naudotis pagal savo poreikius.

Štai čia ir iškilo pats svarbiausias klausimas.

— O kas rašys visus tuos tekstus? — paklausiau aš. — Nuomones, juokelius, kas rūpinsis pokalbių skiltimi? Ar viską paliksime Ouvenui?

— Cha, cha, cha, — pravėrė burną Ouvenas, ir tai buvo vienintelis jo įsikišimas į mūsų pokalbį.

Gajus nusišypsojo.

— Ateik ir pasižiūrėk, — pakvietė jis.

Jis paspaudė kelis klaviatūros klavišus ir kompiuterio ekrane sutvisko šviesiai raudonas fonas. Netrukus jame, tarsi kursyvu ir žaliomis raidėmis išrašytas nematoma ranka, atsirado užrašas „Sick As A Parrot“5.

— Gražus pavadinimas, — įvertinau aš. — Puiki grafika.

— Žinau, žinau. Bet pažiūrėk čia.

Aš vis spusčiojau pelę, iš eilės atsidariau istorijas apie dabartinį Anglijos rinktinės vadovą, apie įnoringą „Arsenalo“ puolėją, apie sklandančius gandus, jog Prancūzijoje turėjusias vykti tarptautines futbolo varžybas ketinama perkelti į Liverpulį, ir permečiau jas akimis. Čia buvo straipsnių ir apie futbolo stadionų veją, ir apie sporto apžvalgininkus, ir apie plačiai pagarsėjusius futbolo sirgalius, ir apie verslininkus, remiančius vieną ar kitą klubą, ir apie tai, kas pernai Prancūzijoje vykusiame Pasaulio futbolo čempionate atsitiko futbolo pasaulio žvaigždėms. Atskira skiltis buvo skirta Pirmosios lygos komandų žaidimo taktikos lyginamajai analizei, bet paaiškinta viskas buvo taip paprastai, kad net aš tai galėjau be vargo suprasti. Tekstas buvo parašytas puikiai. Kartais sąmojingas, kartais — argumentuotas ir paremtas kitų žmonių nuomone, kiekvienas sakinys buvo glaustas, aiškus ir įdomus.

— Šitas vyrukas savo darbą išmano, — pasakiau. — Tai yra jeigu visa tai daro vienas vaikinas.

— O taip, jis dirba vienas.

— Kuo jis vardu? Gazas? — pasiteiravau, akimis naršydamas po ekraną.

— Visas jo vardas — Gėris Morisas, o gyvena jis Hemel Hempstede.

— Bet kam jis dirba?

— Niekam. Jis dirba pats sau. Tai — neoficialus tinklalapis. Dieną tas vaikinas tikriausiai dirba kur nors kitur, o kiekvieną likusią laisvą minutę praleidžia žiūrėdamas futbolą, skaitydamas apie futbolą arba apie jį rašydamas.

— Tai ką darysime?

— Tai bus pirmas bendrovės pirkinys, pone Bose. Mes įsigysime „Sick As A Parrot“ svetainę.

— Už kiek?

— Nežinau. Gal už pintą šviesaus alaus ir paką žemės riešutų? Jei norime tai išsiaiškinti, turime susitikti su Gazu.

— O kada ketiname tai padaryti?

Gajus žvilgtelėjo į savo rankinį laikrodį:

— Maždaug po dviejų valandų.

Dvidešimt šeštuoju Peidžeto akligatvio numeriu buvo pažymėtas vienas iš baltų tinkuotų ir terasą turinčių namų, kurių eilė driekėsi per visą gatvelę. Mes atsidarėme žemučius medinius vartelius ir atsargiai nupėdinome per nediduką, bet tvarkingą gėlių darželį priešais namą. Duris saugojo plastikinis gelsvai rausvos spalvos katinas. Gajus paspaudė skambutį. Šis melodingai suskambėjo.

Netrukus pasirodė nedidelio ūgio, bet tvirtai sudėta moteris žilais garbanotais plaukais.

Gajus akimirką susvyravo, bet tuoj pat susitvardė.

— Ponia Moris? — pasiteiravo jis, nutaisęs firminę savo šypseną, kuri paprastai žmones nuteikdavo palankiai.

— Taip, — atsakė moteris, ir jos veidas nušvito.

— Ar jūsų sūnus namie?

— Jūs iš interneto bendrovės, ar ne?

— Taip, — linktelėjo Gajus. — Aš Gajus Džourdanas, generalinis direktorius, o čia — finansų direktorius Deividas Leinas.

— Užeikite, užeikite. Jauskitės kaip namie. Gėris vis dar darbe, bet jau tuoj turėtų grįžti, — ji palydėjo mus į nedidukę svetainę. — Gal norėtumėte ko nors išgerti? — pasiūlė ji, bet, matyt, nenorėdama, kad neteisingai suprastume jos žodžius, skubiai paklausė: — Gal po puodelį arbatos?

Mudu su Gajumi atsisėdome ant kartūnine lovatiese užtiestos sofos, o ponia Moris tuo metu triūsė virtuvėje. Paskui išgirdome atsidarant ir vėl trinktelint laukujės duris ir vyrišką balsą:

— Sveika, mama!

— Žmonės iš interneto jau čia, mielasis.

Į svetainę įžengė Gazas. Jis buvo smulkaus sudėjimo trečią dešimtį vos pradėjęs vyrukas, vilkintis plonus mėlynus marškinius ir mūvintis tokios pat spalvos kelnes su raudona juosta per šonines siūles. Paštininkas. Gajus buvo su juodais džinsais ir iš džersio pasiūtais plonais marškinėliais aukšta atverčiama apykakle. Aš buvau užsimetęs senus džinsinius marškinius ir įšokęs į gerokai apsiglamžiusias žalias kelnes. Mes visi trys įsitaisėme svetainėje ant fotelių bei sofos, ir kova dėl interneto svetainės perėmimo prasidėjo.

Gazas pasirodė esąs ne iš tų, kurie leidžiasi lengvai apkvailinami. Vos Gajui pradėjus suokti apie tai, jog „ninetyminutes.com“ yra viena iš geriausių interneto bendrovių visoje Europoje, Gazas jį pertraukė:

— Jūs esate tik du vyrukai, kurie atėjo užkalbėti man dantų, argi ne? Man pažįstamos visos futbolui skirtos interneto svetainės, bet „ninetyminutes.com“ tarp jų nėra, — Gazo Adomo obuolys buvo aiškiai matomas, ir vaikinui kalbant jis tai pakildavo, tai vėl nusileisdavo. Vaikino kalboje galėjai justi aiškų į kokni panašų akcentą. Bet jis buvo teisus. — Tai kiek mokėsite man už „Sick As A Parrot“ svetainę? Ir klokite grynuosius ant stalo.

Gajus šyptelėjo:

— Šiandien rytą apsvarstėme tai su finansų direktoriumi, mes pasirengę pateikti pirminį pasiūlymą, — jis pakėlė akis į mane.

Pakeliui į Peidžeto akligatvį mudu aptarėme galimą kainą, bet, mano nuomone, pasakyti ją dar buvo gerokai per anksti. Nusprendžiau perduoti Gajui signalą, jog dėl kainos dar šiek tiek abejoju, tad tik reikšmingai linktelėjau galva.

— Pinta šviesaus alaus ir pakelis žemės riešutų, — pareiškė Gajus, ir jo veidą vėl užliejo šypsena. — Žinoma, tai — tik avansas. Netrukus pasiūlysime ir daugiau.

Gazas suraukė antakius, bet čia pat šyptelėjo ir tarė:

— Gerai, tai prie reikalo. Eime ir pasikalbėkime iš esmės, — jis pakilo eiti ir grįžtelėjo į koridorių. — Mes išeiname, mama!

Ponia Moris nuskubėjo prie durų, atidarė jas, palaikė, kol mes išgužėjome į lauką, ir koketiškai nužvelgė Gajų.

— Graži katytė, ponia Moris, — mums praeinant pro plastikinę katės figūrėlę tarė Gajus.

— Ak, ačiū. Mėgstu kates. Laikytume ir gyvą, bet Gazas joms alergiškas.

— Iki, mama, — atsisveikino Gazas, jau smukdamas pro medinius vartelius.

Derybas tęsėme čia pat, aludėje už kampo. Gajus, kaip ir buvo žadėjęs, nupirko Gazui pintą šviesaus alaus, be to, atnešė ir dar du bokalus — sau ir finansų direktoriui.

— Atleisk, kad bandžiau pūsti tau miglą į akis, Gazai, — prabilo jis. — Toks jau aš esu. Tuoj paaiškinsiu reikalo esmę ir išdėstysiu sąlygas. Bet prieš tai papasakok man apie savo svetainę.

Gazas buvo laimingas, jog gali apie tai šnekėti. Savo kūriniu jis labai didžiavosi ir tikrai turėjo tam pagrindą.

— Sukūriau ją prieš dvejus metus, — ėmė pasakoti jis. — Iš pradžių tai buvo tik asmeninis tinklalapis. O paskui kažkaip savaime jis plėtėsi ir tapo futbolui skirta interneto svetaine. Sutvarkiau ją, kad padoriai atrodytų, žmonės vieni kitiems apie ją papasakodavo, ir netrukus darbas svetainėje mane rimtai įtraukė.

— Kiek lankytojų sulauki?

— Kai paskutinį kartą tikrinau, per mėnesį svetainėje apsilankydavo apie šimtą tūkstančių žmonių.

— Neblogai. Turbūt reikia daug laiko jai prižiūrėti ir nuolat informacijai atnaujinti?

— Teisybė. Tam darbui skiriu beveik visą savo laisvalaikį. Laiko pamiegoti lieka ne kažin kiek. Bet šitas užsiėmimas man labai patinka.

— Svetainė labai gera, — negailėjo pagyrų Gajus.

— Žinau, — atsakė Gazas.

— Kaip suprantu, sergi už „Arsenalą“. Kodėl nekūrei tik „Arsenalui“ skirto tinklalapio?

— Futbolo mėgėjus galima suskirstyti į dvi kategorijas, — paaiškino Gazas. — Pirmajai priklauso tie, kurie siekia susiburti į tam tikrą grupę, suteikiančią jiems savotišką identitetą, o antrąją sudaro žmonės, kuriems tiesiog patinka futbolas. Aš rašau ne tiems, kuriems svarbiausia priklausyti kokiai nors grupuotei. Žinoma, būtų daug įdomiau, jei palaikytum tik vieną ar kitą atskirą komandą, bet man taip pat labai patinka žiūrėti, kaip žaidžia kiti klubai, ne tik „Arsenalas“, ir apie visus juos rašyti. Dar daugiau: taip kur kas lengviau išlikti objektyviam.

— Ar pats savo tinklalapį ir apipavidalinai?

— Aišku. Tai nebuvo sunku. Universitete studijavau fiziką ir filosofiją, todėl perprasti kompiuterijos paslaptis nebuvo sudėtinga. Iš pradžių po trupinėlį rinkau internete siūlomas programas, bet dabar jau galima gauti tokių programinės įrangos paketų kaip, pavyzdžiui, „Dreamweaver“, kurios labai palengvina darbą. Tik neapsigauk, — perspėjo Gazas. — Aš ne koks technikos vergas. Ne dėl jos einu iš proto, o dėl futbolo. O kaip veikia kompiuteris, perpratau tik todėl, kad galėčiau daugiau papasakoti žmonėms apie šitą žaidimą.

— Bet jeigu baigei fizikos ir filosofijos studijas, kodėl dirbi paštininku? — įsiterpiau aš.

— Man patinka, — tarsi gindamas savo pozicijas atrėmė Gazas. — Dirbdamas paštininku turiu daug laiko užsiimti tuo, kas man prie širdies. Keista, bet tai, jog žinau, kas yra Vitgenšteinas ir materijos teorija, atrodo, nepadarė jokio įspūdžio tiems, kurie priėmė mane į darbą.

— O turėjo padaryti, — pasakiau.

— Na, gerai, gerai, o kur išmokai taip šauniai rašyti? — nenustygo vietoje Gajus.

— Aš visada rašiau, net būdamas dar visai vaikas. Žodžiai gula savaime, ypač jei rašau apie futbolą. Jie mane tarsi užplūsta, ir tuomet tiesiog negaliu sustoti. Privalau juos užrašyti, — jis siurbtelėjo alaus. — O kaip tu? Papasakok, kaip ten jūsų reikalai. Tik neskiesk.

Ir Gajus ėmė šnekėti apie mūsų planus, susijusius su „ninetyminutes.com“, ir apie numatomą įmonės plėtrą. Jis prisipažino, kad norint įsukti verslą reiks investuoti daug lėšų ir kad kol kas dar neradome nė vieno investuotojo.

Gazas atidžiai klausėsi.

— Na, ką apie tai manai? — pagaliau paklausė jo Gajus.

— Ar lankeisi mano svetainėje? Ar skaitei tekstus?

— Skaičiau.

— Tuomet žinai, ką manau apie futbolo komercializaciją.

— Žinau.

— Taigi.

— Ar tau patinka gyventi mamos namuose? — Gajus pakreipė kalbą kitur.

— Kodėl ne?

— O ar nenorėtum turėti savo namų, iš kurių pėsčiomis be vargo galėtum pasiekti Haiberį? Ar nenorėtum apie futbolą rašyti visą darbo dieną, o ne vakarais ir savaitgaliais?

— Norėčiau. Bet nenoriu spjauti į savo principus. Visos komercinės svetainės — grynas šlamštas. Jos visos mums primygtinai siūlo žiūrėti vieną kurį nors televizijos kanalą ar bruka kurio nors klubo marškinėlius. Juk negali valdybos pirmininko išvadinti šunsnukiu, jeigu jis arba jo pavaduotojas moka tau algą.

— Tai ir yra visa esmė, — atkirto Gajus. — Komercinės interneto svetainės — šlamštas. Bet neoficialiosios — irgi ne ką geresnės. Netgi tavoji.

Gazas iš nuostabos kilstelėjo antakius. Šito jis nesitikėjo.

— Tavo svetainės dizainas — klaikus. Atleisk, bet tai tiesa.

Įdubę Gazo skruostai ėmė rausti. Jis trinktelėjo pakeltą savo alaus pintą ant stalo.

— Kuo tau užkliuvo mano svetainės dizainas?

— Gazai, mes tave susiradome ne dėl to, kad moki puikiai derinti spalvas ar gerai jauti perspektyvą. Mes čia sėdime todėl, kad tu rašai geriausius tekstus, kokius mums teko matyti internete ir ne tik jame. Bet šito tau nepakaks. Tau reikia gero svetainės apipavidalinimo, geros vadybos ir reklamos, kad apie tave išgirstų milijonai žmonių; tau reikia galingo kompiuterio, kuris nenuskęstų milžiniškame siunčiamų duomenų sraute, pagaliau — tau reikia žmonių, kurie sugebėtų parašyti tokius straipsnius, kokių tu nori. Tau reikia vyrukų, kurie tiems žmonėms galėtų mokėti algą, kurie mokėtų atlyginimą tau pačiam, tau reikia biuro, kompiuterio, laiko mąstyti, laiko žiūrėti futbolo rungtynes. Šita svetainė bus tokia, kokią tu ją sukursi, Gazai. Ji bus populiari, pamatysi. Ir, tu jau man atleisk, bet ir pats uždirbsi iš jos krūvą pinigų.

Gazas klausėsi. Stebėjau jo veido išraišką. Mačiau, kad magiškasis Gajaus žavesys veikia ir jį.

— Gerai. Tai kiek siūlote? — pagaliau tėškė klausimą Gazas.

— Pradžiai — dvidešimt tūkstančių grynaisiais, o paskui dar penkis procentus įmonės akcijų.

Gazas atplėšė žvilgsnį nuo Gajaus ir įsmeigė jį į mane. Mes leidome jam pagalvoti.

— Trisdešimt.

— Dvidešimt penki.

— Sutarta, — Gazas ištiesė ranką. Gajus ją paspaudė. — Ir dar vieną pintą šviesaus alaus.

— Na, kaip manai, Deivai? Dirbame tik šešias valandas, o jau sudarėme pirmąjį savo sandorį.

Mes lėkėme išorine greitkelio juosta Gajui priklausančiu melsvai žalsvos spalvos dešimties metų senumo „Porsche“ markės automobiliu nuleidę stogą, iš stereogrotuvo garsiai sklindančios muzikos ir švilpiančio vėjo užgultomis ausimis.

— Žinai, tai kur kas daugiau nei „Gumey Kroheim“ banke nuveikiau per visus pastaruosius metus, — atsiliepiau aš. — Bet tiesiog negaliu patikėti, kad iš pradžių bandei jam užkalbėti dantį skiesdamas tas nesąmones! Tokiais dalykėliais žmonių savo pusėn nepatrauksi, Gajau.

Jis šyptelėjo:

— Būtent. Bet jis šlamšto tikėjosi, tad iš pradžių tai ir gavo. Paskui jis gavo progą parodyti, jog atskiria pelus nuo grūdų, o aš galėjau pradėti rimtą kalbą. Dėl to mano pasakojimas buvo tik dar įtikinamesnis.

— Bet ar tai nebuvo šiek tiek rizikinga? — paklausiau. — Argi nenorėjome Gazui parodyti, kad jis gali mumis pasitikėti?

— O, dabar jis mumis tikrai pasitikės. Bet nepamiršk, ko jis iš mūsų laukia. Jis nori, kad būtume jo ruporas. Jam tokie dalykai nesiseka. Norėjau Gazui parodyti, jog šitą juodą darbą už jį galime padaryti mes. Ir mums pavyko, argi ne?

— Tikrai. Visai neblogai pavyko.

— Aktoriaus išsilavinimas vis dėlto suteikia ir tam tikrų pranašumų.

— Taip, dabar ir aš matau.

Neabejojau, kad šitų ištobulintų Gajaus sugebėjimų paveikti žmones mums prireiks jau artimiausiais mėnesiais.

Vidinėje greitkelio juostoje pastebėjęs stovint kelių policijos ekipažą, Gajus sulėtino greitį.

— Klausyk, — vėl pradėjau kalbą, — netrukus mums reiks rimtai pasišnekėti apie pinigus.

— Pinigus?

Aš pasilenkiau į priekį, išjungiau besiplėšančius brolius Galagerus ir linktelėjau galva:

— Taip. Pavyzdžiui, apie tai, kiek mes jų turime.

— Mano sąskaita iššluota iki paskutinio grašio. Manau, Ouveno sąskaitoje turėtų būti apie trisdešimt tūkstančių.

— ...kuriuos jis mielai sutiks sumokėti Gazui? — susiraukiau aš.

— Be jokios abejonės. Dabar, kai Ouvenas kaip reikiant įsitraukė į šitą verslą, jis pasiryžęs paaukoti bet ką. Mes abu pasiryžę. Tiesą sakant, jau ir taip viską paaukojome. Ouvenas jau anksčiau investavo dvidešimt tūkstančių.

— Otų?

— Na, kaip tikriausiai numanai, aš tiek daug neturiu. Bet viską, ką turėjau, įdėjau į įmonę. O kaip tavo reikalai?

— Manau, galėčiau investuoti keturiasdešimt tūkstančių.

Gajus dar šiek tiek sulėtino greitį ir atsigręžė į mane.

— Keturiasdešimt? Tik tiek? Liaukis, Deivai, jei kur lipi, lipk abiem kojom. Negali laikyti paslėpęs prikimštos kojinės.

— Tie keturiasdešimt tūkstančių — tai visos mano santaupos. Na, gal beveik visos. Man liks keli tūkstančiai, kad kaip nors pratempčiau kelis ateinančius mėnesius. Juk sakiau, kad dirbdamas „Gumey Kroheim“ banke tas didžiules premijas, kurios ten dalijamos, mačiau kaip savo ausis. O mano butas Noting Hile nuo grindų iki lubų įkeistas bankui.

— Gerai jau, Deivai, aš tavimi tikiu, — susigriebė Gajus. — Keturiasdešimt tūkstančių — neblogai. Netgi labai gerai.

— Bet mums prireiks daugiau lėšų.

— Tai tiesa, — Gajus dar labiau pristabdė automobilį, nes kaip tik rengėmės išsukti iš greitkelio.

Čia automobilių buvo daugiau, o eismas sudėtingesnis.

— Gal tavo tėvas galėtų padėti?

Gajus ryžtingai papurtė galvą:

— Ne.

— Kaip suprasti tavo „ne“: „ne, tu jo neprašysi“ ar „ne, jis neduos“?

— Abi interpretacijos teisingos.

— Turėtum bent pamėginti.

— Negaliu, Deivai. Anksčiau jau tiek daug kartų esu prašęs, kad jis duotų man pinigų. Ir iš pradžių jis duodavo. Man rodos, jam patiko mintis, kad leidžiu jo pinigus ir linksminuosi. Be to, jis jautėsi kaltas dėl to, kas atsitiko mums viešint Prancūzijoje. Kaip pats puikiai žinai, nė vienas iš mūsų iki galo taip ir nesugebėjo atsigauti.

Gajus nutilo ir važiavo toliau paskendęs savo mintyse. Aš jam netrukdžiau. Dabar tikrai nenorėjau liesti šitos temos.

Netrukus Gajus vėl grįžo į tikrovę.

— Tėtis mokėjo už mano butą Londone, mokėjo už mano mokslą dramos mokykloje, davė pinigų, kad galėčiau važiuoti į Holivudą. Ar dar prisimeni „Cessna“ markės lėktuvą, kuriuo skraidydavau? „Golf Juliet“? Tai jis man jį nupirko. Ir dar daug daug ką.

— Bet juk dabar — visai kas kita.

— Būtent. Tai — kas kita. Šį kartą jo pinigais pasinaudočiau taip, kaip dera. Bet per tuos metus aš jam priūžiau pilnas ausis visokiausių istorijų ir nenoriu, kad šitas planas atrodytų kaip dar vienas išsigalvojimas. Jei pasakysiu jam, kad ketinu įkurti interneto įmonę, jis nusikvatos man į akis. Dar daugiau: jis tikriausiai net nesijuoks. Tiesiog atrodys galutinai manimi nusivylęs. Ir negalėsiu jo dėl to kaltinti. Pats žinau, kad per pastaruosius kelerius metus nieko nenuveikiau. Žinoma, aš puikiai leidau laiką, bet niekad nieko rimtesnio taip ir nepasiekiau. Anksčiau man atrodė, jog tėtis šaunus todėl, kad moka linksmintis. Bet jis bent jau sugeba užsidirbti pinigų, kuriuos paskui gali leisti. Jis šio bei to pasiekė. O aš — nieko. Iki šiol. Bet netrukus viskas pasikeis, pamatysi. Daugiau — jokių svaigalų. Jokių moterų. Žinau, jog galiu pasiekti, kad „Ninetyminutes“ taptų didelė ir pelninga, Deivai. Bet ketinu tai padaryti be tėvo pagalbos.

— Gerai, — atsakiau. — Jei tu įsitikinęs...

— Visiškai.

— Ar bandei kalbėtis su kitais? Su draugais, pažįstamais, giminaičiais? Su motina?

— Bandžiau. Mėginau pasikalbėti su daugeliu iš jų. Nuolat jaučiau pažeminimą. Tiesą sakant, jie visi mano, kad aš nevykėlis. Panašiai kaip ir tu, kai „Dikenso“ užeigoje pirmą kartą atskleidžiau tau savo sumanymą. Tu bent jau išklausei mane iki galo. Dauguma kitų nebuvo tokie kantrūs. Šiaip ar taip, visi tie, kurie norėjo duoti man pinigų nesitikėdami kada nors jų susigrąžinti, tai jau padarė.

— O Torstenas Šolenbergas?

— Su Torstenu bent jau verta pamėginti. Jau senokai jį mačiau, bet jis niekuomet nepraleidžia progos praleisti vakaro kur nors mieste. Be to, jo tėvas pritvinkęs pinigų. Nuskrisiu į Hamburgą ir pamėginsiu.

— Pabandyti galima.

— O tie vyrukai iš investicijų bendrovių? — paklausė Gajus. — Argi jie neturėtų nertis iš kailio stengdamiesi sudaryti su mumis sandorį?

— Abejoju. Bent jau kol kas. Man rodos, jie pagalvos tą patį, ką ir Gazas, — kad mes iš tiesų ne kažin ką galime jiems pasiūlyti, tik daug tauškiame.

— Bet juk pats sakei, kad verslo planas geras.

— Planas geras. O kai tik grįšime į tavo butą, aš jį dar patobulinsiu. Bet eiti pas rizikuoti mėgstančius investuotojus dar per anksti. Jie norės pamatyti veikiančią interneto svetainę ir įsitikinti, kad ją tikrai lanko žmonės. Daugybė žmonių.

— Mums mirtinai reikia kur nors gauti pinigų, — traukė savo giesmę Gajus. — Kai tik pasieksime antrąjį etapą ir turėsime kreiptis į interneto svetainių kūrimo specialistus, už jų konsultacijas turime būti pajėgūs sumokėti grynaisiais. Jei priimsime į darbą žmonių, mums reikės biuro. Be to, mums reiks lėšų su vadyba susijusiems dalykams. Reklamai per televiziją ir panašiai.

— Manau, kad mums vertėtų pradėti iš lėto, atsargiau, o ne stačia galva pulti pirmyn, Gajau, — atsiliepiau aš.

Gajus trenkė delnu į vairą:

— Ne! Turime veikti greitai. Jei trypčiosime vietoje, nieko nepasieksime. Turime tapti lyderiais iš pat pradžių ir judėti į priekį taip greitai, kad tų pozicijų neprarastume.

Aš nepatenkintas suraukiau antakius, bet nusileidau:

— Gerai, tada pažiūrėkime, ką galime padaryti.

9

Taip sunkiai savo gyvenime dar nebuvau dirbęs. Visuomeninis mano gyvenimas baigėsi, skraidyti neturėjau laiko, netgi televizoriaus beveik nežiūrėjau. Kiekvieną rytą dar prieš aštuonias atvažiuodavau į Gajaus butą. Išlipdavau metro stotyje priešais Londono Tauerį, praeidavau pro Tauerio tiltą ir Šv. Kotrynos doką ir įsukdavau į Veipingo prospektą, pakeliui prasilenkdamas su niūraveidžiais deramai apsirengusiais bankininkais, traukiančiais į Sityje įsikūrusias įmones, kuriose darbuotojams išspaudžiamas paskutinis prakaito lašas. Kai atvykau, Gajus jau dirbo, bet Ouvenas iš savo miegamojo išlindo tik apie vienuoliktą.

Pirmąsias kelias dienas man buvo nejauku būti viename kambaryje su ten sėdinčiu ir tylinčiu Ouvenu, bet netrukus apsipratau. Jam labiau patiko bendrauti ne žodžiais, o elektroniniais laiškais. Kartais mudu su Gajumi visą pusvalandį dėl ko nors diskutuodavome, o grįžę prie darbo rasdavome mums atsiųstą elektroninį laišką, kuriame būdavo išdėstyta, ką apie visa tai mano Ouvenas. Labai keista. Galėjai visą dieną dirbti sėdėdamas vos per kelias pėdas nuo jo ir nekreipti į jį nė menkiausio dėmesio, bet Ouvenui toks darbo stilius patiko.

Kurdamas svetainės struktūrą jis jau buvo gerokai pasistūmėjęs į priekį. Bet, kaip tyliai pripažino ir Gajus, Ouvenas sunkiai bendravo su žmonėmis, tad į susitikimus paprastai jį lydėdavau aš arba pats Gajus. Netrukus ėmiau šį tą suprasti ir apie pagrindinius komponentus, turėjusius užtikrinti, kad mūsų svetainė normaliai veiktų: apie pagrindinius tinklo kompiuterius, laikomus užsidegti negalinčiose, bombų nepramušamose ir kitaip apsaugotose patalpose, apie interneto jungtis, takarodžius, tarpinius serverius, apsaugos priemones nuo virusų ir duomenų bazes. Kol kas tokie dalykai dar buvo gana aiškūs ir suprantami, bet pradėjus prekybą internetu viskas netrukus turėjo tapti gerokai sudėtingiau. Ouvenui užteko išminties žvelgti toli į priekį.

Aš daug laiko praleisdavau tvarkydamas finansus. Vieną minutę spręsdavau klausimą, ar penktaisiais įmonės veiklos metais jos pajamos sieks šimtą dvidešimt ar šimtą aštuoniasdešimt milijonų svarų, o kitą jau sukdavau galvą kaip čia keliais svarais pigiau įsigijus spausdintuvo kasetę. Nupirkau buhalterinės apskaitos programinės įrangos paketą ir, gerokai paplušėjęs, suvedžiau į ten buvusias lenteles daugybę skaičių. Sukūriau reikalingas laikmenas ir pasirūpinau, kad jose būtų galima atlikti paprastas finansines procedūras. Banke atidariau įmonės sąskaitą. Be to, daug mąsčiau apie pačią įmonės sandarą kam kiek procentų akcijų turėtų priklausyti, kiek jų palikti ateityje pas mus dirbsiantiems vadovaujantiems darbuotojams ir kaip nustatyti dabartinę ir būsimą įmonės vertę.

Man vis nedavė ramybės akcininkų sutartis. Nebuvau teisininkas, bet man atrodė, jog toje sutartyje pilna spragų. Kai akcininkų skaičius ims augti, kartu išaugs ir šios sutarties reikšmė. Gajus kreipėsi į teisininkų kontorą kurios specializacija buvo sutartys su kino kūrėjais ir televizijos kanalais. Šituos vyrukus buvo sunku priremti prie sienos, o kai man tai pavykdavo, jie vis tiek numodavo ranka į kritines mano pastabas ir tik stengdavosi užkalbėti man dantis. Mes svarstėme ir galimybę kreiptis į kurią nors iš Sityje veikiančių man žinomų teisininkų kontorų, bet kol kas jų paslaugos mums būtų buvusios nežmoniškai brangios, tad nusprendėme, jog kurį laiką kol įmonė dar neturi padoraus finansavimo, teks pasitenkinti ir Gajaus teisininkais.

„Ninetyminutes“ neturėjo būti klasikinė „virtuali“ įmonė, bet iš esmės buvo labai į ją panaši. Ypač pradiniuose etapuose. Neturėjome nei laiko, nei lėšų kiekvienam darbui samdytis profesionalų: ketinome pasitenkinti mums rūpimų sričių žinovų konsultacijomis. Svarbiausi iš jų buvo interneto svetainių dizaino specialistai. Gajus pasirinko bendrovę „Mandrill“, netrukus jie paskambino ir pranešė, kad dizainas mūsų svetainei jau sukurtas.

„Mandrill“ bendrovė buvo įsikūrusi erdvioje palėpėje virš drabužių parduotuvės vienoje iš šiauriau Oksfodo gatvės besiraizgančių gatvelių. Mūras, nuogi vamzdžiai, keli stoglangiai, rafinuoti nedidukai baldai ir nė vienos vidinės sienos. Prie durų, šalia kapucino kavos virimo aparato, buvo padėtas sulankstytas paspirtukas. Įsitaisiusios prie išlenktų juodų stalų, palinkusios prie savo kompiuterių dirbo trys žmonių grupelės. Mus pasitiko du vyrai ir moteris. Neslėpsiu, jie mane gerokai išgąsdino ir privertė pasijusti baisiai menkam. Abu vyrukai su trumpai kirptomis ožiškomis barzdelėmis mūvėjo iš kareiviško audinio pasiūtas kelnes su išorėje prisiūtomis kišenėmis, vilkėjo rūpestingai prie jų priderintus sportinius marškinėlius, o jų plaukai buvo nukirpti itin trumpai. Tiesa, ir aš buvau tapęs skustų galvų entuziastas, tik kad nė vienas iš dviejų vaikinų nebuvo trumpai nusikirpęs visų savo plaukų. Moteris, kurios tamsūs plaukai buvo bent coliu ilgesni už kolegų, į antakį buvo įsivėrusi smeigę, o į kiekvieną ausį — dar bent po šešis auskarus. Palyginti su jais, Gajus su savo juodais drabužiais ir colio ilgumo šviesiais plaukais atrodė kaip persikėlęs čia tiesiai iš 1998-ųjų. O mudu su Ouvenu su jais apskritai negalėjome varžytis.

Susėdome prie stalo, ant kurio buvo pastatytas projektorius. Vienas iš vadovų, vyrukas su ožio barzdele, vardu Tomis, paprašė užgesinti šviesas ir įjungė aparatą. Netrukus ekrane pasirodė titulinis naršyklės puslapis. Mes žiūrėjome, kaip Tomis suveda simbolius „www.ninetyminutes.com“. Paskui jis spustelėjo pelės klavišą, ir štai šviesiai mėlyname fone pasirodė mūsų bendrovės ženklas. Dar vienas spustelėjimas, — ir mes jau buvome savo svetainėje. Ji buvo visiškai kitokia nei kitos futbolo svetainės. Dauguma iš jų atrodė kaip į internetą perkelti žurnalų puslapiai, kuriuose būdavo spausdinamas turinys. O „Mandrill“ svetainę, tai yra mūsų svetainę, sudarė tamsiai mėlyni burbulai, plaukuojantys šviesiai mėlyname fone. Šitaip apipavidalinta ji kažkodėl traukė akį, gundė spustelti pelės klavišą ir pasižiūrėti, kas slepiasi kiekviename burbule. Ir mes spustelėjome. Ir dar kartą. Ir dar.

— Gražu, — įvertino Gajus. — Kaip tu manai, Gazai?

— Jėga. Tikrai, jėga.

— Dabar atidžiau apžiūrėkime įmonės ženklą.

Tomis užstūmė žymiklį ant atidarymo laukelio ir vėl spustelėjo pelės klavišą. Daugybe auskarų pasipuošusi moteris padalijo mums sportinius marškinėlius su nauja mūsų bendrovės emblema.

— Suprantama, serijinių drabužių kokybė bus daug geresnė, — paaiškino ji, — bet norėjome jums parodyti pačią idėją.

Ant marškinėlių buvo užpurkštas devynetas ir nulis, o nulio apskritimo viduje — keli brūkšneliai, simbolizuojantys chronometrą. Šalia nulio buvo mažutis futbolo kamuolys ir žodis „com“, užrašytas mažosiomis, į priekį pasvirusiomis raidėmis. Marškinėliai atrodė tikrai gerai.

— Tarsi savotiškas „Ralph Lauren“ ir „Adidas“ mišinys, — pasakė Gajus.

Tomis vėl spustelėjo pelės klavišą. Mums prieš akis iškilo balta lenta su ant jos netvarkingai prikeverzotais žodžiais. Pažinau Gajaus rašyseną. Tomis padidino joje buvusius bendrovių pavadinimus „Adidas“ ir „Ralph Lauren“.

Gajus nusijuokė:

— Jūs man grąžinate mano paties idėjas!

— Visiškai teisingai, — linktelėjo galva Tomis. Patalpoje vėl buvo įjungta šviesa. — Na? Kaip jums patinka?

Gajus pažvelgė į mane.

„Mandrill“ įmonė už savo paslaugas buvo užsiprašiusi trisdešimties tūkstančių svarų ir vieno procento būsimų akcijų. Šiame „Ninetyminutes“ gyvavimo etape trisdešimt tūkstančių buvo didžiuliai pinigai. Bet mums mirtinai reikėjo gero dizaino savo kuriamai svetainei.

— Man atrodo, neblogai, — atsiliepiau aš.

— O kaip tu manai, Ouvenai?

— Cukraus vata. Svetainė — kaip rausva ir minkšta cukraus vata ant pagaliuko.

— Bet ar jie, tavo nuomone, išmano techninius aspektus?

— Pakartosiu tai, ką visuomet sakau. Niekas šioje šalyje neišmano technikos subtilybių.

— Ką gi, ačiū, kad bent jau neišvadinai jų idiotais, Ouvenai, — tarė Gajus ir šypsena padrąsino Tomį bei jo kolegas.

— Prašau.

— Gazai?

— Man patinka. Kietas dizainas.

Gajus šypsodamasis apibendrino:

— Man irgi patinka. Ką gi, Tomi, galime pasirašyti sutartį.

Atėjo šeštadienis. Iš ryto visi dirbome, bet Gajus man pranešė, jog po pietų manęs laukia paslaptingas susitikimas. Sėdome į metro, pasiekėme Slouno aikštę, o ten pasigavome taksi.

— Į Stamford Bridžo stadioną, — lipdamas į automobilį pasakė Gajus vairuotojui.

Aš šyptelėjau:

— Nė nežinojau, kad vis dar vaikštai į futbolo rungtynes.

— Kai tik esu Londone, o jie žaidžia namuose, visuomet einu pasižiūrėti, — paaiškino Gajus. — Ir toliau ketinu vaikščioti į rungtynes. Galų gale juk tai ir yra svarbiausia.

— Tai tiesa.

Vaikystėje buvau ištikimas Derbio grafystės futbolo komandos sirgalius ir likau juo iki pat savo studijų universitete pradžios: kelis kartus per metus iš Nortamptonšyro atvažiuodavau pasižiūrėti jų žaidžiamų rungtynių. Bet kai pradėjau dirbti, niekaip negalėjau rasti tam laiko. Nepastebimai mano — ir kaip buvusio žaidėjo, ir kaip žiūrovo — dėmesys futbolui išblėso, o futbolas liovėsi buvęs mano gyvenimo dalimi. Paskutinį kartą futbolo rungtynes stadione stebėjau prieš septynerius metus, drauge su Gajumi.

Kaip tik tuo metu Stamford Bridžo rajone vyko didžiulės permainos. Ne visi darbai buvo baigti, bet pasikeitimai mane maloniai nustebino. Norėdamas pasiekti stadiono prieigas, pirmiausia turėjai įveikti akį traukiantį ir viliojantį „Čelsio kaimelį“, kuriame buvo pilna barų ir mažų parduotuvėlių. Prie stadiono sūkuriuojančioje žmonių minioje buvo tokių, kurie čia atėjo ištisomis šeimomis, bet kartais šmėsteldavo ir tipai, į kuriuos pažvelgus iš baimės nukrėsdavo šiurpas. Tikriausiai jie buvo banditai, bet — banditai pinigų prikimštomis kišenėmis. Visur iš rankų į rankas ėjo banknotai. Žvilgtelėjau į savo bilietą. Dvidešimt penki svarai. Tikras apiplėšimas. Bet kai kartu su minia atsidūrėme daugybę sėdimųjų vietų turinčiame stadione, kai drauge su kitais trisdešimt penkiais tūkstančiais žiūrovų, iš kurių kiekvienas už šią šeštadienio pramogą buvo suplojęs tiek pat arba netgi daugiau, įsitaisėme ant plastikinių kėdžių, maloniai įšildytų pavasario saulės, ėmiau suprasti, kad futbolo pasaulyje sukasi tikrai nemenki pinigai.

Mėlynieji žaidė prieš „Lesterio Sitį“. Nepraėjus nė dešimčiai minučių po pirmojo smūgio iš aikštės centro jau negalvojau nei apie tinklalapį, nei apie pinigus, tik kartu su kitais sirgaliais šūksniais raginau saviškius pulti. Iš džiaugsmo pašokau drauge su visais, kai po pusvalandžio Džanfrankas Colia šaltakraujiškai galva permetė kamuolį per „Lesterio“ vartininką. Šaukdamas iš džiaugsmo pašokau ir dar kartą, kai „Lesterio“ gynėjas netyčia įmušė įvartį į savo vartus ir „Čelsis“ įsiveržė į priekį 2 : 0. O šiek tiek vėliau labai susijaudinau ir pajutau krūtinėje užvirusį pyktį, kai „Lesterio“ klubas per dešimt paskutinių minučių įmušė vieną, paskui — antrą įvartį ir rezultatą išlygino.

Lygiosios namuose sužlugdė „Čelsio“ viltis šį sezoną tapti „Premier“ lygos čempionais, ir Gajus nesitvėrė pykčiu. Bet reginys buvo puikus, ir dardėdamas namo girgždančiu Londono metro negalėjau sulaikyti šypsenos. Manęs laukė įdomus gyvenimas.

10

1987-ųjų liepa, Žydrasis Krantas, Prancūzija

Kai „Alfa Romeo Spider“ visu greičiu įlėkė į staigų posūkį, aš pasvirau ir pasirėmiau į automobilio dureles. Ji važiavo per greitai. Dominyka buvo energinga ir agresyvi vairuotoja. Liepė man nesijaudinti, girdi, šį kelią puikiai pažįstanti, tad žinoti, kad šią kelio atkarpą ji jau yra įveikusi daugybę kartų ir liko gyva, man buvo nemenka paguoda.

Tiesiog negalėjau patikėti. Sėdėjau priekinėje keleiviui skirtoje sportinio automobilio sėdynėje, šalia manęs — gražuolė blondinė, žemai, man po kojomis, — Viduržemio jūra, man virš galvos — saulė, o mums lekiant keliu, vedančiu į Komišą, ausyse švilpia vėjas. Tai buvo viena iš tų akimirkų, kurią norėjau įsiminti ilgam, kad grįžus į pilką Angliją toliau tęsti savo pilkos egzistencijos šis prisiminimas visuomet būtų ranka pasiekiamas, kad galėčiau bet kada išsitraukti jį ir juo džiaugtis.

Be to, pirmą kartą savo gyvenime pasimylėjau.

Norėjau sugniaužęs kumščius smūgiuoti į orą, norėjau džiaugsmingai šūktelti pergalės šūksnį. Bet šalia manęs sėdėjo Dominyka, tad turėjau tvardytis. Ir vis vien man nepavyko užgniaužti per mano veidą vis nuslystančios šypsenos.

Dominykai tai nepraslydo pro akis.

— Ca va?

— Ca va bien.

Tiesą sakant, žodis „pasimylėti“ nebuvo tinkamas įvardyti tam, kas įvyko. Tai buvo labiau panašu į paaugliško geismo proveržį. Ir netruko ilgiau nei dvi minutes. Dominyka, atrodo, dėl to nė kiek neprieštaravo. Negana to, ji į visą šį reikalą, ko gero, žiūrėjo kaip į smagią pramogą, bet manęs tai nė kiek netrikdė. Kai baigėme, Dominyka nuėjo atsinešti cigaretės. Ji atsisėdo priešais mane visiškai nuoga, sukryžiavo kojas ir prisidegė. Paskui pasiūlė ir man. Niekada nebuvau bandęs, jei atvirai — rūkyti nemokėjau, — bet paėmiau iš jos cigaretę ir giliai įtraukiau dūmus. Jai pasirodė labai juokinga, kad viskas baigėsi štai taip, kosulio priepuoliu. Ji mane pabučiavo. Mano daikčiukas vėl pakėlė galvą.

Dominyka tai pastebėjo ir nustebusi kilstelėjo antakius.

— Jau vėl? Taip greitai? — tarstelėjo ji.

Aš tik gūžtelėjau pečiais ir šyptelėjau:

— Atrodo, kad gausi du už vieno kainą...

— Sutarta, — sukikeno ji.

Antrą kartą užtrukau kur kas ilgiau ir visas apsipyliau prakaitu. Likau gulėti balkone, ant sujauktos patalų krūvos, o Dominyka nuėjo greitai nusiprausti po dušu.

— Nagi, paskubėk, — paragino ji mane. — Žinau, kad nuvyksime ten klaikiai vėlai, bet turime bent jau pamėginti suspėti, kol jie dar nebus išėję iš restorano. Šiaip ar taip, to reikalauja mandagumas.

Nuolydis pamažu baigėsi, ir mes atsidūrėme judresniame kelyje, kurio vienoje pusėje rikiavosi individualūs namai, kitoje — daugiabučių eilė. Artėjome prie Monte Karlo. O drauge — ir prie pietų stalo, kur sėdėjo ir Gajus, ir jo tėvas; prie klausiamų žvilgsnių, nepatogių klausimų, prie atsiprašinėjimų, kad pavėlavome. Nuo tos akimirkos, kai Dominyka paėmė mane už rankos ir nusivedė laiptais į viršų, aš išstūmiau iš sąmonės visas mintis apie tai, kas galėtų nutikti, ir apie galimus to nuotykio padarinius. O dabar nuo tų padarinių mane skyrė vos penkios minutės.

Aš gulėjau su kito vyro žmona. Dulkinausi su savo draugo pamote. Man nederėjo šito daryti. Žinojau, kad nederėjo. Tiesa, mintyse jau buvau apmetęs ne vieną pasiteisinimą, kuriais būčiau galėjęs pasinaudoti ir tikriausiai visai netrukus pasinaudosiu. Vos prieš parą jos vyras buvo jai neištikimas. Ji puikiai suvokė, ką daro. Aš jos tikrai nesuviliojau, — buvau ne nusikaltimo iniciatorius, o veikiau jo bendrininkas. Be to, tai buvo Prancūzija: o juk visi žino, jog Prancūzijoje visi santuokoje gyvenantys žmonės turi meilužių.

Ir vis dėlto, kad ir kaip atkakliai mintyse bandžiau save pateisinti, puikiai žinojau, jog atsakymas į pagrindinį klausimą nepasikeitė: aš pasielgiau netinkamai.

Tik dabar savo sprendimo pakeisti jau negalėjau. Dabar jau nieko negalėjau padaryti. Kelias akimirkas man buvo leista pajusti skonį kitokio pasaulio, — pasaulio, kuriame netrūksta nei pinigų, nei saulės, nei sekso, nei gražių moterų. Bendraudamas su kitais Brodhile besimokančiais mokiniais vieną kitą tokio gyvenimo atspindį buvau matęs, bet pačiam jo patirti neteko. Gali būti ir taip, kad daugiau nieko panašaus nepatirsiu. Carpe diem.

Bet kaip, po galais, aš dabar bendrausiu su Gajumi ir jo tėvu? Nebuvo jokio reikalo meluoti, tereikėjo laikyti liežuvį už dantų. Jie niekada nesužinos, kas atsitiko. Juk Dominyka jiems nepasakys. Jei tylėsiu kaip žuvis, išlįsiu iš balos sausas.

Dominyka vairavo „Alfą“ sausakimšomis Monte Karlo gatvėmis, iš abiejų pusių pro šalį slinko oranžinių ir geltonų aukštuminių gyvenamųjų namų sienos, ir galų gale ji pastatė automobilį pažeisdama taisykles, prie įvažiavimo, užblokavusi kelią geltonam „Rolls Royce“. Restoranas buvo čia pat, kitoje gatvės pusėje: Gajus, Tonis, Ingrida ir Mel sėdėjo prie stalelio lauke. Drauge su jais buvo ir stambaus sudėjimo vyras.

— Brangusis, apgailestauju, kad taip vėluojame, — eidama prie Tonio ir plačiai šypsodamasi atsiprašė Dominyka.

Jis pakilo nuo kėdės ir leidosi kelis kartus karštai jos pabučiuojamas. Ant stalo buvo matyti lėkštės su pietų likučiais.

— Ak, ir Patrikas čia! Comment vas-tu?

Nepažįstamasis sunkiai pakilo, stodamasis pilvu vos neapvertė stalo ir pakštelėjo Dominykai į abu skruostus.

— Deividai, tai — Patrikas Hoilas, — kreipėsi į mane Dominyka. — Jis Tonio advokatas. Labai protingas žmogus. Jis gyvena čia, Monte Karle, ir sutaupo milijonus frankų mokesčių. Patrikai, čia — Deividas Leinas, Gajaus mokyklos draugas. Labai žavus draugas.

Paspaudžiau drėgną Hoilo plaštaką.

— Malonu susipažinti, Deividai, — sududeno jis.

Hoilas buvo stambus vyras apskrita galva, kurios pakraščiuose styrojo kuokštai tamsių plaukų. Jis nešiojo saulės akinius rausvais stiklais, o jo oda, ypač turint omenyje, kad jis gyveno saulėtame Monte Karle, atrodė nesveikai blyški. Be to, jis buvo nutukęs. Labai nutukęs.

Atsakydamas kažką neaiškiai sumurmėjau. Pamaniau, kad jai nereikėjo sakyti „žavus“, ir stengiausi neparausti.

— Mes užsisakysime tik salotų, — pareiškė Dominyka.

Visi atrodė lyg nesavi, aiškiai dėl kažin ko sutrikę. Mel atrodė pasigailėtinai, Ingrida stengėsi elgtis lyg niekur nieko, Gajus buvo šiek tiek susierzinęs, o Tonis — susimąstęs. Tik Hoilas jautėsi kuo puikiausiai ir įsipylė sau dar vieną taurę raudonojo vyno.

Dominyka nukreipė žvilgsnį į ne vieną milijoną dolerių kainuojančias motorines jachtas, kurios tvarkingai, vos vos nesiliesdamos šonais buvo sustatytos prieplaukoje.

— Ak, Toni, kokia puiki diena, ar ne? — kreipėsi ji į vyrą ir apdovanojo jį akinama šypsena.

Ji užklupo Tonį visiškai nepasiruošusį. Žinojau, kad praeitą naktį juodu ginčijosi ir vienas ant kito rėkė, be to, mačiau, kokie abejingi vienas kitam buvo prieš pietus. Jis klausiamai žvilgtelėjo į Dominyką, o tuomet įbedė žvilgsnį į mane. Mūsų žvilgsniai akimirką susitiko, — apimtas siaubo nespėjau laiku nuleisti akių ir apsimesti, jog skaitau valgiaraštį.

Jis žinojo.

Norėjau, kad prasivėrusi žemė prarytų mane su visa kėde.

Jis žinojo.

O dar blogiau buvo tai, jog Dominyka visa tai padarė tik tam, kad paskui galėtų pasimėgauti trumpa saldaus keršto savo vyrui akimirka. Jis galėjo išdulkinti mergaitę; ką gi, ji irgi galėjo sugulti su paaugliu.

Pakėliau į ją akis. Rūkydama cigaretę ir šypsodamasi triumfuojančios moters šypsena, ji kažką nerūpestingai tauškė. Apie ką kalbėjo, negirdėjau. Šiaip ar taip, ką ji plepėjo, buvo visiškai nesvarbu, ir tik vienas Gajus kartkartėmis nenoromis jai kažką atsakydavo. O aš visiškai nieko negirdėjau. Nunarinęs galvą slėpiausi už valgiaraščio ir meldžiau Dievą, kad akimirksniu atsidurčiau kur nors kitur.

Jaučiausi taip, tarsi ji būtų manimi pasinaudojusi. Pasinaudojusi ir numetusi šalin kaip mėšlo gabalą. Bet taip pat žinojau, kad nenusipelniau užuojautos. Mat pirmiausia jaučiausi kaip tikras kvailys. Turėjau perprasti, ką suplanavo Dominyka, turėjau suvokti, jog ji tenorėjo atkeršyti savo vyrui ir man iš tiesų čia teko tik epizodinis vaidmuo.

Ką gi, galutinai neprarasdamas savigarbos galėjau susitaikyti su tuo, kad jai tai buvo tik linksma pramoga, bet negalėjau pakelti minties, jog šiame mažame ir iš anksto surežisuotame keršto spektaklėlyje tebuvau nieko nenutuokiantis įrankis, kuriuo ji pasinaudojo.

Koks aš idiotas.

Pietūs buvo tikras košmaras, jaučiausi labai nepatogiai. Paskui išsiruošėme į paplūdimį, Hoilą, laimė, palikę Monte Karle ir leidę jam grįžti į savo biurą. Šį kartą pasirūpinau, kad sėdėčiau džipe. Su Dominyka važiavo Ingrida.

Paplūdimys čia tebuvo siauras smėlio ruožas gausiai akmenimis nusėtoje įlankėlėje, o virš jos aukštai iškilusios dunksojo uolos, ant kurių buvo pastatyta „Les Sarrasins“ vila. Be to, ten buvo sunku nusigauti: pirmiausia turėjome nusileisti akmenuotu taku žemyn, o bangos čia buvo gerokai aukštesnės negu ramiuose Boljė paplūdimiuose. Mūsų ruožas iš vienos pusės ribojosi su nudistų, iš kitos — su gėjų paplūdimiais. Čia buvo vos vienas kitas nepažįstamas žmogus, tad jei mano nuotaika būtų buvusi geresnė, tikrai būčiau pagalvojęs, kokia graži ši vieta. Pagaliau man pasitaikė proga atsigulti, užmerkti akis ir daugiau į nieką nekreipti dėmesio.

Patiesiau savo rankšluostį šalia Ingridos, netoli nugludinto akmens, atsiguliau ant pilvo ir užsimerkiau. Girdėjau, kaip netoliese vyksta darbas. Gajus su Toniu atnešė šaltkrepšį, pilną alaus skardinių, ir niekaip nenorėjo nuo jo atsitraukti. Sprendžiant iš sklindančių garsų, atrodė, kad vėl prasidėjo tėvo ir sūnaus rungtyniavimas, bet niekam tai nebuvo įdomu.

Mane tiesiog vemti vertė. Tonis ką tik išdulkino savo sūnaus merginą ir lyg niekur nieko, kuo puikiausiai nusiteikęs, gėrė su juo alų bei juokavo. Gajus ničnieko nenutuokė. Tuo metu minėta mergina buvo labai tyli, nors Gajus visaip mėgino įtraukti ją į pokalbį.

Pajutau, kad kažkas švelniai pakuteno man šlaunį. Atsigręžiau ir pramerkiau vieną akį. Pasirėmusi alkūne šalia manęs gulėjo Dominyka, o apnuogintos jos krūtys buvo nutįsusios žemyn ir beveik siekė nugludintą akmenį. Mano akys užkliuvo už vidinėje rankos dilbio pusėje esančios dėmės, tarsi lopinėlis makiažo būtų aplipęs smėliu. Keista.

— Ca va? — paklausė Dominyka, ir jos veide plykstelėjo šypsena, kurią galėjai palaikyti ir gundoma, ir sarkastiška, pagaliau — ir vienokia, ir kitokia tuo pat metu.

Nusisukau nuo jos. Tikriausiai tai buvo labai nemandagu, bet nesugalvojau, kaip kitaip galėčiau išreikšti, ką aš apie visa tai manau.

Kitoje pusėje buvo Ingrida. Ji irgi buvo nusisegusi liemenėlę, kaip ir visos moterys paplūdimyje, išskyrus Mel. Nors jos oda buvo gražios auksinės spalvos, krūtys nebuvo tokios didelės, be to, ir kūno linijos toli gražu nebuvo tokios gundančios kaip Dominykos. Tiesą sakant, ji tebuvo eilinė mergina. Bet staiga bendraamžės merginos kūno linijos man pasirodė kur kas patrauklesnės nei tariamai rafinuotas Dominykos grožis.

Susigriebiau, jog Ingrida pro savo tamsius saulės akinius žiūri į mane. Ji šyptelėjo.

— Atleisk, — pratariau ir užmerkiau akis, pernelyg prislėgtas, kad pasijusčiau nepatogiai.

Saulė spigino man į nugarą, ir aš, atrodo, užsnūdau.

Kiek vėliau išgirdau visai šalia manęs atidaromos alaus skardinės šnypštimą. Dar po akimirkos šalta aliuminio skardinė prisilietė prie įkaitusios mano nugaros. Staiga kilstelėjau galvą. Ten, kur gulėjo Dominyka, dabar sėdėjo Tonis. Apsižvalgiau aplink. Visi buvo kažkur dingę, įsižiūrėjau į tolumoje šniokščiančias bangas ir pamačiau, kad jie visi maudosi jūroje.

— Gal irgi nori? — paklausė Tonis.

— Ne, ačiū, — atsakiau.

Tonis gurkštelėjo iš savo skardinės. Jis sėdėjo vos per pėdą nuo manęs ir žvelgė į jūrą.

— Jei dar kartą paliesi mano žmoną, aš tave nudėsiu, — dalykišku tonu pratarė jis.

Pajutau, kaip mano gerklė staiga išdžiūvo. Nežinojau, ką atsakyti.

— Supratau, — šiaip taip pralemenau.

— Puiku. Dabar klausyk. Rytoj rytą paskambinsi į Angliją savo tėvams. Jie tau praneš, kad šeimoje atsitiko nelaimė ir kad turi tuojau pat skristi namo. Kokia ta nelaimė, palieku sugalvoti tau pačiam. Aš nuvešiu tave į oro uostą, ir ketvirtos valandos reisu tu išskrisi į Hitrou oro uostą. Už lėktuvo bilietą sumokėsiu aš, nesijaudink.

— Gerai, — atsiliepiau.

Aš ir pats norėjau išvykti.

— Taigi. Pasakysiu tau tiesiai šviesiai: daugiau niekada nenoriu tavęs matyti, — Tonio akys žybtelėjo. — Jeigu Gajus tave kada nors pakvies važiuoti čia ar į kuriuos nors kitus man priklausančius namus, tu atsisakysi. Aišku?

— Visiškai.

— Puiku. O dabar, manau, eisiu pas juos pasipliuškenti bangose.

Ir jis, nė nežvilgtelėjęs, visą skardinėje likusį alų išpylė man ant pilvo. Šaltam skysčiui palietus įkaitusią mano odą krūptelėjau, bet gintis nė nemėginau. Paskui žvilgsniu nulydėjau Tonį, per smėlį klampojantį jūros link, Tonį, turtingą ir įtakingą vyrą, kuris stengėsi sau įrodyti, kad vis dar tebėra jaunas ir atrodo taip pat puikiai kaip ir jo sūnus. Tačiau šito jis, žinoma, padaryti negalėjo. Kad ir koks galingas jis būtų, kad ir kokias krūvas pinigų išleistų, kad ir kiek jaunų merginų suvedžiotų, jis vis tiek bus dvidešimt aštuoneriais metais vyresnis už Gajų. Man buvo liūdna matyti, kaip žmogus, kuriam kitose gyvenimo srityse pavyko tiek daug pasiekti, nesugeba suvokti šios paprastos tiesos. Bet nė nemaniau prieštarauti dėl to, kad man taip greitai teks išvažiuoti. Mintis, jog teks praleisti čia dar šešias dienas, mane labai slėgė, o dabar Tonis Džourdanas pasiūlė man puikią išeitį. Aš jo tikrai nepasiilgsiu.

Kai grįžome namo, visų atsiprašiau ir pasakiau, kad eisiu truputį prigulti. Drauge su manimi į svečių namelį grįžo ir Gajus.

— Kas jiems visiems yra, Deivai?

— Nežinau, — atsiliepiau aš.

— Visi kažkokie keisti. Mel man šalta kaip ledas. Kažkas čia ne taip.

Aš nieko jam neatsakiau.

— Bent jau tėtis atrodo kuo puikiausiai nusiteikęs. Turėtum daugiau su juo kalbėtis. Jis — puikus vyrukas. Juk šaunu, kai su savo tėvais gali normaliai pasikalbėti, argi ne? Sunku ir patikėti, kad jam keturiasdešimt šešeri. Tik gaila, kad per kelis pastaruosius metus neturėjau daugiau progų dažniau su juo matytis.

— Hm... Aha...

— Tik nesuprantu, ką jis veikia su šita šliundra prancūze. Aišku, ji atrodo kaip saldainiukas, bet manau, kad tėtis gali susirasti ir geresnę. Kaip manai? Juk tu su ja šnekėjaisi daugiau negu aš.

— Na, nežinau... — numykiau.

— Dieve mano, Deivai, ir tu! Pralinksmėk, gerai? Kas tau yra? Ir kodėl judu su Dominyka taip vėlai atvažiavote pietauti?

Dabar buvau priverstas meluoti. Atsakiau Gajui nudūręs akis, žiūrėdamas sau į pėdas.

— Ji pastebėjo, kad mane kankina pagirios, todėl nusprendė duoti man išgerti šiek tiek neskiestos degtinės. Aš išgėriau. Iš pradžių padėjo, bet dabar jaučiuosi dar blogiau nei pirma.

— Kvaila kekšė. Jei atmintis manęs neapgauna, sakei, kad daugiau niekada negersi?

— Ir negersiu, — atrėmiau, pirmą kartą žvelgdamas tiesiai jam į akis. — Patikėk, praeis šiek tiek laiko, kol vėl paragausiu alkoholio. O dabar einu gulti.

Ir Gajus paliko mane vieną, susirietusį į savo paties menkystės kamuoliuką.

Negalėjau amžinai slėptis lovoje, tad atėjus metui vakarieniauti vėl išslinkau iš svečių namelio. Ant stalo terasoje buvo patiekta vyno ir alaus, bet aš nesusigundžiau. Nieko negėrė ir Ingrida bei Ouvenas, visą dieną praleidęs prie savo nešiojamojo kompiuterio ir tik dabar pasirodęs terasoje. Gajus su Toniu vėl gurkšnojo alų, — Gajus, atrodo, vėl buvo pasiryžęs prisilupti kaip reikiant.

— Kaip jautiesi? — pasiteiravau Mel, laikančios rankose beveik tuščią vyno taurę.

Ji pakėlė į mane akis, tarsi nustebinta mano balse išgirdusi užuojautos gaidelę.

— Dar truputį svaigsta galva, — tarė ji.

— Man irgi.

— Aukščiau galvą, Mel, — įsiterpė Gajus, apkabindamas ją per liemenį ir vėl pripildydamas taurę. — Ne taip jau čia ir blogai, argi ne?

— Oi, ne, — atsakė mergina ir pamėgino išspausti šiokią tokią šypseną. — Ne, čia puiki vieta.

— Rytoj vėl važiuosime į Monte Karlą. Pasižvalgysime po kazino.

Palikau iš peties plušantį Gajų ir atsiskyriau nuo draugijos. Nužingsniavau prie marmurinių turėklų ir pažvelgiau žemyn į tolumoje tyvuliuojančią jūrą. Atidžiau įsižiūrėjęs supratau, kad jūra taip žemai, jog į uolas dūžtančių bangų sukeltas garsas nėra sinchroniškas pačių bangų judėjimo ritmui. Garsas ausis pasiekia gerokai vėliau.

Staiga šalia išgirdau balsą:

— Siaubinga, ar ne?

Tai buvo Ingrida.

— Mel prastai atrodo, — pasakiau. — Ar ji su tavimi apie tai kalbėjosi?

— Truputį.

— Kaip tai atsitiko? Mačiau, kaip Mel visą vakarą kvatojo iš Tonio laidomų sąmojų, bet niekad nebūčiau pagalvojęs, kad viskas šitaip baigsis.

— Visi išsiskirstė ir nuėjo miegoti. Dominyka irgi jau buvo nuėjusi į namą. Matyt, Tonis ėmė pasakoti Mel apie romėnus ir apžvalgos bokštą. Paskui nusivedė ją parodyti, kaip jis atrodo apšviestas mėnulio. Paskui pabučiavo ją. O tada...

Mane nukrėtė šiurpas.

— Bet kodėl ji leidosi? Dėl Dievo meilės, juk jam — beveik penkiasdešimt!

— Jis žavus vyras. Net ir įpusėjęs penktą dešimtį, Tonis vis dar tebėra velniškai seksualus, ir jis tai žino. Tokius vyrus traukia prie tam tikro tipo moterų. Mel — romantikė, o Tonis pasistengė sukurti pačią romantiškiausią atmosferą. Jis išmano tokius reikalus. O ji — visiškai nepatyrusi. Mel neturėjo jokių galimybių jam atsispirti.

— Bet Tonis jos neišprievartavo, tiesa?

— Ne. Mel pati sutiko. Bent jau tą akimirką.

— Manai, kad ji gailisi? Per visą dieną nepastebėjau, kad Mel savo praeitos nakties meilužiui būtų pasiuntusi bent menkiausią dėmesio ženklą.

— O taip. Ji tikrai gailisi.

— Ir ką ketina daryti toliau?

— Manau, kad tiesiog stengsis elgtis lyg niekur nieko. O kas jai daugiau belieka?

— Gal važiuoti namo?

— Galbūt ji taip ir padarys.

— Čia Mel neatrodo labai laiminga.

— Tu — irgi, — mestelėjo Ingrida.

Aš niekojai neatsakiau.

— Ei, ką judu ten veikiate? Ar nenorėtumėte prisidėti prie mūsų? — šūktelėjo Dominyka, dabar jau persirengusi, apsimovusi glotniai prigludusius baltus džinsus, apsivilkusi juodus marškinėlius, o ant jų užsimetusi juodą švarkelį. — Eikš, Deividai, — plačiai šypsodamasi pakvietė mane ji. — Ateik, pasikalbėkime.

— Ačiū, bet aš dar truputį čia pabūsiu. Čia labai graži panorama.

— Kaip nori, — atsakė Dominyka ir liežuviu persibraukė per viršutinę lūpą.

— Kas čia dedasi? — nustebo Ingrida ir žvilgsniu nulydėjo Dominyką, kuri gundomai siūbuodama klubus grįžo atgal į terasą.

— Geriau neklausk, — tarstelėjau aš. — Prašau...

Ingrida įdėmiai mane nužvelgė:

— Kuo toliau, tuo gražiau.

Vakaras buvo nuobodus. Nerodžiau jokio noro su kuo nors kalbėtis, ypač vengiau Dominykos. Nė vienas iš mūsų negalėjo pasigirti puikiai leidžiąs laiką, o Tonis, atrodo, vis dar širdo. Apie dešimtą valandą vakaro išsiskirstėme, ir mudu su Gajumi, kuris vis dar jautėsi suglumęs dėl to, jog mes visi tarsi nesavi, grįžome į svečių namelį.

Ilgai gulėjau lovoje pusiau snūduriuodamas, tai prabusdamas, tai vėl panirdamas į užmarštį. Mano sąmonėje šmėsčiojo nuogos Dominykos vaizdai, buvau susijaudinęs ir drauge apimtas gėdos, ši velniava tęsdavosi tol, kol man imdavo perštėti akis ir diegti strėnas. Pajusdavau keistą sunkumą skrandyje, o gerklę suskausdavo taip, tarsi ją kas nors būtų stipriai suspaudęs. Man imdavo daužytis širdis. Tuomet atmerkdavau akis ir pamėgindavau nusiraminti. Bet netrukus viskas prasidėdavo iš pradžių. Nė nenumaniau, ko galiu tikėtis pirmą kartą mylėdamasis su moterimi, bet tikrai žinojau, jog tai, kas su manimi dedasi dabar, tikrai nėra normalu. Pagaliau, jau gerokai po vidurnakčio, išsivadavau iš tų vaizdų ir užmigau giliu miegu.

Mane pažadino beldimas į mūsų miegamojo duris. Po akimirkos užsidegė palubėje kabantis šviestuvas. Atsisėdau lovoje ir pamačiau tarpduryje stovintį Tonį, — jo veidas dirbtinėje šviesoje atrodė išvargęs.

— Kiek valandų? — garktelėjo Gajus.

— Ketvirta.

Mudu su Gajumi iš nuostabos išpūtėme akis. Ir kurių galų Tonis prikėlė mus ketvirtą valandą ryto?

— Turiu jums blogų naujienų, — tarė Tonis. — Labai blogų. Dominyka... Ji negyva.

11

1999-ųjų balandis, Sitis, Londonas

Jei norėjai gauti stalelį, į „Sweetings“ restoraną turėjai ateiti anksti. Tai buvo žuvų restoranėlis šalia Londono lordo mero rezidencijos, nedidukas, bet visuomet pilnas, jam vadovavo italas vešliais ūsais, be gailesčio tuštinantis savo klientų pinigines. Trumpam užbėgi, ilgai neužsibūni, o išeinančio prie kasos tavęs jau laukia milžiniška sąskaita. Ši įstaiga turėjo savo ypatingą atmosferą ir labai priminė mokyklos valgyklą, tik čia dar galėjai gauti ir alkoholinių gėrimų. Ir puikių žuvų patiekalų. Bet, mano nuomone, daugiausia klientų pritraukdavo čia patiekiamas pudingas su uogiene ir margas pyragas su saldžiu kremu. Mano tėvas ši restoraną labai mėgo.

Kai pradėjau dirbti „Gumey Kroheim“ investicijų banke, kartą per kelis mėnesius tėvas, atvykęs į Londoną verslo reikalais, tame restorane susitikdavo su manimi papietauti. Jis niekada man neaiškindavo, ir aš iki galo niekada nesupratau, kokių verslo reikalų Londone galėtų turėti nedidelės statybomis užsiimančios įmonės vadybininkas, bet nenorėjau jo kvosti. Man rodos, tėvas kartais tiesiog norėjo ištrūkti iš mažo mūsų miestelio, susitikti su vienu kitu senu bičiuliu, porą valandų pasibastyti po sostinę ir papietauti su manimi. Man tie susitikimai patiko, jam — irgi.

Aš penkias minutes pavėlavau, bet prie pietums patiekti paruošto baro, už kurio sukinėjosi spuoguotas paauglys padavėjas, tėvas jau buvo užėmęs dvi aukštas kėdes. Iš vieno bokalo su alaviniu dangteliu jis siurbčiojo „Guiness“ alų, o antrą buvo užsakęs man. Kai pamatė mane, tėvo veidas nušvito, ir jis pasisveikindamas energingai pakratė man ranką.

Jis buvo stambus mielas vyras plinkančia galva, su akiniais, užkabintais per patį nosies vidurį. Tai, kad jam, pradėjusiam septintą dešimtį, vis dar pavyko išsaugoti statybų bendrovės vadybininko vietą, buvo tikras stebuklas. Matyt, jam padėjo įžvalgumas, kurį jis visuomet stropiai slėpė, ir tai, jog atsisakydavo daug pavojų sukelti galinčių paaukštinimų, kuriuos jam siūlė didesniuose regionuose veikiantys įmonės padaliniai. Jis puikiai išmanė savo darbą. Mažo mūsų miestelio verslininkų sluoksniuose visi jį pažinojo ir juo pasitikėjo. Konkurentai galėjo pamėginti pritaikyti naujus vadybos metodus, pasiūlyti mažesnes banko paskolos palūkanas ar susirasti veržlesnių pardavimo vadybininkų, bet šios priemonės nė kiek nesumažino juo pasitikinčių klientų būrio. Statybos bendrovė, kurioje jis dirbo, vadovavosi abipusės naudos principu ir dėl to niekada nebuvo patyrusi nuostolių, tad jo viršininkai suprato, kad atleidę mano tėvą nieko nelaimės, o prarasti gali nemažai. Tiesa, paskutinio dešimtmečio pradžioje ekonomikai patyrus nuosmukį, ir jo karjeroje buvo sunkus metas: pagrindinėje įmonės būstinėje jis buvo kritikuojamas už tai, kad nesielgia griežčiau su tais savo klientais, kurie buvo paėmę paskolas ir vėlavo sumokėti įmokas, bet jis atsilaikė. Tėvui liko pratempti dar dvejus metus, o tuomet jis ramia širdimi galės išeiti į pensiją.

— Sėskis, Deividai. Aš užsakiau tau „Guiness“ alaus. Ačiū, kad atėjai. Nors ir aš galėjau ateiti iki Veipingo...

— Ak, ne, tėti. Dėl to nesijaudink. Viskas gerai.

— Visą savaitę nekantriai laukiau, kol galėsiu pasimėgauti pudingu. Tavo mama tokių skanėstų jau negamina, — jis ranka persibraukė per savo pūpsantį pilvuką. — Bet nemanau, kad ji pastebės, jog priaugau dar vieną svarą.

Užsisakėme troškintų krevečių, porciją jūrų liežuvio ir butelį „Sancerre“ vyno.

— Man patinka tavo šukuosena, — vėl prabilo mano tėvas. — Ji man primena laikus, kai tarnavau kariuomenėje. Dabar tu tikrai atrodai visai kitaip.

Aš šyptelėjau:

— Man rodos, ir jaučiuosi visai kitaip.

— O kaip? Tau tikriausiai ne taip šilta?

— Ne, aš ne apie tai. Tai dėl projekto, prie kurio dirbame su Gajumi Džourdanu. Nieko panašaus savo gyvenime dar nesu daręs.

Tai pasakęs pajutau, kad truputį nervinuosi. Žinojau, kad man tapus diplomuotu buhalteriu tėvas buvo labai patenkintas ir labai didžiavosi, kai įsidarbinau prestižiniame komerciniame banke. Prisidėti prie Gajaus nutariau nepasitaręs su tėvu, bet netrukus pastebėjau, jog vis tiek norėčiau įsitikinti, kad jis tokiam mano sprendimui pritaria.

— Išeidamas iš „Gumey Kroheim“ banko žengei tikrai drąsų žingsnį, — tarė jis.

— Žinoma. Bet kai jį perėmė Leipcigo bankas, viskas taip pasikeitė...

— Nenorėjai dirbti vokiečiams, ką? Aš tave suprantu.

— Ne, ne dėl to. Šiaip ar taip, daug vokiečių mano aplinkoje nebuvo, o tie, su kuriais teko turėti reikalų, buvo visai padorūs vyrukai. Kalbu apie visą sistemą. Apie principą „samdyk ir atleisk“, apie susiliejimus, pertvarkas, naują banko politiką... Tas darbas man liovėsi teikti malonumą.

— Ar jį teikia darbas su Gajumi Džourdanu?

— O taip. Bent jau kol kas. Jei atvirai, iki šiol tai įdomiausias etapas visoje mano karjeroje. Matai, mes dirbame tik trise ir kol kas glaudžiamės Gajaus bute. Neturime nieko, tik tuščią popieriaus lapą. Viską nuo pat pamatų kuriame patys. Jausmas visiškai kitoks, negu dirbant milžiniškoje bendrovėje.

— O koks tai bus verslas?

Aš jam papasakojau. Kalbėjau, kol valgėme užkandžius, žuvį ir kol išgėrėme didžiąją dalį butelyje buvusio vyno. Jis klausėsi. Klausytis jis mokėjo.

Padavėjas nunešė mūsų lėkštes, o tada įbruko mums į rankas valgiaraštį. Prieš užsisakydamas pudingą su uogiene ir saldžiu kremu, tėvas šiek tiek pasikankino, kol nuvijo šalin sąžinės priekaištus. Aš pasirinkau porciją duonos pudingo su sviestu.

— O Gajus? Koks jis? — paklausė jis.

— Normalus vyrukas. Tiesą sakant, puikiai dirba.

— Ar tu juo pasitiki?

Aš akimirką padvejojau ir atsakiau:

— Taip.

Tėvas klausiamai kilstelėjo antakius.

— Taip, — šį kartą jau daug tvirtesniu balsu pakartojau aš.

— Maniau, kad prieš kelerius metus judu vienas nuo kito gerokai nutolote. Rodos, nesutarėte dėl merginos?

— Ir dėl jos, ir dėl kitų dalykų, — tėvui apie tai beveik nieko nebuvau pasakojęs.

— Na, ir tas atsitikimas Prancūzijoje.

— Taip, — apie tai irgi nedaug buvau su juo šnekėjęsis.

— Jei atmintis manęs neapgauna, Tonis Džourdanas buvo gudrus ir suktas verslininkas. Klestintis, bet suktas.

— Tai tiesa.

— Tuomet...

— Manau, kad Gajus pasikeitė, — pareiškiau.

— Iš tiesų?

— Esu tuo įsitikinęs.

Tėvas įdėmiai pažvelgė į mane.

— Gerai, — galiausiai pasakė jis.

Netrukus padavėjas atnešė užsakytą pudingą, ir tėvas vėl džiugiai nusišypsojo.

— Aha! Dabar tai jau kirsiu, — jis paėmė pirmą kąsnį. — Gardu. Ką gi, man rodos, tai puikus sprendimas.

— Tikrai taip manai, tėti?

— Žinoma. Kiekvieno žmogaus gyvenime ateina diena, kai jis turi surizikuoti. Aš tą progą kadaise praleidau. Bet atrodo, jog kaip tik dabar pasitaikė tavoji. Džiaugiuosi, kad turėjai drąsos jos nepraleisti.

— Ačiū, — padėkojau stengdamasis nuslėpti šypseną.

Ketinau apsimesti, jog esu pakankamai suaugęs ir man nė kiek nerūpi tėvo nuomonė. Bet iš tiesų man buvo malonu, kad mano protesto akcija susilaukė tėvo pritarimo ir palaiminimo.

Kalba pakrypo apie motiną ir seserį. Sesuo neseniai persikėlė į butą Piterbore, kuriame apsigyveno kartu su savo draugu. Mamai tai labai nepatiko. Tėvas irgi nepritarė, bet labiau buvo nusistatęs prieš jos draugą, kuris, jo nuomone, buvo nuobodus ir pilkas tipas, nei prieš patį jųdviejų gyvenimą drauge. Praėjus vos kelioms akimirkoms po to, kai tėvas išdažė paskutinį saldaus padažo šlakelį, jo lėkštę paėmė padavėjas, ir netrukus mudu jau buvome gatvėje.

— Žinai ką, Deividai? Atsiųsk man savo verslo planą, gerai? Norėčiau užmesti į jį akį.

— Gerai, tėti. Ir dar kartą ačiū už kvietimą papietauti. Perduok linkėjimus mamai.

Išsiskyriau su juo prie restorano ir nėriau į metro stotį, nes turėjau įveikti tris stoteles iki Tauer Hilo, o krūtinę maloniai šildė išgertas vynas ir tėvo duotas palaiminimas.

Grįžęs į Veipingą, tuoj pat paštu išsiunčiau jam verslo planą. Po keturių dienų radau tėvo laišką. Ant voko jo ranka buvo užrašytas mano namų adresas. Atplėšiau voką, ir iš jo iškrito čekis. Pakėliau jį ir žvilgtelėjau, kas jame parašyta. Pervesti į „ninetyminutes.com“ įmonės sąskaitą penkiasdešimt tūkstančių svarų.

Dieve mano! Nė nežinojau, kad mano tėvas turėjo atsidėjęs šitokią sumą. Susijaudinęs žvilgtelėjau, kas rašoma laiške.

Mielas Deividai,

Vakar man buvo labai malonu papietauti su tavimi mūsų sename gerame restoranėlyje. Tai, ką papasakojai apie „ninetyminutes.com “, ir tavo atsiųstas verslo planas mane tiesiog sužavėjo. Atrodo, jog tai puiki galimybė pradėti verslą. Tiesą sakant, ji tokia puiki, jog į šią įmonę norėčiau šiek tiek investuoti ir aš pats. Ar tai įmanoma? Siunčiu tau 50 000 svarų čekį. Visiškai tavimi pasitikiu, Deividai, ir labai didžiuojuosi tuo, ką dabar darai.

Myliu tave.

Tėtis.

P. S. Mamai nieko apie tai nesakyk, gerai?

Taip ir likau sėdėti įbedęs akis į laišką. Negalėjau susilaikyti nenusišypsojęs. Jis manimi pasitikėjo ir atsiuntė įrodymą. Nepaneigiamą įrodymą. Penkiasdešimties tūkstančių svarų čekį.

Bet iškart suvokiau, kad negaliu jo priimti. Tiksliai nežinojau, kiek turi susitaupęs mano tėvas, bet namuose niekada nebuvo labai daug pinigų, tad buvau įsitikinęs, jog tas čekis, kurį dabar laikiau rankose, sudarė didžiąją dalį visų tėvo santaupų. Tų pinigų jam prireiks, kai išeis į pensiją. Suprantama, jis tikėjo „ninetyminutes.com“ sėkme, bet aš žinojau, kad mūsų verslas rizikingas. Į jį tikrai nebuvo verta sukišti senatvei atidėtų santaupų.

Draudimas papasakoti apie tai mamai irgi buvo problema. Jeigu dabar nueisiu į banką ir realizuosiu čekį, anksčiau ar vėliau namuose neišvengiamai kils audra. Pakėliau telefono ragelį ir surinkau tėvų numerį. Trumpai apie šį bei tą pasikalbėjau su mama, o tuomet ji pakvietė tėvą.

— Tėti, tiesiog negaliu patikėti, kad tavo laiške radau čekį! Gal išprotėjai?

— Visai ne, — atsiliepė jis. Sprendžiant iš jo balso intonacijos, tėvas šypsojosi, nors kalbėjo beveik pašnibždomis, matyt, kad neišgirstų mama. — Neabejoju, kad tai bus puiki investicija.

— Bet tėti... Juk tai — ką tik įkurta įmonė! Nepraėjus nė metams ji gali bankrutuoti. Tai didžiulė rizika.

— Čia ir yra esmė, Deividai. Pietaudami mes apie tai jau kalbėjome. Jaučiu, kad dabar pats laikas surizikuoti, ir kurgi aš rasčiau geresnę progą tai padaryti? Internetas netrukus pakeis visų mūsų gyvenimą, — tai nesunku suvokti netgi man. Be to, aš tavimi pasitikiu. Daugiau nepažįstu nė vieno žmogaus, kuriam galėčiau patikėti darbą, kurį dabar dirbi tu. Sulaukęs tokio amžiaus negaliu visko mesti ir pats įkurti įmonės. Bet galiu investuoti į kitų įkurtą bendrovę.

— Atleisk, tėti. Aš negaliu priimti to čekio.

— Kaip suprasti, negali? Ar penkiasdešimties tūkstančių per mažai? Ar dėl to? — jo balse išgirdau pykčio gaidelę. O tėvas supykdavo labai retai.

— Ne, ne dėl to. Matai, jei prarasiu tavo pinigus, jausiuosi siaubingai.

— O jei „ninetyminutes.com“ lydės sėkmė? O jei paaiškės, kad už savo investiciją būčiau galėjęs atsiimti dešimt kartų daugiau, o tu neleidai man investuoti? Kaip jaustumeis tada?

— Ak, tėti, liaukis...

— Ne. Turi priimti čekį. Turi pripažinti, kad yra didelė tikimybė, jog jums pasiseks, argi ne?

— Gerai jau, pripažįstu.

— Na, tuomet...

— Negaliu leisti tau šito daryti, tėti.

— Deividai. Netikiu savo ausimis, — tėvas ir toliau kalbėjo nuleidęs balsą, kad jo neišgirstų mama, bet dabar jis atrodė ne juokais įpykęs. — Žinai, aš jau seniai pats gebu nuspręsti, kur man verta investuoti, o kur — ne. Pats suprantu, kad labai rizikuoju. Bet aš noriu surizikuoti, lygiai taip pat kaip ir tu. Juk aš nesistengiu įtikinti tavęs, kad nerizikuotum savo karjera, tai ir tu nesistenk atkalbėti manęs nuo rizikos, juolab kad tai, kuo aš rizikuoju, yra viso labo pinigai.

Aš giliai atsidusau ir pasakiau:

— Gerai, tėti, aš apie tai pagalvosiu.

— Deividai...

— Sakau, pagalvosiu apie tai. Viso.

Ir padėjau ragelį. Jei kada ir ginčydavausi su savo tėvu, tai nutikdavo itin retai, todėl jaučiausi labai prastai. Žinojau, kad nepriimti jo čekio būtų teisingas sprendimas.

Bet mums būtinai reikėjo kur nors gauti pinigų. Gajui vis nesisekė rasti Torsteno ir susitarti pasimatyti su juo Hamburge, be to, jis vis dar griežtai atsisakė prašyti savo tėvo pagalbos. Taigi beliko tikėtis, kad sudominsime profesionalius, naujai įsikūrusias įmones finansuojančius investuotojus.

Rizikos kapitalo bendrovės investuoja į ką tik susikūrusias ir besiplečiančias įmones. Iki 1990-ųjų jos būdavo labai atsargios ir viską kruopščiai pasverdavo. Joms buvo įprasta net kelis mėnesius tirti neseniai įkurtos įmonės veiklą ir tik tuomet apsispręsti, ar verta į ją investuoti. Aš žinojau, ko tokiems investuotojams reikia: patyrusių vadybininkų, patentuotų technologijų ir verslo plano, kuris garantuotų pelną. Nė vieno iš šių reikalavimų mudu su Gajumi negalėjome įvykdyti. Štai kodėl bent jau kol kas, kol nebuvome sukūrę savo svetainės, kurią būtume galėję pateikti kaip įrodymą, jog rimtai ketiname užsiimti šiuo verslu, į juos kreiptis nenorėjau.

Bet Gajus taip ilgai laukti nenorėjo. O paskutiniais šio šimtmečio metais kilus tikrai ekonominei karštinei ir jie nebuvo tam nusiteikę. Sklido kalbos, kad investicijų bendrovių atstovai iš kailio nėrėsi siekdami finansuoti jaunus, ką tik verslo mokyklą baigusius ir įmones kuriančius vaikinus. „Boo.com“, internete prekiaujanti madingais drabužiais, sensacijos nesukėlė, bet dviejų ką tik iškeptų švedų verslininkų mintis įkurti internetinį knygyną neseniai pritraukė keturiasdešimties milijonų svarų kapitalą. O mums, kad pradėtume veikti, tereikėjo trijų milijonų. Ir Gajus nematė jokios priežasties, dėl kurios mes šitos sumos negalėtume gauti.

Taigi, nors mane vis dar kankino abejonės, dar patobulinau mūsų verslo planą. Dabar tereikėjo išsiuntinėti jo kopijas reikiamiems žmonėms.

12

Salė buvo pilna žmonių ir ūžė. Buvo antradienis, pirmasis gegužės antradienis, ir tame renginyje, vadinamame „Pirmuoju antradieniu“, apie kurį žinojo visi su internetu kaip nors susiję verslininkai, dalyvavau ir aš. Viskas prasidėjo prieš šešis mėnesius, kai grupelė verslo žmonių susitarė kartą per mėnesį susitikti aludėje ir pasidalyti savo kovų įspūdžiais, ir ilgainiui jų susiburdavo vis daugiau. Dabar čia galėjai užmegzti nemažai ryšių, rasti reikalingų darbuotojų, patalpas biurui, klientų, tiekėjų ir paties reikalingiausio ir labiausiai vertinamo dalyko — investicijų. Atėjau čia norėdamas užmegzti ryšius su investicinių bendrovių atstovais, tikėdamasis rasti progą per trisdešimt sekundžių „kol kils liftas“ — atskleisti pagrindinę mūsų verslo idėją, prisirinkti jų vizitinių kortelių, paskui išsiųsti jiems visiems mūsų verslo planą. Buvau prisisegęs žalią ženklelį, rodantį, jog esu verslininkas. Investicijų bendrovių atstovai segėjo raudonus ženklelius.

Mes visi buvome susirinkę rekonstruotame vienos interneto konsultacijų įmonės prekių sandėlyje prie Oksfordo gatvės, visiškai netoli „Mandrill“ bendrovės biuro. Čia atėjo gal du šimtai žmonių ir visi jie energingai kalbėjosi. Dauguma buvo panašaus amžiaus kaip aš arba jaunesni, beveik visi vilkėjo sportinius marškinėlius ir iš vilnonio audinio pasiūtus kostiumus, beveik visi buvo vyrai ir beveik visi segėjo žalius ženklelius.

Giliai įkvėpiau ir nėriau į pačią tirštynę. Žvilgsniu ieškojau raudonų ženklelių. Jų buvo nedaug, jie buvo išsibarstę, bet netrukus supratau, kaip juos rasti: juos prisisegę žmonės stovėjo apsupti glaudžiu ratu juos apspitusių vyrų ir moterų, kurie visi kalbėjo vienu metu. „Būk ryžtingas ir įtaigus“, — mintyse pakartojau sau, sprausdamasis gilyn į vieną iš tokių susibūrusių grupių. Jos centre stovėjo iš pažiūros dar gana jaunas kostiumą vilkintis vyras, kurio dėmesį savo iškalba buvo patraukęs kažkoks amerikietis, ketinantis internetu pardavinėti vestuvių dovanas. Buvo akivaizdu, jog vaikinukas nepasitrauks nė per žingsnį tol, kol investicijų bendrovės atstovas neduos jam savo vizitinės kortelės ir nelieps atsiųsti verslo plano. Prieš mane susispietusių žalių ženklelių būrys neramiai subangavo, ir juos segėję žmonės ėmė varžytis, nekantraudami galimam investuotojui išdėstyti savojo verslo idėjas. Dauguma iš jų internetu pardavinėjo paprastam mirtingajam reikalingas prekes bei paslaugas: pradedant „babyloves.com“, siūlančia dovanas kūdikiams, baigiant „lastrest.com“, teikiančia iš anksto apmokėtas laidojimo paslaugas. Mintyse klausiau savęs, kas turėtų būti pagrindiniai „lastrest.com“ klientai, — tikriausiai žmonės, kurie nubunda vidury nakties pajutę krūtinėje veriantį skausmą, šliaužia prie kompiuterio ir, kol dar ne vėlu, ketina pasirūpinti, kad jų laidotuvės būtų tinkamai organizuojamos. Kai kurios verslo idėjos buvo perkrautos techninių smulkmenų ir man pasirodė nesuprantamos. Viena kita skambėjo visai įtikinamai. Bet vargu ar investicijų bendrovės atstovas būtų galėjęs išskirti jas iš kitų.

Aš irgi stengiausi atkreipti į save raudonus ženklelius turinčių žmonių dėmesį, tikrai stengiausi. Man pavyko pasikeisti vizitinėmis kortelėmis su viena aiškiai išvargusia moterimi, o paskui nuo kelio mane nušlavė energingai alkūnėmis besidarbuojantis amerikietis, kuris prekiavo vestuvių dovanomis. Bet daugiau man ne kažin ką pavyko nuveikti. Kad patrauktum jų dėmesį, turėjai būti nepaprastai landus. Dauguma žalius ženklelius prisisegusių verslininkų buvo tikri meistrai ir mokėjo atkreipti į save dėmesį. Aš nė iš tolo negalėjau jiems prilygti.

Nuėjau į vyrų tualetą. Šalia manęs stovėjo kostiumą vilkintis vyras. Į jo veidą nežvilgtelėjau, bet akys užkliuvo už jo švarko atlapo. Raudonas ženklelis. Jei būčiau buvęs patyręs verslininkas, be jokio sąžinės graužimo būčiau išdėstęs savo verslo idėjas tiesiog dabar, tam vyrui besišlapinant. Bet kaip tik tą akimirką kai ką apie save sužinojau. Aš nebuvau tikras verslininkas. Stovėjau nudūręs akis, ir tiek.

Kostiumas šalia manęs sujudėjo.

— Deividas? Deividas Leinas?

Pažvelgiau jam į veidą.

— Henri, kaip sekasi?

Pasirodo, ženklelio savininką aš pažinojau. Mudu su Henriu Brotonu-Džounsu drauge studijavome buhalteriją. Jis buvo aukštas vyras dabar jau gerokai praretėjusiais plaukais, sušukuotais aukštyn ir paryškinančiais aukštą jo kaktą. Jo tėvas buvo bajoras, ūkininkavo Herefordšyre, ir vos užmetęs akį galėjai pamanyti, jog Henriui būtų daug labiau patikę dirbti žemės ūkio koledže, o ne didelėje finansų įmonėje, bet galų gale jis apsiprato ir jam visai neblogai sekėsi. Kai aš išėjau iš tos bendrovės, jis ten buvo viena iš kylančių žvaigždžių, pasirengusių išplėsti savo partnerių būrį.

— Gyva bėda, — tarė jis. — Tikras košmaras. Dar niekada nesu buvęs tokiame renginyje. Maniau, čia bus tinkama vieta sudaryti vieną kitą sandorį, bet jie mane tiesiog apipuolė ir niekaip negaliu jų atsiginti. Klausyk, eime ko nors išgerti.

Mes išėjome iš vyrų tualeto ir pasičiupome dvi taures vyno. Nepraėjus nė pusei minutės jie pastebėjo žmogų su raudonu ženkleliu ir ėmė sukti aplink mus ratus. Henris pervėrė juos rūsčiu žvilgsniu.

— Paprašyčiau! — burbtelėjo jis. — Čia — asmeniškas pokalbis.

— Tai dabar dirbi investicijų bendrovėje? — paklausiau.

— Taip. „Orchestra Ventures“. Jau treji metai, kai dirbu jiems. Kai tu atsistatydinai, netrukus iš banko išėjau ir aš. Šis darbas gana įdomus. Bet kartais net galva sukasi, tikras beprotnamis. O kaip laikaisi tu? Matau, kad papildei pamišusių verslininkų gretas.

— Internete bandome sukurti futbolo svetainę, — paaiškinau. — įmonė vadinasi „ninetyminutes.com“.

Henrio akyse akimirksniu pastebėjau siaubą. Ir staiga apsisprendžiau. Nenorėjau išgąsdinti vienintelio draugo, dirbančio investicijų bendrovėje.

— Nesijaudink, kol kas pinigų mums nereikia. Atėjau čia, kaip sakoma, „megzti ryšių“.

— Ačiū Dievui, — lengviau atsikvėpė Henris.

Šnektelėjome dar kelias minutes. Jis man papasakojo, kad vedė ir turi du mažus vaikus. Kad su žmona ketina nusipirkti kotedžą Glosteršyre. Aš jam pasiguodžiau, jog „Gumey Kroheim“ bankas visai sumenko ir aš iš jo išėjau. Paskui dar pasidalijome naujienomis apie bendrus pažįstamus, o tada jis jau tikrai negalėjo ilgiau atsilaikyti prieš žaliųjų ženklelių armiją. Bet, jau traukiamas šalin, jis įbruko man į rankas savo vizitinę kortelę ir sušnabždėjo:

— Klausyk, jeigu jums vis dėlto prireiktų pinigų, paskambink man.

Aš suspaudžiau tarp pirštų kortelę, tylomis šyptelėjau ir pasiėmiau dar vieną taurę vyno.

Maždaug po pusvalandžio Amerikoje gimęs ir augęs kinas, vilkintis tvarkingai užsagstytus languotus marškinius, užsilipo ant stalo ir išrėžė entuziastingą prakalbą apie tai, kad visi mes esame didžiulių permainų sūkuryje. Technologijų srityje mūsų esą laukia patys didžiausi pokyčiai per visą pastarąjį tūkstantmetį. Jie vyksta čia ir dabar. Šioje salėje šiandien susirinko tie, kurie rytoj taps tikrai įtakingais žmonėmis. O tuomet grumtynės tęsėsi toliau, minia vėl ėmė sūkuriuoti.

Ratą po rato sukau ir aš, vis žvalgydamasis, ar nepastebėsiu pačios rečiausios rūšies padaro — niekieno dar nepastebėto asmens, seginčio raudoną ženklelį. Mano akys neužkliuvo nė už vieno, bet užtat pamačiau kitą, kaip man pasirodė, pažįstamą veidą. Priėjau arčiau.

Iš pirmo žvilgsnio jai buvo gal trisdešimt penkeri, ji vilkėjo mėlyną kostiumėlį, o jos plaukai buvo glotniai sušukuoti atgal, ant pakaušio. Aplink jos burną buvo susimetusios išilgai veido žemyn einančios raukšlelės, o lūpos sučiauptos taip, tarsi ji būtų kažkuo nepatenkinta. Tą veido išraišką jau buvau kažkur matęs.

— Mel?

Ji atsigręžė ir akimirką žvelgė nesuprasdama, kas čia dedasi, bet galų gale mane atpažino.

— Deividai! — plačiai šypsodamasi ji pakreipė skruostą kad į jį pakštelėčiau. — Dėl Dievo, ką tu čia veiki?

— Dirbu besikuriančioje įmonėje. Interneto bendrovėje. Ji kuria futbolui skirtą interneto svetainę.

— Tikrai? Negali būti! Juk tu — diplomuotas buhalteris!

— Tikrai, — nutaisęs sarkastišką šypsenėlę atsakiau. — Drauge su Gajumi.

— Ne! Negaliu patikėti.

— Bet tai tiesa. Ir mums puikiai sekasi. Nors iš tikrųjų mums labai reikia investicijų.

— O kam jų nereikia? — gūžtelėjo pečiais Mel, metusi žvilgsnį į minią. — Tu dirbi su Gajumi? Tai mane tikrai stebina. Na, supranti, po viso to, kas nutiko Malė ir šiaip...

— Nuo to laiko praėjo jau septyneri metai.

— Taip, bet vis tiek...

— Jis dabar visai kitas žmogus.

— Ak, nejaugi? — nepatikliu žvilgsniu pervėrė mane Mel.

— Taip. Ar pastaruoju metu buvai jį sutikusi?

— Tiesą sakant, visus tuos metus nė karto jo nemačiau. Aš jį beveik visai išmečiau iš galvos.

— Teisingai padarei, — atsakiau. — Beje, kuo dabar užsiimi? Tu vis dar teisininkė?

— Taip. Iš visų čia susirinkusių kostiumus dėvi tik teisininkai. Tebedirbu „Howles Marriot“ kontoroje. Tiesą sakant, sekasi visai neblogai. Dar nesu bendrovės dalininkė, bet gal netrukus tapsiu.

— Niekada negalėjau tavęs įsivaizduoti dirbančios kokioje nors korporacijoje teisininke.

— Ką gi, o aš nė nemaniau, jog kada nors imsies kurti interneto įmonę. Stebuklas, kad pažinau tave šitaip nusikirpusį.

— O tu visai nepasikeitei, — atsakiau.

Tai, žinoma, buvo melas. Per tuos septynerius metus Mel pastebimai paseno, bet juk tokių dalykų seniems pažįstamiems į akis niekas nesako. O štai su Gajumi iš tiesų ketinau tai aptarti.

— Niekus kalbi, — paprieštaravo ji. — Neseniai pastebėjau turinti netgi vieną kitą žilą plauką.

Ir Mel sakė tiesą: žilų plaukų ji turėjo. Prisiminiau aštuoniolikmetę Mel: tuomet jos plaukai buvo tamsūs, o juose buvo matyti viena kita šviesesnė sruogelė. Dabar tos sruogelės buvo žilos.

— Ar kada buvai sutikusi Ingridą? — paklausiau.

— Ne. Nuo to nemalonaus įvykio daugiau jos nemačiau, — atsakė ji, o jos balsas akimirksniu tapo kažkoks šaltas, tarsi ledinis.

— Hm...

Mudu nutilome. Abu turėjome ką prisiminti.

Mel įkvėpė ir sunkiai atsiduso. Negalėjau nepastebėti, kad jos krūtys — vis dar gundančios. Apie tai irgi galėsiu užsiminti Gajui.

— Ar tarp čia susirinkusių yra tavo klientų? — susidomėjau.

— Taip, du ar trys žmonės.

— Ar jie išgali apmokėti sąskaitas?

Mel nusiviepė ir tarė:

— Kol kas — išgali. Galiu lažintis, kad netrukus interneto rinka ir teisininkams taps labai patraukli. Jau dabar turiu bent pustuzinį klientų, kurių verslas vienaip ar kitaip yra susijęs su internetu. Tikiuosi, kad bent vienas iš jų išplauks į platesnius vandenis. O tai reiškia, kad reiks tvarkyti daugybę teisinių dokumentų.

— Strategija, atrodo, visai nebloga, — pasakiau. Mudu gurkšnojome vyną. — Hm... Kaip tik mąsčiau...

— Apie ką?

— Gal tau tai pasirodys pernelyg įžūlu. Bet gal sutiktum peržiūrėti mūsų įmonės akcininkų sutartį? Ją sudarę teisininkai dirba pramogų verslo srityje besispecializuojančioje įmonėje, su kuria Gajus tvarkė reikalus dar tuomet, kai dirbo aktoriumi. Bet nesu tikras, ar ten viskas atlikta nepriekaištingai.

— Mielai peržiūrėsiu, — sutiko Mel. — Rytoj atsiųsk man ją faksu. Pasakysiu tau, ką apie ją manau. Ir honoraro neprašysiu. Štai mano vizitinė kortelė, — ir Mel man ją padavė.

Aš savo ruožtu daviau jai savąją.

— Šitos šriftas gražiausias, — paaiškinau. — Nuostabu, kad taip netikėtai tave sutikau. Tu jau antras pažįstamas žmogus, kurį pamačiau tarp šiandien čia susirinkusiųjų.

— Nieko čia keista, — atsiliepė Mel. — Visi mūsų bendraamžiai dabar užsiima būtent šituo. Čia tikriausiai yra ir dar du ar trys tavo pažįstami, tik tu jų tiesiog nepastebėjai. Kaip ką tik sakė prakalbą rėžęs vyrukas, čia yra kaip tik ta vieta, kur dabar reikia būti.

— Jis taip ir pasakė? Tikrai?

Mel pasistiebė ant pirštų galiukų stengdamasi mesti žvilgsnį virš čia susibūrusių žmonių galvų.

— Ak, atsiprašau. Ką tik pamačiau vieną iš savo klientų. Pasikalbėsime rytoj, — tai tarusi, ji įsimaišė į minią ir išnyko man iš akių.

Vėl nusprendžiau leistis į medžioklę ir ėmiau skintis kelią per minią, bet ne kažin ką pasiekiau. Per pusvalandį sugebėjęs gauti viso labo tik vieną investicijų bendrovės atstovo vizitinę kortelę, nusprendžiau, jog užteks.

Išėjau į vėsų ir gaivų nakties orą, bet jaučiausi prislėgtas. Siaubingai daug žmonių iš esmės užsiėmė tokia pačia veikla kaip ir „Ninetyminutes“, ir visi jie buvo kur kas landesni už mane. Apie interneto revoliuciją buvau skaitęs laikraščiuose, bet niekada nebuvau matęs jos iš arti ir nepajutęs jos pulso. Jaučiau, kad čia kažkas ne taip. Manyje dar tebegyvam atsargiam ir apdairiam „Gumey Kroheim“ bankininkui ta revoliucija nepatiko. Vienas kitas iš tų žmonių turėjo gerų verslo idėjų, pavyzdžiui, toji savo mintis sklandžiai reiškusi šviesiaplaukė moteris, su kuria kalbėjausi ir kuri buvo įkūrusi įmonę, prekiaujančią pigiais „paskutinės minutės“ kategorijos bilietais. Bet didžioji dalis idėjų buvo grynas šlamštas. Ir tas šlamštas pritraukdavo investicijų.

Kelias pastarąsias savaites jaučiausi kaip tikras verslininkas, skriejantis pirmyn ant naujųjų technologijų bangos keteros. O dabar pasijutau kaip paprastas diplomuotas buhalteris, kuris buvo prisikūręs tuščių iliuzijų. Skirtingai nei tas jaunas kinas, kuris išrėžė prakalbą, baiminausi, kad būsiu atsidūręs netinkamoje vietoje ir netinkamu laiku.

13

1987-ųįų liepa, Žydrasis Krantas, Prancūzija

Nieko nesuprasdamas Gajus spoksojo į tėvą, stovintį mūsų miegamojo tarpduryje.

— Negyva? Dominyka — negyva?

— Juk sakau.

— Bet kaip tai atsitiko?

Tonis atsiduso, pirštais persibraukė per akis ir tarė:

— Perdozavo narkotikų.

— Narkotikų... Dieve mano!

— Policija jau čia. Jie nori visus apklausti. Todėl bus geriau, jei atsikelsite.

Mudu išsiritome iš lovų, o aš kaip įmanydamas stengiausi suvaldyti padrikas sąmonėje besispiečiančias mintis. Negyva? Savižudybė? Policija? Narkotikai? Dominyka? Aš? Seksas? Tyrimas? Gajus? Tonis?

Nusekiau paskui Gajų į sodą, nušviestą pirmųjų dar šaltų tekančios saulės spindulių, ir mane apėmė kvapą gniaužiantis jausmas, kad dabar viskas iškils aikštėn. Viskas.

Perėjome sodą, ir aš, pakėlęs akis, žvilgtelėjau į Dominykos miegamojo langą ir balkoną, kur vakar po pietų mudu mylėjomės. Ten degė šviesa, slankiojo šešėliai, kartkartėmis lange tvyksteldavo fotoaparato blykstė. Buvo girdėti skubrūs žingsniai, balsai, duodami nurodymai, o paskui mano ausis pasiekė ir automobilio, įčiuožiančio į pagrindinį kiemą, šnaresys.

Mes nusekėme paskui Tonį į svetainę. Joje tylėdami sėdėjo Ingrida, Mel, Ouvenas, Migelis ir pora tarnaičių. Visi atrodė priblokšti. Mel verkė. Pasitraukę per kelias pėdas, įbedę į mus tuščius žvilgsnius, stovėjo du žandarai. Kambarys buvo didelis, ant jo grindų buvo patiesti prašmatnūs kilimai, šen bei ten stovėjo abstrakčios skulptūros, o sienas tarsi šviesių ryškių spalvų purslai puošė didžiuliai paveikslai. Tai buvo svetainė, skirta pailsėti ir atsipalaiduoti elegantiškiems ir rafinuotą skonį turintiems žmonėms, o ne grupelei ką tik mokyklą baigusių aštuoniolikmečių, laukiančių, kol juos apklaus policininkai. Jau ne pirmą kartą susigriebiau mintyse klausiantis savęs, ką aš čia veikiu?

— Policija norės apklausti jus kiekvieną atskirai, — monotonišku balsu pranešė Tonis. — Tai turėtų būti tik formalumas. Nėra ko jaudintis.

Jis atrodė išvargęs ir kiek atbukęs. Vis dar galėjau užuosti iš jo burnos sklindantį vakar vakare gerto alkoholio tvaiką.

— Kas čia atsitiko, tėti? — paklausė Gajus.

Tonis atsigręžė į sūnų:

— Radau ją maždaug prieš valandą. Gulinčią lovoje. Šalia jos, ant naktinio stalelio, buvo padėtas švirkštas. Heroinas.

— Ar tu įsitikinęs?

Tonis tylomis linktelėjo galva, o dar visai neseniai per kraštus tryškęs jo gyvybingumas buvo išgaravęs be pėdsako.

Jis žinojo, kad ji vartoja heroiną, — tyliai sau pamaniau. Tikriausiai dėl to ir jos akys buvo kažkokios keistos. O makiažas vidinėje jos dilbio pusėje, matyt, turėjo paslėpti injekcijų paliktas žymes.

Įbedžiau žvilgsnį į lubas, į nejudantį ventiliatorių. Narkomane. Aš mylėjausi su narkomane. Ji dabar gulėjo negyva. Dabar svarbiausia buvo apsispręsti, ką sakyti policijai?

Suprantama, pirmoji, kone instinktyviai į galvą šovusi mintis — meluoti. Ar bent jau nutylėti tai, kas įvyko vakar po pietų. Bet akimirką pamąstęs suvokiau, kad pirmoji mintis buvo netikusi. Aš nepadariau nieko bloga ar bent jau nieko neteisėta. O jei pradėsiu meluoti policijai, tuomet jau tikrai būsiu pažeidęs įstatymus. Tiesą jie galėjo nesunkiai išsiaiškinti ir be manęs. Juk lavonas bus skrodžiamas, be to, policininkams viską galėjo papasakoti Tonis ar galbūt netgi Ingrida. Negana to, net ir pačiais geriausiais laikais melagis iš manęs buvo nekoks, o šį kartą aplinkybės buvo pačios blogiausios. Savo darbą išmanantis policininkas iš karto supras, kad meluoju.

Durys atsidarė, ir į svetainę įžengė du kriminalinės policijos pareigūnai. Vienas iš jų mostelėjo Toniui prieiti. Jie ėmė kalbėtis, — pašnibždomis ir akivaizdžiai susijaudinę. Kad ir ką pareigūnas Toniui pasakė, tai jį šokiravo. Jis metė į mus nerimastingą žvilgsnį. Policininkas atšlijo nuo Tonio ir žengė mūsų link.

Jis buvo aukštas, tvirtai sudėtas vyras, vilkintis dukslų kostiumą — dvieilį švarką ir kelnes — ir atrodė taip, tarsi būtų nuvargęs, bet drauge — ir budrus.

— Mano pavardė Sovilis. Inspektorius Sovilis, — prisistatė jis angliškai ir, nors kalbėjo taisyklingai, buvo justi stiprus akcentas. — Turiu jums pranešti, jog, kaip mums atrodo, čia tiriame žmogžudystę. Po kelių minučių pradėsime apklausą, ir kiekvienam iš jūsų paeiliui norėsiu užduoti kelis klausimus. Todėl primygtinai prašau šiandien likti čia, namuose. Ir laikykitės atokiau nuo nusikaltimo vietos. Ar supratote?

Mes linktelėjome supratę. Žmogžudystė. Nenuostabu, kad Tonis buvo toks priblokštas. Žvilgtelėjau į Gajų. Jis atrodė visiškai suglumęs.

Sovilis persimetė keliais žodžiais su savo detektyvais ir nuėjo į valgomąjį. Netrukus jis pasikvietė Tonį. Vienas iš inspektoriaus Sovilio detektyvų pasikvietė apklausti Ingridą. Jie nusprendė pasidalyti darbą.

Apklausos trukdavo ilgai, ypač daug laiko valgomajame praleido Tonis. Kai jis pagaliau išėjo, atrodė visiškai sugniuždytas. Jis paskubomis kažką pasakė Gajui ir išėjo.

— Ką jis tau sakė? — paklausiau Gajaus.

— Jie mano, kad Dominyka buvo uždusinta pagalve. Ji buvo susileidusi heroino, bet policija neturi jokio pagrindo manyti, kad perdozavo. Tiksliai jie viską žinos tik po skrodimo. Tėtis sakė, kad, policijos nuomone, Dominyką galėjęs nužudyti jis. Dabar jis išėjo paskambinti Patrikui Hoilui.

Atrodo, ši nelaimė Gajų visiškai palaužė. Jį sugniuždė ir faktas, jog nužudyta jo pamotė, ir mintis, kad tėvas gali tapti įtariamuoju.

Atvyko dar daugiau policininkų. Mačiau juos pro langą, nuosekliai šukuojančius visą sodo teritoriją. Paskui ant laiptų išgirdome sunkius žingsnius ir visi išėjome į vestibiulį pasižiūrėti, kaip iš namų išnešamas Dominykos kūnas. Jis, žinoma, buvo uždengtas, bet ir per apklotą nesunkiai galėjai įžiūrėti jo kontūrus. Mane nukrėtė šiurpas. Pakėliau akis į Gajų, jo veidas buvo išbalęs kaip drobė. Ingrida nesusilaikė neaiktelėjusi, o Mel ir vėl pradėjo verkti. Apkabinau ją per pečius. Pastarosiomis dienomis jai teko iškęsti daugiau už mus visus.

Paskui Sovilis pasikvietė ją į valgomąjį. Ji nusišluostė ašaras ir pasistengė susitvardyti. Bet vis tiek atrodė išsigandusi. Supratau, kad ji, matyt, negali apsispręsti, ar turėtų jiems papasakoti, kad Tonis ją suvedžiojo. Panašiai kaip ir aš, ji neturėjo kitos išeities; ir tikėjausi, kad tai suvokė. Tuo metu kitas detektyvas ėmėsi likusių liudininkų. Baimindamasis laukiau savo eilės. Norėjau, kad viskas greičiau baigtųsi. Lūkuriuodami mes kalbėjomės mažai, bet išgėrėme net po kelis puodelius kavos. Ingrida nė per žingsnį nesitraukė nuo Mel, o kai ši grįžo po apklausos, nuvedė ją į antrąjį namo aukštą, į jos kambarį. Gajus atrodė sunerimęs ir išsigandęs. Ouvenas buvo ramus, lyg sėdėtų gydytojo priimamajame ir lauktų įprasto sveikatos patikrinimo. Po Gajaus pagaliau atėjo ir mano eilė.

Man teko šnekėtis su inspektoriumi Soviliu. Jis buvo įsitaisęs gale stalo, o šalia sėdėjo jo padėjėjas ir viską rašė. Inspektorius mostu pakvietė mane sėstis.

— Jūs — Deividas Leinas?

— Aha... — pralemenau.

— Comment?6

— Taip, — pakartojau, šį kartą jau garsiau ir tvirtesniu balsu.

Kol kas inspektorius tik pasiteiravo mano vardo ir pavardės, bet pajutau, kad mano delnai jau sudrėko. Atrodė, kad pokalbis toli gražu nebus malonus.

— Kiek jums metų?

— Aštuoniolika.

— Ir jūs esate Gy Džourdano draugas, ar ne? — Gajaus vardą jis ištarė pagal prancūzų kalbos taisykles, taip pat kaip neseniai Dominyka.

— Taip ir yra. Anglijoje mes mokomės toje pačioje mokykloje.

— Kada atvykote į Prancūziją?

— Užvakar.

— Aišku, — jis nutilo ir atsilošė į kėdės atkaltę.

Ši sugirgždėjo. Akimirką net susirūpinau, kad kėdė gali visai sulūžti.

— Deividai?

— Taip?

Inspektorius vėl pasilenkė į priekį ir uždavė klausimą:

— Ką veikėte vakar, maždaug pirmą valandą popiet?

Jis žinojo. Tas šunsnukis viską žinojo. Dabar turėjau iškloti jam visą tiesą. Mano gerklė buvo perdžiūvusi, ir aš akimirką dvejojau.

— Hein?7

Inspektorius buvo galingo stoto vyras, o kai palinko į priekį, atrodė dar didesnis.

— Aš buvau... Hm... Buvau su ponia Džourdan.

Policininkas ir jo padėjėjas reikšmingai susižvalgė ir jųdviejų lūpas iškreipė tramdomas šypsnys.

— O ką jūs su ja veikėte, Deividai?

— Aš... tai yra mes... Na, mes... — ėmiau mykti.

— Taip?

— Mes mylėjomės.

— O! — triumfuodamas šūktelėjo policininkas, o jo veide nušvito šypsena. Jam visa tai atrodė labai linksma. — Papasakokite apie tai plačiau.

Tada aš jam išklojau visą tą bjaurią istoriją, ir ji, tokį ankstyvą rytą lėta anglų kalba papasakota inspektoriui, atrodė dar šlykštesnė nei pirma. Pasakiau jam, kad girdėjau, kaip užvakar naktį atsitiktinai nugirdau Dominyką šaukiant ant Tonio, pakartojau jos ištartus žodžius, paskui pareiškiau numanąs, jog Tonis turėjo intymių santykių su Mel, ir drauge atskleidžiau priežastis, dėl kurių Dominyka siekė mane suvilioti.

— Gal ir praeitą naktį ką nors matėte ar girdėjote?

— Ne. Vakar gana anksti nuėjau gulti. Maždaug dešimtą. Bet valandą ar porą dar negalėjau užmigti. Paskui miegojau, kol paryčiui mane pažadino ponas Džourdanas.

— O Gajus?

— Jis atsigulė miegoti tuo pačiu metu kaip ir aš.

— Gal naktį jis buvo atsikėlęs? Negirdėjote?

— Ne.

— Gal girdėjote lauke kokį nors kitokį triukšmą?

— Nieko. Miegojau kaip užmuštas iki pat ryto.

— Suprantu, — Sovilis nutilo ir metė į mane skvarbų žvilgsnį.

Tikriausiai jis tik mąstė, ko dar galėtų manęs paklausti, bet mane ta tyla labai nervino. Pagaliau jis vėl prabilo:

— Ar, kai vakar leidote laiką su ponia Džourdan, ji atrodė prislėgta, galinti pakelti prieš save ranką?

Prieš atsakydamas kelias akimirkas susimąsčiau.

— Ne. Greičiau priešingai. Ji atrodė energinga, susijaudinusi. Manau, ji mėgavosi, kad gali atkeršyti savo vyrui.

— O jūs? Kaip pasijutote jūs, kai suvokėte, kad jumis tiesiog pasinaudojo?

— Tiesą sakant, supykau, — prisipažinau aš. Paskui, išsigandęs, jog pakenkiau pats sau, kiek padvejojau ir pridūriau: — Tik, žinoma, nebuvau toks įpykęs, kad galėčiau ją nužudyti ar panašiai.

Paniekinamai mostelėjęs ranka, inspektorius praleido mano paaiškinimą pro ausis ir paklausė:

— O Gajus Džourdanas? Kokios nuomonės apie savo pamotę buvo jis?

Aš stabtelėjau pagalvoti. Šiaip ar taip, vis dar mąsčiau kaip mokinys. Nenorėjau, kad per mane draugas turėtų nemalonumų su policija. Ėmiau karštligiškai svarstyti, koks atsakymas būtų naudingesnis.

— Tiesiog sąžiningai atsakykite į klausimą, — paragino mane Sovilis.

Padariau taip, kaip jis man liepė:

— Nemanau, kad jis būtų susitikęs su Dominyka anksčiau. Susipažino su ja tik šią savaitę. Man rodos, jam nepatiko mintis, kad apskritai yra tokia Dominyka. Jis ją vadino tuščiagalve ir šliundra.

— Aišku. Nelabai gražūs žodeliai, ypač jei kalbama apie pamotę, ar ne?

— Teisybė, — pratariau aš. — Bet, kaip jau minėjau, negalima sakyti, kad Gajus nekentė būtent jos. Tiesiog jam nepatiko pati mintis, kad ji egzistuoja.

— Atsakėte labai filosofiškai. O Gajaus jaunesnysis brolis? Ouvenas?

— Nė nenutuokiu, ką Ouvenas manė apie pamotę ar apie ką nors kita. Ir abejoju, ar apskritai kas nors žino, ką jis galvoja.

Stotingasis policininkas tik kilstelėjo antakius. Paskui vėl atrėmė nugarą į kėdės atlošą.

— Bon. Ačiū už bendradarbiavimą, Deividai. Bet turiu prašyti jūsų likti čia, kol baigsime bylos tyrimą.

Mane apėmė neviltis. Norėjau iš čia ištrūkti. Ir kuo greičiau, tuo geriau. Dabar dar nekantriau laukiau, kada galėsiu pranešti apie mano šeimoje įvykusią nelaimę, kurią Tonis buvo liepęs man prasimanyti.

— Ar galite bent apytikriai pasakyti, kiek laiko jis užtruks? — pasiteiravau.

— Keletą dienų, — atsakė inspektorius. — Na, gal šiek tiek ilgiau.

— Juk jūs neperpasakosite ponui Džourdanui to, ką sakiau apie jo žmoną, ar ne? — paklausiau.

— Ak, mes tiesiog neturėsime kitos išeities. Bet, manau, netrukus pats įsitikinsite, kad jis ir taip jau viską žino, — Sovilis šelmiškai pamerkė akį ir nei iš šio, nei iš to nusišypsojo. — Au revoir.

Išeidamas iš kambario tarpduryje kaktomuša susidūriau su Patriku Hoilu, kuris kalbėjo garsiai, sklandžia prancūzų kalba ir reikalavo, kad jam tuojau pat būtų leista pasimatyti su inspektoriumi. Jis prasispraudė pro mane, savo didžiuliu pilvu vos nepriplojo manęs prie durų staktos, ir visą savo iškalbą nukreipė į Sovilį. Palikau juos besišnekančius ir nuėjau ieškoti Gajaus.

Radau jį sėdintį sode, nugarą atrėmusį į šalia seno sargybos bokšto augančio alyvmedžio kamieną. Jis žvelgė žemyn, sau tarp kelių, visiškai nekreipdamas dėmesio į auksinius ryto saulės spindulius, atsimušančius tiesiai jam prieš akis tyvuliuojančios jūros paviršiuje. Jam už nugaros šlamančiose levandose dūzgė bitės.

Prisiminiau, jog čia buvo kaip tik ta vieta, kur jo tėvas suvedžiojo Mel, ir susiraukiau.

— Gajau! — šūktelėjau, bet jis nekreipė į mane dėmesio. — Gajau!

Jis atsigręžė ir pažvelgė tiesiai man į akis. Dar niekada nebuvau matęs jo tokio. Visi jo veido raumenys buvo įsitempę, mėlynos akys — šaltos kaip ledas ir smigios, oda — išblyškusi.

— Ko nori, Leinai?

— Klausyk, aš... Na, aš atsiprašau...

— Atsiprašai? Atsiprašai! Ir už ką gi?

— Na, dėl Dominykos.

— Dėl Dominykos? Dėl to, kad ją išdulkinai? Nori atsiprašyti už tai, kad pisaisi su mano tėvo žmona? Už tai? Nes jeigu už tai, tuomet tavo atsiprašymas nepriimtas.

— Hm... Aš atsiprašau. Gailiuosi, kad taip pasielgiau...

— Nesąmonė. Tu mėgavaisi kiekviena sekunde. Tikriausiai įsivaizdavai esąs tikras eržilas, ką? Galiu lažintis, kad graibyti mergų papus mokyklos diskotekoje tau jau nusibodo. Žinoma, jei tik apskritai dar randi vargšelių, kurios leidžiasi grabinėjamos, bet aš tuo labai abejoju.

Stengiausi nekreipti dėmesio į jo balsą persunkusią pagiežą.

— Kas tau pasakė? Policija? — pasiteiravau.

— Jie manęs apie tai klausė. Bet aš ką tik kalbėjausi su savo tėvu. Jis man daug ką pasakė. Apie tave ir ją. Apie save ir Mel, — jis įbedė žvilgsnį į mane norėdamas pamatyti, kaip reaguosiu. — Tu tai žinojai, ar ne?

— Numaniau.

— Numanei! Kas čia, po velnių, vyksta? Tėvas dulkina mano merginą, draugas guli su mano pamote, o aš visiškai nieko apie tai nežinau. O ar žinai, kur buvo mano ištikimasis tėtušis, kai jo žmona buvo uždusinta pagalve?

— Ne.

— Nicoje, naktiniame klube. Kitaip sakant, — viešnamyje. Štai kodėl jis ją rado tik paryčiui, trečią valandą.

— Gajau, aš labai gailiuosi. Jei tik galėčiau ką nors padaryti...

— Gali. Man nereikėjo tavęs čia kviesti. Tai ne tavo pasaulis, Leinai. Tu gyveni ten, žemai, pačiose gelmėse. Todėl grįžk iš kur atėjęs, palįsk po apgailėtinu iš dugno kyšančiu akmeniu, iš po kurio iššliaužei ir galų gale palik mane ramybėje. Gerai?

Jis pervėrė mane nuožmiu žvilgsniu, kuris buvo persunktas jausmo, labai panašaus į neapykantą.

— Gerai, — atsakiau, ir palikau jį vieną.

Pasislėpiau savo kambaryje ir pamėginau susivokti, kas iš tiesų įvyko per tas dvi dienas. Bet negalėjau susikaupti. Iki šiol man neteko pažinoti nė vieno žmogaus, kuris vėliau buvo nužudytas. Be to, nebuvau tikras, ar apskritai bent kiek Dominyką pažinojau. Jos kūnas, kuris taip jaudino ir kurį taip norėjau liesti, dabar jau neturėjo jokių gyvybės ženklų, oda šalta, raumenys kieti ir sustirę. Bet kokia buvo jos asmenybė? Ir kas tokia ji buvo? Jau vien suvokimas, jog buvau taip arti mirusiosios, vertė mane suvirpėti, o vos pagalvojęs apie bejausmius ir mechaniškus lytinius santykius, kuriuos turėjau su auka, susigūždavau ir pasijusdavau baisiai kaltas. Negana to, nutrūko mano draugystė su Gajumi, ir, ko gero, ilgam. Jis parodė man esąs taip supykęs, kad tam pykčiui ištirpti — jei tik jis apskritai kada nors ištirps — prireiks ne vienų metų. Dabar Gajus manęs nekentė, o aš taip norėjau, kad jis mane mėgtų ir gerbtų. Jaučiausi nusikaltęs ir Gajaus tėvui, nors žinojau, kad jo paties nuodėmės kur kas didesnės už manąsias. Aš padariau kai ką labai bloga, kažkas dėl to turėjo mirti, o man su šita našta teks gyventi toliau.

Pasiėmiau savo knygą. Pirmą kartą nuo to laiko, kai pradėjau skaityti „Karą ir taiką“, jos tekstas mane privertė visiškai užsimiršti. Norėjau stačia galva pasinerti į Napoleono užimtą Rusiją, kurioje, kaip tą akimirką man atrodė, gyventi buvo ne taip pavojinga kaip dvidešimtojo amžiaus Prancūzijoje.

Bet po dviejų ar trijų valandų alkis mane įveikė, ir man ėmė gurgti pilvas. Tądien buvau suvalgęs tik vieną sluoksniuotos tešlos ragelį, o ir tą patį labai anksti ryte, be to, nerimas dar labiau žadino apetitą. Man buvo aštuoniolika. Aštuoniolikmečiai jaunuoliai, kad ir kas nutiktų, atėjus laikui tiesiog išalksta. Nusprendžiau laikytis drąsiai, jei kartais netyčia susidurčiau akis į akį su Gajumi arba Toniu, kad tik gaučiau maisto.

Perėjau per sodą. Lauke buvo dar viena giedra diena, danguje — nė debesėlio. Buvo karšta, bet vis dėlto orą gerokai vėsino nuo jūros pučiantis brizas. Terasoje nieko nebuvo, bet namo viduje pastebėjau šiokį tokį sujudimą ir ant stalo dėliojamas pilnas maisto lėkštes.

Įėjau į didįjį namą ir, žvilgtelėjęs pro valgomojo duris, pamačiau padengtą stalą, o ant jo — lėkštes su duona, šalta mėsa, sūriu ir salotomis. Prie durų stovėjo Mel ir slapčia klausėsi. Sustojau jai už nugaros. Girdėjau, kaip Gajus pašnibždomis, bet labai energingai kažką aiškina Patrikui Hoilui. Ką jis sakė, nesupratau, bet aiškiai išgirdau, ką jam atsakė Hoilas.

— Abdulatifas? To vyro vardas — Abdulatifas?

Gajus patvirtindamas kažką sumurmėjo. Tuomet Mel staiga susivokė, kad čia pat, jai prie peties, stoviu aš. Ji nuraudo ir įėjo į kambarį. Aš nusekiau paskui ją. Gajus atsigręžė ir persmeigė mus niūriu žvilgsniu. Hoilas kostelėjo ir pasisveikindamas linktelėjo man galva. Aš iš karto sėdau valgyti priešpiečių, o po kelių minučių mano pavyzdžiu pasekė ir Mel.

Apgaubti nejaukios tylos mes patys pasiėmėme siūlomų užkandžių: aš į lėkštę prisikroviau didelę krūvą maisto, o Mel pasitenkino vos pora šaukštų. Kai Gajus su Hoilu išėjo iš kambario, aš atsisukau ir kreipiausi į Mel:

— Apie ką jie čia šnekėjosi?

Ji skubriai į mane žvilgtelėjo ir tik papurtė galvą. Mel aiškiai nenorėjo apie tai kalbėtis. Supratau, kad ji tikriausiai dar neatsigavo, tad nenorėjau jos kvosti. Tad klestelėjau ant kėdės ir ėmiau valgyti.

Tarpduryje išniro Ingrida.

— Štai kur jūs, — apsidžiaugė ji. — Mirštu iš bado.

— Šitą jausmą ir aš puikiai pažįstu, — atsakiau. — Vaišinkis.

Ingrida taip ir padarė.

— Ar policija vis dar čia? — paklausiau jos patenkintas, kad atsirado žmogus, su kuriuo galiu pasikalbėti. — Sode nė vieno iš jų nemačiau.

— Policininkai jį šukavo visą rytą, — atsiliepė ji. — Gal jau baigė, o gal — tiesiog pietų pertrauka.

— O ar matei Tonį?

— Jis dabar šnekasi su kažkokiu kostiumą vilkinčiu prancūzu. Man atrodo, Patrikas Hoilas parūpino jam advokatą.

— Maniau, kad Hoilas pats advokatas.

— Galbūt ir taip. Bet anas, matyt, užsiima kriminalinėmis bylomis. Kaip suprantu, juodu kiekvienas dirba visai skirtingose teisės srityse.

— Kaip manai, ar tai Tonis ją nužudė?

— Ir tu, ir aš galime tik spėlioti. Ir vis dėlto prancūzų policininkai mano, kad tai padarė jis. Laikykis, vienas kaip tik ateina.

Pakėliau akis. Mūsų link žingsniavo Sovilis. Kai supratau, kad jo žvilgsnis įbestas į mane, man širdis į kulnus nusirito.

— Pone Leinai, kai baigsite savo priešpiečius, paprašyčiau eiti su mumis.

— O kam aš jums reikalingas? — pralemenau.

— Mums reikia apieškoti jūsų kambarį. Be to, nuo drabužių, kuriuos dėvėjote vakar popiet, mes norėtume paimti kelis pavyzdžius. Taip pat mums reikia jūsų pirštų atspaudų. O paskui kviečiu jus važiuoti su mumis į nuovadą.

— Į nuovadą? — Sovilio tonas man nepatiko. — Kodėl norite, kad važiuočiau su jumis į policijos nuovadą?

Sovilis metė skubrų žvilgsnį į Ingridą ir Mel. Jis krenkštelėjo ir paaiškino:

— Mums reikia paimti mėginius.

— Kokius mėginius? — neištvėriau, o inspektoriaus neryžtingumas tik sustiprino negerus mano įtarimus.

Sovilis vėl pažvelgė į merginas.

— Sužinosite, kai nuvažiuosite į nuovadą.

Ir jis nuėjo, vėl palikęs mus prie stalo vienus. Mel tebebuvo paniurusi ir užsisklendusi savyje. Bet Ingrida, atrodo, vos tramdė beprasiveržiantį juoką.

— Kas yra? — paklausiau.

— Man atrodo, žinau, kokių mėginių jiems reikia, — pratarė Ingrida.

— Kokių?

— Jie nori gauti tavo spermos, — tėškė ji.

Aš susiraukiau:

— O Dieve!

Netrukus grįžo Sovilis ir paragino mane greičiau baigti priešpiečius.

— Gerai pasilinksmink, — mudviem su inspektoriumi išeinant iš kambario tarstelėjo Ingrida.

Nuokalnėn besileidžiančiais ir staigius vingius darančiais keliais policininkas nusivežė mane į nediduką Boljė prie Mero miestelį. Važiavome gatvėmis, kurių šaligatvius abiejose pusėse dengė tentai ir uždangos nuo saulės, o po jomis buvo įsikūrusios parfumerijos, brangių moteriškų drabužių parduotuvėlės, taip pat galerijos, grožio salonai, viliojantys šaligatviais žingsniuojančius turistus užsukti į vidų. Visur žydėjo medžiai. Miestelio fone į viršų kilo aukštų pilkšvų uolų siena. Ant jų iš tolo ir aiškiai buvo matyti „Les Sarrasins“ rezidencija, o už jos — vaiskus mėlynas dangus.

Nacionalinė žandarmerija buvo įsikūrusi nuskurusiame pastate šalia geležinkelio stoties. Viduje vaizdas irgi buvo apgailėtinas: linoleumu išklotos grindys, skelbimai su užsilanksčiusiais kampais, praktiški metaliniai ir iš medienos drožlių plokščių pagaminti baldai. Dar gerai, kad Ingridos spėjimas, kokių būtent mėginių jiems iš manęs reikia, nepasitvirtino, bet neabejojau, kad ji buvo teisi aiškindama man, kam policija tuos mėginius ims. Gydytojas nuo vidinės mano skruosto pusės paėmė seilių tepinėlį, man iš rankos pritraukė pilną švirkštą kraujo, be to, paėmė po kelis plaukus nuo galvos ir — kaip nemalonu — nuo gaktos.

Mes kaip tik buvome beišeiną iš pastato, kai prie jo privažiavęs sustojo automobilis. Iš jo išlipo Sovilis, dar vienas jo detektyvas, o paskui jį — dar du asmenys: Tonis ir Patrikas Hoilas. Tonis atrodė pavargęs ir liūdnas. Prieš jam įeinant į nuovadą, mūsų žvilgsniai trumpam susitiko. Tame žvilgsnyje tvykstelėjęs priešiškumas privertė mane krūptelėti.

Viskas atrodė taip, tarsi jam dabar tektų atsakyti į kelis labai keblius klausimus.

14

Vos grįžęs į „Les Sarrasins“ vilą, tuoj pat patraukiau į savo kambarį ir atsiverčiau „Karą ir taiką“. Tačiau šį kartą negalėjau stačia galva panirti į knygos puslapius ir užsimiršti. Vis nesilioviau galvojęs apie Tonį.

Ar tai jis nužudė savo žmoną? Tikriausiai. Jis turėjo motyvą, ir aš, o ne kas kitas, jam jį parūpinau. Jis vidury nakties rado Dominykos lavoną. Pagaliau pats mačiau, kad jis buvo atvežtas į policijos nuovadą kvotai. Ar Tonis man atrodė panašus į žmogų, kuris galėtų ką nors nužudyti? Nė nenutuokiau, kaip turėtų atrodyti tikras žudikas. Be jokios abejonės, Tonis buvo žavus. Dėl šios jo savybės buvau toks pat tikras kaip ir dėl to, kad niekada Toniu nepasitikėčiau. Bet niekaip negalėjau įsivaizduoti, kad jis būtų galėjęs nužudyti Dominyką.

Nors pastarasis susitikimas su Gajumi buvo labai nemalonus, šitam vaikinui aš vis tiek jaučiau gailestį. Žinojau, kaip jis žavėjosi savo tėvu ir kaip sunku jam buvo susitaikyti su mintimi, kad Tonis galėtų būti žudikas. Buvau jam pernelyg griežtas.

Ouvenui irgi buvau griežtas, bet dėl to nesukau sau galvos.

Į miegamojo duris kažkas tyliai pasibeldė. Ingrida kyštelėjo galvą į kambarį ir pasiteiravo:

— Na, kaip sekėsi kelionė į policijos nuovadą?

— Buvo siaubinga.

— Klausyk... Atsiprašau, kad anksčiau tave dėl to erzinau. Negerai pasielgiau. Mudvi su Mel nusprendėme šio to išgerti. Gal ir tu norėtum?

Paleidau iš rankų knygą, ir ji dunkstelėjo ant grindų šalia lovos.

— Taip, — pasakiau, — norėčiau.

Nužingsniavau paskui Ingridą į terasą, kur, susiradusi pušies metamą pavėsį, prie stalo vienui viena sėdėjo Mel. Priešais ją stovėjo dvi taurės, į kurias iki pusės buvo pripilta kažkokio skaidraus skysčio ir primesta ledo gabalėlių. Nuėjau atsinešti alaus. Į degtinę su toniku negalėjau nė pažiūrėti: degtinė man priminė dalykus, kuriuos norėjau kuo greičiau pamiršti.

— Policijos nuovadoje mačiau Tonį, — pratariau siurbtelėjęs pirmą gurkšnį alaus.

— Aha. Jie sakė, kad nori jo dar šio to paklausti, — atsiliepė Ingrida. — Neatrodė, kad Tonis būtų labai išsigandęs.

— O ką sakė Gajus?

— Nieko. Bet atrodė susirūpinęs.

— Galiu lažintis, kad jis nervinasi.

Nepaisant viso to, kas čia atsitiko, saulė švietė skaisčiai kaip visada. Pernelyg skaisčiai. Mel slėpė akis po tamsiais akiniais. Negalėjau jos dėl to kaltinti. Ji gana daug gėrė.

— Ar viskas gerai? — švelniai jos paklausiau.

Žinojau, kad klausimas visiškai kvailas, bet norėjau parodyti, jog man ne tas pats, kaip ji jaučiasi.

Ji šniurkštelėjo ir pasitrynė nosį. Visai neseniai verkė.

— Nepasakyčiau. O kaip tu?

— Irgi šiaip sau.

Mel metė į mane neryžtingą žvilgsnį ir pratarė:

— Tau tai buvo pirmas kartas, ar ne?

Aš linktelėjau galva.

— O tau?

— Man irgi.

— Nekokia pradžia, ką? — pasakiau.

Mel nusijuokė:

— Tai jau tikrai. Tiek metų visiems sakau „ne“, tausoju save tinkamam vaikinui, o paskui nueinu ir padarau tai su penkiasdešimtmečiu iškrypėliu.

— Su gana gerai atrodančiu penkiasdešimtmečiu iškrypėliu, argi ne tiesa?

— Ne tai svarbiausia. Svarbiausia, kad pagal amžių jis man į tėvus tiktų. Kaip tik tai mane ir baugina. Gal aš tapsiu viena iš tų apgailėtinų merginų, kurios medžioja dvigubai už save vyresnius vyrus, nes giliai širdyje nori susigrąžinti savo tėvą?

— Ar tavo tėvai išsiskyrę?

Mel tylomis linktelėjo galva ir tarė:

— Prieš dvejus metus mano tėvas susidėjo su savo sekretore ir išėjo iš namų.

— Užjaučiu.

— O tavo tėvai?

— Ne, jie neišsiskyrę. Atrodo, jie laimingi, kad turi vienas kitą. Bet, tiesą sakant, Dominyka nė kiek nepanaši į mano motiną.

— Ji apskritai nepanaši į motiną, argi ne?

— Keista, — pasakiau, — bet man ir anksčiau buvo sunku įsivaizduoti ją kaip realų, žeme vaikščiojantį žmogų, o juo labiau dabar, kai ji mirė.

— Taip, — vėl prabilo Mel, — kai žmogus miršta, jį tikrai nesunku pamiršti, — ji papurtė galvą. — O jei Tonis tikrai ją nužudė? Juk vos prieš parą aš turėjau su juo santykių, — jos veidą iškreipė pasišlykštėjimo grimasa, kaip supratau, pasišlykštėjimo ir savimi, ir Toniu.

— Nebūk sau tokia griežta, — įsiterpė Ingrida. — Jūs abu tapote aukomis dviejų suaugusiųjų, puikiai mokančių manipuliuoti kitais žmonėmis. Tonis mėgino įrodyti, kad vilioti merginas moka geriau nei jo sūnus. Dominyka siekė atkeršyti. Tai nebuvo jūsų kaltė.

— Žinoma, kad aš pati kalta, — nenusileido Mel. — Juk pati leidausi. Iš esmės buvau nusikaltimo bendrininkė. Visa tai atrodė romantiška, jaučiausi besielgianti kaip suaugusi moteris. Maniau, kad galiu valdyti padėtį, — jos skruostu nusirito ašara. — O žinai, kas blogiausia, Deividai?

— Kas?

— Man tikrai labai patinka Gajus. Jau buvau beveik apsisprendusi, kad jis ir bus tas vaikinas, su kuriuo... Na, supranti? Po to, kas nutiko, tik dar skausmingiau suvokiau, kaip jis man patinka. O dabar jis, aišku, su manimi net nesikalbės. Jis daugiau niekada nepratars man nė vieno žodžio, — tarė Mel stengdamasi susitvardyti, kad vėl nepradėtų ašaroti.

Man ir vėl beliko tik stebėtis, kaip Gajus sugeba patraukti merginų dėmesį. Negana to, ši mergina aiškiai jautė ne vien paviršutinišką fizinį potraukį. Ar jis tai žinojo? Ar jam tai rūpėjo?

— Ir aš esu beveik tikras, kad praradau draugą, — prisipažinau. — Jei, žinoma, jis apskritai kada nors buvo mano draugas. Kai šį rytąjį mačiau, jis baisiai pyko ant mūsų visų: ant tavęs, ant manęs, ant savo tėvo.

— Pasakysiu tau, ką aš manau, — vėl prabilo Ingrida. — Per pastarąsias dvi dienas jums teko patirti daug bloga. Bet mes dar jauni. Mums tai bus gera pamoka. Negalite užsikrauti kaltės ir leisti, kad ji graužtų jus visą likusį gyvenimą. Tų dviejų žmonių — Tonio ir Dominykos — gyvenimas buvo visiškai sumautas. Bet negalite leisti, kad jie sugadintų ir jūsiškius.

Ji, žinoma, buvo teisi, bet mudu su Mel vis tiek dar tebeslėgė sunki kaltės našta.

Tą dieną policininkai sugrįžo dar kartą, nes norėjo vėl su mumis susitikti. Jie paprašė leisti apžiūrėti batus, kuriuos mes vakar vakare avėjome. Spėjau, kad jie rado bato įspaustą pėdsaką. Kažin ar tai galėjo jiems bent kiek padėti, nes, kiek prisimenu, po sodą mes visi nemažai slampinėjome. Bet batus, kuriais tą vakarą buvau apsiavęs, jiems atidaviau.

Tonis nesirodė. Tikriausiai jis tebesėdėjo policijos nuovadoje ir atsakinėjo į pareigūnų klausimus. Gajus visą popietę ir vakarą mūsų aiškiai vengė, o Ouvenas užsidarė savo kambaryje ir žaidė su savo nešiojamuoju kompiuteriu. Užtat matėme Hoilą. Daugiausia laiko jis praleido kažkuriame iš antro aukšto kambarių drauge su Gajumi, bet prieš išeidamas svetainėje netikėtai susidūrė su Indrida, Mel ir manimi.

Jis vilkėjo dukslų gelsvai rudą kostiumą, buvo pasirišęs kaklaraištį, o ant jo plačios kaktos, matyt, nuo nepabaigiamo lakstymo laiptais aukštyn žemyn, tviskėjo prakaito lašeliai.

— Tikiuosi, Migelis gerai jumis rūpinasi? — užkalbino mus Hoilas.

— Labai gerai, — atsakė Ingrida.

Tuo, kad moka portugališkai, ji šį tarną tiesiog sužavėjo, ir jis, norėdamas atsidėkoti, rūpinosi, kad mums nieko netrūktų.

— Gerai, labai gerai. Jei turėsite kokių sunkumų, kreipkitės į mane. Bet neabejoju, kad vakare Tonis grįš.

— Pone Hoilai... — jau beišeinantį sulaikė jį Ingrida.

— Taip? — suraukė kaktą jis. Hoilas buvo labai užsiėmęs.

— Gal galėtumėte mums papasakoti, kaip vyksta bylos tyrimas? Mes čia sėdime ir nieko nežinome.

— Suprantama, — nenoriai sutiko Hoilas ir prisėdo ant fotelio krašto. — Kaip jau žinote, dabar policininkai apklausia Tonį. Bet jie jo dar nesuėmė, ir nemanau, kad ketintų tai padaryti. Tonis nekaltas, ir aš neabejoju, jog mums pavyks tai įrodyti.

— Kaip? — įsiterpiau aš. — Ar jis turi alibi?

— Taip. Tik... nelabai garbingą, — tikriausiai jį Toniui suteikė koks nors draugelis iš Nicoje esančio viešnamio, apie kurį užsiminė Gajus, pamaniau. — Ne, mes... — Hoilas akimirką susvyravo, — mes jam rasime kitą alibi.

— Tai kas galų gale nužudė Dominyką? — neiškentė Ingrida.

— Tikriausiai vagis. Kažkas vidurnaktį įsilaužė į namus, pavogė kelis papuošalus ir netyčia ją pažadino. Kai Dominyka įsibrovėlį pamatė, šis uždusino ją pagalve. Ji buvo susileidusi heroino, tad tikriausiai buvo apsvaigusi ir sunkiai orientavosi.

— Vadinasi, iš Dominykos kambario dingo papuošalų? — paklausiau.

— Taip. Keli daikčiukai, kuriuos ji nešiodavo kasdien. Bet ir jie buvo verti kelių šimtų tūkstančių frankų.

— Ar policijos pareigūnai įsitikinę, kad ji buvo uždusinta?

— Buvo atliktas lavono skrodimas. Jos kraujyje ekspertai rado heroino, bet ne tiek, kad būtų galima kalbėti apie perdozavimą. Ji mirė dėl to, kad užduso. Be to, trūksta pagalvės užvalkalo.

— Ką tai reiškia?

— Tai reiškia, jog žudikas jį pasiėmė, o vėliau, matyt, išmetė, nenorėdamas, kad policija rastų kokių nors pėdsakų. Žinoma, visa tai jis padarė po to, kai užmetė pagalvę Dominykai ant galvos ir ją uždusino.

— Ar numanote, kodėl policininkai norėjo apžiūrėti mūsų batus?

— Tiesą sakant, ne. Bet gerai, kad jie tikrina ir kitas nusikaltimo versijas. Tikriausiai susiprato, kad tampo ne tą žmogų, — jis papurtė galvą. — Aš vis dar negaliu patikėti, jog Dominyka nužudyta. Man atrodo, kad tai — tik šiurpus sapnas. Mudu su Toniu kartais irgi apsipykdavome, bet kad šitaip...

Aš pritariamai linktelėjau galva. Man irgi buvo sunku patikėti, jog visa tai vyksta iš tikrųjų.

Hoilas užmetė akį į savo rankinį laikrodį.

— Turiu grįžti į Boljė. Radau Toniui advokatą, kurio kasdienė duona — kaip tik tokios bylos. Nicoje geresnio už jį nėra. Bet noriu įsitikinti, kad jie neketina palikti jo nuovadoje per naktį.

Jis nerangiai pakilo nuo fotelio ir išėjo.

Kaip ir reikėjo tikėtis, po valandos jis grįžo drauge su iš pažiūros visai nuo kojų nusivariusiu Toniu. Nepratarę mums nė žodžio, vyrai užsidarė darbo kambaryje. Akivaizdu, kad policija Tonio dar galutinai nepaleido.

Nuėjau į savo kambarį ir atsiguliau į lovą, bet nemiegojau, o skaičiau knygą. Apie vienuoliktą valandą pasirodė Gajus. Nė nepasisveikinęs jis greitai nusirengė ir įsliuogė į savo lovą.

Skaičiau toliau.

Po minutės kitos Gajus pasikėlė, alkūne pasirėmė į čiužinį ir pervėrė mane nuožmiu žvilgsniu:

— Išjunk tą sumautą šviesą, Leinai.

Išjungiau ją naktį užmigau dar negreit.

Mane pažadino smarkus beldimas į duris. Pramerkiau akis ir pamačiau, kaip atsilapojo durys. Tai buvo Sovilis ir du uniformuoti žandarai. Jam iš už nugaros į kambarį plūdo rytmečio šviesa.

— Kas čia dabar... — susierzinęs pašoko Gajus.

Šokčiojantis Sovilio žvilgsnis ėmė slysti mūsų kambario grindimis ir staiga sustojo prie poros sportbačių. Priėjęs jis pakėlė vieną batą ir žvilgtelėjo į jo padą.

— Ar jie “jūsų? — paklausė jis Gajaus.

— Hm... Taip.

— Apsirenkite. Važiuosite su mumis į nuovadą. Jūs suimtas.

Gajus atsisėdo lovoje:

— Ką?!

— Pats girdėjote.

— Juk tai gryna kvailystė! — šoko protestuoti Gajus. — Jūs neturite jokio pagrindo manęs suimti. Aš nieko nenužudžiau!

Sovilis grybštelėjo lovos kojūgalyje ant atkaltės kabančius drabužius, švystelėjo juos Gajui ir paliepė:

— Renkitės!

Gajus išsiropštė iš lovos ir ėmė rengtis, visą laiką piktai žvilgčiodamas į Sovilį.

Sovilis prancūziškai kažką burbtelėjo jam už nugaros stovinčiam žandarui. Šis išsitraukė antrankius ir mostu parodė Gajui, kad ištiestų į priekį rankas. Gajus stovėjo įbedęs akis į antrankius, tarsi tik dabar suvokęs, kas jam nutiko, ir lėtai, kaip jam ir buvo liepta, ištiesė rankas. Antrankiai buvo uždėti jam ant riešų, o paskui trakštelėjo ir jau buvo užrakinti.

— Sėkmės, — tarstelėjau aš.

Gajus atsigręžė į mane. Pirmą akimirką pamaniau, kad jis ir vėl nekreips į mane dėmesio. Bet jis vis dėlto prabilo:

— Tai visiška nesąmonė. Jie prieš mane neturi jokių įrodymų.

— Bus matyti, — tarė Sovilis, o žandaras paėmė Gajų už parankės ir išvedė iš kambario.

15

1999-ųjų gegužė, Veipingas, Londonas

— Na, kaip tau vakar vakare sekėsi? — paklausė Gajus.

Gajus, Ouvenas ir aš kaip tik buvome susirinkę ankštame Veipinge esančiame bute imtis darbo. Buvo trečiadienis, išaušęs po antradienio, kuris mums buvo toks svarbus.

— Ne kažin kaip. Tai tikras zoologijos sodas. Negalėjau nė žodelio įterpti.

— Kiek vizitinių kortelių susirinkai?

— Tik tris.

— Tris?! Tai apgailėtina. Reikėjo tau spraustis ir grūstis, Deivai. Taip lengvai minia nebūtų tavęs sumindžiojusi.

— Netikėtai sutikau žmogų iš vienos investicijų bendrovės, kurį pažįstu dar iš tų laikų, kai dirbau buhalteriu. Šnektelėjau su juo minutėlę kitą.

— Ar jam mūsų verslo idėja patiko?

— Aš jo neklausiau. Kažkaip... buvo nepatogu.

— Nepatogu! O ko, tavo supratimu, tu ten ėjai? Ir ko ten buvo atėjęs jis, kaip manai? — Gajus nutilo ir papurtė galvą. — Taip ir žinojau, kad reikėjo eiti man pačiam, — sumurmėjo.

Akimirksniu užsidegiau pykčiu, bet prikandau liežuvį ir nuleidau galvą. Pykau, nes Gajus buvo teisus. Jaučiausi kaltas ir visiškai niekam tikęs. Šis darbas buvo ne man. Gajus priėmė mane į darbą, kad padėčiau pritraukti investicijų. Jis manimi pasitikėjo. Nenorėjau jo apvilti, ypač dabar, vos pradėjus kurti įmonę.

Apgaubti pykčiu persunktos tylos, mudu su Gajumi dirbome toliau. Ouvenas, žinoma, irgi darbavosi tylėdamas, bet tai nebuvo naujiena. Besėdint mažame bute, virš valgomojo stalo, kurį dalijomės su Gajumi ir naudojomės kaip rašomuoju, ėmė tvenktis įtampa, ir mes jautėme, kaip ji vis stiprėja.

Nusprendęs kaip nors kompensuoti savo vakarykštę nesėkmę, išsiunčiau mūsų verslo planą visiems trims investuotojams, su kuriais vakar kalbėjausi, įskaitant ir Henrį. Tiesa, sugaišau nemažai laiko, kol parašiau jam laišką, kurį pridėjau prie siunčiamo projekto. Iš pradžių truputį paflirtavau ir pribėriau įmantrių paaiškinimų, kodėl nepraėjus nė parai po to, kai tvirtinau jam priešingai, man staiga vis dėlto prireikė finansavimo, o paskui išklojau visą tiesą, ir tai buvo bene geriausia laiško dalis. Tiesiog vakar vakare neatrodė, kad Henris labai norėtų klausytis dar vieno žodžiu paskubomis dėstomo verslo plano.

Paskui pasižvalgiau po Britų investicijų bendrovių asociacijos tinklalapį, susiradau dar tris pavardes, kurios man pasirodė tinkamos, ir tiems žmonėms taip pat išsiunčiau mūsų verslo plano kopijas.

Dabar man beliko tik laukti ir žiūrėti, kas iš to išeis.

— Kavos? — gerą valandą tylėjęs pagaliau pravėrė burną Gajus.

— Ačiū, — atsakiau.

Po poros minučių jis grįžo nešinas puodeliu.

— Atleisk, kad taip tave užsipuoliau, — atsiprašė jis. — Žinau, kad padarei, ką galėjai, — Gajus nusišypsojo tokia šypsena, lyg sakytų: „Na, mes ir vėl draugai?“, ir jai tiesiog nebuvo įmanoma atsispirti.

— Ne, tu teisus. Tikriausiai ten reikėjo eiti tau. Tu būtum pasiekęs daugiau nei aš.

— Kitą kartą eisiu aš.

Jis siurbčiojo kavą. Buvau labai patenkintas, kad įtampa šiek tiek nuslūgo. Butas buvo pernelyg mažas, kad galėtume leisti jai tvyroti jame.

— Galiu lažintis, kad niekada neatspėsi, ką dar vakar sutikau, — pratariau aš.

— Ir ką gi?

— Mel.

— Mel Dyn?

— Tik vieną tą Mel ir pažįstu.

— Nagi, nagi, — pasakė Gajus. — Prisimenu ją. O kaip ji dabar atrodo? Ar labai pasikeitė?

— Truputį paseno.

— Bet juk jos visos sensta. O kaip atrodo jos žavingos krūtys?

— Jos vis dar tokios pat kaip buvo.

— Tai gera naujiena. Jos visuomet buvo kaip etalonas.

— Ji vis dar dirba teisininke, — paaiškinau. — Ir, atrodo, daug dirba su naujai besikuriančiomis interneto įmonėmis. Ką tik faksu nusiunčiau jai mūsų akcininkų sutartį. Prisimeni, sakiau, kad man ten ne viskas patinka?

— Tu nusiuntei ją Mel?

— Ji sakė, jog užmes akį, o paskui pas mane užeis.

— Laiko gaišimas.

— Na, pažiūrėsime, — atšoviau ir pajutau, kaip mane vėl užplūsta pykčio banga, bet laiku ir sėkmingai susitvardžiau.

Tai nebuvo laiko gaišimas. Pavakare paskambino Mel.

— Tu buvai teisus, — tarė ji. — Manau, kad tame dokumente yra kelios rimtos spragos. Tokia sutartis tiktų nebent smulkiai įmonei, kurioje yra vos pora akcininkų. Bet bendrovei, kuri ketina plėstis ir būti finansuojama investicijų bendrovių, šita sutartis — tikra katastrofa.

— Hm... Nori pasakyti, kad ji... „netampri“? — paklausiau, prisiminęs vieną iš Ouveno vartojamų žodelių.

Mel nusijuokė.

— Būtent, — tarė ji. — Matau, kad jau išmokai profesinę leksiką.

— Vieną kitą žodį. Bet ar negalėtume tos sutarties pakeisti vėliau, kai gausime šiek tiek daugiau pinigų?

— Galėtumėte, bet vėliau tai padaryti bus gana keblu. Būtų daug geriau jau iš pat pradžių turėti tinkamą sąrangą.

— Ar galėtum sudaryti geresnę sutartį?

— Aišku. Bet pirmiausia turiu pamatyti ir kitus dokumentus. Be to, tikriausiai turėsiu paprašyti tavęs atlygio.

— Ką tu manai apie darbą kartu su Gajumi? — paklausiau kiek galėdamas prislopinęs balsą.

Kelias akimirkas ragelyje tvyrojo tyla. Pagaliau ji atsiliepė:

— Juk tu jau dirbi.

— Tiesa, dirbu.

— O ar tau patinka?

— Taip, — atsakiau.

— Tai gerai. Jeigu tau patinka, tai, matyt, ir aš galėsiu su juo dirbti.

— Puiku. Leisk man su juo šnektelti. Po poros minučių aš tau paskambinsiu.

— Taip, būtent tai aš ir vadinu greitu apsisprendimu, — tarė Mel.

Aš padėjau ragelį ir atsigręžiau į Gajų.

— Didžiąją dalį pokalbio aš girdėjau, — pareiškė jis.

— Mūsų akcininkų sutartis — skylėta.

— Taip sako Mel?

— Taip sako Mel.

— Ar tu ja tiki?

— Taip.

— Ir ką gi, tavo manymu, mums dabar daryti?

— Manau, kad mums reikėtų atsisakyti anos teisininkų šutvės paslaugų ir pasamdyti ją.

Gajus paniekinamai prunkštelėjo:

— Dėl Dievo meilės, bet juk tai — Mel! Jos galva tuščia kaip puodynė. Juk visi tai žino.

— Prisimenu, kad mokykloje ji, rodos, buvo gana protinga. Tik dėjosi esanti tuščiagalvė.

— Ką gi, tuomet ji mane, matyt, apkvailino.

— Akivaizdu.

Gajus atsiduso ir paklausė:

— Ar tu tikras, kad tai gera mintis?

Aš tylomis linktelėjau.

Mes buvome komanda. Apie akcininkų sutartį aš išmaniau daugiau nei jis. Staiga man pasidarė labai svarbu, kad Gajus parodytų man, jog tai supranta.

Jis minutėlę patylėjo. Pagalvojo. O tuomet nusišypsojo ir tarė:

— Paskambink jai.

Pagaliau Gajui pavyko pagauti Torsteną. Jis išskrido į Hamburgą, susitaręs pasimatyti su Torstenu vėlyvą popietę, ir tas susitikimas, ko gero, turėjo užsitęsti iki vėlyvos nakties. Bet visa tai buvo iš anksto apmesto plano dalis.

Rytojaus rytą pasitikau Gajų Sičio oro uoste. Pamačiau jį išeinantį iš atvykstančiųjų terminalo. Po praeitos nakties nuotykių jis atrodė pavargęs, bet vis dėlto patenkintas šypsojosi.

— Ar Torstenas sutiko?

— Galutinai dar ne, bet, atrodo, sutiks.

— Kaip suprasti „galutinai dar ne“? Jis sutiko ar ne?

— Nusiramink, Deivai. Viskas gerai. Jam mūsų verslo planas patiko. Labai patiko. Bet pinigai, kuriuos jis ketina investuoti, priklauso šeimos verslui. O tai reiškia, kad šiam sandoriui turi pritarti jo tėvas.

— O kokia tikimybė, kad jis sutiks?

— Anot Torsteno, nebus jokių problemų.

— Tikiuosi, kad Torstenas neklysta. Kokios sumos galime tikėtis?

— Penkių milijonų Vokietijos markių.

— Turėtų pakakti, — penki milijonai markių buvo beveik du milijonai svarų sterlingų. Ne tiek daug, kiek tikėjomės gauti, bet pakankamai, kad galėtume judėti į priekį. — Taip, tokios sumos visiškai užteks.

Gajus dar plačiau nusišypsojo ir paklausė:

— Gal pasižvalgykime, ar kur nors oro uoste negalėtume nusipirkti butelio šampano, kaip manai?

Dabar, kai pinigai, galima sakyti, jau gulėjo mūsų kišenėje, Gajus nekantravo, kada galės veikti. O aš nebuvau toks tikras, ar sulauksime investicijos. Prisiminiau Torsteną dar iš mokyklos laikų. Tada jis buvo keistokas, toks tikriausiai ir liko. Bet, Gajaus manymu, tai buvo rizika, kurią turėjome prisiimti. Galų gale, jei Torstenas pasitrauks, mes vis dar galėsime tikėtis gerų žinių iš pustuzinio galimų investuotojų, kuriems buvome išsiuntinėję savo verslo planą.

Gajus mane perkalbėjo ir įtikino. Žinojau, kad turiu pakeisti senąjį savo nusistatymą ir į riziką imti žvelgti visai kitaip. Šioje pradinėje „Ninetyminutes“ gyvavimo stadijoje turėjome rizikuoti.

Pradėjome ieškoti darbuotojų. Norėjome rasti mažmeninės prekybos specialistą, kuris galėtų organizuoti prekybą internetu. Ouvenui su Gazu taip pat reikėjo pagalbininkų. Be to, ieškojome patalpų, kuriose galėtume įkurti savo biurą ir dirbti visi kartu. Veipinge esančiame Gajaus bute Gazui jau nebuvo vietos, todėl jis dirbo Hemel Hempstyde, o ryšį su mumis palaikė elektroniniais laiškais. Visi supratome, kad ilgainiui toks bendravimo būdas taps neefektyvus, ypač kai bendrovėje pradės dirbti daugiau žmonių. Tad pradėjome ieškoti patalpų įmonės biurui.

Netrukus pas mus užsuko Mel ir atnešė naują akcininkų sutartį, kurioje kai kurie straipsniai buvo pakeisti. Ji nusprendė, jog užsuks į Veipinge esantį butą ir pataisytą sutartį atneš mums pati. Atidaręs buto duris nustebau, kad ji šviesiai nusidažė plaukus. Be to, ir apsirengusi ji buvo ne tokio griežto stiliaus drabužiais kaip tą vakarą, kai atsitiktinai sutikau ją „Pirmojo antradienio“ susitikime.

— Labai gražiai atrodai, — pasakiau mintyse svarstydamas, ar tik ne dėl Gajaus ji bus taip pakeitusi savo išvaizdą.

— Ačiū. Žinojau, kad turiu kažko imtis, bet nusikirpti taip trumpai kaip tu vis dėlto nesiryžau.

— Man tuoj vėl reiks užsukti į kirpyklą, — pasakiau, pirštais persibraukdamas per dabar jau pusės colio ilgio plaukus.

— Sveikas, Gajau, — įžengusi į svetainę-biurą tyliai pasisveikino ji.

— Mel! Malonu tave matyti! Deivas sakė, kad tu kaip tik ta teisininkė, kokios mums reikia. Be to, atrodo, dokumentai mums dar ir nemokamai pristatomi į namus, — jis skubiai prie jos priėjo ir pakštelėjo į abu skruostus.

Mel veidas švytėte švytėjo.

— Susitikti su klientais akis į akį — tai pagrindinis mano darbo principas.

— Puiku. Pavedžiočiau tave po biurą ir jį parodyčiau, bet, tiesą sakant, jis kaip tik čia, kur dabar stovime. Ten Ouvenas. Ouvenai, pamojuok ranka gražiajai poniai.

Ouvenas, neatitraukdamas akių nuo monitoriaus ekrano, kilstelėjo ranką.

— Štai jūsų sutartis, Deividai, — tarė Mel, traukdama iš portfelio voką. — Tikiuosi, kad iš karto pastebėsi, kur ir kaip pataisiau ir patobulinau senąjį dokumentą.

Aš paėmiau popierius.

— Gal nori puodelio arbatos ar ko kito? — pasiūliau.

Mel kelias akimirkas padvejojo, žvilgtelėjo į Gajų, paskui — į savo rankinį laikrodį ir tarė:

— Ačiū, ne. Manęs dar laukia susitikimas Vest Ende. Geriau jau eisiu.

— Man rodos, sakei, kad ji pražilusi, — vos tik Mel uždarė laukujės duris, mestelėjo Gajus.

— Tai buvo praeitą savaitę.

— Bet dėl jos krūtinės buvai teisus.

— Lyg ir prisimenu tave pasakojus, kad santykių su moterimis atsisakei?

— Taip, bet juk tai — tik Mel. Jos vizitas man atrodo truputį keistas. Ji sukorė tokį ilgą kelią, o pabuvo vos dvi minutes. Juk dokumentus galėjo atsiųsti ir per kurjerį.

— Mhm... — numykiau aš.

— Na, tiek to. Svarbiausia, kad ji būtų gera teisininkė.

Taip ir buvo. Naujuosiuose dokumentuose neradau nė menkiausios spragos. Kadangi Torstenas senųjų popierių dar nebuvo pasirašęs, per kurjerį į Hamburgą išsiunčiau jam naująją akcininkų sutartį. Gajaus nė kiek nejaudino, kad Torstenas vis neatsiliepia, bet aš nedaviau Gajui ramybės ir vis kartojau, kad reiktų jį susirasti ir priremti prie sienos. Prieš persikeldami į naująjį biurą ir imdami kas mėnesį mokėti savo darbuotojams atlyginimus turėjome būti tikri, kad žadėtieji pinigai tikrai bus. Bet Gajui nesisekė. Ištisą savaitę Torsteno nebuvo mieste.

Mums nusišypsojo sėkmė ir pavyko rasti tinkamų darbuotojų. Žiniasklaidoje dirbantys žmones ėmė pastebėti, kad rinkoje kyla didžiulė interneto įmonių kūrimosi banga, ir, pasinaudoję ja, jie norėjo nuplaukti kuo toliau. Gazas atsivedė į bendrovę jauną sporto žurnalistą, vardu Neilas, dirbusį kažkokiame Vidurio Anglijos regioniniame laikraštyje. Ouvenas nežinia iš kur ištraukė žmogų, kuriam suteikė malonę ir sutiko drauge su juo dirbti, — Sendžėjų, futbolu kliedintį programuotoją. Be to, pasirašėme darbo sutartį su Erne Kesler, kuri tapo Mažmeninės prekybos skyriaus viršininke. Ji buvo Gajaus draugo pažįstama, turėjo amerikietišką verslo magistrės diplomą ir porą metų jau buvo dirbusi „Adidas“ bendrovės filiale Vokietijoje. Ji mums pasirodė bauginamai kvalifikuota.

Mudu su Gajumi supratome turintys per daug vadų ir nė vieno paprasto indėno, tad paskambinau į „Gumey Kroheim“ banką savo senajai sekretorei. Tiesą sakant, ji nebuvo asmeninė mano sekretorė, — ji padėjo visai mūsų maždaug aštuonių žmonių juokdarių komandai. Ji buvo australe, vardu Mišelė. Jos dėmesys smulkmenoms, pastabumas ir malonus būdas buvo padarę man nemenką įspūdį. Ir nors draugai nebuvome, bendraudamas su ja visuomet stengiausi parodyti deramą pagarbą, o dauguma naujajame „Leipziger Gumey Kroheim“ banke dirbančių mano kolegų su sekretore elgėsi toli gražu ne taip mandagiai. Kai pasakiau jai, kad „ninetyminutes.com“ ieško sekretorės, ji daug nesvarsčiusi nutarė pasinaudoti proga, nors atlyginimas čia buvo gerokai mažesnis.

Paskui radome patalpas biurui. Jos buvo Klerkenvelio rajone, Britono gatvėje. Šalia kaip grybai po lietaus dygo kitos interneto įmonės: vien tame pačiame pastate, kur įsikūrėme mes, jau veikė keturios ką tik savo veiklą pradėjusios bendrovės. Bet techninės sąlygos prisijungti internetą tame pastate buvo puikios, o mums tai buvo labai svarbu. Tačiau geriausia naujiena buvo tai, kad įsikelti galėjome tuojau pat. Tai mums buvo labai paranku, nes kažkur turėjome įkurdinti naujus darbuotojus.

Man paskambino tėvas.

— Tu dar nerealizavai mano čekio.

— Ne, tėti.

— Kodėl?

Giliai atsikvėpiau ir išdrožiau:

— Nemanau, kad tau verta investuoti į „ninetyminutes.com“ įmonę.

Bet mano žodžiai jam, atrodo, buvo nė motais:

— Tokius dalykus sprendžiu aš pats.

— Žinau, bet... Klausyk, kokią sumą, be tų penkiasdešimties tūkstančių, judu su mama dar esate atsidėję?

— Tai — visai ne tavo reikalas. O dabar prašau realizuoti mano čekį. Aš tavimi visada pasitikėjau, Deividai. Dabar atėjo laikas, kai tu turi pasitikėti manimi.

Aš kelias akimirkas padvejojau ir mintyse dar kartą viską apsvarsčiau. Buvau teisus: į šį verslą nebuvo verta sukišti senatvei atsidėtų santaupų. Bet tėvas irgi buvo teisus: turėjau juo pasitikėti. Reikalai tikrai judėjo į priekį. Žinoma, negalėjau garantuoti, jog „ninetyminutes.com“ įmonės laukia didžiulė sėkmė, net nebuvau tikras, ar mums pavyks prisivilioti pirmąjį investuotoją, bet jaučiau, kad viskas bus gerai. O tėvas garantijų nė neprašė.

Atsidusęs tariau:

— Gerai, tėti, jeigu esi įsitikinęs, kad šito nori... Šiandien po pietų realizuosiu čekį. Ačiū.

— Ačiū tau, — padėkojo jis. — Ir sėkmės. Aš tavimi pasitikiu.

— Žinau.

Padėjau telefono ragelį, bet man vis nedavė ramybės jausmas, jog ką tik padariau didžiulę klaidą.

16

1987-ųjų liepa, Žydrasis Krantas, Prancūzija

Sustojęs prie lauko durų žvilgsniu nulydėjau iš kiemo išsukantį policijos automobilį, kuriame sėdėjo Gajus, ir paskui jį sekantį džipą, kurį vairavo Tonis. Viduje ant laiptų išgirdau skubrius žingsnius. Po akimirkos prie manęs prisidėjo ir Mel su Ingrida, vilkinčios sportinius marškinėlius, su kuriais miegojo.

— Kas nutiko? — paklausė Mel.

— Jie jį suėmė.

— Gajų?

Aš tylomis linktelėjau.

— Ak, Dieve mano! — ji ranka užsidengė burną ir išpūtė akis.

Mel tai buvo dar vienas sukrėtimas. Nežinojau, kiek dar tokių smūgių ji būtų galėjusi ištverti.

Papasakojau, kaip viskas vyko ir kaip policininkai suėmė Gajų.

— Negaliu patikėti, kad policininkai jį išsivežė, — tarė ji. — Deividai, tu turi jiems pasakyti, kad jie suklydo.

— Galiu pamėginti. Esu visiškai tikras, kad Gajus nekaltas. Bet abejoju, ar inspektorius Sovilis patikės mano žodžiais.

— Bet kodėl jie apskritai įtaria Gajų?

— Greičiausiai jie kažkur rado bato įspaustą pėdsaką, — įsiterpė Ingrida. — Gajaus pėdsaką.

— Netgi jei policininkai rado tokių pėdsakų, neabejoju, kad viską galima paaiškinti, — pasakiau. — Pagaliau, kodėl Gajus būtų turėjęs žudyti Dominyką?

— Gajus neturėjo jokios priežasties jos nužudyti, — suirzusi atšovė Mel. — Tai tas šunkara Tonis. Matyt, jis čia bus prikišęs nagus.

Staiga Mel klestelėjo į kėdę ir ėmė verkti, — iš pradžių tyliai ir nesmarkiai, bet netrukus įsisriūbavo kaip reikiant ir pratrūko raudoti taip, kad net jos pečiai virpčiojo.

Ingrida pervėrė mane skausmingu žvilgsniu ir apkabino Mel. Ši atrodė visiškai palūžusi. Dėl to aš jos nekaltinau, bet ir padėti niekuo negalėjau. Ingrida išvedė ją laukan, į terasą. Išgirdęs sambrūzdį, po poros minučių tarsi iš niekur išdygo Migelis ir patiekė pusryčius.

Netrukus apsiblaususiomis akimis pasirodė ir Ouvenas.

— Kas čia vyksta? — paklausė jis, paėmė vieną sviestinį ragelį ir godžiai jo atsikando.

Aš jam papasakojau, kas atsitiko.

Jis nustojo kramtęs ir pusiau pilna burna įsistebeilijo į mane, tarsi nesugebėdamas suvokti ką tik mano pasakytų žodžių.

— Velnias, — pagaliau sušnabždėjo.

— Neabejoju, kad netrukus jie Gajų paleis, — pasakiau.

Šiaip ar taip, Ouvenas buvo jaunesnysis Gajaus brolis, ir aš pamaniau, kad jis irgi nusipelno vieno kito paguodos žodžio.

Bet Ouvenas praleido juos pro ausis.

— Kodėl policija jį suėmė? — pasiteiravo jis.

— Man rodos, tai kažkaip susiję su bato pėdsaku, — ir aš vėl papasakojau, kaip elgėsi ir ką sakė pas mus atėjęs Sovilis.

— Velnias, — pakartojo Ouvenas.

Jis atrodė išsigandęs, netgi, galima sakyti, apimtas panikos. Dabar jis neliko niūrus ir abejingas, kaip tąkart, kai policininkai į nuovadą apklausti buvo išsivežę jo tėvą, šį kartą jis reagavo visiškai kitaip. Tačiau, kita vertus, puikiai žinojau, kaip Ouvenas rūpinasi broliu ir kaip yra jam atsidavęs.

— Jie jį paleis, — prabilo Mel, nors jos veidas vis dar buvo drėgnas nuo ašarų. — Turės paleisti.

Ouvenas piktai ją nudelbė ir tėškė:

— O kas tau rūpi, šliundra?

Ji tik sėdėjo įdūrusi akis į Ouveną. Palaužta gėdos ir pasišlykštėjimo savimi, atsakyti ji neįstengė.

— Ouvenai! — įpykęs šūktelėjau aš. — Na kam tu šitaip?!

Bet jis tik susiraukė ir nusliūkino atgal į namą.

Tą dieną rytas prailgo mums visiems. Įsitaisiau terasoje ir visa galva pasinėriau į „Karą ir taiką“: pasiekiau 900-ąjį puslapį ir atkakliai skaičiau toliau. Ingrida sėdėjo greta manęs įnikusi į savo knygą, o Mel nuėjo į savo kambarį prigulti. Ir, žinoma, paverkti.

Sode buvo nejaukiai tylu ir ramu: tą tylą retkarčiais sudrumsdavo tik levandose vienos su kita besivaržančių bičių dūzgimas ir kažkur toli, gerokai žemiau mūsų, riedančių automobilių variklių ūžimas. Gajus vis dar negrįžo. Tonis irgi nepasirodė. Tai, kas svarbiausia, dabar vyko ten, žemai, apšiurusioje Boljė miestelio policijos nuovadoje.

Paskui, kaip tik prieš pietus, išgirdome, kad prie fasadinės namo pusės privažiavo automobilis. Mudu su Ingrida nuskubėjome pažiūrėti, kas sugrįžo. Didžiam mūsų nusivylimui, tai buvo ne Gajus. Parvažiavo Tonis.

Jis įleido mus į namą, nusivedė prie svetainėje esančio baro ir įsipylė didelę porciją džino su toniku.

— Dieve, koks puikus skonis, — gerokai siurbtelėjęs iš stiklinės, pratarė jis. — Toje policijos nuovadoje klientų aptarnavimas toks klaikus...

Paskui išgirdome skubrius, laiptais žemyn lipančio žmogaus žingsnius, ir pasirodė Mel.

— Gal yra kokių naujienų? — paklausė Ingrida.

— Ne, — atsakė jai Tonis. — Gajų jie dar pasiliko.

— Ar jau pateikė jam kaltinimus? — neiškenčiau aš.

— Dar ne. Patrikas sako, kad jie gali laikyti Gajų suimtą ne ilgiau kaip keturias dienas, o paskui vis tiek, dalyvaujant teismo pareigūnui, turi pareikšti jam kaltinimus. Bet nesijaudinkite. Mes jį ištrauksime anksčiau.

— Vis dėlto policija jį areštavo, ar ne? — paprieštaravo Mel. — Vadinasi, jie tikriausiai turi kokių nors įrodymų, kad Gajus kaltas.

— Ten įvyko kažkoks nesusipratimas dėl batų pėdsakų. Patrikas jį ištrauks.

Bet Mel neatrodė tokia tikra.

— O kaip jūs? — pagaliau paklausė ji.

— Aš? Atrodo, mane policija jau paliko ramybėje, — šyptelėjo Tonis.

Šiuo atveju, bent jau man taip atrodė, triumfavo teisingumas. Ir vis dėlto niekaip negalėjau liovęsis galvoti apie tai, kad Tonio išteisinimas tapo įmanomas tik apkaltinus Gajų. Ne ne, aš nė akimirkos nebuvau įtikėjęs, jog Gajus galėjo būti kaltas. Tiesiog netikėjau, kad Prancūzijos policija imsis rimtai narplioti šią bylą, kai galėjo nueiti lengviausiu keliu ir suimti pirmą įtariamąjį, prieš kurį manė turintys šiokių tokių įrodymų.

Tonis nužvelgė mus visus tris. Neatrodė, kad nors vienas iš mūsų džiaugtųsi jį matydamas. Jis atsiduso ir šliūkštelėjo sau dar vieną stiklą gėrimo.

— Jei manęs kas ieškos, būsiu savo darbo kambaryje, — tarstelėjo jis ir išėjo.

— Gaila, kad policija paleido jį, o ne Gajų, — mestelėjo Mel.

— Neabejoju, kad Hoilas jį kaip nors išsuks, — pasistengęs nutaisyti savimi pasitikinčio žmogaus balsą, pareiškiau aš.

Maždaug antrą valandą po pietų vienas iš detektyvų atvažiavo pasiimti manęs. Sovilis norėjo dar kartą su manimi pasikalbėti. Manęs tai nestebino.

Kol automobilis riedėjo nuo kalno vedančiu keliu į miestelį, aš įtemptai galvojau. Apie tai, ką padariau. Apie tai, kieno pusėje turėčiau būti.

Mane nuvedė į mažutę apklausoms skirtą patalpą. Ten jau buvo Sovilis ir jo pagalbininkas. Jis atrodė dar labiau pavargęs ir susierzinęs. Inspektorius prisidegė cigaretę, o tuomet pasiūlė vieną ir man.

Aš papurčiau galvą.

— Ačiū, kad pas mus atvykote, pone Leinai.

— Nėra už ką, — aš ir nežinojau, kad galiu rinktis: važiuoti arba ne.

— Džiaugiuosi galėdamas jums pranešti, kad jūsų papasakotą versiją, esą mylėjotės su ponia Džourdan, visiškai patvirtina atliktos jūsų kraujo ir plaukų analizės rezultatai. Jūs man nemelavote. Tai gerai. Gerai ir jums, ir man. O dabar... — jis godžiai užsitraukė cigaretę, — norėčiau, kad ir toliau kalbėtumėtės su manimi visiškai atvirai.

— Žinoma.

— Bon. Ar prisimenate, kas vyko tą antradienio vakarą? Ir tą naktį, kai buvo nužudyta ponia Džourdan.

— Prisimenu, — atsakiau, ir viduje visas įsitempiau.

— Tai labai svarbu. Ar miegoti nuėjote vienas?

— Ne. Drauge su manimi ėjo ir Gajus.

— Gerai. Papasakokite išsamiau, kaip ten viskas vyko.

— Tą vakarą buvau ne itin gerai nusiteikęs. Tiesą sakant, ir visi kiti buvo gana paniurę, išskyrus Dominyką. Apie dešimtą valandą su visais atsisveikinau ir nuėjau miegoti.

— O Gajus irgi nuėjo kartu su jumis?

— Taip.

— Ar nuėjote tiesiai į savo kambarį?

— Taip.

— Ar tikrai? Ar pakeliui kur nors neužtrukote?

— Hm...

— Pone Leinai?

— Palaukite, leiskite pagalvoti. Vis dėlto jau praėjo kelios dienos...

Ir aš ėmiau galvoti. Greitai. Teisingą atsakymą aš, suprantama, žinojau. Mudu su Gajumi nuėjome tiesiai į svečių namelį. Puikiai tai prisiminiau. Bet ką turėjau atsakyti policininkui?

Pirmiausia man dingtelėjo, kad reikia sakyti tiesą. Kad Gajus visą laiką buvo su manimi; kad jis negalėjo niekieno nepastebėtas išslinkti ir nužudyti Dominykos.

Bet...

Bet jie rado bato pėdsaką, — tai buvo akivaizdu. Gajaus bato pėdsaką. Ir staiga aš suvokiau, ką būtent nori išsiaiškinti Sovilis. Jis laukė, kad papasakočiau ką nors, kas padėtų jam paaiškinti, iš kur tas bato įspaudas galėjo atsirasti.

— Nemanau, kad būtume kur sustoję. Bent jau aš. Bet, jei atmintis manęs neapgauna, aš nuėjau pirmas, o Gajus pasivijo mane po poros minučių.

— Po poros minučių?

— Nesu visiškai tikras, kiek laiko praėjo. Bet gerai prisimenu, jog kai guliausi į lovą, jis dar tik valėsi dantis. Vadinasi, lauke jis užtruko tik porą minučių ilgiau už mane. Tikrai ne daugiau, — norėjau duoti Gajui pakankamai laiko, kad jis galėtų palikti pėdsaką, bet ne tiek daug, kad spėtų nužudyti Dominyką.

— Ar matėte, kur jis nuėjo?

— Ne.

— Gal jis įlindo į krūmus, nes norėjo... — Sovilis trumpam stabtelėjo, nerasdamas tinkamo žodžio, — na... nusišlapinti?

— Gali būti.

— Bet tai būtų gana keista, ar jums taip neatrodo? Kam šlapintis krūmuose, jei svečių namelyje yra tualetas?

— Ne taip jau viskas ir keista, — atšoviau aš. — Mes buvome truputį apgirtę. Naktis — graži. Švietė žvaigždės. Gajus kartais mėgsta taip pasielgti.

— Ant žemės, po ponios Džourdan kambario langu, mes radome jo bato paliktą pėdsaką. Po pietų tas žemės plotas buvo palaistytas, tad mes žinome, kad pėdsakas buvo įspaustas praeitos dienos vakare. Arba galbūt naktį.

— Šit kaip? Dabar suprantu... Ką gi, tai viską paaiškina, — vadinasi, aš buvau teisus.

Laimė, man pasisekė patvirtinti tai, ką policijai papasakojo Gajus.

— Gal ir paaiškina... — mąsliai pratarė Sovilis. — Tiesa, dar vienas, paskutinis, klausimas. Ar pažįstate jaunąjį sodininką, kuris dirba tuose namuose? Šiaurės afrikietį?

— Taip. Tai — Abdulatifas.

Sovilis suraukė antakius, tarsi nustebęs, kad žinau to vaikino vardą.

— Teisingai. Kada paskutinį kartą jį matėte?

— Hm... — kelias sekundes pagalvojau. — Rytojaus rytą po to, kai buvo nužudyta ponia Džourdan.

— O vėliau nė karto nebuvote su juos susidūręs?

— Ne. Daugiau jo nemačiau.

— Gal pastebėjote, kad jis keistai elgiasi ar ką nors įtartina veikia?

Prisiminiau, kokia šypsena jis nusišypsojo Gajui, bet apie tai neužsiminiau. Tai tikriausiai visiškai nieko nereiškė, o jei ir reiškė, vargu ar tai buvo bent kiek keista ar įtartina.

— Ne, — pagaliau atsakiau. — Jis tik rūpinosi sodu.

— Mes jo ieškome. Atrodo, kad tas vaikinas pabėgo. Po ponios Džourdan nužudymo, jau nuo kitos dienos ryto, viloje niekas jo nematė, — Sovilis pakilo nuo kėdės. Apklausa buvo baigta. — Dar kartą dėkoju jums, pone Leinai, kad su mumis bendradarbiaujate. Dabar mano kolega parveš jus atgal į vilą.

Policijos automobiliui kylant į kalną aš žiūrėjau į vakaruose horizonto link besileidžiantį saulės diską ir pirmą kartą po to, kai mirė Dominyka, jaučiausi patenkintas savimi. Pasimylėjęs su Dominyka labai nuvyliau Gajų. Jo rodoma neapykanta mane graužte graužė, juo labiau kad buvau jos nusipelnęs. O dabar aš jam padėjau.

Kad ir kur policija būtų radusi Gajaus pėdos atspaudą, nė nenumaniau, kaip jis būtų galėjęs ten atsirasti, žinojau tik tiek, kad jis tikrai jo nepaliko tada, kai pakeliui į lovą stabtelėjo ir įlindo į krūmus nusičiurkšti. Bet policininkai šito nežinojo. Iš pažiūros aš kalbėjau labai nuoširdžiai, aiškiai buvau išsigandęs ir nė kiek neabejojau, jog Sovilis manimi patikėjo.

Tuo metu galvojau tik apie tai, kaip padėti draugui, juolab kad neseniai buvau jį apvylęs ir norėjau išpirkti bent dalį savo kaltės. Kad Gajus tikrai galėtų būti kaip nors susijęs su Dominykos mirtimi, man net nedingtelėjo. Visai nesukau sau galvos dėl to, kaip ir kada ant išpurentos žemės po Dominykos kambario langu atsirado jo bato pėdsakas, jei tik policija iš tiesųjį ten aptiko.

O pagalvoti apie tai man tikrai derėjo.

Keista buvo leisti laiką „Les Sarrasins“ viloje, kai čia nebuvo Gajaus. Visi jautėme, kad mums seniai laikas nešdintis, jautėmės tarsi svečiai, kurie naudodamiesi šeimininkų svetingumu užsibuvo pernelyg ilgai, bet negalėjome nė svajoti, kad Sovilis ims ir leis mums išvažiuoti. Ausyse man vis dar tebeskambėjo Gajaus paliepimas, kad šliaužčiau atgal po savo dugne gulinčiu akmeniu. Ir jis, žinoma, buvo teisus. Aš tikrai neturėjau čia ką veikti. Turėjau būti Devone, namelyje ant ratų, kartu su savo tėvais. Man nereikėjo čia važiuoti.

Mes visi susirinkome vakarienės, bet nuotaika buvo slogi. Beveik nesikalbėjome, — kiekvienas skendėjo savo paties mintyse. Tonis nenoromis, tik iš mandagumo stengėsi palaikyti šiokį tokį pokalbį, bet mes, tai vienas, tai kitas, pratardavome vos po kelis žodžius. Ir vis dėlto Tonis turėjo naujienų. Neradus Abdulatifo buvo paskelbta visuotinė jo, kaip galimo nusikaltėlio, paieška. Gretimoje privačioje valdoje dirbantis sodininkas — irgi arabas — Migeliui pasakojo, kad policija aukštyn kojomis apvertė visus Abdulatifo namus ir visose užeigose, kur paprastai renkasi arabai, klausinėjo, ar kas jo nematė, bet visiškai nieko nepešė.

Pirmą kartą per tris dienas Mel akyse blykstelėjo vilties kibirkštėlė.

Kitą rytą plačiais grybšniais matuodamas baseino ilgį išgirdau nuo terasos sklindantį juoką. Pažįstamą juoką. Lioviausi plaukęs ir pakėliau galvą. Terasoje stovėjo Tonis, Gajus ir Hoilas, visi trys plačiai šypsodamiesi. Migelis atkimšo butelį šampano.

Išlipau iš vandens ir pasičiupau rankšluostį. Iš namo gilumos pasirodė Ingrida ir Mel.

Pokštelėjo butelio kamštis. Tonis pripylė taures.

— Juk sakiau, kad Patrikas jį ištrauks, — patenkintas pareiškė Tonis, tapšnodamas Hoilui per nugarą. — Ei, o kurgi Ouvenas? Gajau, pakviesk jį, gerai? Nenoriu, kad praleistų tokią džiugią akimirką.

Gajus išėjo ieškoti brolio.

— Žinoma, mums labai padėjo ir ta aplinkybė, kad policija jau žino, kas ją nužudė, — tarė Hoilas.

— Ir kas tai padarė? — susidomėjau.

— Sodininkas, — paaiškino jis. — Dabar policija jo visur ieško. Bet Rivjeroje arabą vaikiną rasti sunku: yra tiek daug nuošalių vietelių, kuriose jis gali pasislėpti...

— O iš kur policija žino, kad Dominyką nužudė būtent jis? — neatlyžau aš.

— Juk jis pabėgo, argi šito maža? — įsiterpė Tonis. — Be to, Dominykos kambaryje jie rado tuščią papuošalų dėžutę. Tikiuosi, kad policija tą niekšą sugaus.

— Bet jie neturi prieš jį jokių įtikinamų įrodymų, — nepasidaviau aš.

Tonis susiraukė, aiškiai nepatenkintas, kad vis dar ieškau priekabių.

— Mane tai visiškai įtikina. Ak, štai ir jis! — šūktelėjo pamatęs paskui brolį atpėdinantį Ouveną.

Ouvenas ėjo beveik pasišokinėdamas. Jis, kaip ir mes visi, labai džiaugėsi, kad Gajus sugrįžo.

— Šampano, Ouvenai?

— Paimsiu kokakolos.

— Ne, tu išgersi šampano, — užsispyrė Tonis ir įspraudė jam į rankas pilną taurę. — Už išlaisvinimą!

Mes visi išgėrėme. Visi, išskyrus Dominyką, tyliai sau pamaniau. Ji tikrai nebūtų prie mūsų prisidėjusi ir kartu šventusi dar visai neseniai atgautos savo posūnio laisvės.

Mel, Ingrida ir aš išvykome nedelsdami nė dienos. Nei Gajus, nei jo tėvas nė trupučio neliūdėjo, kad išvažiuojame, nors Tonis buvo labai mandagus ir elgėsi su mumis — netgi su manimi — labai dėmesingai. Ir vis dėlto šį kartą nuvežti mus į oro uostą jis iškvietė taksi.

Aš susikroviau savo daiktus ir nuėjau ieškoti Gajaus. Radau jį sėdintį sargybos bokštelio papėdėje ir žvelgiantį į jūrą. Klestelėjau šalia jo.

— Žinau, kad ši savaitė buvo siaubinga, bet vis tiek ačiū, kad mane pakvietei, — užkalbinau jį.

Jis man neatsakė. Aš laukiau. Bet atsakyti Gajus, matyt, ir neketino.

— Na, gerai, — stodamasis tariau. — Sudie, Gajau.

Apsisukau eiti.

— Deivai? — pagaliau prabilo Gajus.

— Taip?

— Ačiū. Ačiū už tai, ką pasakei Soviliui.

— Nėra už ką, — porą akimirkų pasvarsčiau, ar nederėtų man dar ko nors pridurti, bet Gajus vis dar sėdėjo susikūprinęs, atsukęs man nugarą, įbedęs akis į tolį.

Jis mane jau nurašė. Man reikėjo išvažiuoti.

Ingrida, Mel ir aš įlipome į taksi, kuris turėjo nuvežti mus į oro uostą.

— Ačiū Dievui, pagaliau viskas baigėsi, — pratarė Ingrida, kai automobilis, perkirtęs kiemą, pravažiavo pro elektra valdomus geležinius vartus ir įsuko į kelią, vedantį Komišo link.

— Taigi. Ir ačiū Dievui, kad paleido Gajų.

— Viskas taip patogiai susiklostė, ar ne? — pasakė Ingrida.

— Apie ką tu čia?

— Juk pats žinai, apie ką, — ir ji atidžiai mane nužvelgė.

Aš permąsčiau tai, ką norėjo pasakyti Ingrida. Tiesą sakant, tai, kad dingo sodininkas, iš tikrųjų buvo laimingas atsitiktinumas. Prisiminiau girdėjęs, kaip Hoilas šį vardą kelis kartus ištarė šnabždėdamasis su Gajumi. Prisiminiau paslaptingąjį Gajaus bato atspaudą. Ir Ouveno reakciją, kai jis išgirdo, kad jo brolį suėmė: jis reagavo taip, lyg žinotų šį tą daugiau.

Bet paskui lioviausi galvojęs.

— Žinai, ką? — pasakiau. — Man visa tai nerūpi. Tiesiog džiaugiuosi, kad ištrūkau iš tų namų.

— Tikrai, tikrai! — pritarė man ir Mel, o jos balsas buvo gerokai stipresnis ir gyvybingesnis nei per pastarąsias keturias dienas.

Tonis neištesėjo anksčiau savo duoto pažado, kad apmokės man bilietą namo, o iš savo menkų lėšų niekaip neišgalėjau nusipirkti lėktuvo bilieto net į vieną pusę, bet Ingrida paskolino man du šimtus frankų, už kuriuos įsigijau bent jau autobuso bilietą. Taksi išleido mane autobusų stotyje, ir man buvo gaila skirtis su Ingrida ir Mel, tačiau, kita vertus, buvau labai patenkintas, kad galėsiu įsitaisyti turistiniame autobuse ir nusiteikti ilgai kelionei atgal į Angliją.

Kai autobusas įsuko į greitkelį ir ėmė riedėti tamsių debesų gaubiamos Šiaurės Prancūzijos link, aš mąsčiau apie praeitą savaitę mano gerai išmoktą pamoką. Pagaliau man pavyko žvilgtelti, koks iš tikrųjų yra iš pažiūros kerintis ir žavingas tokių žmonių kaip Gajus gyvenimas, ir kai ką supratau.

Tas jų gyvenimas nebuvo toks patrauklus, kaip atrodė iš šalies.

17

1999-ųjų gegužė, Klerkenvelis, Londonas

Buvo pirmadienio rytas ir mes laikėme rankose raktus nuo savo naujojo biuro. Susirinko visi mūsų darbuotojai: Gajus, aš, Ouvenas, Gazas, Neilas, Sendžėjus, Eimė ir Mišelė. Daugumai iš jų tai buvo pirmoji darbo diena. Visi buvo su džinsais ir pasirengę sunkiam fiziniam darbui.

Siaura Britono gatvė turėjo savito žavesio, joje iš abiejų pusių stovėjo kuklūs karalių Jurgių epochos namai ir rekonstruotos metalo gaminių dirbtuvės — viename iš tokių pastatų buvo ir mūsų biuras, — o aukštai virš jų stogų buvo iškilusi balta Klerkenvelio Šv. Jokūbo bažnyčios bokšto smailė, ant kurios sukinėjosi aukso spalvos vėtrungė. Visur buvo matyti naujai susikūrusių interneto įmonių antplūdžio ženklų: jauni liekni vyrukai, vilkintys vilnos kostiumais, kuriems dar visai neseniai pradėjo želti ūsai ir barzda; prašmatniau, juodais drabužiais apsirengę vyrai ir moterys, nuolat prisidėję prie ausies mobilųjį telefoną, smulkios parduotuvėlės, kuriose galima nusipirkti lengvų užkandžių, ir lentelės su užrašu „Išnuomojama“, pritvirtintos prie sutvarkytų ir atnaujintų pastatų, kuriuose dar visai neseniai dirbo juvelyrai ar laikrodininkai. Bet mūsų biuro patalpos visiškai niekuo neišsiskyrė: išsinuomojome vieną plytinio pastato ketvirto aukšto pusę, kur sienos buvo išdažytos baltai, vamzdžiai — mėlynai, grindys buvo ištiestos šviesiai pilka kilimine danga, be to, čia kol kas visai nebuvo baldų.

Darbininkai sunešė į viršų jau iš antrų rankų pirktus stalus, kėdes, pertvaras ir kompiuterinę įrangą, o mes visi puikiausiai nusiteikę ėmėme stumdyti baldus ir sustatėme juos taip, kaip jie turėtų stovėti. Apie daugelį dalykų, — pavyzdžiui, apie fotokopijavimo aparatą ir kompiuterinę įrangą, — buvome pagalvoję iš anksto, bet mums dar reikėjo kavos virimo aparato, vandens aušintuvo ir šaldytuvo. Jų nupirkti pasiuntėme Mišelę. Gazas atvažiavo iš dėdės pasiskolintu furgonu, ant kurio galinės sėdynės buvo sukrovęs du žaidimus: stalo futbolo ir kiniškojo biliardo mechanizmą. Jis pareiškė, esą nėra prasmės laikyti šių žaidimų namie, kadangi jis vis tiek visą laiką ketina būti biure. Gazas su Neilu porą kartų sužaidė futbolą ir pasirodė, kad abu žaidžia stebėtinai gerai.

Ouvenas kruopščiai suplanavo, kaip turi būti įrengtos telefonų linijos ir kompiuterių tinklas, bet kai pasirodė šiuos darbus turėję atlikti specialistai, jiems vadovavo ne Ouvenas, o Sendžėjus. Netrukus atsiskleidė ir kiekvieno naujo mūsų komandos nario charakteris. Eimė pasirodė esanti organizatorė iki kaulų smegenų, be to, turėjo polinkį elgtis kaip nemenka viršininkė, kuri didžiąją dienos dalį praleidžia vaikštinėdama su šluoste bei indu karšto vandens rankose ir nuolat valo nuo daiktų dulkes. Neilas norėjo būti naudingas, tačiau, galima sakyti, buvo niekam tikęs, o štai Gazas pasirodė esąs stebėtinai praktiškas, ypač dirbdamas su telefono laidais ir kabeliais. Ouvenas galėjo pakelti bet kokį svorį. Stebėtina, bet ketvirtą valandą popiet mūsų biuras jau veikė.

Gajus dešimčiai minučių kažkur dingo ir grįžo nešinas trimis buteliais šampano ir keliomis taurėmis.

— Už „ninetyminutes.com“! — paskelbė tostą.

Mes visi pakėlėme savo taures ir siurbtelėjome šampano. Aš apsidairiau aplink, pažvelgiau į daugybę čia suverstų keistų daiktų, purvinus, suplukusius, bet besišypsančius žmones, ir pagalvojau, kad jaučiuosi daug laimingesnis būdamas čia, negu sėdėdamas „Gumey Kroheim“ kontoroje drauge su visais tais nė gramo humoro jausmo neturinčiais bankininkais.

Pagal planą mūsų interneto svetainė turėjo pradėti veikti rugpjūtį, kaip tik prieš naujojo futbolo sezono pradžią, taigi viską turėjome sutvarkyti per tris mėnesius. Tai reiškė, jog pati svetainė turėjo būti baigta kurti jau iki liepos vidurio, mat dar reikėjo pasilikti laiko patikrinti, kaip ji veikia, ir pašalinti galimus trūkumus. Laiko turėjome tikrai nedaug, bet buvome įsitikinę, jog spėsime. Ouvenas baigė kurti visą techninę svetainės sistemą, ir mes pasirašėme sutartį su įmone, kuri aptarnaus ir prižiūrės pagrindinį mūsų tinklo kompiuterį. „Mandrill“ bendrovės sukurtas svetainės dizainas pasirodė esąs nepriekaištingas, o dabar į visus tuščius svetainės stalčius Gazas ėmė dėlioti puikiai parašytus tekstus.

Bet kuo toliau, tuo didesnį nerimą man kėlė Torsteno ir investicijų bendrovių atstovų elgesys. Staiga apsižiūrėjome, kad mums baigiasi grynieji. Kaip ir reikėjo tikėtis, joks tiekėjas ką tik įsikūrusiai interneto įmonei nieko nenorėjo tiekti į skolą; visur reikėjo mokėti iš anksto ir — grynaisiais. Laimė, turėjome mano tėvo investuotus pinigus, — kitaip mums jau seniai būtų buvę visai striuka. Susirūpinęs dėl vis labiau tuštėjančios bendrovės sąskaitos, pabandžiau blaiviai įvertinti mūsų finansines perspektyvas. Tiesa buvo ta, kad jei tuoj pat negausime Torsteno žadėtųjų dviejų milijonų svarų, nepatempsime ilgiau nei dešimt dienų.

Trys investicijų bendrovės mūsų verslo planą šaltakraujiškai atmetė. Henris Brotonas-Džounsas iš „Orchestra Ventures“ sutiko su mumis pasimatyti, bet tik po dviejų savaičių. Be to, mes laukėme atsakymo iš dar dviejų investicijų įmonių. Net jei „Orchestra Ventures“ ar kurią nors kitą investicijų įmonę mūsų pasiūlymas sudomintų, labai menkai tikėtina, jog jie stačia galva pultų investuoti ir per dešimt dienų paklotų mums pinigus.

Mums reikėjo Torsteno.

Aš išzyziau Gajui visas ausis. Jis kelis kartus skambino Torstenui į darbą, bet nieko nepešė ar, tiksliau sakant, buvo priverstas išklausyti visos virtinės jo pavaduotojo žeriamų, bet sunkiai įtikinamų paaiškinimų. Mačiau, kaip Gajaus pasitikėjimas Torstenu nyksta tiesiog mano akyse. Pasiūliau Gajui palaukti, kol Vokietijoje bus aštunta ar devinta valanda vakaro, o tuomet pamėginti paskambinti jam mobiliuoju. Gal darbo metu Torstenas ir slepiasi, bet, jei bent kiek jį pažinojau, tikrai norės, kad laisvalaikiu jam galėtų paskambinti draugai. Kas jau kas, bet Torstenas tikrai nerizikuos praleisti nė vieno kur nors vykstančio vakarėlio.

Gajus surinko Torsteno mobiliojo telefono numerį, ir aš pasilenkiau šiek tiek į priekį tikėdamasis išgirsti, apie ką bus kalbama. Savo darbo stalus buvome sustūmę taip, kad sėdėjome vienas priešais kitą, todėl dabar Gajaus, laukiančio, kol Torstenas atsilieps, veide mačiau nemenką įtampą. Buvo be penkių minučių aštuonios, bet visi mūsų žmonės dar tebebuvo biure ir dirbo, netgi Mišelė, kurios oficialus darbo laikas baigėsi penktą valandą.

— Jai — išgirdau balsą Gajaus mobiliajame telefone.

— Torstenai? Čia Gajus.

Girdėjau tik pusę pokalbio, tik tai, ką sakė Gajus. Bet iš jo veido išraiškos supratau, kad naujienos blogos. Labai blogos. Be to, pokalbis buvo trumpas. Torstenas nekantravo kuo greičiau atsikratyti savo draugo.

Gajus trinktelėjo telefoną ant stalo:

— Mėšlas!

Aš porai sekundžių užmerkiau akis, o paskui vėl atsimerkiau.

— Ar jis paaiškino kodėl? — paklausiau.

— Iki galo — ne, bet priežastį galiu numanyti.

— Ir kokia ta priežastis?

— Tėtušis. Ponas Šolenbergas nenori, kad jo mažas mėlynakis berniukas investuotų į mano verslą.

— Ar tu tuo tikras?

— Visiškai. Aš pažįstu Torsteną. Jis stengėsi sudaryti įspūdį, kad tai jo paties sprendimas, bet iš tiesų taip nėra. Torstenas puikiai žino, iš kieno rankų valgo duoną. Jeigu jo tėvas sako „tarnauk“, jis „tarnauja“. Jeigu jo tėvas sako „ne“, tada... — Gajus nutilo ir beviltiškai skėstelėjo rankomis.

— Ar yra kokia viltis, kad jis dar apsigalvos?

— Jokios. Visiškai jokios.

Aš sunkiai atsidusau. Ir staiga tarsi visai kitomis akimis pamačiau visus čia triūsiančius žmones. Žmones, kurie atsisakė gerai mokamų darbų ir daug žadančios karjeros, kad pereitų pas mus. Ir štai po kelių savaičių mes jiems pasakysime: „Atleiskite, tai buvo apmaudi klaida. Prisimenate, mes jums sakėme, kad netrukus gausime dviejų milijonų svarų investiciją? Ką gi, tai buvo tik pokštas. Žaidimas baigtas.“

O kaipgi mano tėvas? Aš nuo pat pradžių žinojau, kad galiu prarasti jo investuotus pinigus, bet niekada nemaniau, jog tai įvyks nepraėjus nė mėnesiui. Juk jis mane palaikys visišku kvailiu ir... argi nebus teisus? O mama? Tėvas nuslėpė nuo jos, kad investavo pinigų į verslą. Bet anksčiau ar vėliau jam teks motinai pasakyti, kad patikėjo tuos pinigus savo sūneliui Deividui, kuris per tris savaites sugebėjo jų netekti. Dieve mano, kaip ji supyks. Ir turės tam rimtą pagrindą.

Pakėliau akis ir pažvelgiau į priešais mane prie stalo sėdintį Gajų.

— Ką dabar darysime?

— Nežinau, — atrėmė mano žvilgsnį jis. — Nė nenutuokiu.

Nutarėme, kad bus geriausia, jei viską jiems išklosime tiesiog dabar. Šiaip ar taip, jie visi mumis pasitikėjo, tad negalėjome leisti jiems manyti, jog kažką slepiame.

Gajus pakilo nuo stalo, žengtelėjo į patalpos vidurį ir prabilo:

— Prašau visų dėmesio.

Visi sukluso. Kol Gajus skelbė darbuotojams naujienas, aš stebėjau jų veidus. Juose atsispindėjo išgąstis. Ir sumišimas.

— Kiek grynųjų mes turime? — paklausė Eimė.

Gajus įbedė akis į mane.

— Dvylika tūkstančių šešis šimtus ir trisdešimt keturis svarus, — atsakiau. — Dirbant normaliu režimu šių lėšų mums užteks dešimčiai dienų. Bet baigiantis mėnesiui visai neturėsime pinigų atlyginimams išmokėti.

— O jeigu mes investuotume šiek tiek savo lėšų? — pasiūlė Mišelė. — Turiu susitaupiusi du tūkstančius svarų. Ketinau juos išleisti turistinei kelionei, bet galiu ją ir atidėti. Norėčiau, kad kaip nors išliptume iš duobės.

Gajus pažvelgė į Mišelę, apdovanojo ją pačia žavingiausia šypsena ir atsakė:

— Ačiū, Mišele. Bet mums reikia daugiau nei dviejų tūkstančių.

— Manau, galėsiu įkalbėti savo brolį, kad investuotų bent kelis tūkstančius, — pareiškė Neilas. — Jis įsivaizduoja esąs tokius reikalus puikiai išmanantis verslininkas.

— Aš galiu įdėti dar dešimt tūkstančių, — didžiai savo paties nuostabai leptelėjau aš. Atsargumo sumetimais dalį savo santaupų buvau pasidėjęs juodai dienai, jei kartais „Ninetyminutes“ sužlugtų. Ir štai dabar, kai „Ninetyminutes“ iš tiesų smigo žemyn, aš ištraukiau tuos pinigus, kad gelbėčiau bendrovę... Velniop, kas bus — tebūnie! Juk tai — tik pinigai.

— Be to, gal šį mėnesį pasitenkintume ir minimaliu atlyginimu? — pasiūlė Eimė. — Paimsime tik tiek, kad kaip nors pragyventume.

Gajus apžvelgė visą mūsų darbuotojų būrelį. Jo entuziazmas vėl sugrįžo:

— Puiku. Tiek laiko turėtų užtekti, kad iš kur nors pritrauktume daug kapitalo. Deividas su kiekvienu iš jūsų aptars, kiek galite investuoti, o paskui mudu toliau galvosime ir tobulinsime planą, kur galėtume rasti investuotojų. Ir, žinoma, pažadu, kad nuolat informuosime jus apie viską, kas vyksta.

Ir mes vėl išsiskirstėme.

Per kitas kelias darbo dienas ir savaitgalį mes visi buvome tapę investicijų medžiotojais. Ir mums visai neblogai sekėsi. Pirmadienį rytą laikiau rankose čekius, kurių bendra suma siekė šešiasdešimt septynis tūkstančius svarų. Didžiai visų nuostabai, Neilas sukrapštė dvidešimt tūkstančių, — didžiąją dalį šios sumos jis išpešė iš Birmingame gyvenančio brolio, kuriam priklausantis namuose gyvenančių kenkėjų naikinimo verslas, atrodo, klestėjo. Aš įmokėjau dešimt tūkstančių, dar septynis pridėjo Ouvenas (dabar jo sąskaita tikriausiai liko tuščia tuštutėlė), du — Mišelė, tris tūkstančius — Gazas, dešimt gavome iš Eimės, penkis — iš Sendžėjaus ir net dešimt tūkstančių investavo Mel. Nieko nelaukęs aš ėmiausi gana sudėtingų skaičiavimų, nes norėjau būti tikras, kad kiekvienas investavęs asmuo gautų įmonės akcijų dalį, proporcingą savo įmokėtos sumos dydžiui. Darbas buvo ne iš lengvųjų, bet, atrodo, jo rezultatais visi liko patenkinti.

Privalėjome apriboti išlaidas. Mes pritarėme Eimės pasiūlymui ir sutikome, kad šį mėnesį kiekvienas paimsime tik po penkis šimtus svarų atlyginimo. Iki rugpjūtį prasidedančio naujo futbolo sezono svetainė turėjo būti baigta ir jau veikti. Net ir turint gerokai apkarpytą biudžetą tai vis dėlto buvo įmanoma, bet mūsų planuotą reklamą žiniasklaidoje buvome priversti atidėti vėlesniems laikams. Gerokai vėlesniems. Jei norėjome, kad „ninetyminutes.com“ būtų šis tas daugiau nei šiek tiek patobulintas Gazo svetainės „Sick As A Parrot“ variantas, mums reikėjo iš kur nors gauti daugiau lėšų. Ir kuo greičiau, tuo geriau.

Iš investicijų bendrovių gavome dar du neigiamus atsakymus. Penki investuotojai mums atsakė. Liko vienas.

Pagaliau atėjo diena, kai turėjome susitikti su Henriu Brotonu Džounsu. „Orchestra Ventures“ buvo palyginti neseniai veikianti investicijų bendrovė, kurią įkūrė trys dalininkai, prieš trejus metus pasitraukę iš daug garsesnės investicijomis į rizikingą verslą užsiimančios įmonės. Henris buvo vienas pirmųjų jų pasamdytų darbuotojų, o visai neseniai pakilo karjeros laiptais ir tapo bendrovės dalininku. Jis turėjo savo atskirą kabinetą stiklo sienomis, kuriame buvo minkštasuolių ir netgi stalas, prie kurio vykdavo pasitarimai. Jis maloniai su mumis pasisveikino ir paragino Gajų kalbėti.

Gajus išrėžė dvidešimt minučių trukusią kalbą, ir ji buvo tikrai gera. Jo žodžiai mane dar kartą įtikino, tad man beliko tikėtis, kad panašų poveikį jie padarys ir Henriui. Kai kalba buvo baigta, Henris uždavė kelis labai rimtus klausimus, į kuriuos Gajus išsamiai atsakė. Henriui užkliuvo vadyba, ir Gajus atvirai pripažino, kad jam pačiam šioje srityje tikrai trūksta žinių, bet išsyk pridūrė, jog Eimė, Ouvenas ir aš turime ir atitinkamą išsilavinimą, ir darbo patirties.

Kai valanda, skirta mūsų vizitui, baigėsi, Henris palydėjo mus iki savo kabineto durų, be to, pažadėjo paskambinti ir pranešti, ką jis mano apie mūsų verslo planą.

Ir jis paskambino. Jau kitą dieną.

Jo atsakymas buvo neigiamas.

Mintyse nusikeikiau, suskaičiavau iki trijų ir paklausiau kodėl.

— Čia ilga kalba. Pati verslo idėja man atrodo labai gera. Ypač jeigu iš tiesų savo svetainėje imsite pardavinėti drabužius. Turint omenyje, kaip sparčiai dabar populiarėja internetas, internete mažmenomis prekiaujantiems žmonėms anksčiau ar vėliau prireiks skaitytojus traukiančių svetainių, kuriose jie galėtų pardavinėti savo produktus, o geroms svetainėms tai bus galimybė sunkti pinigus iš savo lankytojų, todėl šis derinys yra tiesiog genialus. Didžiausia problema — vadyba.

— Vadyba?

— Juk pats žinai, kad investuotojams, finansuojantiems rizikingą verslą, niekas daugiau nesvarbu, tik — vadyba, vadyba, vadyba. Bet, reikia pasakyti, kad ne be reikalo. Tai svarbu. Ypač tokiai įmonei kaip mūsų. Gajus Džourdanas kalbėjo daug ir puikiai, bet jis pats tokio darbo niekad nėra dirbęs. Nė vienas iš jūsų anksčiau neužsiėmėte verslu, nors apskritai techninius dalykus išmanote visi ir panašios patirties turite. Norėčiau padėti, bet žinau, kad jeigu pamėginsiu šį reikalą stumti toliau, mano partneriai sumals mane į miltus.

— Ar tikrai?

— Tikrai. Atleisk, drauguži.

— Ką gi, gerai, Henri, — atsidusęs tariau aš. — Ačiū, kad bent peržiūrėjai verslo planą.

— Nėra už ką. Ir — sėkmės.

Atsisukau į Gajų, kuris ką tik irgi kalbėjosi telefonu.

— O ne! — pamatęs mano veido išraišką, sušuko jis.

— Deja, taip jau yra, — burbtelėjau.

— Bet kodėl? Maniau, kad jis užkibo. Kodėl jis atsisakė?

— Vadyba šlubuoja.

— Vadyba? Kitaip sakant, tai aš — aš nekvalifikuotas, ar ne?

Aš tylomis linktelėjau.

— Po velnių! Ir ko gi jie tikisi? Tai tikras užburtas ratas. Tie žmonės neduos tau pinigų tol, kol neįsitikins, kad praeityje jau užsiėmei verslu ir jis buvo sėkmingas, bet jokios didesnės sėkmės negali pasiekti, kol jie tau neduos pinigų. Juk tai — tikra beprotybė! Aš jam taip ir pasakysiu, — ir Gajus ištiesė ranką telefono ragelio link.

— Na, na! Palauk minutėlę. Henris tikrai neapsigalvos tik todėl, kad jį aprėksi. Jis kantriai ir mandagiai mūsų išklausė, ir vargu ar mes galime iš jo reikalauti ko nors daugiau.

Gajus atitraukė ranką nuo telefono aparato.

— Na, gerai. Ir kurgi šitas kelias veda?

— Niekur.

— Ak, liaukis. Juk yra daugybė kitų rizikuoti linkusių investuotojų. Įsijunk internetą ir dar kartą peržvelk Britų investicijų bendrovių asociacijos tinklalapį, — ir jis ėmė tarškinti klaviatūrą.

— Ne, Gajau.

— Deivai! Mums reikia pinigų!

Aš linktelėjau ir atsakiau:

— Bet iš profesionalių investuotojų mes jų negausime. Bent jau kol kas.

Gajus pastebėjo, kokiu žvilgsniu aš į jį žiūriu. Jis žinojo, apie ką aš galvoju.

— Ne, Deivai, jokiu būdu.

— Turi pabandyti. Jis — paskutinė mūsų viltis.

— Juk aš tau sakiau: šį tikslą pasieksiu jo nepadedamas, o jei ne, tuomet jau geriau apskritai nepasieksiu.

— Kai kalbėjomės apie tai prieš mėnesį, tavo pozicija šiuo klausimu buvo visiškai suprantama, — atrėmiau aš. — Bet dabar daug kas pasikeitė. Mes visi į šį verslą daugiau ar mažiau investavome. Aš — taip pat. „Ninetyminutes“ jau nėra vien tik tavo bendrovė. Ji mūsų visų.

— Jis nesutiks.

— Kol nepabandysime, nesužinosime, ar taip ir bus.

Gajus užsimerkė ir užvertė galvą į lubas. Supratau, kad jo krūtinėje verda kova, tad nusprendžiau jo nekalbinti.

— Gerai, — pagaliau prabilo jis pats. — Mes nuvažiuosime ir su juo susitiksime. Bet turi vykti drauge su manimi.

— Juk pats žinai, kad manęs jis nekenčia dar labiau už tave.

— Žinau. Bet vienas šito reikalo nesiimsiu.

Šį kartą Tonis Džourdanas oro uoste mūsų nepasitiko. Susistabdėme taksi. Mes lėkėme greitkeliu, paskui prašvilpėme per miestelio centrą ir įsukome į stačion įkalnėn kylantį ir Komišo link vedantį kelią. Vos tik išvydau jūrą, medžius ir stačias uolas, vėl prisiminiau, kaip prieš dvylika metų buvau priverstas praleisti čia ištisą savaitę ir ką per tas dienas man teko patirti. Mane nukrėtė šiurpas. Be to, prisiminiau Tonio grasinimą. Ar iš tiesų galėjau tikėtis, kad jis, nors jau praėjo dvylika metų, su manimi kalbės?

Prie laukujų durų esančiu telefonu atsiliepė Migelis, kuris, kai jas atidarė, man pasirodė dar mažesnis ir labiau sudžiūvęs negu tada, kai paskutinį kartą jį mačiau. Jis pagarbiai pasisveikino su Gajumi ir per namą nuvedė mus į terasą. Prieš akis atsivėrusio vaizdo grožis man ir vėl atėmė žadą. Feratas dunksojo įsipjovęs toli į Viduržemio jūrą, apaugęs vešlia ir sodriai žalia augmenija, puikuodamasis didžiuliais pasakiško grožio namais, o prie kranto linijos keldama šiokį tokį triukšmą vandeniu slydo nepaprastai brangių baltai dažytų motorinių laivų flotilė. Dabar, pačioje vasaros pradžioje, dangaus mėlynė atrodė dar vaiskesnė. Negalėjau susilaikyti vogčia nepažvelgęs į tolį — gal pamatysiu Korsiką — ir, man rodos, kažkur toli toli, prie pat horizonto, galėjau įžiūrėti kažkokią pilką neapibrėžtos formos dėmę.

Tonis pakilo nuo kėdės ir žengė mūsų pasitikti. Per tuos dvylika metų jam aplink akis susimetusios raukšlės tik dar labiau pagilėjo, gelsvai rusvi plaukai išbluko ir prie smilkinių pražilo, bet Tonis vis dar atrodė jaunas ir energingas. Šiaip ar taip, tikrai nebuvo atvirai priešiškas. Maloniai šypsodamasis jis pristatė mane šalia jo sėdinčiai tamsiaplaukei moteriai. Ji atsistojo, ir pasirodė, jog yra bent trimis coliais aukštesnė už Tonį. Ji buvo graži moteris, ir tai manęs nė kiek nestebino, bet jos grožis atrodė gerokai subtilesnis nei Dominykos.

— Sabina, čia Deividas Leinas, senas Gajaus mokyklos draugas.

— Sveiki, — draugiškai šypsodamasi tarė ji, paskui ištiesė savo ranką pasisveikinti, o tada pakštelėjo Gajui į abu skruostus.

Namo gilumoje ėmė verkti kūdikis. Šis triukšmas mane išmušė iš vėžių: man atrodė, jog ši aplinka visiškai netinkama kūdikiui.

— Turiu pasirūpinti Andreasu, — paaiškino Sabina, ir jos tartyje buvo aiškiai juntamas vokiškas akcentas. — Žiūrėk, prieš išvažiuodamas nepamiršk susipažinti su savo broliu, Gajau.

— Nepamiršiu.

Mes susėdome ant kėdžių. Aš apsidairiau aplink. Pakėliau akis į namą ir žvilgtelėjau aukštyn, į Dominykos miegamąjį, kuris dabar tikriausiai buvo Tonio ir Sabinos miegamasis, į kambarį, kuriame praradau nekaltybę, o ji prarado savo gyvastį. Pažvelgiau į svečių namelį, kuriame lindėjau, kol prancūzų policija tyrė bylą, į senovinį, dar Romos laikus menantį apžvalgos bokštą, kur Tonis suvedžiojo Mel ir kur jo sūnus pareiškė, jog manęs nekenčia.

Tonis sėdėjo įrėmęs žvilgsnį į mane.

— Man rodos, aiškiai buvau pasakęs, kad daugiau nenoriu tavęs matyti, — pratarė jis.

Tačiau balse nebuvo justi jokio priešiškumo, susidarė įspūdis, jog Tonis tiesiog nori man priminti kažkada tarp mūsų buvusią nesantaiką, bet tik tam, kad ji visam laikui taptų praeitimi.

— Žinau, — atsiliepiau aš. — Ir atsiprašau. Bet atvykome ne į svečius.

— Aišku, kad ne. Tau vėl reikia pinigų, ar ne, Gajau?

— Taip, — pratarė jis.

— Ir kodėl aš tau turėčiau jų duoti?

— Nežinau, kodėl turėtum, — atsakė Gajus. — Kaip tik todėl nepaprašiau tavęs jau anksčiau. Tiesą sakant, ir dabar nenorėjau prašyti, bet Deividas vis neduoda man ramybės.

— Tikrai? — nustebo Tonis ir nužvelgė mane tiriamu žvilgsniu.

— Gajus nutarė neprašyti iš jūsų pinigų, nes nenorėjo, kad jums savo rankomis vėl tektų jį traukti iš duobės, — paaiškinau aš. — Bet aš neprašau jūsų gelbėti Gajaus. Siūlau savo pinigus kai kur investuoti, — paprasčiausiai todėl, kad iš šio sandorio galite gerai uždirbti.

— Hm... — Tonis pakėlė nuo stalo laikraštį, po kuriuo, pasirodo, gulėjo mūsų verslo planas, kurį buvome jam atsiuntę prieš porą dienų.

Tonis pakėlė verslo planą ir ėmė sklaidyti jo puslapius.

— Ar tu jį parašei? — paklausė jis manęs.

— Kai kuriuos skyrius. Bet didžiąją dalį parašė Gajus.

Tonis žvilgtelėjo į sūnų. Verslo planas buvo geras, ir Tonis tai žinojo.

Tuomet jis ėmė klausinėti. Tie klausimai buvo nelyginant tiršti ir greitai plaukiantys debesys. Henris Brotonas-Džounsas irgi buvo uždavęs mums kelis gerus bendro pobūdžio klausimus, bet jų nė iš tolo nebuvo galima palyginti su šita kvota. Nors mūsų verslo planą Tonis turėjo dar tik vieną dieną, iš esmės jis mokėjo jį atmintinai. Jis paprašė manęs pagrįsti prielaidas, susijusias su finansine projekto dalimi. Tai buvo nemaloni ir kėbloką užduotis. Be to, Tonis buvo suspėjęs apsilankyti keliose kitose futbolui skirtose interneto svetainėse ir dabar norėjo sužinoti, ką mes apie jas manome. Jis klausinėjo mus ir apie „Champion Starsat“ — didžiulę palydovinės televizijos bendrovę, — ir apie tai, kaip, mūsų manymu, toliau plintant internetui ji pakeis savo verslo strategiją.

Po pusantros valandos Migelis atnešė priešpiečius, ir klausinėjimas tęsėsi. Mes laikėmės šauniai. Ypač ryžtingai savo pozicijas gynė Gajus. Jis šį reikalą išmanė, ir šito Tonis negalėjo paneigti.

— Na, tėti, — galų gale pasiteiravo Gajus. — Tai ką tu manai?

Tonis atplėšė žvilgsnį nuo Gajaus, dėbtelėjo į mane, paskui vėl grįžo prie sūnaus, šyptelėjo ir pasakė:

— Jūsų mintis gera. Aš prisidėsiu.

Gajus, atrodo, negalėjo patikėti savo ausimis. Jam net lūpa atvipo.

— Man pats laikas vėl uždirbti padorią sumelę, — paaiškino Tonis. — Juk visa tai reikia išlaikyti, — jis ranka mostelėjo į namą ir sodą aplink jį, aiškiai turėdamas omenyje ir viduje esančius savo žmoną bei dar mažą sūnų. — Nekilnojamojo turto verslas jau seniai nėra dinamiškas. Dabar reikia imtis interneto. Naujas iššūkis suteiks man žvalumo ir energijos. Bet, — pridūrė jis, žvelgdamas tiesiai į mane, — Deividas visiškai teisus. Aš tai darau tik todėl, jog tikiuosi uždirbti. Tai reiškia, kad už savo investuotus du milijonus svarų noriu gauti atitinkamą dalį įmonės akcijų. Didelę dalį.

Mudu su Gajumi susižvalgėme.

— Suprantama, — pratariau aš.

Tonis ištiesė ranką, kad sūnus ją paspaustų.

— Ačiū, tėti, — padėkojo jis.

— Gerai. Kitą savaitę atvyksiu į Angliją, ir tada kartu su jūsų teisininkais galėsime galutinai parengti popierius ir pasirašyti sutartį, — Gajus suraukė antakius. Toniui tai nepraslydo pro akis. — Juk turite savo teisininkų, tiesa?

— Taip, — atšovė Gajus. — Turime vieną labai gerą teisininkę.

— Ką gi, nekantrauju pradėti su ja derybas.

Nebuvau visiškai tikras, ar ir Mel taip pat nekantriai laukia derybų su Toniu. Sprendžiant iš veido išraiškos, jų nelaukė ir Gajus.

Išsikvietėme taksi, kad nuvežtų mus atgal į oro uostą, ir trumpai apžiūrėję šešių mėnesių Gajaus brolį išvykome. Nė vienas iš mudviejų nenorėjo pasilikti šiuose namuose ilgiau nei būtina.

Gajus, purtydamas galvą, tarė:

— Aš vis dar negaliu patikėti.

— Juk sakiau tau, kad pabandyti verta, — priminiau jam. — Aukštyn galvą. Mes ką tik išgelbėjome savo įmonę nuo bankroto, o tu vis tiek niūrus kaip debesis.

— Nuojauta man kužda, kad bus blogai, — atsiliepė jis.

— Ak, liaukis. Tai ką ketinai daryti? Atsisakyti Tonio siūlomų pinigų?

— Ne...

— Na, pats matai. Galų gale — viskas tik į gera.

— Bus matyti, — sumurmėjo Gajus. — Aš juo nepasitikiu.

18

1992-ųjii birželis, Sitis, Londonas

Prasidėjo ilga ir karšta popietė, ir visą ją ketinau praleisti Bankų sistemų derinimo skyriuje, tikrindamas, ar mūsų banko sistemos veikia nepriekaištingai. Vien nuo minties, kad būsiu ten visą likusią darbo dienos dalį, mano kojos ir rankos darėsi lyg švino pripiltos, o protas — vangus ir nuvargęs. Turėjau peržiūrėti kompiuteriu išspausdintą medžiagą, kai kuriuose langeliuose padėti varnelę ir užsiimti panašia beprasmiška ir nuobodžia veikla. Buvau Tarptautinio Jungtinių Arabų Emyratų banko Audito skyriaus jaunesnysis bendradarbis. Gavau užduotį patikrinti, ar pagrindinių mūsų banko sąskaitų, dar vadinamų „nostros“ sąskaitomis, kuriose buvo laikomos lėšos įvairiomis valiutomis, tvarkymo mechanizmas yra suderintas su mūsų banko vidaus apskaitos sistema. Teoriškai kiekvieną akimirką galėjau atskleisti nusikalstamą finansinę machinaciją, kurios vertė — daug milijonų dolerių. Bet faktiškai susidūriau tik su protą bukinančiu reguliarumu. Pakėliau galvą ir žvilgtelėjau į kitame salės gale sėdintį skyriaus vadovą. Tai buvo nedidukas ir gana nevalyvas vyrukas, kurį, atrodo, po marškinių apykakle vis nesiliovė pjovęs niežulys. Jis buvo pernelyg susinervinęs, kad su manimi kalbėtų. Ėmiau fantazuoti, kad jis šitaip elgėsi todėl, jog buvo patyręs nusikaltėlis, bijantis, kad kiekvieną minutę galiu jį demaskuoti. O iš tiesų juk puikiai žinojau jį nerimaujant dėl to, kad mano viršininkas nepažertų kritikos jo vadovaujamam skyriui. „Bet juk čia viskas gerai, jokios kritikos nebus“, — pamaniau brūkšteldamas dar vieną varnelę.

Perėjau daug bankų mėgindamas gauti darbą audito bendrovėse, nes man atrodė, jog kai jau tapsiu diplomuotu finansininku, šitaip man bus lengviau išvengti banko buhalterio dalios. Teorija nebloga, bet pats darbas... visiška nuobodybė.

Ir vis dėlto viena mintis, nelyginant kitame dykumos pakraštyje švysčiojanti oazė, teikė man jėgų laikytis. Tos dienos vakare ketinau eiti į buvusių Brodhilo mokyklos mokinių susitikimą. Jis turėjo vykti viešbutyje netoli „Marmurinės arkos“, mokyklos direktorius ketino pasakyti kalbą ir paraginti visus dosniai aukoti, be to, gėrimų ten turėjo būti pakankamai. Daugiau negu pakankamai, — iki kaklo. Ir aš nekantriai laukiau tos akimirkos.

Be to, norėjau vėl susitikti su seniai pažįstamais žmonėmis. Nė su vienu mokyklos draugu ryšių nepalaikiau; studijuodamas universitete, o vėliau dirbdamas buhalteriu laisvo laiko turėjau nedaug, tad nejučia vieni nuo kitų nutolome. Apie vieną kitą iš senųjų draugų buvau šį tą skaitęs laikraščiuose: kad tyli rami mergaitė, su kuria kadaise kartu lankėme ekonomikos pamokas, tapo plaukike ir Seulo olimpinėse žaidynėse laimėjo medalį; kad vaikinukas, su kuriuo kažkada kartu mokėmės, surado ir išgelbėjo savo ekspedicijos narius, pasiklydusius ir dvi savaites klajojusius Borneo džiunglėse. Taip pat buvau skaitęs ir apie jų tėvus: Torsteno Šolenbergo tėvas buvo apkaltintas papirkęs kažkokį Vokietijos ministrą, o Trojaus Bartono tėvas pelnė „Oskarą“. Bet apie Gajaus tėvą negirdėjau nieko. Apie patį Gajų — irgi. Kai tik juos prisimindavau, mane nukrėsdavo šiurpas. Netgi praėjus penkeriems metams nuo tų liūdnų įvykių apie Gajų negalėjau galvoti ramiai — mane iš karto imdavo graužti kaltės jausmas. Tikėjausi, kad tame susitikime jis nepasirodys.

Bet jis atėjo. Vos įkėlęs koją į pilnutėlę viešbučio priėmimų salę, kaip tik jį pirmiausia ir pamačiau.

Gajus stovėjo rankoje laikydamas taurę vyno ir šnekėjosi su dviem žmonėmis, kurių beveik nepažinojau. Jis beveik visiškai nebuvo pasikeitęs: tik jo šviesūs plaukai buvo sušukuoti ant viršugalvio ir atidengė kaktą, be to, jis atrodė priaugęs šiek tiek svorio. Aš stabtelėjau ir sutrikęs ėmiau svarstyti, kaip man įslinkti į salę, kad jis manęs nepastebėtų.

Tuo metu jis pakėlė akis ir mūsų žvilgsniai susitiko. Gajaus veidą akimirksniu nušvietė plati šypsena, ir jis skubriu žingsniu priėjo prie manęs.

— Deivai! Kaip tu, po galais, laikaisi? — jis ištiesė ranką ir, sugriebęs manąją, energingai ją pakratė. — Nagi, suraskime tau ko nors išgerti, — Gajus žvilgtelėjo į dar puspilnę savo taurę, vienu mauku ją ištuštino ir nusitempė mane prie padėklu nešinos padavėjos. Tuščią savo taurę jis pakeitė pilna, o man padavė kitą, ir ji man tą vakarą buvo tik pirmoji. — į sveikatą, — pasakė jis.

Akimirksniu per visą mano kūną nusirito didžiulė palengvėjimo banga, tarsi iš kažkur mano krūtinėje visus tuos penkerius metus gulėjusio kietai pripūsto baliono staiga būtų išleistas oras. Man atrodė, jog Gajus daugiau niekada su manimi nesikalbės, ir bandžiau save įtikinti, jog tai — nesvarbu. O dabar suvokiau, kad dar ir kaip svarbu. Taip pat supratau, kad Gajus jau buvo gerokai įčiupęs į kuodą. Man tai netrukdė, bet, kita vertus, tai reiškė, kad turiu negaišti laiko ir jį pasivyti.

— Ačiū Dievui, kad tu atėjai, — vėl prabilo Gajus. — Ar dar pameni tuos du? Aš tai ne. Bet jie, atrodo, įsitikinę, kad mokykloje mes buvome geriausi draugai. Velniai rautų, kokie nuobodos!

Man staiga dingtelėjo, kad tų dviejų vyrukų gyvenimas tikrai negali būti nuobodesnis už maniškį.

— Na, tai kuo užsiimi, Deivai?

— Dirbu pogrindyje.

— Pogrindyje. O kam?

— Negaliu minėti savo viršininkų pavardžių. Na, tiesą sakant, gal ir galėčiau, bet tuomet man tektų tave nužudyti. O tai toks bjaurus darbas. Juk aš turiu specialų pasirengimą, pats žinai. Tau neliktų jokios vilties išsigelbėti. O ką veiki tu?

— Aš — garsus aktorius.

— Garsus aktorius, šit kaip? Tai kodėl nieko nesu apie tave girdėjęs?

— Todėl, kad savo tikruoju vardu ir pavarde nesinaudoju. Pastaruoju metu filmavausi daugybėje pirmarūšių filmų. „Divizijoje“, „Morčio žlugime“.

— „Morčio žlugimą“ kaip tik žiūrėjau, — atšoviau. — Bet tavęs taip ir neatpažinau.

— Tai todėl, kad aš toks geras aktorius.

Ir kaip tik tuomet stambus vyras kampuotais pečiais ir sprandu, kuris nepadarytų gėdos net regbio žaidėjui, suplojo rankomis prašydamas visų dėmesio. Jis buvo naujasis mokyklos direktorius ir kalbėjo apie mokyklą ir apie tai, kaip jai reikia lėšų naujai kuriamam teatrui. Jo praktiškumas savotiškai žavėjo ir įkvėpė geriems darbams. Bet mano dėmesį blaškė Gajus. Atrodo, su gražute juodaode padavėja jis buvo sudaręs nebylią sutartį, nes ji vis pasirodydavo ir atnešdavo mums vyno.

O mes jį gurkšnojome.

— Žiūrėk, ar ten ne Mel Dyn? — staiga sušnabždėjo jis.

Aš nukreipiau savo žvilgsnį ten, kur žiūrėjo jis. Ten buvo Mel. Apsirengusi stilingu tamsiai mėlynu kostiumėliu. O su ja buvo ir Ingrida Da Kunja.

— Tu teisus.

— Gal prieikime prie jų ir šnektelkime?

— Aišku. Jeigu tik nori.

Šiek tiek nustebau, kad Gajus iš tikrųjų nori pasikalbėti su Mel, bet nenorėjau praleisti progos vėl susitikti su Ingrida.

Vos tik mokyklos direktorius baigė savo kalbą, siūbtelėjo plojimų banga ir minia, kuri darėsi vis neramesnė, vėl ėmė sūkuriuoti ir judėti. Mudu su Gajumi šiaip taip prasiskynėme kelią dviejų mūsų nusižiūrėtų moterų link. Gajus ranka švelniai palietė Mel sėdmenis. Ši staigiai atsigręžė, ketindama rėžti porą griežtų žodelių. Bet pamačiusi, kas stovi jai už nugaros, apstulbusi sustingo.

— Sveika, Mel, — mestelėjo Gajus. — Atrodai labai nustebusi, kad ir aš čia. Žinok, aš irgi mokiausi Brodhile. Jiems teko mane čia įleisti, nors esu tikras, kad nenorėjo. Ar dar prisimeni Deivą?

Ir jis išbučiavo Mel ir Ingridą į abu skruostus. Nuo mokyklos laikų nė viena iš jų beveik nepasikeitė. Mel dabar naudojo gerokai mažiau kosmetikos, o tamsiuose jos plaukuose buvusi šviesi sruoga kažkur išnyko. Bet jos kūnas vis dar turėjo ano aikštingo putlumo, dėl kurio — tuo buvau visiškai tikras — bent iš pradžių Gajus ja ir susidomėjo. Ingrida atrodė atsipalaidavusi ir gerokai įdegusi, tarsi būtų ką tik grįžusi iš atostogų. Ji mus abu apdovanojo nuoširdžia ir šilta šypsena.

Paskui Mel atitoko:

— Ar tu grabalioji kiekvieną šioje salėje esančią moterį, ar nusitaikei tik į mane?

— Tik tave vieną, Mel. Nors, jei Ingrida gražiai paprašytų, gal dar pamaloninčiau ir ją.

— Pasvajok, — atšovė Ingrida.

Nepraėjus nė minutėlei mes visi keturi jau vėl plepėjome kaip seni geri draugai; kaip seni draugai, kurie galbūt porą mėnesių nesimatė, bet be jokio vargo vėl galėjo rasti bendrą kalbą. Gajus, padedamas savo numylėtinės padavėjos, rūpinosi, kad mūsų taurės nebūtų tuščios, o ir pats neįtikėtinai daug maukė. Atrodo, kad alkoholis jo visiškai neveikia. „Matyt, įpratęs“, — tyliai sau pamaniau. O aš netrukus ėmiau jausti malonų svaigulį.

Laikas prabėgo labai greitai ir netrukus viešbučio salėje liko tik mūsų ketvertukas. Gajus žvilgtelėjo į savo rankinį laikrodį.

— Gal kas norėtų pavakarieniauti? — pasiteiravo jis. — Čia visai netoliese yra geras restoranas.

Mel pažvelgė į Ingridą, ši pritariamai linktelėjo, ir netrukus mes visi atsidūrėme gatvėje ir jau žingsniavome „Bayswater“ restorano link. Gajus nuvedė mus į graikų restoraną, užsakė graikiško vyno, ir mes susėdome prie stalo. Mūsų grupelė, atrodo, suskilo į dvi dalis: Gajus visą savo dėmesį skyrė Mel, kuri jau buvo gerokai apgirtusi ir susižavėjusi kikeno iš kiekvieno Gajaus pasakyto žodžio.

— Juk iš tiesų tu nedirbi slaptuoju CŽV agentu, ar ne? — paklausė Ingrida.

Aš papurčiau galvą:

— Ne, iš tikrųjų padėtis kur kas blogesnė.

— Tikrai?

— Klausyk, pasakysiu, kuo iš tiesų dirbu, bet pažadėk, kad nepakilsi nuo šito stalo ir neišeisi.

— Sutarta.

— Studijuoju ir rengiuosi tapti diplomuotu buhalteriu.

— Dieve mano! — šūktelėjo Ingrida. — Ar tikrai negaliu pakilti ir išeiti?

— Tu man pažadėjai...

— Girdėjau apie tokius žmones kaip tu, bet niekada nemaniau, kad jie iš tikro egzistuoja.

— Egzistuoja. Bet tokių kaip mes — nedaug, todėl jokio pavojaus visuomenei nekeliame.

— Na, juk negali būti taip blogai.

— Dar ir kaip gali, — atsakiau ir išsyk prisiminiau „turiningą“ popietę, praleistą Banko sistemų derinimo skyriuje.

— Mel kala kodekso straipsnius ir nori tapti žemesnio rango advokate. Tai tikriausiai irgi taip pat nuobodu kaip ir studijuoti buhalteriją.

Ir mes abu pažvelgėme į Mel, kuri kaip tik tą akimirką vėl pratrūko nesuvaldomu juoku, — jos akys spindėjo, o plaukai buvo gerokai išsitaršę.

— Neabejoju, kad ji taps gera teisininke. Ji rimta, protinga, patikima...

— Dabar mes visi jau suaugę, — pritarė man Ingrida.

— O ką veiki tu, žinoma, kai išsilaisvini nuo žurnalo „Vogue“ rengimo spaudai kančių?

— Tiesą sakant, esu viena iš žurnalo „Patio World“ redaktoriaus pavaduotojų. Tai — naujas leidinys. Gali būti, kad dar nesi apie jį girdėjęs.

— Tikrai dar nesu. Bet reiks būtinai užsiprenumeruoti.

— Ką gi, tuomet paskubėk, nes, man rodos, netrukus jie šitą reikalą mes. Žurnalas leidžiamas dar tik šeši mėnesiai, bet atrodo, kad jis nuostolingas.

— Ak, ne...

— Bet nesijaudink. Manęs jie dėl to nekaltina. Jie man ras kito darbo.

— Stebiuosi, kad tu vis dar Anglijoje. Maniau, kad apsigyvenai kur kas egzotiškesniame krašte.

— Bet juk Londonas ir yra pati tikriausia egzotika. Dangus čia turi tokią daugybę pilkos spalvos atmainų. O ką jau kalbėti apie žmones, spinduliuojančius drungną šilumą bei draugiškumą. Itin drungną. Be to, tos drėgnos tamsios žiemos man atrodo tokios romantiškos...

— Taip, tu tikra Anglijos mėgėja.

— Tiesą sakant, man tiesiog patinka, kad pirmą kartą gyvenime galiu ilgiau gyventi vienoje vietoje. Mano motina susirado kitą vyrą ir persikėlė į Niujorką, o aš taip džiaugiuosi, kad jau sulaukiau tokio amžiaus, kai neprivalau sekti paskui ją per visą pasaulį. Šis miestas man suteikia malonų pastovumo ir stabilumo pojūtį. Be to, čia puikios perspektyvos mano karjerai.

— Taip, ideali vieta įsirengti butą mansardoje.

— Kai jau įkursiu savo leidybos imperiją ir jai vadovausiu, žinosiu, kur rasti žmogų, galintį suskaičiuoti, kiek pinigų išleidau važinėdama taksi.

— Džiaugsiuosi galėdamas padėti, — atsakiau. — Tik nepamiršk pasilikti sąskaitų.

— Jau šiandien pat pradėsiu rinkti tau kvitų kolekciją.

Aš įpyliau mudviem dar po vieną taurę vyno.

— Malonu vėl su tavimi susitikti, — pasakiau. — Prancūzijoje tu man buvai labai maloni. Be to, nė nežinau, ką būčiau daręs, jei tuomet nebūtum man paskolinusi tų dviejų šimtų frankų.

— Jaučiausi tokia laiminga, kad pagaliau iš ten ištrūkau, — prisipažino Ingrida ir, prisiminusi tuos laikus, net nusipurtė. — Tai buvo vienas nemaloniausių įvykių, kurį man gyvenime teko patirti.

Mudu trumpam nutilome ir vėl įsispoksojome į Gajų ir Mel.

Gajus pajuto mūsų žvilgsnius ir trumpam tarsi prablaivėjo:

— Na, ir apie ką judu galvojate?

Ingrida praleido jo klausimą pro ausis.

— Apie nieką, — atsiliepiau aš.

Gajus pasilenkė į mus:

— Apie Prancūziją, ar ne?

Aš linktelėjau. Mel staiga nutilo.

Gajus išpilstė į taures butelyje likusį vyną.

— Ką gi, leiskite jums kai ką pasakyti. Visa tai buvo prieš penkerius metus, kai buvome dar vaikai. Aš jau pamiršau, kas tuomet atsitiko Prancūzijoje. Išmečiau tai iš galvos kartą ir visiems laikams. Tikiuosi, kad tą patį padarysite ir jūs. Sutarta?

— Sutarta, — atsakiau ir pakėliau savo taurę.

Ingrida su Mel irgi pakėlė savąsias, ir mes išgėrėme už ištrintus prisiminimus.

Kai išėjome iš restorano, jaučiausi kaip reikiant įgėręs. Ingrida susistabdė pirmąjį taksi, aš pačiupau antrąjį ir nuvažiavau, palikęs Mel apsikabinusį Gajų laukti pasirodant dar dviejų taksi automobilių.

Ir ką gi aš norėjau apgauti? Nežinojau, į kurio butą juodu ketino važiuoti, bet būčiau galėjęs prisiekti, kad jie važiuos ten drauge.

Po to įsimintino vakaro su Gajumi susitikdavau gana dažnai. Atrodo, jam patiko laikyti mane savo draugu, be to, su juo mano gyvenimas tapo kur kas įdomesnis. Pasirodo, jis tikrai buvo aktorius, tiesa, dar tik pradedantis ir tebesistengiantis įsitvirtinti. Trejus metus prasitrynęs universitete, kur studijavo tik tiek, kad jo nepašalintų, jis kažkaip sugebėjo įstoti į prestižinę teatro aktorius rengiančią mokyklą, kurioje, kaip jis pats sakė, mokytis jam sekėsi visai neblogai. Bet kai Gajus ją baigė, kelias pasirodė esąs toli gražu ne rožėmis klotas. Jis suvaidino kelis antraeilius vaidmenis rimtuose teatruose, turinčiuose nuolatinę trupę ir viso sezono repertuarą, be to, kelis kartus gavo epizodinius vaidmenis kino filmuose. „Morčio žlugime“ jis buvo dubleris. Gajus turėjo vadybininką, bet šis jo reikalais nelabai rūpinosi. Savo nesėkmės priežastimis Gajus laikė jaunų aktorių perteklių, plika akimi nematomus ryšius, siejančius agentus ir tų agentų draugus, ir tai, kad į šį pažinčių voratinklį jis pats nepateko. Gali būti, kad iš dalies jis buvo teisus. Tačiau pagrindinė priežastis — bent jau man taip atrodė — buvo ta, kad jis nepakankamai stengėsi. Užuot rašęs laiškus ir beldęsis į duris, jis kiurksojo gimnastikos salėje priešais televizorių ir žiūrėjo „Lemiamą momentą“. Be to, jauni aktoriai paprastai jaučia alkį. O Gajų nuolat troškino. Savo troškulį jis malšino kiekvieną vakarą, o dažniausiai pradėdavo jau per priešpiečius.

Jaučiausi laimingas galėdamas palaikyti jam draugiją. Žinojau, kad vakare susitiksiu su Gajumi išlenkti pintos — o gal ir visų penkių — alaus, ir man buvo daug lengviau ištverti ilgas popietes darbe. Suprantama, atsikelti rytą buvo sunku, be to, tai visiškai sujaukė mano planus ruoštis baigiamiesiems egzaminams, tačiau mano gyvenime pagaliau šis tas pasikeitė. Gajus turėjo nedidelį butuką prie Glosterio kelio, ir mes dažnai aplankydavome kelias netoliese esančias aludes ir barus. Kartais prie mūsų prisidėdavo ir vienas kitas Gajaus draugas, taip pat ir Torstenas Šolenbergas, kai tik kokiais nors reikalais atvykdavo į Londoną.

Apie ką mes šnekėdavomės? Nė nežinau. Tikriausiai varinėdavome visiškai tuščias kalbas. Mes abu, — tiesa, dėl visiškai skirtingų priežasčių, — ieškojome draugų, šitaip tikėdamiesi išvengti visą dieną užpildančio nuobodulio. Vakarui gerokai įsibėgėjus Gajus dažniausiai imdavo medžioti moteris. Ir jo medžioklė paprastai būdavo sėkminga. Žinoma, jis buvo išvaizdus vyrukas, bet svarbiausia — nuo jo sklido pavojaus ir kartu žavesio aura, kurios traukai jos neatsispirdavo. Mėginau išsiaiškinti, kokiai grupei priklausė moterys, kimbančios ant jo meškerės, bet man taip ir nepavyko. Galų gale supratau, kad užkibti gali bet kuri, jei tik yra atitinkamai nusiteikusi. Prie jo traukė ir smalsuoles, ir ieškančias naujų pojūčių, ir tas, kurios norėjo trumpam pabėgti nuo kasdienybės. Gajus siūlė seksą, linksmybes, riziką ir neprisiėmė jokių įsipareigojimų. Jis siūlė galimybę geroms mergaitėms vieną naktį pabūti blogųjų kailyje.

Ir dauguma tos galimybės nepraleisdavo.

Bet Mel buvo kitokia. Gajui ji buvo nelyginant galinė stotelė, moteris, pas kurią jis galėjo užsukti, kai, per visą vakarą nesugebėjęs prisivilioti jokios partnerės, vis dėlto norėdavo pasimylėti. Gajus, atrodo, niekada iš anksto nesitardavo su ja susitikti, o dešimtą ar vienuoliktą valandą vakaro dažnai tiesiog įsmukdavo pas Mel į jos butą Erls Kurte. Kiek galėjau spręsti, ji visuomet jo laukė.

Tik kartais Mel praleisdavo vakarą kartu su mumis. Ji visada buvo miela ir linksma, bet Gajus dažniausiai nerodydavo jai jokio dėmesio. Šiurkščiai jis su Mel nesielgdavo, bet paprastai būdavo jai visiškai abejingas, o tai iš esmės tik dar blogiau. Puikiai mačiau, kas vyksta: Mel buvo Gajų įsimylėjusi, o Gajus ja tik naudojosi. Mel pernelyg bijojo jį prarasti, kad išdrįstų jam priekaištauti, todėl su tokia padėtimi taikstėsi. Jei būčiau apie tai rimčiau susimąstęs, būčiau supratęs, kad toks Gajaus elgesys rodė jį esant egocentriką. Todėl stengiausi apie tai apskritai negalvoti.

Gajus paimdavo mane paskraidyti. Tėvas buvo nupirkęs jam lėktuvą, brangų „Cessna 12“, kurio registracijos lentelėje buvo įrašytos raidės „GOGJ“ ir kurį jis laikė Elstrio oro uoste, esančiame šiaurinėse Londono prieigose. Valgyti priešpiečių skrisdavome į Prancūziją — Le Tuke ar Dovilį, o kartais nutūpdavome ir ant kalvos priešais Šaftsberį Dorsete, apaugusios žole ir tinkamos lėktuvams pakilti bei leistis. Gajus buvo patyręs pilotas, jam patiko skristi žemai, vos per penkiasdešimt pėdų virš bangų arba keliais šimtais pėdų aukščiau kaimiško Anglijos kraštovaizdžio.

Įkvėptas Gajaus pavyzdžio, išmokti skraidyti susigundžiau ir aš. Pilotavau „AA-5“, kuris, palyginti su Gajaus BMW, buvo senas kledaras. Instruktorius mane mokė, kad saugiausia yra skraidyti nenusileidžiant žemiau dviejų tūkstančių pėdų, kad prieš kiekvieną skrydį būtina kruopščiai patikrinti, ar nepriekaištingai veikia lėktuvo variklis, ir kad prieš skrendant vartoti alkoholį griežtai draudžiama. Tai, jog man galiojo vienokios taisyklės, o Gajui — kitokios, manęs visai nestebino, bet kai jau buvau nemažai išmokęs, ilgiau pasėdėjęs šalia lėktuvą pilotuojančio Gajaus imdavausi darytis nervingas.

O nusileidęs ant žemės, bent jau iš pažiūros, Gajus gyveno linksmybių kupiną gyvenimą. Ir aš, tvirtai stovėdamas ant žemės, labai džiaugiausi galėdamas leisti laiką kartu su juo. Bet jaunam, įsitvirtinti siekiančiam aktoriui kartais būna nelengva, net jei tas jaunas aktorius turi turtingą tėtušį.

Vieną vakarą išėjau iš darbo lygiai penktą ir nuėjau į vieną aludę prie Lesterio aikštės, kur buvome sutarę susitikti. Netoliese vyko perklausa, kurioje ketino dalyvauti ir Gajus, tad jis pasiūlė po perklausos susitikti čia ir išlenkti po bokalą. Kai aš atėjau, jis jau sėdėjo, įbedęs tuščią žvilgsnį į savo užsisakytą „Beck’s“ alaus butelį.

— Kaip suprantu, vaidmens negavai?

— Nežinau, — atsakė jis. — Žadėjo paskambinti. Bet juk pats supranti, kad jie skambina tik tokiu atveju, jeigu vaidmenį gavai. Tad tikriausiai jie daugiau neatsilieps.

— Aukščiau galvą, kitą kartą tau pasiseks.

— Tai tik niekam tikęs vaidmuo kvailame komerciniame filme. Bet ne tai svarbiausia, Deivai. Tiesiog pajunti tokį pažeminimą...

— Bet juk nuo ko nors reikia pradėti.

— Žinau. Tiesiog aš visiškai ne to tikėjausi. Mokytis aktorystės man labai patiko. Rimtai sakau: man tai labai labai patiko. Stovėti viduryje scenos, būti kuo nors kitu, nei esi iš tikrųjų, patraukti publikos dėmesį mano paties kuriama drama, valdyti žmonių emocijas... Tai buvo nuostabu. Tai man suteikdavo begalinį pasitenkinimą. Ir aš tikrai mokėjau tai daryti. Čechovas, Ibsenas, Steinbekas, netgi sumautas Šekspyras, — galėjau puikiausiai vaidinti visų jų pjesėse. Baigiantis paskutiniam kursui mes pastatėme spektaklį, kuris kartu buvo ir mūsų diplominis darbas, ir aš buvau vienas iš tų keturių laimingųjų, kuriems paskambino agentė ir paklausė, ar nenorėčiau tapti jos klientu.

— Atrodo, pradžia buvo nebloga.

— Ir kuo gi visa tai baigėsi? Aš ateinu pas Dianą iš Vaidmenų skirstymo skyriaus, ji „Polaroid“ aparatu padaro mano nuotrauką, įbruka man į rankas kelias eilutes niekam tikusio dialogo, kurį turiu perskaityti atsistojęs prieš filmavimo kamerą, o paskui — „Sudie, mes jums paskambinsime“. Ir viskas.

— Vieną dieną jie paskambins.

— Taip, bet kiek dar praeis dienų, kai jie nepaskambins? Be to, kai tave išbrokuoja už vaidmenų skirstymą atsakinga Diana, pasijunti kaip mažytis apgailėtinas mėšlo gabalėlis. Šiaip ar taip, juk atmetama pati mano asmenybė, argi ne? Ir kuo aš jiems neįtinku? Gal jiems nepatinka mano balsas? O gal — fizionomija? Pagaliau, gal aš nesugebu vaidinti? Gal pasirinkdamas profesiją padariau nedovanotiną klaidą?

— Liaukis, Gajau. Tau pavyks. Tu visada pasieki tai, ko nori.

— Tai jau tikrai. Man visuomet pavykdavo. Mokykloje aš gerai mokiausi, ar ne tiesa? Puikiai žaidžiau tenisą, futbolą, buvau bendrabučio seniūnas. Ir maniau, kad taip pat lengvai skinsiuosi kelią ir tapęs aktoriumi. Maniau, kad pasieksiu ką nors, ką pastebės netgi mano tėvas. Bet dabar matau, kad neturėsiu jokių galimybių ką nors pasiekti. Diana tuo pasirūpins.

— Tau reikia dar šio to išgerti, ir nedelsiant, — pasakiau ir nuėjęs prie baro atnešiau jam dar vieną bokalą alaus.

Alkoholis, kaip visada, jam padėjo. Po pusvalandžio mes jau kalbinome dvi jaunas itales. Gajui teko gražuolė, o man — bjaurusis ančiukas. Ir vis dėlto vakarą mes praleidome labai maloniai.

Užėjau į spaudos kioską ketindamas nusipirkti naujausią „Privat Eye“ numerį, ir staiga mano žvilgsnį patraukė lentynoje gulintis žurnalas „Patio World“. Nusipirkau jį, perverčiau pernelyg nesidomėdamas, kas jame rašoma, bet kitoje priekinio viršelio pusėje radau išspausdintą telefono numerį. Vos tik pasiekiau savo darbovietę ir atsisėdau prie stalo, surinkau tą numerį, paprašiau pakviesti Ingridą ir pakviečiau ją į kiną. Nuėjome į „Šokį su vilkais“, paskui užsukome pavakarieniauti į tailandiečių restoraną Soho rajone.

Tas vakaras buvo labiau panašus ne į „pasimatymą“, o veikiau į dviejų senų ir ilgai vienas kito nemačiusių draugų susitikimą. Tai buvo gražus vakaras, juolab kad iš tiesų mudu vienas kito beveik nepažinojome. Ingrida man patiko. Ji buvo maloni ir atvirai bendraujanti, bet drauge ir labai įžvalgi. Atrodo, ji suprato, kuo aš dabar gyvenu ir kokie dalykai man rūpi, nors nė žodeliu nebuvau jai apie tai užsiminęs. Ji puikiai mokėjo klausytis ir gundė mane papasakoti apie save daugiau nei iš pradžių ketinau. Ne, nepasakyčiau, kad galėjau papasakoti Ingridai ką nors, kas ją sukrėstų, greičiau priešingai. Bet ji, atrodo, ir tai kuo puikiausiai suprato.

Mūsų pokalbis pakrypo apie Gajų.

— Ar po to Brodhilo mokinių susitikimo buvai kada nors jį sutikęs? — paklausė ji.

— Taip. Tiesą sakant, pastaruoju metu mes dažnai susitinkame. Su juo linksma.

— Jis susitikinėja ir su Mel, ar ne?

— Kartais susitinka.

— Hm... Tokia pastaba daug vilties neteikia.

— Taip, Mel iš tų susitikimų tikriausiai nevertėtų kažin ko tikėtis. Bet Gajų tai tenkina.

— Savanaudis kiaulė, — šie jos mestelėti žodžiai mane nustebino. Ingrida tai pastebėjo. — Na, juk jis toks yra, argi ne?

— Tikriausiai, — numykiau.

— Matai, Mel iki ausų jį įsimylėjusi. Ji visada Gajų mylėjo.

— Net ir po to, kai Prancūzijoje Tonis su ja taip bjauriai pasielgė?

— Taip. Po to — ypač. Juk žinai, kaip skaudžiai ji dėl to gailėjosi. Man rodos, nuo to laiko ji atkakliai nori Gajui parodyti, kokią didelę klaidą padarė.

Aš papurčiau galvą:

— Nesuprantu, kodėl jis visoms atrodo toks ypatingas?

— O aš, rodos, suprantu, — atsakė Ingrida ir jos šviesiai mėlynos akys žybtelėjo.

— Tik nesakyk, kad ir tu...

— Ak ne, nesuprask manęs neteisingai. Aš tikrai nė už ką pasaulyje nenorėčiau būti jo mergina. Ir tikrai nepavydžiu Mel. Bet kai kas vis tiek negali atsistebėti kodėl...

— Aš jam perduosiu.

— Nė negalvok!

Trumpam nutilau ir, pasičiupęs valgomąsias lazdeles, po savo dubenėlį ėmiau vaikytis ten dar likusį gabalėlį aštriais prieskoniais pagardintos žuvies. Būdas ne kažin koks, bet aš buvau alkanas. Pastebėjau, kad Ingrida kemša sau į burną maistą kaip tikra profesionalė.

— Kaip tau tai pavyksta? — paklausiau. — Tiesiog galvoje netelpa.

— Išmokau vaikystėje. Kai buvau maža ir mes dar gyvenome San Paule, dažnai eidavome į japonų restoranus. Ar žinai, kad ten gyvena daug japonų? Paskui — tiesa, neilgai — gyvenome Honkonge, tad progų praktikuotis man netrūko.

— O man, deja, trūko, — pratariau, pagaliau persmeigęs žuvį lazdelės galu.

— Mel ir taip teko daug ką iškęsti, — Ingrida grįžo prie ankstesnės temos. — Ir jai visai nereikia, kad pasirodęs Gajus padarytų jos gyvenimą dar nelaimingesnį.

— Sutinku, šito jai tikrai nereikia.

— Kai dar mokėmės mokykloje, ji su manimi nemažai kalbėdavosi apie savo šeimą. Man susidarė įspūdis, kad jos tėvai vienas kito nekentė, o ja naudojosi tik kaip tarpusavio kovos priemone. Ypač tėvas.

— Ar tik jis nepabėgo su sekretore?

— Taip ir buvo. Man rodos, nuo to laiko seksas ją erzina ir sukelia jai įtampą.

— Tonis Džourdanas tam tikriausiai irgi nė kiek nepadėjo?

— Ne. Brrr... — Ingrida net nusipurtė. — Kai Mel studijavo Mančesterio universitete, kelis kartus buvau nuvažiavusi jos aplankyti. Turint omenyje, kokia pramogautoja ji buvo mokykloje, manau, studijuodama universitete Mel gyveno gana uždarai, jos gyvenime seksui nebuvo vietos. O ir baigusi universitetą tikriausiai ne kažin kiek pasikeitė.

— Kol vėl sutiko Gajų.

— Kol vėl sutiko Gajų, — Ingrida įsidėjo dar šiek tiek ryžių. — O tu? — paklausė ji.

— O ką — aš? Tave domina mano seksualinis gyvenimas?

— Ar tai paslaptis? Kaip ir buhalterystė? Tikriausiai tavo seksualinis gyvenimas nėra toks beviltiškas kaip tavo profesija?

— Na, ne visai, — atsidusęs paaiškinau. — Jis nėra toks vykęs, kaip aš norėčiau, bet ir ne visiškai katastrofiškas. Bet apskritai — nieko rimta. O tavo?

— Klausyk, juk aš — brazile. Bet, jei atvirai, atrodo, vis miegu su netinkamais vyrukais. Ir jau nusprendžiau, kad tai turi pasikeisti.

— Šit kaip... — pratariau.

Ingrida šiek tiek nuraudo. Man tai nepraslydo pro akis, bet apsimečiau nieko nepastebėjęs.

— Šitie žali aštrūs prieskoniai atrodo šlykščiai, bet iš tiesų yra pikantiško skonio. Tau irgi reiktų paragauti.

Po savaitės vėl išėjome pasižmonėti. Ir vėl puikiai praleidome vakarą, tik man jį gerokai aptemdė liūdnos naujienos. Pasirodė, kad Ingridos nerimas dėl „Patio World“ ateities nebuvo iš piršto laužtos. Žurnalo leidyba buvo nutraukta, o jau išleisti numeriai dingo iš specializuotiems žurnalams skirtų lentynų, palikdami saujelę dar nebaigusių savo mansardų įsirengti skaitytojų gedėti dėl šio leidinio panaikinimo. Tačiau bendrovė, kurioje Ingrida dirbo, ketino kelioms savaitėms išsiųsti ją į Paryžių, kad pasidomėtų keliais kitais ten sėkmingai leidžiamais žurnalais, kurie galbūt galėjo būti populiarūs Anglijoje. Ingridą toks pasiūlymas sužavėjo. Tai buvo puikus jos karjeros postūmis, be to, ji kalbėjo prancūziškai ir labai mėgo Paryžių. Aš bandžiau Ingridai pritarti ir ją padrąsinti, bet mano žodžiai skambėjo nelabai įtikinamai.

Netrukus pajutau, kad nekantriai laukiu jos sugrįžtant.

19

Tą vasarą su Ouvenu mačiausi tik kartą. Nežinojau, kad ir jis ten bus; vieną vakarą nuėjau susitikti su Gajumi į vieną iš mūsų mėgstamų vietų, kuriose „malšindavome troškulį“, ir radau jį.

Gajus nupirko alaus ir šnekučiavosi, tarsi Ouveno čia apskritai nebūtų. Bet jo nepastebėti buvo tiesiog neįmanoma. Ouvenas atrodė gerokai sustambėjęs. Dabar jam buvo apie dvidešimt metų, ir iš peraugusio vaiko jis virto raumeningu suaugusiu vyru. Prie savo bokalo šviesaus alaus jis beveik neprisilietė, nors Gajus primygtinai ragino gerti ir žadėjo pastatysiąs dar vieną. Aš pabandžiau jį pakalbinti.

— Kuo dabar užsiimi, Ouvenai?

— Kalifornijos universitetas Los Andžele. Studijuoju ten informatiką.

— Ar studijos patinka?

— Tas koledžas — mėšlas. Bet paskaitos neblogos.

— Žinau, kokie tie Kalifornijos koledžai, — šyptelėjau. — Mačiau filmuose. Paplūdimiai, pupytės, vakarėliai...

Ouvenas įbedė į mane įtarų žvilgsnį. Teisybė, aš traukiau jį per dantį, bet tai buvo visiškai nepiktas, tikras angliškas humoras. Tik jis, atrodo, šito nesuprato.

— Tokiais dalykais aš neužsiimu.

— Hm... Ne, tai ne. Tikriausiai ne, — aš siurbtelėjau alaus. — Ar ilgam atvykai? — paklausiau tikėdamasis, kad atsakymas bus „Neilgam“.

— Pabūsiu keturias dienas. Ką tik buvau Prancūzijoje. Pasimačiau su tėvu.

— Kaip jam sekasi? — mandagiai pasiteiravau.

Bet šnekučiuotis su manimi Ouvenui jau nusibodo. Mano klausimą jis praleido negirdomis ir kreipėsi tiesiai į brolį:

— Abdulatifas negyvas.

Šie žodžiai iš karto patraukė Gajaus dėmesį. Aš irgi susidomėjau. Gajus metė skubrų žvilgsnį į mane ir paklausė:

— Abdulatifas?

— Aha. Abdulatifas. Sodininkas. Jis negyvas.

— O! Vadinasi, jie vis dėlto jį rado?

— Rado, kurgi ne. Marselyje. Kažkokiame šiukšlių konteineryje. Paskui visą savaitę vargo, kol išsiaiškino, kas jis toks. Atpažino pagal pirštų atspaudus.

— Ar policija žino, kas jį nužudė? — paklausė Gajus.

— Ne. Atrodo, jis buvo samdomas darbininkas. Tenykščiai policininkai sako, kad tokius dažnai nužudo.

Gajus neskubėdamas siurbčiojo savo alų.

— Ką gi, nepasakyčiau, kad ši žinia mane labai nuliūdino.

— Aišku, kad ne, — Ouvenas atsigręžė į mane pašaipiai šypsodamasis. — Ar Gajus tau sakė, kad mačiau jį dulkinantis su Dominyka?

— Ne, — atšoviau ir pajutau, kad staiga mano gyslose sustingo kraujas.

— Taigi. Tai buvo dieną prieš atvykstant judviem su Gajumi. Tėtis buvo kažkur išvažiavęs. O ji, man rodos, pamanė, kad aš sėdžiu prie kompiuterio. Bet aš nesėdėjau. Aš vaikštinėjau. Ir žiūrėjau, — jis vėl sugavo mano žvilgsnį ir vyptelėjo.

— Mat kaip, — numykiau.

„Kažin, ką jis dar matė?“ — tylomis sau pamaniau.

— Aišku, kai tu ant jos užlipai, jau buvo praėjusios kelios dienos. Bet galiu lažintis, jog nesupratai, kad renki tik tai, kas liko nuo sodininko, ar ne?

Pajutau krūtinėje kylantį pyktį. Aišku, kad nesupratau! Po velnių! Tas Ouvenas...

— Žinoma, aš viską papasakojau policijai. Štai kodėl jie buvo įsitikinę, kad jis ją ir nužudė, — Ouvenas pastebėjo, kad pasijutau nesmagiai, ir nusijuokė. — Jau keleri metai norėjau tau tai pasakyti.

Gajus pastebėjo mano sumišimą ir pabandė pakreipti pokalbį šiek tiek kita vaga:

— Ką sužinojęs apie surastą kūną sakė tėtis?

— Po galais, jis aiškiai atrodė patenkintas.

— Nesistebiu.

— Kitą savaitę jis atvyks į Londoną, — pranešė Ouvenas. — Nori susitikti su tavimi.

— Gerai, — atsakė Gajus. — Bet tada tu jau būsi grįžęs į Valstijas, ar ne?

— Aha. Bet jam tai nerūpi. Kai nuvykau į Prancūziją jo aplankyti, jis visai neapsidžiaugė.

— O aš džiaugiuosi, kad pas jį nuvažiavai.

Ouvenas maktelėjo alaus.

Likusią vakaro dalį pokalbiui vadovavo Gajus ir pasuko jį taip, kad nešnekėtume nei apie Prancūziją, nei apie jo tėvą. Pagaliau palikome aludę ir nuėjome į jo butą pasiklausyti muzikos ir išgerti dar. Vos perėjus į kitą gatvės pusę mums prieš akis išniro prakaulus raudonplaukis vyras subjaurotu veidu ir sudriskusiais drabužiais.

— Gal turėtumėte šiek tiek smulkių puodeliui arbatos? — užkalbino jis mane.

Jis aiškiai buvo girtas. Bet aš — irgi. Nutariau į pokalbį nesivelti.

— O jūs? — kreipėsi vyras į tiesiai prieš jį stovintį Gajų.

— Atleiskite, ne, — mandagiai atsiliepė šis.

— Nagi, duok dešimt centų! Juk gali numesti dešimt centų, ką?

Jis prikišo savo veidą prie Gajaus ir įrėmė į jį klastingą žvilgsnį.

Gajus pabandė įkyruolį apeiti.

Tai vyrui nepatiko.

— Kalės išpera, jupis! — pavymui šūktelėjo jis.

Ouvenas veikė greitai. Jis pačiupo valkatą už pakarpos, kilstelėjo taip, kad šio pėdos pakilo nuo žemės, ir prirėmė prie pastato sienos.

— Atšok nuo jo, — sušnypštė Ouvenas.

Vyras akimirką žvelgė apgirtusiomis, nieko nematančiomis akimis. Paskui žvilgsnis praskaidrėjo. Jis spjovė, spjovė tiesiai Ouvenui į veidą.

Ouvenas nuleido vieną ranką ir nėrė ja valkatai į pilvą. Stipriai. Labai stipriai. Šis susmuko ir ėmė žiaukčioti.

Gajus sugriebė Ouveną ir ėmė tempti jį šalin. Bet šis stovėjo žaibuodamas savo juodomis akimis ir žiūrėjo į gulintį vyrą.

— Patrauk jį šalin! — šūktelėjau Gajui.

Priėjęs pasilenkiau apžiūrėti vis dar negalinčio kvapo atgauti vyro. Pasodinau jį ir atrėmiau į sieną. Atgavęs kvapą, jis pratrūko keiktis.

— Ar jūsų šonkauliai sveiki? — pabandžiau apčiupinėti vyro krūtinę, bet jis nustūmė mano ranką šalin. — Gal iškviesti greitąją?

Dar viena užgauliojimų papliūpa. Porą minučių pabuvau prie jo, o ant mano galvos be perstojo pylėsi keiksmai. Atrodo, jis palengva ėmė atsigauti. Išsitraukiau dešimties svarų banknotą, įgrūdau jį jam į kišenę ir nuėjau. Jis man nepadėkojo. Bet šito aš ir nesitikėjau.

Prieš vėl susitikdamas su Gajumi truputį palaukiau ir įsitikinau, kad Ouvenas tikrai grįžo į Kaliforniją. Mudu nuėjome į Vemblio stadioną pasižiūrėti draugiškų futbolo rungtynių. Anglija žaidė su Brazilija ir, visų nuostabai, sugebėjo išplėšti lygiąsias – 1:1. Po rungtynių savo žalsvai mėlynu „Porsche“ Gajus mane parvežė namo. Mums besėdint automobilyje, kuriame per stereoaparatūrą garsiai skambėjo „U2“ įrašai, ir belaukiant, kol iš stovėjimo aikštelės išvažiuos keli tūkstančiai prieš mus stovinčių automobilių, aš vėl užvedžiau kalbą apie Ouveno apsilankymą.

— Tai, ką tavo brolis papasakojo apie sodininko lavoną, tikrai įdomu.

— Taip, — abejingai, tarsi jam tai visai nerūpėtų, atsiliepė Gajus.

— Ar jie tikri, kad Dominyką nužudė būtent jis?

— Visiškai.

— Suprantu.

Minutėlę sėdėjau klausydamasis besiplėšančio Bono ir kaupiau drąsą kitam klausimui.

— Gajau...

— Ką?

— Prisimeni, po vienu iš Dominykos kambario langų policininkai tada rado tavo bato pėdsaką?

— Prisimenu.

— Kaip jis ten atsirado?

Gajus akimirką delsė atsakyti, nes prieš mus stovėjęs automobilis truktelėjo maždaug per šešias pėdas į priekį, o Gajus nenorėjo palikti spragos.

— Pakeliui į lovą buvau sustojęs nusičiurkšti.

— Ne, tai netiesa.

— Aišku, kad tiesa, — vengdamas sutikti mano žvilgsnį atkirto Gajus ir įsmeigė akis į priešais stovintį automobilį.

— Juk aš irgi ten buvau, pameni? Tu drauge su manimi nuėjai tiesiai į svečių namelį.

— Ne. Tu, matyt, neprisimeni, kaip buvo. Tikriausiai kalbi apie kurį kitą vakarą. O tą kartą aš sustojau prie krūmų nusišlapinti. Policininkai viską patikrino. Be to, tai buvo prieš penkerius metus. Tu, matyt, kažką supainiojai.

Jau žiojausi prieštarauti, bet staiga apsigalvojau. Istorija, bent jau ta jos dalis, kur buvo kalbama apie Gajų, buvo perrašyta, o perrašytas jos variantas patvirtintas oficialiu policijos antspaudu. Tai buvo jo pateikta įvykių versija, ir Gajus, be abejonės, pasitelks visą savo įtaigą, kad įrodytų, jog ji — vienintelė teisinga. Tik bėda, jog aš žinojau, kad visa tai — melas.

— Rytoj vakare susitiksiu su tėvu. Gal ir tu nori ateiti? — pasiteiravo Gajus.

— Ačiū, ne.

— Kodėl? Bus linksma. Mes vakarieniausime mieste, paskui gal dar užsuksime į kokį klubą. Nesijaudink, sąskaitą apmokės jis.

— Ne, tikrai ne. Neturiu jokio noro su juo susitikti. Be to, nuojauta man sako, kad ir jis manęs nenori matyti.

— Dėl to, kas atsitiko Prancūzijoje?

— Būtent dėl to.

Prieš mus stovinčių automobilių virtinė ėmė judėti į priekį. Gajus su savo „Porsche“ šliaužė išlaikydamas pėdos atstumą iki prieš mus važiuojančio „Vauxhall“ markės automobilio, nes nenorėjo, kad kas nors įsiterptų.

— Kaip įmanydamas stengiuosi išmesti iš galvos tai, kas atsitiko Prancūzijoje, bet tai nelengva, — tarė jis. — Ir vis dar negaliu atleisti tėvui už tai, kaip jis pasielgė su Mel.

— Nesistebiu. Bet kartais tu su juo vis dėlto susitinki?

— Na, taip. Jis — žaidėjas, jei supranti, ką turiu omenyje.

— Ne visai.

— Jis moka gyventi. Žino, kaip gerai praleisti laiką. Jis pernelyg rimtai nežiūri nei į save, nei į kitus. Žinoma, kartais taip elgdamasis jis įžeidžia žmones, pavyzdžiui, mane arba Mel. Bet ilgainiui jie nuoskaudą pamiršta.

— Bet juk negali žingsniuoti per gyvenimą visą laiką galvodamas tik apie save.

— O kodėl ne? — nustebo Gajus. — Juk dėl tavęs irgi niekas nesuka sau galvos, ar ne? Aišku, nesakau, kad turi sąmoningai kenkti kitiems. Tiesiog gyvenime reikia naudotis proga ir čiupti tai, ko nori.

— Tai štai ko tu išmokai iš savo tėvo, ar ne? — pasakiau, neįstengdamas nuslėpti pasibjaurėjimo gaidelės.

— Na jau, liaukis, čia nėra nieko bloga. Tiesiog reikia gyventi pačiam ir leisti gyventi kitiems. Tik tiek.

— O ką apie tai mano Ouvenas?

— Ouvenas ir tėtis gyvena visiškai skirtinguose pasauliuose. Su tėčiu jis kalbasi tik todėl, kad nori pamaloninti mane.

— Man atrodo labai keista, kad judu su broliu tokie artimi. Supranti, judu man atrodote tokie skirtingi...

— Tai tiesa. Bet mes visuomet vienas kitam padėdavome. Nuo tos dienos, kai Ouvenas išvydo šį pasaulį.

Jau ketinau atkreipti Gajaus dėmesį, kad tai, ką jis dabar pasakė, akivaizdžiai prieštarauja prieš minutėlę išdėstytiems jo samprotavimams, bet paskui nutariau, kad neverta. Emocijos turi savo logiką, kaip ir atskiros šeimos.

— Mama su tėvu retkarčiais manimi pasidomėdavo, — tęsė Gajus, — bet Ouvenas jiems buvo tuščia vieta. Iš esmės aš buvau vienintelis, kuris juo rūpinosi. O dabar ir jis rūpinasi manimi.

Jis nusijuokė ir pridūrė:

— Pamenu, man tuomet buvo aštuoneri. Mama su tėčiu dar nebuvo išsiskyrę, ir mes gyvenome Los Andžele. Leidome laiką prie baseino. Aš kažkuo nusižengiau, man rodos, pastačiau prie baseino krašto stiklinę ar panašiai, ir tėtis ketino įkrėsti man į kailį. Tokiomis akimirkomis jis baisiai įpykdavo, matyt, todėl, kad nuolat kivirčydavosi su mama ir jautėsi įsitempęs. Šiaip ar taip, tada savo pyktį jis ketino išlieti ant manęs. Tai tęsėsi gal dešimt minučių. Ouvenas viską stebėjo. Tada jam tebuvo penkeri, bet vis dėlto, kaip pats gali suprasti, pagal savo amžių jis buvo didelis ir stiprus berniukas. Jis staiga siaubingai suklykė ir metėsi ant tėvo. Ir jie abu pūkštelėjo į baseiną. Tėvas vilkėjo kostiumą. Toks pokštas jo nė kiek nepralinksmino. Visą savaitę Ouvenas turėjo anksti eiti gulti. Bet jam tai buvo nesvarbu. Jam patiko, kad sugebėjo man padėti. Gera turėti tokį brolį.

— Tikriausiai, — pritariau aš, o iš tiesų pagalvojau, kaip man pasisekė, kad turiu dvi normalias seseris, su kuriomis neblogai sutariu, nors ir nedažnai pasimatau, o ne tokį brolį kaip Ouvenas.

— Ar tikrai nenori rytoj vakare prie mūsų prisidėti? — dar kartą paklausė Gajus.

— Tikrai. Bet tikiuosi, kad judu kartu šauniai praleisite laiką.

Praėjus kiek laiko, po darbo dienos vėl susitikau su juo aludėje. Tiksliau sakant — po savo darbo dienos. Spėjau, kad Gajus praleido dieną žiūrėdamas televizorių.

— Na, kaip susitikimas su tėvu?

Gajus susiraukė ir burbtelėjo:

— Košmaras...

— Vėlai grįžote, ką?

— Ne. Ne dėl to. Tai buvo tikras košmaras, supranti? Jis nori, kad susirasčiau darbą.

— Kaip siaubinga!

— Nebūk toks velniškai sarkastiškas. Pasakiau jam, kad mano darbas — būti aktoriumi. Ir jis gali būti labai sunkus. Bet jam mano užsiėmimas neatrodo esąs rimtas. Jis sako, kad aš tik gadinu sau gyvenimą. Žada daugiau neduoti pinigų.

— Kaip žiauru, — pasakiau.

Man visuomet buvo įdomu, iš kur Gajus vis traukia lėšų.

— Taigi. Patrikas Hoilas mano vardu yra atidaręs porą sąskaitų ir jose yra sukaupta šiek tiek lėšų. Tad gaunu šiokius tokius procentus. Pasakiau tėčiui, kad tie pinigai mano ir jis prie jų prieiti negali. O jis mane patikino, kad gali. Matyt, taip ir yra. Hoilas dėl jo padarys viską: jei reikės, pasirūpins, kad negalėčiau pasiimti netgi man pačiam priklausančių pinigų.

— Žinai, visi kiti žmonės turi dirbti, — priminiau jam.

— Liaukis grūdęs man tą proletarinį šlamštą, Deivai. Žinau, kad daugybė žmonių turi dirbti. Bet tik ne mano tėvas. Būtent veidmainystė mane labiausiai ir siutina. Jeigu jis gali leisti dienas gulinėdamas prie baseinų Prancūzijos Rivjeroje ar skraidydamas po Vilarą, kodėl aš retkarčiais negaliu pasėdėti aludėje?

— Bet savo pinigus jis pats ir užsidirba, — atrėžiau aš.

— Tu žodis žodin kartoji tai, ką sako jis, — piktai sumurmėjo Gajus. — Mane tai vis dar baisiai siutina. Negana to, jis ketina parduoti mano lėktuvą.

— Atrodo, tikrai įkliuvai į bėdą.

— Taigi, — Gajus baigė gerti savo butelį alaus ir pakilo atsinešti dar vieno. — Bet nusileisti aš neketinu. Žinau, kad sugebu vaidinti. Po poros metų aš jam dar parodysiu.

Gajus grįžo nešinas buteliu šviesaus sau ir pinta karčiojo man.

— Beje, kaip sekasi tau? — paklausė jis.

— Gerai, — atsakiau. — Kitą savaitę Ingrida grįžta į Londoną.

— Tikrai. Ar ketini žengti lemiamą žingsnį?

Tai buvo klausimas, kurį nuo to laiko, kai paskutinį kartą su ja mačiausi, dažnai ir pats sau užduodavau. Tiesą sakant, nebuvau tikras, ar turiu žengti lemiamą žingsnį. Žinoma, man ji patiko, ir maniau, kad aš patikau jai. Bet nenorėjau sujaukti mūsų draugystės.

— Nežinau.

— Ženk, — patarė Gajus, kuris šiuose reikaluose buvo tikrai patyręs strategas. — Galiu paprašyti Mel, kad pasakytų vieną kitą gerą žodį.

— Nemanau, kad tai būtų reikalinga.

— Klausyk! Man šovė mintis. Kodėl mums nesėdus į „Golf Juliet“ ir visam savaitgaliui drauge neišsiruošus į kelionę? Tik tu, aš, Mel ir Ingrida. Galėtume skristi į Prancūziją. Arba gal jums patiktų į Škotiją? Aš jau seniai norėjau paskraidyti virš Hebridų salų. Jei tėvas rimtai ketina parduoti lėktuvą, tai šią vasarą, naudodamasis paskutine proga, norėčiau skraidyti juo kuo daugiau. Kaip manai?

— Pasiūlymas viliojantis.

— Blogiausiu atveju galėsi artimiau susipažinti su Ingrida. Geriausiu...

— Ar tu bandai sutvarkyti man gyvenimą?

— Žinoma. O kodėl ne? Ar tu nenori, kad tai daryčiau?

Gajaus pastangos sustyguoti mano asmeninį gyvenimą mane truputį sutrikdė, nes dar nežinojau, kokių turiu planų Ingridos atžvilgiu, jei tik apskritai jų turėjau. Be to, po savaitės manęs laukė sunkus ir labai svarbus buhalterijos egzaminas, kuriam buvau vos pradėjęs ruoštis. Kai paskutinį kartą laikiau egzaminą, užduotis atlikau tragiškai, nes išvakarėse su Gajumi praūžėme kone visą naktį, ir mano tiesioginis viršininkas mane įspėjo, kad šį kartą pasitempčiau. Bet išvyka į Škotiją galėtų būti labai įdomi. Apie pasitempimą pagalvosiu vėliau.

— Gerai, skriskime, — pasakiau. — Tai — puiki mintis.

20

Apsiniaukusį ir lietingą penktadienio rytą mes visi susitikome Elstrio aerodrome. Mudu su Gajumi nutraukėme uždangalą nuo lėktuvo ir apėjome jį norėdami įsitikinti, ar viskas taip, kaip ir turi būti.

— Ar skristi tokiu oru — tikrai gera mintis? — abejodama paklausė Ingrida ir pažvelgė aukštyn, į vos per kelis šimtus pėdų mums virš galvų pakibusį storais debesimis užklotą dangaus skliautą.

— Viskas bus gerai, — pareiškė Gajus. — Mano kategorijos pilotas tokiu oru skristi gali. Aš pasidomėjau oro sąlygomis: Škotijoje šviečia saulė. Mums tereikia iki ten nusigauti.

Aš sėdėjau priekyje, šalia Gajaus, o Ingrida ir Mel įsitaisė galinėse sėdynėse. „Cessna 18“ buvo vienas iš nedaugelio vienmotorių lėktuvų, kuriems pakako galingumo skraidinti keturis žmones ir galėjo pasiimti pakankamai degalų, kad įveiktų tokį didelį atstumą. Mes pakilome ir po kelių sekundžių nėrėme į debesį. Dar po minutės jau skridome virš jo.

Naudodamiesi autopiloto sistema, mes skridome gana žemai, per patį Anglijos vidurį, pakilę per porą šimtų pėdų virš debesų, ir stūmėmės nuo vieno Didžiosios Britanijos Karališkosioms pajėgoms priklausančio skrydžių kontrolės punkto iki kito. Bet iš tiesų jų leidimo skristi mums nė nereikėjo: tokį ankstų rytą daugiau lėktuvų padangėje nebuvo, tik mūsiškis. Aš pats buvau skraidęs tik kelias valandas, bet žavėjausi, kaip Gajus pilotuoja lėktuvą. Jis man jau buvo nemažai papasakojęs apie tai, kaip vaidyti „Cessna“ markės lėktuvą, o dabar papasakojo dar daugiau.

Kai pasiekėme Klaido įlanką, debesys pradėjo kilti, ir Gajus šiek tiek nusileido, kad lėktuvas palįstų po jais. Mes lėtai skridome šalia Klaido įlankos, braudamiesi per rūškaną, praskridome gana žemai virš atominio povandeninio laivo ir jį prižiūrinčio sraigtasparnio, prie Krinano kanalo prasmukome pro spragą tarp dviejų kalnų ir pagaliau nėrėme į skaisčių saulės spindulių nutviekstą dangų. Staiga ką tik tamsi ir niūri buvusi jūra tapo ryškiai mėlyna, kur ne kur išmarginta žalsvai melsvais ir mėlynais ruožais. Kiek tik aprėpė mūsų akys, visur tyvuliavo jūra, o aplink matėme tik pakrantės liniją, uolas, siauras įlankėles ir kalnus. Buvo labai sunku pasakyti, kur žemynui priklausantys sausumos plotai, o kur — salos. Mums už nugaros sėdinčios merginos liovėsi plepėjusios ir ėmė žiūrėti. Buvo neįtikėtinai gražu.

Mes pasiekėme pietinį Malo krantą ir, laikydamiesi jo, judėjome pirmyn, kol praskridome Jonos vienuolyną — saujelę baltų, iš akmenų sumūrytų pastatų, prisiglaudusių pačiame pasaulio krašte. Gajus nusileido į šimto pėdų aukštį ir mes, padidinę greitį, lėkėme virš vandens Stafos salos ir Fingalo urvo link. Laikydamiesi tokiame aukštyje, galėjome pažvelgti net į urvo vidų ir pamatyti jo juodas bazaltines kolonas. Mums praskrendant nuo sukeltos oro bangos susiūbavo pora turistinių laivelių, be to, tarsi protestuodamas, į orą pakilo paukščių pulkas. Laikydamiesi šiaurinės Malo pakrantės, mes traukėme toliau, gana žemai praskridome virš nepaprastai romantiškai atrodančios pilies, o artėdami prie Obano, kur ketinome nusileisti ir prisipilti degalų bei pavalgyti, vėl pakilome aukščiau. Gajus aplenkė kalną, užstojusį mums oro koridorių miesto link ir nutupdė „Cessną“ kaip tikras profesionalas: žemę palietę lėktuvo ratai tik švelniai sušnarėjo.

Priešpiečius valgėme netoli aerodromo buvusiame viešbutyje. Merginos, kol brovėmės per didžiulį ir tirštą Anglijos debesį, mums siuntusios aiškius nuobodulio ženklus, dabar pagyvėjo.

Sėdėjome viešbučio sode, saulės spindulių karštį maloniai malšino nuo jūros pučiantis brizas, ir sveikinome vieni kitus, kad dabar nesame Londone. Po pietų Gajus ketino prasmukti tarp Vidinių Hebridų salyno ir jau žemynui priklausančio Brodfordo ir nuskraidinti mus į nediduką aerodromą Skajaus saloje. Rytojaus dieną turėjome išsiruošti į žygį pėsčiomis, vakare — nuskristi į Vakarų salose esančią Baros salą, o poryt — grįžti namo.

Pastebėjau, kad Gajus išlenkė porą pintų alaus, ir man tai ėmė kelti nerimą. Be to, jaučiausi gana kvailai. Žinojau, kad Gajus — patyręs pilotas, taip pat neabejojau, kad jis žino, kiek gali išgerti, bet taip pat žinojau, kad jis linkęs numoti ranka į taisykles. Žinoma, šiuo požiūriu mudu buvome labai skirtingi. Jis laužė taisykles, o aš ne. Nors kai mokiausi pilotuoti lėktuvą, man vienam, be kvalifikuoto instruktoriaus priežiūros, stumdyti valdymo svirčių nebuvo leidžiama, dėl visa pikta pasitenkinau išgėręs kokakolos, tarsi sumažindamas bendrą sėdinčiųjų piloto kabinoje suvartoto alkoholio kiekį būčiau galėjęs kaip nors padėti.

Mes grįžome į aerodromą ir prisipylėme degalų. Aš užmečiau akį į ataskaitą apie orus. Pilotų kursuose kaip tik visai neseniai klausėme paskaitų apie meteorologines ataskaitas, ir aš šiuo pranešimu labai susidomėjau. Tai, ką jame perskaičiau, privertė mane sunerimti. Nuėjau į priešais angarą plytinčią betonuotą aikštelę ir susiradau Gajų.

— Ateik ir pažiūrėk, kas čia rašoma, — tyliai pratariau.

Jis nusekė paskui mane prie furgono, kuris atstojo skrydžių kontrolės centrą, ir žvilgtelėjo į faksą. Grafoje „Invemesas“ buvo parašyta: „PROB 30 TEMPO TSRA BKN0010CB“.

— Na ir kas? — mestelėjo Gajus.

— Argi tai nereiškia, kad mūsų laukia audros?

— Ne, Deivai, tai tik reiškia, kad yra trisdešimties procentų tikimybė, jog Invemese gali kilti trumpalaikė audra. Bet Invemeso miestas yra rytiniame krante, o mes — vakariniame.

— Bet ar Invemesas nėra fakse paminėta vietovė, esanti arčiausiai nuo Skajaus salos? — nenusileidau aš.

Gajus akimirką suabejojo.

— Galbūt, — pagaliau atsiliepė jis. — Bet apsižvalgyk aplink. Kur tie debesys? Juk diena puiki, — mano akyse jis pastebėjo abejonę. — Vasarą jie visada praneša, jog yra audrų tikimybė. Meteorologinės stotys nori apsidrausti, štai ir viskas. Kai pamatysime, jog artėja audra, mes ją aplenksime, gerai?

— Gerai, — linktelėjau galvą aš ir prisiminiau, kad tais laikais, kai apie lėktuvo pilotavimą visiškai nieko neišmaniau, skraidydamas kartu su Gajumi jausdavausi kur kas laimingesnis.

Mes pakilome į visiškai giedrą dangų ir, laikydamiesi stačiomis uolomis nusėtos kranto linijos, patraukėme į šiaurę, pakeliui sau už nugarų palikdami švyturius, siauras jūros įlankėles, paukščius, nedidelius laukus ir pilaites. Palikę šone Maleigą, mes perskridome Sleito sąsiaurį ir traukėme toliau Loch Alšo įlankos link. Kairėje dunksojo tamsūs Skajaus kalnai, dešinėje — Hailandas. Atsigręžęs per dešinį petį apsižvalgiau, ar nepamatysiu Neviso, kuris dabar turėjo būti kažkur už trisdešimt mylių už mūsų. Bet aš jo taip ir neišvydau. Virš kalnų staiga iškilo ir pakibo milžiniškas juodas debesis, atrodo, atsiradęs tiesiog iš niekur. Jis driekėsi tūkstančius pėdų aukštyn į dangų, apačioje atrodė susiaurėjęs, viršuje — baltas. Tai buvo vadinamasis „priekalas“. Milžiniškas debesis. Audros debesis.

Apie audros debesis meteorologinėje literatūroje buvau šiek tiek skaitęs. Jie buvo baisiausi piloto priešai. Vėjas gali apsunkinti nusileidimą, lietus — apriboti matomumą, bet audros debesis gali sudaužyti lėktuvą į šipulius. Didžiuliame pritvinkusiame audros debesyje šiltas oras traukiamas į debesies centrą ir išmetamas tūkstančius pėdų aukštyn; ten jis atvėsta ir su baisia jėga vėl grįžta žemyn, sukeldamas nirtulingą sūkurį. Atsiradęs sūkuriavimas savo ruožtu sukelia staigias elektros iškrovas, o lėktuvo karkasas nėra suprojektuotas taip, kad išlaikytų tokius smūgius.

Aš patapšnojau Gajui per petį ir parodžiau debesį.

— Nieko tokio, — atsiliepė jis. — Skrisdamas per kalnus dažnai susiduri su audros debesimis. Kai juos perskrisime, galėsime lengviau atsipūsti.

Priartėjome prie uolos, kuri staigiai leidosi žemyn į įlanką, šono. Praskridę pro ją pasukome į šiaurę. Tiesiai mums prieš akis dunksojo juoda siena. Lėktuvas šiek tiek suvirpėjo, tarsi nervingai kažko laukdamas.

Dar vienas.

Mums iš abiejų pusių į dangų kilo kalnai. Aplenkti šį audros debesį, kaip buvo žadėjęs Gajus, pasirodė esą neįmanoma.

— Ką darysime dabar?

— Praskrisime žemiau jo, — paaiškino Gajus. — Gali šiek tiek pakratyti, bet jau beveik atskridome.

— O gal geriau apsisukti ir grįžti?

— Ne. Nieko bloga mums nenutiks. Debesis dar tik formuojasi. Iš jo dar net lietaus lašai nekrinta.

— Ar tu tuo tikras?

— Taip, aš visiškai tikras, — kiek susierzinęs atsakė Gajus. — įsitverk ir laikykis, gali šiek tiek supti ir kratyti.

Gajus sumažino lėktuvo skridimo aukštį maždaug iki keturių šimtų pėdų, ir iš šio atskaitos taško jau buvo galima pažvelgti pro audros debesies apačią bei įžiūrėti už jo besitęsiančią kranto liniją.

Skrisdami šimto trisdešimties mazgų greičiu, artėjome prie pilkos sienos. Atmosfera buvo nervinga. Kuo atidžiau žiūrėjau, tuo aiškiau ir nepatyrusią akimi mačiau, jog prieš mus — milžiniškas audros debesis pabaisa, apačioje — vanduo, o iš abiejų šonų — kalnai. Saugu buvo tik mums už nugarų. Bet, pažvelgęs į susikaupusį ir ryžtingą Gajaus veidą, supratau, kad tikėtis, jog pasuksime atgal, tikrai neverta.

Jis buvo patyręs pilotas. Turėjau juo pasitikėti.

Oras pasidarė neramus, lėktuvas ėmė svyruoti ir kresčioti, ir tai paskatino Mel šūktelti: „Oooi!“ Šiek tiek nesmagu, bet apsiprasti galima, žinoma, jei tik tiek ir reiks ištverti.

Gal mums iš tiesų viskas bus gerai.

Bet nebuvo.

Staiga lėktuvas ėmė smigti žemyn, tarsi milžiniška ranka būtų tvojusi jam per viršų. Mums prieš akis šmėstelėjo vanduo. Gajus nusikeikė, iki galo truktelėjo droselį ir pamėgino vėl pakilti aukštyn. Vanduo buvo tamsus ir banguotas, be to, tyvuliavo vos per kelias pėdas žemiau mūsų. Kad ir kaip Gajus stengėsi, pakilti mums nepavyko. Dar vienas toks žemyn švilpiančio oro sūkurys, ir mes sušlapsime iki siūlo galo. Negana to, sūkurio jėga tėkš lėktuvo korpusą į vandens paviršių ir jį sudaužys. Bet taip neatsitiko. Vieną akimirką lėktuvo variklis stenėdamas stengėsi pakelti lėktuvą bent keliomis pėdomis aukščiau, o kitą — didžiulė ranka tarsi slystelėjo po lėktuvo apačia ir ėmė kelti mus į viršų.

— Jėzau! — vėl nusikeikė Gajus, grumdamasis su valdymo svirtimis.

Nesupratau, ką jis bando daryti. Tiesa buvo ta, jog padaryti jis negalėjo nieko, nes aplink mus siaučiančios jėgos buvo daug kartų stipresnės už lėktuvo galimybes, kad ir kaip Gajus stengėsi jį valdyti. Užmečiau akį į aukščiamatį. Buvome pakylėti į didesnį nei tūkstančio ir dviejų šimtų pėdų aukštį. Lėktuvo kabinoje mėtėsi daiktai: žemėlapis, ant kelių laikoma lenta su skridimo planu ir skrydžių vadovas. Pajutau smūgį į pakaušį: švystelta į orą Ingridos rankinė pakilo aukštyn ir trenkėsi į lėktuvo lubas. Visiškai praradau orientaciją, — atrodė, kad mano kūnas vienu metu tampomas į visas puses. Lauke ant mūsų užgriuvo lietaus siena, priekiniu lėktuvo stiklu pliaupė vanduo. Bet tai nebuvo svarbu. Vis tiek negalėjai įžiūrėti nieko, tik juodą audros debesį.

Mel ėmė klykti. Aš atsigręžiau į ją. Mergina atrodė mirtinai išsigandusi.

— Pasakyk jai, kad užsičiauptų, — burbtelėjo greta manęs sėdintis Gajus.

Jis buvo visas išbalęs, išpiltas prakaito ir iš visų jėgų įsikibęs į valdymo svirtis.

— Mel! — surikau aš. — Mel!

Bet tai nieko nepadėjo. Niekaip negalėjau nuraminti vargšės klykiančios merginos, bet galėjau išjungti vidaus telefoną, per kurį buvo palaikomas ryšys su galinėse sėdynėse esančiais keleiviais. Tai padėjo.

Staiga tvykstelėjo baltas akinamas žaibas ir viskas aplink sudundėjo. Pasijutome taip, tarsi iš tiesų būtume papuolę į patį griaustinio centrą. Žvilgtelėjau laukan norėdamas įsitikinti, ar sveiki lėktuvo sparnai. Neįtikėtina, bet jie vis dar laikėsi pritvirtinti prie lėktuvo korpuso.

— O kaipgi kalnai? — sušukau.

Mums iš abiejų pusių dunksojo kalnai. O mes nieko negalėjome įžiūrėti. Bet kurią akimirką galėjome rėžtis į kurią nors uolą.

— Žinau, žinau, — tarė Gajus. — Bet pažiūrėk į aukščiamatį. Dabar esame beveik trijų tūkstančių pėdų aukštyje. Daugumos kalnų turėtume išvengti.

Aš žvilgtelėjau į prietaisą, ir kaip tik tada jis ėmė rodyti, kad aukštis mažėja. Mes leidomės žemyn. Du tūkstančiai pėdų. Tūkstantis. Šiame aukštyje trasoje, kuria skridome, maždaug už poros mylių buvo daugybė kalnų ir uolų. Pro vandeniu užlietą priekinį lėktuvo stiklą įbedžiau akis į tamsą. Kalnai galėjo dunksoti čia pat, mums prieš nosį, bet nieko tikra nebuvo įmanoma pasakyti.

Paskui tamsos uždanga staiga prasiskyrė ir mes ištrukome į šviesą. Skridome virš vandens. Tiesiai prieš akis surudavo kalno šlaitas. Vandens srautas skilo į dvi atšakas, ir viena toliau tekėjo į kairę, o kita — į dešinę. Gajus privalėjo apsispręsti per kelias akimirkas. Jis pasirinko dešiniąją atšaką.

— Ačiū Dievui, — pratariau aš.

— Kur žemėlapis?! — šūktelėjo Gajus.

Žemėlapis buvo užkištas už komingso, virš kontrolinių prietaisų lentos. Padaviau jį Gajui. Jis apsižvalgė aplink, o paskui žvilgtelėjo į žemėlapį. Mes kaip tik įsmukome į siaurą, vos poros mylių pločio slėnį. Tiesiai priešais mus ir šiek tiek aukščiau buvo matyti kažkas panašaus į balnakalnį — siaurą oro koridorių tarp dviejų kalnų. Mums už nugarų siautė audra.

— Mes jau beveik virš Skajaus salos, — paaiškino Gajus. — Už šito balnakalnio bus aerodromas.

Jis truktelėjo droselį, ir lėktuvas ėmė sparčiai kilti. „Cessna 182“ markės lėktuvo variklis galingas ir paprastai per minutę gali pakilti tūkstantį pėdų, bet mums taip aukštai pakilti nepavyko. Jei skrisdami tokiu greičiu būtume įstengę pakilti į reikiamą aukštį iki to momento, kai pasieksime balnakalnį, būtume galėję sakyti, jog mums pasisekė. Mes kilome, bet skridome prieš vėją, pučiantį nuo kalno žemyn.

Mel liovėsi klykusi.

Aš žvilgtelėjau žemyn. Mes skridome virš nedidelio ir siauro pusmėnulio formos ežerėlio. Čiupau žemėlapį, tikėdamasis jį surasti. Radau tą vietą, kur, Gajaus manymu, mes dabar buvome, — į pietus nuo Brodfordo, virš Skajaus salos. Bet ten nebuvo jokio pusmėnulio formos ežero. Akimis paskubomis ėmiau naršyti žemėlapį ir pagaliau jį radau. Tai štai kur iš tiesų buvome! Prie jūros kranto! Artėjome prie ilgo siauro slėnio, už kurio mūsų laukė trijų tūkstančių aukščio pėdų kalnas.

— Gajau, nemanau, kad mes esame virš Skajaus salos.

— Aišku, kad virš salos, — susierzinęs atšovė jis.

— Bet šitas pusmėnulio formos ežeras... Jis — žemyninėje sausumos dalyje. Turime apsisukti ir grįžti atgal, nes įsirėšime tiesiai į kalną, — mėginau parodyti jam žemėlapį, bet jis ranka nušlavė jį šalin.

— Atgal į audrą nė už ką negrįšiu, — pareiškė Gajus. — Juo labiau kad vos už kelių mylių bus aerodromas.

— Nebus. Pasižiūrėk į kompasą. Mes skrendame į šiaurės rytus, o ne į šiaurę.

— Matyt, kompasas per audrą sugedo. Klausyk... Aš čia pilotas, ir aš už viską atsakau. Tai aš turiu licenciją. Todėl užčiaupk savo srėbtuvę!

Užčiaupiau. Už balnakalnio kabojo debesis. Už jo galėjo dunksoti kalnas. O gal ir ne. Slėnis buvo siauras. Dar truputį, ir neužkliudant sparnais kalno šlaitų apsisukti bus neįmanoma. Palengva mes kilome vis aukščiau ir atrodė, jog skrisdami tokiu greičiu pro balnakalnį turėtume prasmukti. Bet kas bus tada? Jei aš buvau teisus ir už jo yra kalnas, o ne aerodromas, mums neliks kur skristi, tik rėžtis tiesiai į uolas.

Vėl pažvelgiau žemyn. Dar vienas ežerėlis, šis — retai apaugęs medžiais. Pasitikrinau žemėlapyje. Na, žinoma, į šiaurę nuo siaurojo slėnio, maždaug už poros mylių nuo pusmėnulio formos ežerėlio, žaliame plotelyje buvo pažymėtas mėlynas taškas.

— Gajau, apsisuk! Aš šimtu procentų įsitikinęs, kad prieš mus — kalnas!

— Ne! Užsičiaupk ir tylėk!

Gajus labai norėjo tikėti, kad kitapus balnakalnio mūsų laukia išsigelbėjimas ir prieglobstis. Jis šito troško taip stipriai, kad nekreipė dėmesio į šiam tikėjimui prieštaraujančius objektyvius faktus. Balnakalnis buvo jau visai arti. Arti viena kitos dunksojo ir slėnio sienos. Mums reikėjo nedelsiant apsisukti, nes jei dar dešimt sekundžių delsime...

Ir aš padariau tai, ką privalėjau padaryti. Pačiupau priešais mane buvusią valdymo svirtį ir truktelėjau ją į dešinę. Gajus, traukdamas valdymo svirties rankeną į save, vėl pabandė perimti lėktuvo valdymą, bet aš buvau stipresnis. Lėktuvas staiga pasviro ir ėmė suktis. Jis atsisuko tiesiai į uolą.

— Liaukis, Gajau, nes užsimušime! — riktelėjau aš.

Jei Gajui būtų pavykę neleisti lėktuvui apsisukti, būtume rėžęsi tiesiai į uolą. Jis paleido svirtį.

Man prieš akis šmėstelėjo uola, stambialapių šaknys, krioklys. Jie nenumaldomai artėjo. Nuo uolos mus skyrė vos keli jardai. Nors posūkis buvo labai staigus, atrodė, jog skrendame be galo lėtai. Nagi, dar truputį! Pagaliau lėktuvo nosis nusigręžė nuo uolos, ir mes žvelgėme į tą pusę, iš kurios ką tik atskridome. Droselinė sklendė visą laiką buvo atstumta iki galo ir aš nukreipiau lėktuvą į viršų.

— Ką tu darai! — vėl pratrūko Gajus. — Gal išprotėjai? Tu mūsų vos nepražudei!

Aš grįžtelėjau jam per petį ir pažvelgiau atgal. Virš balnakalnio kabančiame debesyje buvo atsiradusi properša. O pro tą properšą buvo matyti kalnas.

Jei nebūčiau apsukęs lėktuvo, mes būtume įsirėžę tiesiai į jį. Tikrai.

— O Dieve mano! — aiktelėjo Gajus. Jis išbalo kaip drobė, o jo lūpos ėmė tirtėti. — Dieve mano...

Mes kilome aukštyn. Oras vis dar buvo neramus, bet tarp šėlstančios audros ir dunksančių kalvų galėjau įžiūrėti ruožą giedro dangaus. Pasukau lėktuvą jo link. Nebuvau tikras, ar teisingai nustačiau variklio darbo režimą, bet lėktuvas tolygiai ir gana greitai kilo aukštyn, o tai dabar buvo svarbiausia.

Skajaus salą buvo apžiojęs debesis, bet į Maleigą aš galėjau skristi ir laikydamasis kranto linijos, kur dangus buvo giedras.

— Dieve, — vėl prabilo Gajus. — Atleisk, Deivai. Dieve mano, aš vis dar negaliu patikėti.

Žvilgtelėjau į Gajų. Jis sėdėjo visas išbalęs, ištiktas šoko. Supratau, jog lėktuvą teks pilotuoti man. Savo lėktuvo žurnale dar buvau pažymėjęs tik dvylika skraidytų valandų, dar niekada nebuvau valdęs tokio galingo lėktuvo kaip „Cessna“, bet apskritai vairuoti jį galėjau, o jo droselis, atrodo, dirbo pagal tą patį principą kaip ir „AA-5“ markės lėktuve. Būčiau galėjęs užmegzti radijo ryšį su Škotijos skrydžių informacijos centru, bet nebuvau įsitikinęs, ar man pakaks įgūdžių. Ketinau nuskristi iki Obano ir leisti Gajui nutupdyti lėktuvą. Tik tiek.

Vėl įjungiau vidaus telefono ryšį su galinėse sėdynėse įsitaisiusiomis keleivėmis ir išgirdau verkšlenančią Mel. Ingrida bandė ją nuraminti ir paguosti.

— Ar jau viskas baigėsi? — paklausė ji.

— Manau, kad taip, — atsakiau.

Bet iš tiesų tai buvo dar ne viskas. Skridau taip, kad pakrantė slinktų man iš kairės, kol pasiekėme baltą Ardnamerchano švyturį, o paskui nustačiau kursą Malo sąsiaurio link, už kurio, bent jau aš taip tikėjausi, turėjo būti Obanas. Bet man prieš akis išniro dar vienas augantis ir tvinkstantis audros debesis. Apie tai, kad dar kartą bent prisiartintume prie tokio siaubūno, negalėjo būti nė kalbos. Prisiminiau, kad skrisdami pirmyn šiaurinėje Malo pakrantėje pralėkėme pro lygų žole apaugusį žemės ruožą, ir netrukus, nuskridęs vos porą mylių, aš jį suradau.

Aš vėl atsigręžiau į Gajų. Jis sėdėjo sulenkęs nugarą ir žiūrėjo pro langą.

— Ar gali nutupdyti lėktuvą, Gajau? — paklausiau.

— Tu nutupdyk, — atsiliepė jis.

— Bet su tokiu lėktuvu aš dar niekad nesu tūpęs. Be to, nemoku leistis ant žolės. Tai turi padaryti tu.

— Gerai, — liguistu balsu tarstelėjo Gajus.

Jis perėmė valdymo svirtis, kelias akimirkas pasičiupinėjo su droseliu ir pakeitė propelerio darbo režimą. Paskui staiga pasitraukė nuo prietaisų.

— Ne, — pareiškė, — aš negaliu. Tu leiskis.

— Gajau!

Jis nieko neatsakė, tik nusuko akis.

Aš nukreipiau lėktuvą nedidelio žole apaugusio žemės rėžio link. Jis plytėjo prie pat jūros, o viename jo gale, kaip tik toje pusėje, iš kurios ketinau leistis, dunksojo velniškai aukšta kalva. Aš jau buvau kelis kartus leidęsis, kartelį kitą lėktuvas netgi nešoktelėjo nuo žemės, bet visa tai man pavyko padaryti ant gerai pažįstamo degutbetoniu padengto nusileidimo tako, o šalia manęs sėdėjo instruktorius, kuris galėjo nedelsdamas įsikišti, jei padaryčiau ką nors ne taip, — o toje mokymosi stadijoje man tai nutikdavo gana dažnai.

Bet šį kartą, jei ką nors padarysiu ne taip, progos pasitaisyti nebus.

Aš stumtelėjau droselio sklendę ir per dvi padalas nuleidau sparnų skydelį. Lėktuvas ėmė skristi lėčiau ir prarasti pasiektą aukštį. Pasukau jo nosį į kalvą, o paskutinę akimirką nukreipiau tiesiai į nusileidimo taką. Iš „Cessnos“ piloto kabinos atsiverianti perspektyva buvo visiškai kitokia nei ta, prie kurios buvau pratęs, be to, viskas vyko labai greitai. Lėktuvas vis dar buvo per aukštai ir skrido per greitai. Apimtas nevilties, visiškai užstūmiau droselio sklendę, nuleidau lėktuvo nosį kiek įmanoma žemiau ir dar labiau nuleidau sparnų skydelį. Vis dar skridome per aukštai ir per greitai. Žole apaugęs ruožas, kuriame buvau numatęs nusileisti, sparčiai artėjo ir, man dar nespėjus kilstelti lėktuvo nosies aukštyn, jis ratais palietė žemę. Smarkiai dunkstelėjęs, jis vėl pakilo į orą. Aš laikiausi iš paskutiniųjų ir, dar du kartus atšokęs, lėktuvas nusileido ant tvirtos žemės ir lėkė kitame ruožo gale esančio užtvaro link. Užguliau stabdžius ir laukiau. Mes perkirtome nusileidimo tako ribą ir įlėkėme į gerokai aukštesne žole apaugusį plotą. Aukšta žolė lėktuvą stabdė geriau nei mano stabdžiai, ir likus porai jardų iki užtvaros mes sustojome.

Išjungiau variklį ir mes visi keturi dar ilgai sėdėjome nepratardami nė žodžio, vis dar negalėdami patikėti, kad pagaliau tikrai nusileidome ant žemės.

21

1999-ųjų rugpjūtis, Klerkenvelis, Londonas

— Na, tai kaip mums sekasi, Gajau?

— Mes gyvi, mes — internete ir per savaitę sulaukiame keturiasdešimties tūkstančių lankytojų, — atsakė Gajus tėvui ir nusišypsojo trykšdamas optimizmu, nes per kelias pastarąsias dienas tikrai buvo kuo džiaugtis.

Tai buvo pirmasis oficialus „ninetyminutes.com“ valdybos posėdis, nors iš keturių direktorių tik Patrikas Hoilas vilkėjo kostiumą — platų, kaip maišas krintantį drabužį, besiplaikstantį aplink jo įspūdingų matmenų kūną. Mūsų valdybos pirmininkas buvo apsirengęs juodai, kaip ir jo sūnus. Be to, jis buvo kuo puikiausiai nusiteikęs: internetinis gyvenimo būdas jam aiškiai patiko.

Tonis investavo du milijonus svarų ir gavo aštuoniasdešimt procentų „Ninetyminutes“ akcijų, o likusius dvidešimt paliko pasidalyti visiems mums, bet didžioji jų dalis, kaip ir dera, atiteko Gajui. Mums toks akcijų padalijimas buvo labai neparankus, bet neturėjome iš ko rinktis. Mel padėjo mums derėtis ir nuo pat pradžių su Toniu elgėsi labai dalykiškai, kaip tikra teisininkė. Bet tai ne kažin kiek padėjo. Tonis turėjo mus savo kišenėje, todėl prispaudė kaip reikiant. O blogiausia, kad jam tai, atrodo, labai patiko. Trumpai tariant, man tai buvo nauja patirtis, nė iš tolo nepanaši į tą, kurios įgijau investuojant į įmonę mano tėvui.

— Ir visiškai jokių problemų? — paklausė jis.

— Na, šiokių tokių problemų buvo. Bet mes jas išsprendėme. Prieš dešimt dienų pradėjusi veikti mūsų interneto svetainė vieną kartą buvo užstrigusi, bet dabar jau viskas susitvarkė. Beje, nieko panašaus negaliu pasakyti nė apie vieną mūsų darbuotoją. Pastaruoju metu mes juos kaip reikiant apkrauname darbu.

— Taigi jei į savo kompiuterį įvesiu „www.ninetyminutes.com“, kas tada nutiks?

— Nežinojau, kad moki naudotis kompiuterio klaviatūra, tėti.

— Aišku, kad moku naudotis ta sumauta klaviatūra! — leido sau pajuokauti ir šyptelti Tonis, matyt, paveiktas didžiulio Gajaus entuziazmo.

— Atleisk. Štai, pabandyk, — tarė Gajus, stumteldamas savo nešiojamąjį kompiuterį arčiau tėvo.

Tonis negrabiai surinko reikiamas raides, ir netrukus ekrane sušvito jau daugeliui gerai žinoma „Ninetyminutes“ emblema. Gajus padėjo Toniui pasižvalgyti po svetainę, o Hoilas žiūrėjo į ekraną stovėdamas jiems už nugarų.

— O svetainė tikrai gera, — įvertino Tonis.

— Žinau, — atsiliepė Gajus. — Netrukus ji bus dar geresnė.

— Ar mus jau kas nors pastebėjo? — paklausė Gajaus tėvas, vis spusčiodamas nešiojamojo kompiuterio pelės klavišą.

— Spaudoje apie mus pasirodė keli puikūs straipsniai, — ir Gajus visiems mums išdalijo pluoštą tų straipsnių kopijų, kad galėtume jas peržvelgti. — Be to, apie mūsų svetainę sulaukėme kelių puikių atsiliepimų ir internete. Per kelias artimiausias savaites tikimės ir daugiau palankių vertinimų.

Tonis permetė akimis recenzijas.

— „Be abejonės, geriausia apie futbolą rašanti interneto svetainė“. Neblogai, ypač turint omenyje, kad tai — dar tik pirma savaitė.

— Darbo dar turime per akis, — paaiškino Gajus. — Kaip tik deramės su vienu užsienio lažybų tarpininku, kad sukurtų mūsų svetainėje lažybų punktą. Tai turėtų būti pinigus sukanti mašina. Ieškome ir naujų darbuotojų. Mums reikia daugiau sporto žurnalistų, poros programuotojų, kurie galėtų padėti Ouvenui su Sendžėjumi, ir kelių žmonių administraciniam darbui. Be to, mumis susidomėjo viena reklamos agentūra, kuri norėtų, kad parduotame jai šiek tiek reklaminio ploto. Prisimeni, tai kaip tik tie darbai, kuriuos buvome nutarę atidėti, kol negalėsime žmonėms parodyti, ką jau esame sukūrę.

— Būtų malonu pamatyti bent šiek tiek įplaukų, — pareiškė Tonis.

— Žinoma. Mes toliau stumiamės į priekį ir įgyvendindami sumanymą pradėti mažmeninę prekybą.

Tonis stumtelėjo šalin laikraščių straipsnius, Gajaus nešiojamąjį kompiuterį ir paėmė į rankas finansinę ataskaitą, pridėtą prie kitų įmonės valdybai pateiktų dokumentų. Ir iš karto suraukė antakius.

— Eimė jau subūrė dizainerių grupę, kursiančią kasdienės sportinės aprangos kolekciją, — toliau pasakojo Gajus. — Ji jau surado tiekėjų Jungtinėje Karalystėje ir Portugalijoje.

— Ar gaminti Tolimuosiuose Rytuose nebūtų pigiau?

— Kai mūsų apyvarta padidės, tarime išlikti lankstūs ir sugebėti greitai keisti drabužių dizainą bei duoti atitinkamus užsakymus. Kad ir kas nutiktų mums pradėjus prekiauti firmine savo produkcija, ratas suksis labai greitai, tad mums reikalingas geras ryšys su tiekėjais ir greita jų reakcija. Be to, Eimė ketina sudaryti sutartis su klubų, nacionalinės rinktinės ir įžymių futbolininkų aprangos gamintojais.

— Tik ar dar ne per anksti, kaip manai?

— Kol įvykdomas užsakymas, praeina nemažai laiko. Turime būti pasirengę iš anksto.

— Visa tai tikrai nuteikia optimistiškai, — tarė Tonis. — Dabar papasakok, kaip mes už visa tai sumokėsime, Deividai.

Aš dar kartą prabėgomis žvilgtelėjau į skaičius, surašytus lapuose, pridėtuose prie kitų įmonės valdybos posėdžiui pateiktų dokumentų. Kol viską apskaičiavau, teko nemažai paplušėti, ir buvau labai patenkintas pasiektu rezultatu.

Kai baigiau kalbėti, minutėlę niekas nepratarė nė žodžio. Tonis sėdėjo įbedęs į mane akis ir išsiblaškęs baksnojo rašiklio galu sau į smakrą. Pabandžiau sugauti jo žvilgsnį ir nusišypsoti. Bet jo veidas taip ir liko bejausmis. Hoilas akylai stebėjo savo klientą. Jis Tonį pažinojo geriau nei aš ir suprato, kad kažkas ne taip.

Stengiausi išlikti ramus, bet viduje jau girdėjau skambant pavojaus varpus. Ką aš ne taip pasakiau? Ką praleidau? Kodėl Tonis buvo toks malonus savo sūnui ir taip atšiauriai elgėsi su manimi? Ar tai vis dar buvo kaip nors susiję su Dominyka?

Pagaliau Gajus nutraukė užsitęsusią tylą:

— Ačiū, Deividai. Kaip matote, lėšas naudojame taupiai ir biudžeto nepertempiame.

— Gal biudžete ir išsitenkame, bet mes negauname jokio pelno. Ar ne, Deividai? — tiesmukai paklausė Tonis.

— Ne, pelno kol kas negauname, — turėjau pripažinti. — Bet šiame „Ninetyminutes“ veiklos etape pelno ir negalime tikėtis, priešingai — dabar mes turime į šį verslą investuoti.

— Mes patiriame nuostolių ir nepanašu, kad artimiausiu metu padėtis pasikeis. „Investavimu į verslą“ aš to nepavadinčiau. Sakyčiau, kad mes išleidžiame daugiau nei uždirbame.

Aš pyktelėjau. Buvo užgauta mano profesinė garbė. Juk aš buvau finansininkas, tad ką jis, mane mokydamas, norėjo tuo parodyti?

— Tai — ką tik įsikūrusi įmonė, — atrėžiau. — Ko gi jūs tikitės?

Tonis kilstelėjo antakius. Jo žvilgsnis nuo manęs lėtai nuslydo prie Gajaus, o paskui vėl grįžo atgal.

— Ką gi, gerai, — tarė jis. — Iki susitikimo kitą mėnesį. Džiaugiuosi, kad svetainė veikia gerai. Sveikinu, — šie žodžiai buvo skirti daugiau Gajui nei man. — Gal per kitą valdybos posėdį galėsime kiek išsamiau aptarti finansinę įmonės strategiją.

Žodžiai skambėjo grėsmingai, bet dėl to stengiausi nesukti sau galvos, o galbūt — turėjau. Tai buvo nemalonus posėdis, ir trumpam aš leidausi Tonio priremiamas prie sienos, tačiau vis dėlto likau gyvas ir sveikas. Galima sakyti, kad net negavau pylos, — Tonis tik šiek tiek atvėsino mano entuziazmą. Maniau, kad prie to priprasiu. Šiaip ar taip, juk viskas priklauso nuo požiūrio.

Valdybos pirmininką mes greitai pamiršome. „Ninetyminutes“ biuras ūžte ūžė, o daugiausia triukšmo kėlė Gajus. Jo buvo pilna visur. Jeigu jam nekildavo gerų minčių, jis ragino ką nors sugalvoti kitus komandos narius. Ir jis tikrai mokėjo įkvėpti žmones naujiems darbams. Sprendžiama buvo per kelias sekundes ir tai darė Gajus. O pagrindinį kriterijų jam atstojo klausimas, ar kokia nors mintis padės mums tapti geriausia apie futbolą rašančia interneto svetaine visoje Europoje? Jei taip, mes imdavomės ją įgyvendinti. Jei ne, iš karto ją atmesdavome ir eidavome toliau.

Nepaisant sėkmingo mūsų svetainės debiuto, Gajus nebuvo ja patenkintas. Gazas turėjo gerų idėjų, jo tekstai buvo parašyti puikiai, o bendrovės „Mandrill“ sukurtas svetainės apipavidalinimas buvo kur kas geresnis negu kitų panašių svetainių. Bet, Gajaus nuomone, mūsų svetainei kažko trūko, nors jam buvo labai sunku išreikšti žodžiais, ko būtent. Po ilgos, iki pat nakties trukusios diskusijos mes nusprendėme, jog mums reikia žmogaus, galinčio visus svetainės elementus sujungti į organišką visumą. Bet koks tai turėtų būti žmogus? Ir kur galėtume jį rasti?

Įdėti skelbimą į laikraštį ir laukti neturėjome laiko, o pasamdyti profesionaliam kvalifikuotų kadrų medžiotojui mums neužteko pinigų. Ir tada aš prisiminiau Ingridą. Mes abu visus tuos septynerius metus nebuvome jos matę, bet kai pastarąjį kartą buvome susitikę, ji dirbo įmonėje, užsiimančioje žurnalų leidyba.

Jei Ingrida nepažįsta žmogaus, galinčio sutvarkyti mūsų svetainę, gal ji bent padės geriau suprasti, kokio specialisto mums reikia, ir pasiūlyti, kur jo turėtume ieškoti. Žinoma, jei tik ji apskritai norės su mumis kalbėtis.

Ilgokai panaršęs po savo seną adresų knygelę, radau jos telefono numerį ir paskambinau. Išgirdusi mano balsą ji labai nustebo, bet sutiko rytojaus dieną susitikti su mumis priešpiečių.

Susitikome nedidelėje picerijoje netoli jos darbovietės, ant pietinio Temzės kranto. Ingrida buvo rami, santūri ir pasitikinti savimi. Dabar ji atrodė truputį vyresnė, o aplink burną ir akis jau buvo pradėjusi rėžtis viena kita juoko raukšlelė. Jos rusvi plaukai buvo nukirpti trumpiau, o vilkėjo ji elegantišką, bet ne dalykiškiems susitikimams skirtą kostiumėlį — švarkelį ir kelnes. Įsegti į ausis karojo nefritu puošti auskarai. Ji atrodė šaltakraujė ir susitvardžiusi. Ir linksmai nusiteikusi.

— Negaliu patikėti, — prabilo ji. — Judu susivienijote ir įkūrėte interneto bendrovę. Plevėsa aktorius ir popierių žiurkė — diplomuotas buhalteris.

— Stulbinamas derinys, — šypsodamasis atsakė Gajus. — Niekur kitur tokio nerasi.

Nebuvau tikras, ar man patiko, jog Ingrida pavadino mane „popierių žiurke — diplomuotu buhalteriu“, bet nutariau neprieštarauti. Ir vis dėlto gal labiau būtų tikęs apibūdinimas „gerai išauklėtas komercinio banko specialistas“? Kita vertus, viena iš priežasčių, dėl kurių prisidėjau prie šio verslo, buvo noras atsikratyti buhalterio etiketės.

— Jus sunku atpažinti. Gajaus veide — jokių pagirių požymių, o tu kažkur pametei savo kostiumą, Deividai. O jau tavo plaukai...

— Na, o mes tave iš karto pažinome, — pareiškė Gajus.

— Mums pasisekė, kad tavo telefono numeris — vis dar tas pats, — pasakiau. — Juk praėjo septyneri metai.

— Tas pats numeris. Tas pats butas. Ir, deja, tas pats darbas.

— Kaip nuobodu, ar ne? — tarė Gajus. Bet pastebėjęs niršų Ingridos žvilgsnį pridūrė: — Aš tik prisiminiau, kaip pats anksčiau gyvenau.

Ji šyptelėjo.

Užsisakėme po picą ir parodėme Ingridai, kuo konkrečiai mes užsiimame. Netrukus Gajus jos paklausė:

— Na, ką manai?

— Apie jūsų svetainę?

— Taip.

Ingrida padėjo ant stalo peilį su šakute ir kelias akimirkas pamąstė, ką atsakyti.

— Svetainė gera. Man padarė įspūdį. Puikus dizainas. Apie futbolą aš nieko neišmanau, bet jums pavyko rasti tikrai gerų rašytojų. Be to, ją lengva įkrauti. Nerandu jokių trūkumų. Visai nebloga.

Gajus atrodė gerokai nusivylęs:

— Vadinasi, nieko bloga tujoje nematai?

— Ne. Turint omenyje, kad ją kūrė mėgėjai, svetainė pirmarūšė. Tikrai.

— Bet tai ne mėgėjiška svetainė! — gal kiek per daug įsiaudrinęs sušuko Gajus.

— Oi, atsiprašau, — atsiliepė Ingrida. — Tikrai nenorėjau pasakyti, kad jūs — mėgėjai. Bet ir plika akimi matyti, kad šią svetainę sukūrė ne profesionali žiniasklaidos bendrovė.

— Kodėl? Juk dizainas — puikus, ar ne?

— Taip. Kaip jau sakiau, svetainė gera. Bet jos turinys kažkoks... išsidraikęs. Jam trūksta vientisumo. Tekstai vietomis nenuoseklūs, kai kuriuos dalykus sunku surasti, viskam teikiama vienoda reikšmė.

— Kaip suprasti „viskam teikiama vienoda reikšmė“?

— Na, žurnale redaktorius atkreipia skaitytojo dėmesį į tikrai įdomias istorijas ir pasirūpina, kad jas būtų lengva rasti. Tą patį galima padaryti ir internete, nors dauguma svetainių kūrėjų numoja į tai ranka. Bet jei peržvelgsite kelis internete esančius gerus laikraščius, pastebėsite, kad jie stropiai redaguojami. Jei žinai, ko ieškai, nesunkiai gali tai rasti. Jei ketini tiesiog panaršyti, įdomiausi straipsniai tau pateikiami pirmiausia.

— Šito mums ir reikia! — šūktelėjo Gajus ir triumfuodamas pažvelgė į mane. — Būtent apie tai aš ir kalbėjau! Tai ką mums dabar daryti?

— Jums reikia žmogaus, kuris viską suderintų. Jums reikia redaktoriaus, leidėjo ar panašaus specialisto akies.

— Šit kaip? Gal tu pažįsti ką nors, kas galėtų mums padėti? Arba ką nors, kas norėtų mums padėti?

Ingrida kelias akimirkas patylėjo, tarsi mintyse sklaidydama „Rolodex“ katalogo puslapius.

— Gal ir pažįstu.

— Ak, tikrai?

Bet to žmogaus pavardės Ingrida taip ir nepasakė. Bent jau kol kas. Ji vėl grįžo prie temos, nuo kurios mūsų pokalbis prasidėjo:

— Aš vis dar negaliu apsiprasti su mintimi, kad judu kartu dirbate. Nors į diplomuotus buhalterius žvelgiu su lengva ironija, Deivido sprendimas pasukti šiek tiek kitu keliu nelabai mane nustebino. Bet tu, Gajau? O kaipgi iki paryčių besitęsiantys vakarėliai? Moterys? Išgertuvės?

Gajus pakėlė priešais jį stovėjusią stiklinę ir gurkštelėjo gazuoto mineralinio vandens.

— Visa tai — praeitis, — pareiškė jis. — Paklausk Deivo.

Ingrida klausiamai pažvelgė į mane. Aš linktelėjau galvą.

— Bet tikrai, — toliau tęsė Gajus, — nuo to laiko, kai paskutinį kartą mane matei, aš labai pasikeičiau. Savo gyvenime priėjau tokią ribą, kai noriu įrodyti, jog nesu nevykėlis ir sugebu sukurti kai ką vertinga. Kurdamas šią svetainę aš sunkiai dirbau. Po keturiolika valandų per dieną, savaitgaliais. Kai ėmiausi įgyvendinti šį projektą, dar neturėjau atostogų. Ir tai — tik pradžia. Kad ir kiek prireiks jėgų, esu pasiryžęs šitą darbą pabaigti. Aš labai noriu, kad man pavyktų, Ingrida. O kai ko nors labai trokštu, paprastai savo tikslą pasiekiu.

Ingrida kilstelėjo antakius.

— Tai ką konkrečiai turėjai omenyje sakydama, jog pažįsti mums reikalingų specialistų? — griebiau jautį už ragų. — Ir ar tikrai manai, kad jie gali šią problemą išspręsti?

— Manau, pažįstu žmogų, kuris gali jums padėti, — tarė Ingrida. — Tik nežinau, ar jis apsiims.

— Pasakyk jam, kad ateitų ir vieną dieną praleistų mūsų biure, — įsiterpė Gajus. — Jeigu jis negali išeiti iš darbo, galime susitikti ir šeštadienį. Mes visą dieną būsime biure: juk žais „Čelsis“.

— Gerai.

— Tai kas tas žmogus? — paklausė Gajus.

Ingridos veidą nutvieskė šypsena:

— Aš.

Gajus irgi atsakė jai šypsena.

— Ką gi, pasimatysime šeštadienį.

Savaitgalį Ingrida užsuko į mūsų biurą. Ir iš karto rado su visais bendrą kalbą. Gazui ji patiko. Neilui ji patiko. Netgi Ouvenui ji patiko. Apie vidurdienį mudu su Gajumi galutinai aptarėme šį reikalą. Po priešpiečių su Ingrida peržiūrėjome jos sukurtą internetinį vieno žurnalo variantą. Jis buvo orientuotas į ketvirtą dešimtį pradėjusias ir karjeros siekiančias moteris, nors jos tikrai nesudarė didžiosios dalies mūsų svetainės lankytojų. Bet žurnalo straipsniai buvo sklandus, rafinuoti, įdomūs ir vientisi. Kaip tik šito mums ir reikėjo.

Šeštadienį per priešpiečius pasiūlėme Ingridai naują darbą. Sekmadienį ji mūsų pasiūlymą priėmė. Pirmadienį ji dar nuėjo į savo senąją darbovietę parašyti prašymo, kad ją atleistų, o antradienį rytą jau sėdėjo mūsų biure.

Netrukus pasirodė, kad ji buvo ta paskutinė komandos narė, kurios mums trūko ir kuri „ninetyminutes.com“, galima sakyti, prikėlė naujam gyvenimui. Ji atidžiai klausėsi Gazo, skatino jį rašyti ir įkalbėjo kilusias mintis rūšiuoti pagal jų svarbą. Ji kalbėjosi su Ouvenu apie tai, kaip būtų galima supaprastinti nuorodų sistemą ir sutrumpinti duomenų įkrovimo laiką, drauge visiškai suprasdama jo nerimą dėl svetainės pralaidumo. Be to, ji bendravo su specialistais iš „Mandrill“ ir aiškino, ką jie turi daryti. Pasirodo, šitiems paslaptingiems vyrukams ožiškomis barzdelėmis irgi buvo galima nurodinėti, tik reikėjo žinoti kaip.

Pradėjus vadovauti Ingridai, mūsų svetainė darėsi vis geresnė. Dabar kokybe ji tikrai pranoko kitas blizgančias ir traukiančias akį, bet ne iki galo sutvarkytas futbolo svetaines, kurių internete buvo gana daug. Mūsų svetainė atrodė sukurta profesionalų. Ji buvo tiesiog geriausia.

22

— Turime suktis greičiau.

Aš, kaip tik pakėlęs prie lūpų savo alaus pintą, iš netikėtumo vos neužspringau. Gajaus akys spindėjo tokiu Mesijo vertu spindesiu, kurijose atpažindavau visuomet, kai tik jis imdavo šnekėti apie „Ninetyminutes“ ateitį.

— Dar greičiau? Turbūt visai išprotėjai. Mes sunkiai išlaikome ir dabartinį tempą.

Sėdėjome „Jeruzalėje“ — aludėje kitoje gatvės pusėje priešais mūsų biurą. Buvo pusė devynių, taigi dar vienos ilgos darbo dienos pabaiga. Bet Gajus dar turėjo daugybę energijos.

— Na ir kas? Mes turime paspartinti procesą. „Ninetyminutes“ gyvuos ir plėsis tol, kol mes ją stumsime į priekį.

— Ką nori tuo pasakyti?

— Prisimeni, kokios veiklos norėjome imtis antraisiais įmonės gyvavimo metais? Atidaryti biurų Europoje, pradėti mažmeninę prekybą internetu, gaminti drabužius ir suvenyrus su mūsų svetainės simbolika?

— Prisimenu.

— Viso šito turime imtis jau dabar.

— Bet mūsų svetainė veikia dar tik kelias savaites!

— Žinau. Bet taip jau yra. Kaip tik dabar vyksta teritorijų dalijimasis. Tai labai panašu į Kalifornijos aukso karštinę. „Amazon“ bendrovei atiteko knygų prekyba Jungtinėse Amerikos Valstijose ir Europoje. „Tesco“ ketina internetu pradėti mažmeninę bakalėjos ir gastronomijos produktų prekybą. „Egg“ atiteko internetinės bankininkystės sritis. O mes turime gauti futbolą. Todėl turime aplenkti savo konkurentus Jungtinėje Karalystėje, o paskui — ir Europoje.

— Bet ar mes įstengsime?

— Įstengsime. Mums tereikia mąstyti greitai ir plačiai.

Gajus atrodė tikras beprotis. Bet jis tikriausiai buvo teisus. Ko gero, žengti pirmyn sparčiau iš tiesų vertėjo.

— Bet mums prireiks daug daugiau lėšų. Dabar pat.

Gajus tylomis linktelėjo galva.

— Mano nuomone, kreiptis į investicijų bendroves mums dar būtų šiek tiek per anksti.

— Ir vis dėlto turime pabandyti.

— Tavo tėvui šitoks posūkis nepatiks.

— Žinau, — atsakė Gajus. — Bet dabar geriau nesuksiu sau dėl to galvos. Klausyk. Tu apmesk, kiek lėšų mums reikia, o tada pagalvosime, iš kur jų gauti.

Tai buvo kvaila. Visas šitas planas buvo gryna kvailystė. Bet aš nusišypsojau ir pasakiau:

— Gerai. Aš apskaičiuosiu.

Vos tik rimtai ėmiausi skaičiavimų, suskambo telefonas. Tai buvo Henris Brotonas-Džounsas.

— Anądien pasižvalgiau po jūsų svetainę, — pradėjo kalbą jis. — Labai įspūdinga.

— Džiaugiuosi, kad tau patiko. Nors neprisimenu, kad kada nors būtum buvęs didelis futbolo mėgėjas, Henri.

— Man labiau patinka žirgai. Bet tik pasižiūrėti, jei supranti, apie ką aš. Klausyk, gal turėtum laiko susitikti priešpiečių?

Jei esi ką tik įsikūrusios įmonės finansų direktorius, o kapitalą investuojančios bendrovės darbuotojas pasiūlo tau susitikti priešpiečių, sutinki nė nemirktelėjęs. Ypač jeigu jis atrodo patenkintas, kad gali tam rasti laiko jau kitą dieną.

Jis pasirinko prabangų restoraną prie pat Berklio aikštės — tokioje vietoje nebuvau valgęs priešpiečių nuo tų laikų, kai dar dirbau „Gumey Kroheim“ banke. Pastebėjau, kad Henris nevilkėjo kostiumo, o mūvėjo žalias rumbuoto pliso kelnes, buvo apsivilkęs languotus marškinius ir užsimetęs trumpą striukę, o avėjo tamsiai raudonus iš jaučio odos siūtus batus. Tai buvo tipiška Volstrite dirbančio finansininko kasdienė apranga, kurią jis pasirenka eidamas į neformalų susitikimą su Sairensesterio žemės ūkio koledžo absolventu.

— Kaip tai suprasti, Henri? — nusistebėjau aš. — Jau ketvirtadienį įšokai į penktadienio popietei skirtus drabužius?

— Tai subtiliai parinkti drabužiai, skirti padaryti įspūdį jauniems veržliems verslininkams, Deividai. Ar tu priblokštas?

— Visiškai.

— Tiesą sakant, man tai — kančia, tikras košmaras, — prisipažino jis ir pirštais persibraukė per retėjančius savo plaukus. — Man labiau patinka žalias kostiumas su ruoželiais, mėlyni marškiniai ir melsvas kaklaraištis. Bet žmona kiekvieną rytą iš manęs juokiasi. Ji sako, kad žalia ir mėlyna spalvos tarpusavyje nedera. Ar teisybė?

— Deja, šito tau pasakyti negaliu. Mūsų tvoros pusėje dėl tokių dalykų nesukama sau galvos.

— Ne, man rodos, tikrai nedera, — jis peržvelgė valgiaraštį. — Gal užsisakykime butelį vyno? Bet jei nenori, aš niekam nesakysiu.

— Užsisakykime.

Ir Henris prie žuvies užsakė mums butelį brangaus „Montrachet“ vyno.

— Na, gerai, Henri, tai dėl ko norėjai su manimi susitikti? — neiškentęs paklausiau.

Jis nusijuokė:

— Aš noriu būti iniciatyvus. Bet pirmiausia norėčiau, kad man truputį pasigerintum.

— Iniciatyvus?

— Taigi. Prieš porą savaičių buvome susirinkę „Greeneagles“ viešbutyje ir aptarėme mūsų įmonės strategiją. Kalbėjomės apie internetą. Kaip tikriausiai ir pats pastebėjai, atmosfera kaista. Jungtinėse Valstijose interneto tinklalapių akcijos parduodamos už astronominę kainą. Tenykštės investicijų bendrovės į jas sukiša krūvas pinigų. Netrukus panašiai bus ir čia, o mes nenorime likti nuošalyje.

— Žinoma.

— Mums atrodo, jog turime tik dvi galimybes. Galime arba pakloti ant stalo du milijonus svarų pirmam pasitaikiusiam dvidešimt ketverių metų pas mus atėjusiam vadybininkui-konsultantui, ketinančiam internetu pardavinėti apskritas akytas bandeles, arba nusistatyti prioritetines sritis, kurios mums atrodo įdomios, paieškoti perspektyvių jose dirbančių bendrovių ir pasidomėti, ar kartais joms nereikia mūsų finansavimo. Ir reikia suktis greitai, kol jų nesusirado kas nors kitas. Pamaniau, kad bendradarbiavimas su jūsų įmone būtų gera pradžia.

— Ar tu kalbi rimtai?

— Visiškai.

— Vadinasi, jūs ketinate tiesiog pasiūlyti mums lėšų?

— Na, ne viskas taip paprasta, — paaiškino Henris. — Mes paprašysime, kad duotumėte truputį laiko įvertinti jūsų įmonės veiklai, stebėsime, kaip dirbate, o paskui savo pasiūlymą atsiimsime. Šiaip ar taip, juk mes — investuotojai.

— Henri... — pratariau aš.

— Ką?

— Finansuodamas mane kažin kokių stulbinamų rezultatų nepasieksi.

— Tikrai? — gudriai šyptelėjo jis.

Henris nebuvo kvailas. Jis žinojo, kad pūsdamas miglą į akis manęs neprisivilios, bet tikėjosi, kad jei kalbės atvirai, aš neatsispirsiu.

— O kaip išspręsime klausimą dėl šlubuojančios vadybos? — pasiteiravau.

— Taisyklės šiek tiek pasikeitė. Jūs — naujai įsikūrusi įmonė. Svetainė atrodo puikiai. Be to, prie jūsų prisidėjo Tonis Džourdanas. O jis jau yra uždirbęs krūvą pinigų. Be to, tave irgi neblogai pažįstu: tu patikimas finansininkas.

Aš suraukiau antakius. Gal tai buvo tiesa, bet visai nenorėjau, kad žmonės mane ir toliau laikytų pirmiausia „patikimu finansininku“. Norėjau tapti sėkmingai ir pelningai dirbančiu verslininku, kuriam niekada nepritrūksta fantazijos. Netrukus ketinau tai įrodyti ir Henriui.

— Beje, — pridūrė jis, — nė nežinojau, kad Gajus — Džourdano sūnus.

— Atleisk. Mes svarstėme, ar nevertėtų tau šito pasakyti iš pat pradžių, bet Gajus užsispyrė, kad nereikia. Jis norėjo pats susirasti investuotojų.

— Pasigėrėtina, tikrai, — Henris neskubėdamas gurkšnojo vyną ir mėgavosi puikiu jo skoniu. — Taigi. O kaip dabar sekasi „Ninetyminutes“ įmonei?

Aš jam papasakojau. Pasinaudojau visomis Gajaus idėjomis apie planuojamą sparčią plėtrą Europoje ir ketinamą pradėti mažmeninę prekybą internetu. Paminėjau ir mūsų svetainės lankytojų skaičių, suprantama, gerokai jį padidinęs.

— Dievaži, Deividai, — galų gale pareiškė jis, — dar niekada nemačiau tavęs tokio patenkinto ir pasinėrusio į verslą.

Aš tik šyptelėjau.

— Tikrai? — kelias akimirkas apie tai pagalvojau. — Ko gero, tu teisus.

— Kiek jums reikia?

— Dabartiniams planams įgyvendinti — dviejų milijonų svarų tuoj pat ir dar apie dvidešimt milijonų po pusmečio.

— Na, o kai „Orchestra“ šią sumą investuos, pavasarį pradėsime platinti jūsų įmonės akcijas, ką?

— Kodėl gi ne? Iki pavasario tikrai būsime tam pasirengę.

— Puiku. Ar sutiksite sudaryti su mumis išimtinę sutartį?

Nesusilaikiau nenusijuokęs. Prieš mane sėdėjo investuotojas ir prašė suteikti galimybę finansuoti mūsų verslą.

— Palauk, tai — nesąžininga! — ėmė protestuoti Henris.

— Ne, tu teisus, — atsakiau, — bet turiu tai aptarti su Gajumi.

— Ar praneši, ką nusprendėte?

— Pranešiu, Henri.

Gajus sutiko. Po savaitės, pirmadienį, Henris atvyko pas mus į biurą drauge su savo kolege Klere Dagias — nediduke, liekna ir labai dalykiškai nusiteikusia škote ne itin vešliais šviesiais plaukais ir itin skvarbiomis pilkomis akimis. Jie lipte prilipo prie mūsų ir viską smulkiai išsiklausinėjo. Henrio kruopštumas man padarė nemenką įspūdį, bet Klerė šiam žvalgomajam žygiui buvo dar geriau pasirengusi. Matyt, ji visą savaitgalį buvo praleidusi naršydama internete ir ieškodama visko, kas buvo kaip nors susiję su futbolu. Ji buvo kibi klausinėtoja, iš karto pastebėdavo mūsų neryžtingumą ar tuščiažodžiavimą, o tada mus pričiupdavo ir mygdavo tol, kol jai paaiškėdavo kiekviena smulkmena.

Henris paprašė, kad mes visi — Gajus, aš, Ingrida, Gazas ir Ouvenas — pateiktume jam po kelias rekomendacijas iš buvusių savo darbdavių. Mes visi mielai sutikome tai padaryti, išskyrus Gajų. Nenoromis nugirdau jį besikalbantį apie tai su Henriu. Jis atsisakė pateikti rekomendacijas motyvuodamas tuo, esą anksčiau jis buvo aktorius, tad niekas negali apie jį pasakyti nieko reikšminga. Bet Henris nė nemanė nusileisti, priešingai — ir toliau primygtinai reikalavo rekomendacijų. Galų gale Gajus numojo ranka ir davė jam buvusių savo agentų Londone ir Holivude telefonų numerius. Tuomet Henris paliko jį ramybėje, nors ir neatrodė labai patenkintas.

Aš — irgi.

Kai Henris, palikęs Klerę iškvosti Sendžėjų, išvažiavo, pasidalijau savo nuogąstavimais su Gajumi:

— Henris mano, kad tu kažką slepi.

Gajus tik linktelėjo galvą.

— O ar slepi?

Jis pakėlė į mane akis ir pasiūlė:

— Gal nori pasivaikščioti?

Mes išėjome iš biuro ir nužingsniavome siaura rudens saulės užlieta gatvele į šiaurę, Klerkenvelio skvero link.

— Na? — tariau, tikėdamasis pratęsti pokalbį.

— Los Andžele man buvo nekokie laikai, — pradėjo jis.

— įsivaizduoju.

— Ne, ten buvo dar blogiau nei Londone. Buvau visai paleidęs vadžias. Ne tik gėriau. Prisidėjo ir narkotikai. Šniaukščiau jų daug. Labai mažai dirbau. Paskui pasijutau prislėgtas, klaikiai prislėgtas. Jie tai vadino klinikine depresija. Lankiausi pas psichoterapeutę.

— Ir ką ji sakė?

— Pasakyti ji tikrai turėjo ką. Aš turėjau problemų, Deivai. Problemų, susijusių su savo tėvu. Su motina. Su Dominyka. Kai papasakojau, kas nutiko Prancūzijoje, ji vos kelnių neprileido. Dar ir šiandien ausyse skamba tai, ką ji tada pasakė, — girdi, man pasisekė, kad netapau psichopatu.

— Negaliu įsivaizduoti tavęs, puolusio į depresiją, — tariau.

— Tikrai? — paskubomis paklausė Gajus ir pamėgino sugauti mano žvilgsnį.

Jis nebyliai prašė manęs apie tai pagalvoti, tad aš taip ir padariau. Gajus — žavus kiekvieną akimirką, Gajus, sugebantis visus aplinkinius priversti šypsotis, Gajus — visuomet dėmesio centre esantis vaikinas, žmogus, gimęs vadovauti. Bet prisiminiau ir tas akimirkas, kai mums dar besimokant mokykloje jis nugrimzdavo į nepaaiškinamą melancholiją, mąstydavo apie kurią nors merginą, kuri kažkodėl jo dar neįsimylėjo, arba apie dar ką nors. Bet tada į tokį Gajaus elgesį aš nekreipdavau dėmesio, — maniau, jog tai visiškai kvaila. Gajaus gyvenimas buvo tobulas, ir visi tai žinojo.

O gal vis dėlto nebuvo?

— Vieną dieną pabudau su visais drabužiais kažkokio Vestvude gyvenančio vaikino bute, ant kambario grindų. Jaučiausi kaip mėšlo krūva. Ne, dar blogiau. Man prireikė dvidešimties minučių, kol susivokiau, kad šiandien — pirmadienio rytas, o dar dešimties, kol prisiminiau, kad kaip tik dabar turėčiau būti perklausoje, kurioje bus renkamas žmogus, vesiantis vieną bandomąją televizijos laidą. Tai galėjo būti didžioji diena, iš esmės pakeitusi mano gyvenimą. Bet į perklausą jau niekaip nebūčiau spėjęs. Netrukus grįžo vaikinas, kurio bute miegojau. Jis buvo tik pora metų vyresnis už mane, bet iš pažiūros atrodė kaip keturiasdešimtmetis. „Na, kas yra, Džonai?“ — paklausė buto šeimininkas. Jis net nežinojo, kuo aš vardu! Nuėjau ten šeštadienį vakare. Sekmadienis tiesiog išnyko. Tos pačios dienos popietę buvau susitaręs susitikti su psichoterapeute. Ji norėjo, kad papasakočiau apie motiną ir apie tai, ką jai jaučiu. Taip ir padariau. Jaučiausi taip, tarsi vietoj smegenų man į galvą būtų buvę prikrėsta kukurūzų košės. Kai baigiau, ėmė kalbėti ji. Apie tai, kad aš pykau ant tėvo, kad motina nepateisino mano vilčių, apie dar kažką, žodžiu — pliurpė kaip ir visi psichologai. Ten besėdint man staiga nušvito sąmonė. Ji skiedė visiškas nesąmones. Visiškas. Aš pats nusivilkau į tą butą. Aš pats jaukiau ir grioviau sau gyvenimą. Ir niekas kitas, tik aš pats galėjau tai pakeisti.

— Ir ką darei tada?

— Tiesiog atsistojau ir išėjau iš jos kabineto. Nuvažiavau į kalnus. Viską apmąsčiau. Paskui grįžau į Angliją. Ir ėmiau kurti „Ninetyminutes“.

Mes žingsniavome tylėdami, kol pasiekėme Klerkenvelio skverą, o tada prisėdome ant vieno iš suolelių. Žinoma, skvere žalumos buvo likę ne kažin kiek, ir vis dėlto vieta čia buvo palyginti rami, gerokai nutolusi nuo labai judrių Faringdono ir Klerkenvelio gatvių.

— Tu man nieko apie tai nepasakojai, — tariau.

— Ne.

— Turėjai man pasakyti.

— Nemaniau, kad tai svarbu.

— Gajau!

— Ir dabar nemanau. Matai, aš net pats sau negaliu pripažinti, jog tai — svarbu, tad ką jau kalbėti apie tai, kad prisipažinčiau tau. Bet visa tai — jau praeitis. Tikrai. Pastaruosius penkis mėnesius tu mane matydavai kasdien. Juk pats matai, kad pasikeičiau, — Gajus pasisuko į mane, tarsi maldaute maldaudamas pritarti jo žodžiams.

— Taip, pasikeitei, — atsakiau. — Manai, kad Henris atkapstys tai, kas buvo?

— Nemanau, — papurtė galvą Gajus. — Aš jam daviau tik vieną Los Andželo telefono numerį, — savo agento Lu numerį. Jam ta istorija žinoma, na, bent jau didžioji jos dalis, bet Lu aš gerai pažįstu. Jis paklus savo nuojautai ir pameluos. Jis mane pridengs netgi tikrai nežinodamas, kam to reikia.

— Bent jau tu šito tikiesi.

— Tikiuosi.

Tikriausiai jis taip ir pasielgs. Aš gerai žinojau, kad panašią paslaugą Gajui mielai sutiktų padaryti ne vienas jo pažįstamas.

Mes sėdėjome ir žiūrėjome į atšiaurius Senųjų parlamento rūmų ir Londono Masonų centro fasadus, rodos, rūsčiai žvelgiančius žemyn į aplink juos kaip grybai dygstančius madingus barus bei prašmatnius restoranus. Latekso kostiumu vilkintis dviratininkas grandine prirakino savo dviratį prie žalių viešojo tualeto turėklų — būtent šis statinys dunksojo pačiame skvero centre ir buvo pagrindinis jo akcentas — ir koja už kojos patraukė į vienintelę čia esančią kavinukę.

— Manai, kad turėčiau pasakyti Henriui tiesą? — paklausė Gajus.

Aš susimąsčiau. Bendraudamas su „Orchestros“ žmonėmis laikiausi labai paprastos strategijos: nieko nuo jų neslėpti. Mums, be abejonės, teks kartu dirbti ir sunkiais laikais, todėl turėjome vieni kitais pasitikėti. Bet Henriui jau dabar atrodė, jog Gajus kažkoks keistas, o išklojęs Henriui visą tiesą, jis tik dar labiau pablogintų padėtį. Be to, aš buvau linkęs sutikti su Gajaus požiūriu. Jis tikrai labai pasikeitė, ir aš tai žinojau. Jo praeitis dabar nebuvo tokia svarbi.

— Ne, — atsakiau. — Tegul jis viską išsiaiškina pats. Jei tik jam pavyks.

Ar bus galima dirbti kartu su Gajumi, Henris slapčia vis dar abejojo, bet pats verslas jam patiko. Dar tą pačią savaitę, po poros dienų, Gajus, Ingrida, Gazas ir aš išsamiai supažindinome Henrio kolegas su savo veikla ir jos planais, ir, atrodo, mums neblogai sekėsi. Rytojaus dieną mudu su Gajumi vėl grįžome į „Orchestros“ biurą galutinai suderinti sandorio sąlygų.

Bet derybos užtruko. Iš esmės mes ginčijomės tik dėl to, kokią dalį „Ninetyminutes“ akcijų „Orchestra“ gaus paklojusi ant stalo dešimt milijonų svarų. Derėjomės kelias valandas, bet vis negalėjome sutarti, ir staiga Henris iškėlė Tonio akcijų dalies klausimą.

— Man nepatinka, kad po šio sandorio bendrovę valdantiems žmonėms priklausys tokia maža akcijų dalis, — pareiškė jis. — Kad ir kaip mes susitartume, jiems neliks nė dešimties procentų akcijų. Man tai nepatinka. Jie neturės jokio stimulo dirbti.

— Dėl šito nesiginčysiu, — pasakiau. — Gal jums reikėtų už akcijas mokėti brangiau?

— Aš ne tai turėjau omenyje, ir tu puikiai tai supranti, — atšovė Henris. — Kalbėjau apie Gajaus tėvą. Reikia sumažinti jo akcijų dalį.

— Tai nebus lengva, — tarstelėjo Gajus.

— Pirmiausia kaip jis, tiek mažai investavęs, pasiglemžė tokią didelę dalį bendrovės akcijų? — susidomėjo Henris.

— Mes neturėjome kitos išeities, — paaiškinau aš.

— Ką gi, visai neprieštarauju, kad padidintume dabar jo valdomų akcijų kainą, bet turime pagalvoti, kaip viską sutvarkyti, kad jums, vaikinai, tektų didesnė akcijų dalis.

— Abejoju, ar jis su tuo sutiks, — vėl pratarė Gajus.

— Nieko tokio, aš jam padėsiu apsispręsti, — pažadėjo Henris. — Geriau tegul jis sutinka, nes kitaip sandorio apskritai nebus.

— Pirmadienį vyks bendrovės valdybos posėdis. Tuomet šį klausimą ir aptarsime, — pasakė Gajus.

Tad mudu išėjome kurti plano, kaip perkalbėti Tonį. Gajus Henriui užsiminė, kad išspręsti šį klausimą bus sunku. Bet nei jis, nei aš net neįsivaizdavome, kaip sunku...

23

1992-ųįų liepa, Malas

Aerodromas iš tiesų tebuvo nupjautos ir į kūgius sukrautos žolės ruožas, kurio pakrašty stovėjo nevažiuojantis furgonas, o jame buvo seifas už lėktuvų nusileidimą surinktiems pinigams laikyti. Bet vos už kelių jardų buvo įsikūręs viešbutis su švediško stiliaus oranžerija, iš kurios atsivėrė puikus vaizdas į tą pusę, kurioje aš nusileidau. Tą dieną nė vienas iš mūsų nedegė noru skristi toliau, todėl apsistojome viešbutyje. Po pusvalandžio jau sėdėjome bare. Dar po poros valandų jau buvome gerokai apšilę ir kuo toliau, tuo labiau kaušome.

Bet mes nebuvome dėl to kalti. Gajui šiandien teko kaip reikiant pasinervinti, ir alkoholis tokiomis aplinkybėmis jam buvo pats natūraliausias vaistas. Aš šiaip taip tvardžiausi, bet kai pagaliau nusileidome ant žemės, pajutau didžiulį palengvėjimą. Mel apskritai buvo sustiklėjusi iš siaubo. Netgi Ingridai, kuri, atrodo, išliko visiškai rami, šiandien reikėjo kaip nors nuplauti susikaupusį išgąstį. Buvome jauni ir mums atrodė natūralu, kad šitaip susiklosčius aplinkybėms norime šio to išgerti ir atsipalaiduoti.

Nė vienas iš mūsų nė žodeliu neužsiminė apie tai, kas nutiko. Nė iš tolo nepripažindamas, kad suklydo, įkaušęs Gajus ėmė girtis ir demonstruoti savo drąsą. Nieko jam nesakiau. Bet giliai širdyje žinojau, kad šįkart Gajumi pasitikėjau truputį per ilgai ir kad dėl tokio aklo pasitikėjimo jis mūsų vos nepražudė. Tai buvo faktas, kurio, bent jau kol kas, nenorėjau pripažinti. Abejojau, ar merginos aiškiai suvokė, kas įvyko. Ir neketinau joms to pasakoti. Jaučiausi laimingas galėdamas kartu su visais džiaugtis, jog išnešėme sveiką kailį.

Ir vis dėlto pajudinome mums ramybės nedavusią temą tik tada, kai Mel, padėjusi savo stiklą, kuriame buvo įpilta su kokakola sumaišyto romo, tarstelėjo:

— Rytoj.

— Kas bus rytoj? — paklausė Ingrida.

— Velniop rytojų, — pareiškė Gajus.

— Rytoj ketinu sėsti į traukinį ir važiuoti namo.

— Nieko nebus, — nusiviepė Gajus. — Mes — saloje.

— Gerai sakai. Iš pradžių plauksiu keltu, o paskui sėsiu į traukinį.

Gajus kelias akimirkas akimis įsisiurbė merginai į veidą, tarsi ieškodamas argumentų, kaip ją sulaikyti. Bet laikyti jos nebuvo prasmės.

— Gerai, kaip nori, — mestelėjo jis.

— Ir aš važiuosiu kartu, — pasišovė Ingrida.

— Deivai? — ką tik vaidinęs narsuolį, staiga Gajus tapo toks menkas ir visiškai netekęs pasitikėjimo savimi.

Jam reikėjo mano palaikymo.

— Mes palydėsime merginas, pasirūpinsime, kad jos laimingai įsėstų į traukinį, o tada aš su tavimi skrisiu toliau, — pasiūliau aš. — Bet manau, kad turėtume grįžti tiesiai į Elstrio aerodromą. Žinoma, jeigu oro sąlygos bus tam palankios.

— Protingas pasiūlymas, — sutiko Gajus ir jam aiškiai palengvėjo. Jis atsistojo ir siektelėjo mūsų stiklų. — Dabar — mano eilė.

Gėrėme visą vakarą, o vienintelis mūsų užkandis buvo bulvių traškučiai ir žemės riešutai. Ingridai ėmė merktis akys.

— Mane taip ima miegas, — droviai šyptelėjusi pareiškė ji ir atrėmė galvą į Gajaus petį.

Jis pakėlė ją ir pasodino. Bet Ingrida ir vėl nuslydo į šoną. Gajus dar kartą ją pakėlė. Ji palaukė kelias sekundes ir vėl nusviro. Šį kartą Gajus leido Ingridai ilsėtis jam ant peties.

Tai buvo tik nekaltas girtų jaunuolių juokelis, bet mane visa tai kažkodėl smarkiai suerzino. Į šią kelionę susiruošiau norėdamas labiau suartėti su Ingrida. Bet kaip galėjau geriau ją pažinti, jeigu ji rymojo Gajui ant peties? O svarbiausia, kaip galėjau artimiau ją pažinti, jeigu ji buvo visiškai užsipylusi akis? Visai neprieštaravau, kad truputį išgertume, bet nenorėjau, kad mūsų santykiai prasidėtų nuo dviejų nusilesusių žmonių pasidulkinimo, kurio ji paskui visai neprisimintų ir kuriam panorėjusi negalėtų atsispirti.

Pajutau, kaip šalia manęs sėdinti Mel visa įsitempė.

— Gajau? — prabilo ji.

— Ką?

— Kur tu buvai antradienį?

— Antradienį? Nepamenu. O kodėl klausi?

— Matai, tu man žadėjai, kad antradienį pas mane užeisi.

— Tikrai? Neprisimenu, — Gajus akimirksniu nutaisė šventos nekaltybės veido išraišką.

Bet toji suvaidinta nekaltybė buvo perdėta ir neįtikima. Tikrai nebūtum pasakęs, kad jis aktorius.

— Tai kur tu buvai?

— Buvau su Deivu. Ar ne, Deivai?

Puikiai prisiminiau, ką veikėme antradienį. Nuėjome į barą Čelsyje. Gajus susižvejojo raudonplaukę amerikietę. Aš anksti grįžau namo. Gajus žinojo galįs pasitikėti, kad šitaip susiklosčius įvykiams jį pridengsiu ir suteiksiu „alibi“.

Bet tik ne šį kartą.

— Taip, bet tik iš pradžių. Pusę devintos aš išvažiavau namo.

Gajus piktai pašnairavo į mane ir atrėžė:

— Netiesa. Taip negalėjo būti.

— Parsiradau namo dar prieš devintos valandos žinias. Puikiausiai prisimenu.

Mel atidžiai sekė mūsų pokalbį. Ji nebuvo kvaiša. Pastebėjo, kad tarp manęs ir Gajaus atsirado šioks toks nesantaikos pleištas. Ir nutarė įkalti jį giliau.

— Taigi, ką veikei, kai Deividas išvažiavo?

Gajus tik gūžtelėjo pečiais:

— Tikriausiai ir aš grįžau namo. Įsijungiau televizorių ir pats pažiūrėjau devintos valandos žinias.

Mel akys paplūdo ašaromis.

— Tu buvai su mergina, ar ne? — verksmingai paklausė ji.

— Nieko panašaus, — atkirto Gajus. — Aš nebuvau su jokia mergina, Mel.

Dabar jis kalbėjo ramiai pabrėždamas kiekvieną žodį, žvelgdamas jai tiesiai į akis. Aš jį stebėjau. Jo vaidyba buvo puiki. Visiškai įtikinanti žiūrovą. Susigriebiau, jog mintyse ir pats svarstau, ar tą vakarą tikrai mačiau Gajų su ta raudonplauke. Matyt, jis iš tikrųjų buvo neblogas aktorius.

Mel ėmė dvejoti, o jos įsitikinimas akimirką susvyravo. Bet netrukus ji vėl perėjo į puolimą.

— Aš tau skambinau. Namie tavęs nebuvo. Tu buvai su mergina, — ji grįžtelėjo ir į mane. — Ar ne, Deividai?

Aš nieko neatsakiau, tik gūžtelėjau pečiais.

Gajus apdovanojo mane išraiškingu žvilgsniu iš serijos „Na, palauk, drauguži!“, bet labai susirūpinęs neatrodė. Jis žinojo, kad Mel žino. Matyt, jo žygiai jai seniai nebuvo paslaptis. Bet liko su Gajumi. O jis su ja tiesiog žaidė.

— O kur buvai praeitos savaitės penktadienį?

— Palauk, leisk prisiminti... — numykė Gajus.

— Irgi su ta pačia mergina?

Ne, jis buvo su kita mergina. Mat mergina kiekvieną kartą būdavo vis kita. Bet juk negalėjau to pasakyti Mel.

— Nesuprantu, apie ką tu čia kalbi, — gynėsi Gajus.

— Gal manai, kad aš kokia kvailė, ką? Tu taip manai?!

Mel įbedė akis į Gajų. Ingrida jau buvo atsitiesusi ir žiūrėjo į ją.

Gajus jau buvo šiek tiek per daug išgėręs. Vienas jo lūpų kampas nervingai truktelėjo. Tik vos vos. Bet to „vos vos“ užteko, kad Mel pratrūktų pykčiu.

Ji trenkė savo stiklą ant stalo.

— Tu sėdi čia ir iš manęs šaipaisi! Elgiesi su manimi kaip su kokia kvaila šliundra, kuri šildo tau lovą ir laukia, gal užsuksi, jei nepasiseks rasti nieko geriau. Ar kada nors susimąstei, kaip aš jaučiuosi? Ar žinai, ką reiškia sėdėti namie, laukti tavęs pasirodant ir mintyse klausti savęs, ar prie artimiausios mėsainių būdelės tau vis dėlto pavyko pasičiupti kokią mokinukę?

— Mokinukę? — lyg ir įsižeidęs, kad jį kaltina seksualiniais santykiais su nepilnametėmis, nusistebėjo Gajus.

— Tu toks pat pašlemėkas kaip ir tavo tėvas! — tėškė Mel. — Netgi dar blogesnis!

— Na, manau, kad šitai tu tikrai išmanai, — tyliai, grėsmingu balsu pratarė Gajus.

— Palauk, ką visa tai reiškia?

— Kas jau kas, o tu tikrai gali palyginti mudu su tėvu.

— Kaip gali šitaip kalbėti?!

— Kaip galiu? — pagaliau pyktelėjo ir Gajus. — Sakai, tau nepatinka, kaip aš su tavimi elgiuosi? Žinai, aš tavo motinos nesuvedžiojau. Nori, kad tave gerbčiau, bet kaip galiu tave gerbti po to, ką nuveikei su mano tėvu?

— Tai neteisinga, — gynėsi Mel. — Juk sakiau tau, kad dėl to gailiuosi.

Gajus tik gūžtelėjo pečiais ir vėl siektelėjo savojo stiklo.

— Beje, kažin ką tu nuveikei ten, Prancūzijoje? O tavo slapti darbeliai? O bandymai nuslėpti tiesą?

Gajus metė į ją nuožmų žvilgsnį, o rankoje suspausta stiklinė akimirką stabtelėjo per colį nuo lūpų.

— Nevaidink nekalto, Gajau. Aš viską žinau.

Bet Gajus toli gražu neatrodė įsikūnijusi nekaltybė. Jis atrodė sukrėstas. Ir labai susirūpinęs. Nė nesiurbtelėjęs gėrimo, jis nuleido stiklą ant stalo.

— Kaip jau sakiau, tu blogesnis net už savo tėvą, — Mel balse buvo aiškiai girdėti triumfo gaidelė.

Ji puikiai žinojo, kad užgavo jautrią Gajaus stygą.

— Mel, — įsiterpė Ingrida ir svyruodama ištiesė į ją ranką.

— Tu nesikišk. Mačiau, kaip ant jo užgriuvai!

— Mes tik draugiškai apsikabinome, — bandė teisintis Ingrida.

— Tu nė akimirkos nenuleidi nuo jo akių, kekše! — sušnypštė Mel.

Ingrida atitraukė ranką. Atrodė, kad ji nejuokais įsižeidė.

— Na, čia tu be reikalo... — priekaištingai pasakiau Mel.

— O man nusispjaut, — ji pakilo nuo stalo. — Pasiimsiu savo daiktus ir šiąnakt pernakvosiu kur nors kitur. O rytoj grįšiu į Londoną. Viena.

Taip tarusi, ji kaip kulka išlėkė iš baro ir užlėkė laiptais aukštyn į savo kambarį.

Likę prie stalo mes suglumę susižvalgėme. Ingrida nevalingai lingavo į šalis ir atrodė, kad tuoj tuoj pravirks. Gajus sumišęs šyptelėjo. Aš atsistojau ir nusekiau paskui Mel.

Gajus ir Mel buvo apsistoję viename kambaryje. Pakilęs laiptais, kambario duris radau atdaras, o Mel kaip tik traukė savo krepšio užtrauktuką.

— Kur ketini eiti? — paklausiau.

— Nežinau. Kur nors.

— Bet juk čia aplink nieko nerasi!

— Man tas pats. Jei reikės, eisiu visą naktį. Tiesiog turiu būti kuo toliau nuo tų dviejų.

— Tu prisigalvojai nebūtų dalykų, — bandžiau atvesti ją į protą. — Tarp Gajaus ir Ingridos nieko nėra.

— Parodyk man merginą, kuri nėra pasiruošusi pulti Gajui ant kaklo, ir aš tau parodysiu lesbietę, — sumurmėjo Mel.

— Tai netiesa.

Staiga ji atsitiesė, ir jos skruostu nuriedėjo išdavikė ašara.

— Bet dėl to, ką jis veikia vakarais, aš buvau teisi, ar ne? Ir dėl praeito penktadienio, ar taip?

Jos akys spindėjo ir buvo įbestos tiesiai į mane. Negalėjau jai meluoti. Tylomis linktelėjau galva.

— O kitais kartais?

Aš tik gūžtelėjau pečiais. Vėl linksėti galva nebuvo jokio reikalo.

Ji čiupo savo krepšį ir, prasispraudusi pro mane, stovintį tarpduryje, nubildėjo laiptais žemyn. Kai prisivijau ją ir šūktelėjau, mergina žingsniavo pro viešbučio registratūrą.

— Palauk, sustok minutėlę, Mel!

Ji stabtelėjo.

— Jiems reikia kambario rakto.

Mel atidavė man raktą. Aš paklausiau viešbučio registratūroje dirbančio vyruko, gal netoliese yra koks kitas viešbutukas ar motelis, kuriame Mel galėtų apsistoti. Paaiškinau jam, kad mergina susipyko su savo draugu ir kad už kambarį, kuriame ji gyveno, vis tiek bus sumokėta. Jis puikiai suprato padėtį, grybštelėjo telefono ragelį ir trumpai šnektelėjo su kažkokia ponia Kempbel. O paskui nurodė man viešbutį už pusės mylios, kuriame Mel galėtų apsistoti.

— Aš tave palydėsiu, — pasisiūliau.

Atidaviau raktą registratūroje budinčiam vaikinui, paėmiau Mel krepšį ir išėjau su ja į vis tirštėjančias sutemas. Nors metas jau buvo gana vėlus, šioje platumoje dar nebuvo visiškai sutemę. Triukšmingai čirkšdami, paukščiai taisėsi trumpam miegui. Kelias buvo visiškai tuščias. Vienoje jo pusėje tyvuliavo jūra, tolumoje, anapus įlankos, dar buvo galima aiškiai įžiūrėti Škotijos krantą, o kitoje dunksojo kalnai. Žingsniavome tylėdami, tik kartkartėmis tylą nutraukdavo Mel šniurkščiojimas.

Ji kažką burbtelėjo sau po nosimi.

— Ką?

— Sakau, tikriausiai aš to nusipelniau.

— Ne, nenusipelnei, — pasakiau aš.

— Dėl viso to, kas nutiko Prancūzijoje. Ir dėl to, kad susidėjau su jo tėvu. Tikriausiai nieko kita aš ir nenusipelniau.

Apkabinau ją per liemenį ir švelniai spustelėjau. Mel reikėjo, kad kas nors ją paguostų. Ji to nusipelnė.

— Tai ne dėl to, — pratariau.

— Stengiuosi išmesti iš galvos visa, kas buvo. Ir trumpam man tai pavyksta. Bet tik trumpam.

— Suprantu, kaip jautiesi.

Prisiminiau Dominyką. Jos kūną. Kaip su ja mylėjausi. Prisiminiau po to mane užplūdusią juokingą euforiją. Ir pamoką, kurią man teko išmokti po jos mirties. Ir kaltę. Slegiančią kaltę.

Tai, kas atsitiko per tą savaitę, paliko gilius randus visų mūsų sielose: ir mano, ir Mel. Ir Gajaus.

— Bare tu apie Gajų pasakei kažką keista, — vėl prabilau aš. — Minėjai kažkokius slaptus darbelius. Pastangas nuslėpti tiesą...

— Ak, tai visai nesvarbu.

— Atrodo, kad svarbu, — paprieštaravau, — nes išgirdęs tai jis labai susirūpino.

— Tu teisus, ten kažkas buvo, — mes žingsniavome toliau, o Mel stengėsi surikiuoti savo padrikas mintis. Paskui ji pridūrė: — Ar žinai, kodėl paspruko sodininkas?

— Aišku. Jis nužudė Dominyką. Todėl nenorėjo trintis namuose, kad jo nesučiuptų policija.

— Ne, ne todėl.

— Ne?

— Ne. Jam sumokėjo, kad dingtų. Hoilas ir Gajus.

— Ką tu čia šneki?

— Girdėjau, kaip juodu kalbėjosi. Jie buvo svetainėje, o aš už durų klausiausi.

— Pamenu, — linktelėjau galvą aš. — Aš tave ten užtikau.

— Tikrai? O aš neprisimenu. Bet gerai įsidėmėjau, apie ką juodu šnekėjosi.

— Ir apie ką gi?

— Jie šnekėjosi apie tai, kaip sumokės sodininkui penkis šimtus tūkstančių frankų, kad šis dingtų ir kur nors pasislėptų. Matyt, Ouvenas slapčia matė, kaip jis dulkinosi du Dominyka, ir jiems, tiksliau — Gajui, šovė mintis papasakoti tai policijai. Jų manymu, pasprukus sodininkui, policija, žinoma, turės jį įtarti nužudžius Dominyką. Juo labiau kad iš jos kambario buvo dingę papuošalų.

— Po galais...

— Suprantama, tą popietę sodininko neliko nė kvapo. Policija jo taip ir nerado.

— Iki šių metų.

— Ką?

— Taigi. Nejaugi nežinojai? Tiesą sakant, nesistebiu, kad Gajus tau apie tai nė neprasitarė. Prieš kelias savaites jie rado jį Marselyje, įgrūstą į šiukšlių konteinerį.

— Kaip tvarkinga...

— Vadinasi, sodininkas tebuvo atpirkimo ožys, turėjęs nukreipti policijos dėmesį nuo tikrojo žudiko?

— Taip, jis turėjo nukreipti dėmesį nuo kažko kito.

— Bet sodininko kambaryje buvo rasta Dominykos papuošalų.

— Juos galėjo kas nors pakišti.

— Gal Hoilas?

— Tikriausiai. O gal jis susitarė, kad už jį tai padarytų kas nors kitas.

— Dieve mano...

Kelias buvo tuščias. Dabar jau visiškai sutemo, vos per kelis jardus nuo mūsų tyvuliuojančią jūrą apgaubė tamsa. Galvojau apie tai, ką man ką tik pasakė Mel. Viskas sutapo. Pats savo ausimis girdėjau, kaip Hoilas kelis kartus ištarė sodininko vardą; gali būti, kad Mel nugirdo likusią pokalbio dalį. Prisiminiau ir Ingridos žodžius, pasakytus prieš mums paliekant „Les Sarrasins“ vilą, būtent, kad sodininko dingimas kažkam buvo labai parankus. Anot Mel, tai buvo Gajaus planas, o Hoilas jį įgyvendino. Galimas daiktas.

— Ką gi, vadinasi, jie stengėsi pridengti Tonį? Nukreipti nuo jo policijos dėmesį ir pakišti sodininką?

— Aš irgi taip manau, — atsiliepė Mel. — Kartais.

— Kartais?

— Matai, kartais, susiklosčius tam tikroms aplinkybėms, kaip, pavyzdžiui, šiandien, man kyla ir kitokių minčių.

— Kokių minčių?

— Kartais svarstau, ar Tonis tikrai nužudė savo žmoną. O gal Gajus stengėsi pridengti ką nors kitą?

— Save?

— Kaip sakiau, kartais svarstau...

— Ne, negali būti, — pasakiau. Kad Dominyką nužudė Tonis, aš dar galėjau patikėti. Bet kad Gajus... Ne ne, tik ne Gajus. — Tu tiesiog ant jo niršti.

— Tikrai nirštu, — sutiko Mel.

— Bet juk policijai nieko panašaus nepripasakojai, tiesa?

— Ne. Gal Gajus iš tiesų mėgino išsukti nuo teisingumo savo tėvą, bet nenorėjau jam trukdyti.

— O kaipgi Gajus? Ar tu jam pasakei?

— Jis nežino, kad aš žinau. Šunsnukis.

Mes priėjome vienas šalia kito išsirikiavusius kotedžus, ir ant vieno iš jų fasado kabojo kukli „B&B“ iškaba. Viešbučio valdytojas poniai Kempbel apie atvykstančią Mel, matyt, buvo pranešęs telefonu, nes ji viešnią pasitiko be galo svetingai, nors jau buvo labai vėlu. Mudu išsiskyrėme prie durų, ir aš per vis tirštėjančias sutemas nužingsniavau atgal į viešbutį, pakeliui mąstydamas apie tai, ką man papasakojo Mel.

Ar tikrai Gajus galėjo nužudyti Dominyką?

Neabejojau, kad Mel sakė tiesą ir kad pokalbis, kurį ji slapčia nugirdo, buvo būtent toks, kaip ji sakė. Bet dėl jos išvadų nebuvau toks tikras. Tikriausiai ji tik norėjo Gajui atkeršyti. Manyti, kad Gajus nužudė savo pamotę, buvo tiesiog juokinga. O gal vis dėlto — ne?

Ėmiau galvoti apie Gajų. Pažinojau jį daug metų. Laikiau jį savo draugu. Jis nebuvo šaltakraujis žudikas.

O gal aš tiesiog pasidaviau jo kerams, panašiai kaip Mel ir daugybė prieš ją su Gajumi buvusių merginų? Kaip, beje, ir Torstenas. Kaip visi jo draugai.

Paskui ėmiau galvoti apie mūsų popietinį šiandienos skrydį. Apie aklą užsispyrimą, su kuriuo visai nekreipdamas dėmesio į mane jis ginė lėktuvą į tą siaurą slėnį, už kurio neišvengiamai būtume tėškęsi į kalno uolą.

Ar aš tikrai gerai pažinojau Gajų?

Tuomet kai ką prisiminiau. Ant žemės po Dominykos langu įspaustą pėdos pėdsaką. Gajaus pėdsaką. Skirtingai nei Mel, Prancūzijos policija ir tikriausiai netgi Patrikas Hoilas, aš žinojau, kad Gajus jį ten paliko ne stabtelėjęs pakeliui į svečių namelyje jo laukusią lovą. Tad kaipgi, po velnių, tas pėdsakas ten atsirado?

Policija šiuo klausimu turėjo savo versiją. Todėl jie Gajų ir suėmė. O jeigu jų versija buvo teisinga?

Stabtelėjau ir apžvelgiau įlanką. Dabar jau buvo visiškai tamsu. Girdėjau, kaip vos už kelių jardų nuo manęs, priekyje, į krantą ritmingai teškena bangelės. Pro šalį pravažiavo vienas vienintelis automobilis: jo priekinių žibintų šviesos trumpam apšvietė vėjo šiek tiek pašiauštą jūros paviršių, o paskui viską apgaubė dar tirštesnė tamsa. Automobiliui prašvilpus tolumoje dar kokią minutę girdėjau jo variklio ūžimą.

Aš patekau į Gajaus pinkles. Žinojau, kad taip yra, dar daugiau — buvau laimingas, kad leidžiuosi į tas pinkles įpainiojamas. Per pastaruosius kelis mėnesius įdomių ir jaudinamų akimirkų patyriau daugiau negu per visą tą laiką, kai baigęs studijas pradėjau dirbti. Vaišės, pasisėdėjimai iki išnaktų, merginų medžioklė. Jauni esame tik kartą, todėl turime džiaugtis: tai buvo Gajaus šūkis, o aš jam pritariau. Jo gyvenimas atrodė esąs gerokai spalvingesnis nei mano. Troškau gyventi taip kaip jis.

Bet ar tikrai? Prisiminiau savo kelionę autobusu iš Prancūzijos, kai supratau, kad tokie žmonės kaip Gajus gyvena toli gražu ne taip šauniai, kaip paprastai kalbama. Deja, šią pamoką jau buvau pamiršęs. Gajaus tėvas buvo šunsnukis, aš tai žinojau. Ar Gajus irgi palengva virsta tokiu pat kalės vaiku? Gal jis ir galėjo bjauriai elgtis su Mel, nesukti sau dėl to galvos ir dar aiškinti, kad ji pati to nusipelnė, bet tai nereiškia, kad taip pat turiu elgtis ir aš. Jo aktoriaus karjera žlugo dar nė neprasidėjusi. Jo gyvenimas ritosi į niekur. Ar tikrai noriu šitoje kelionėje jį lydėti?

Grįžęs į viešbutį kyštelėjau galvą į barą, bet jame svečių jau nebuvo, tik registratūroje dirbantis administratorius. Padėkojau jam, kad surado, kur galėtų apsistoti Mel, ir patraukiau į savo kambarį miegoti.

Žvilgtelėjau į raktą. 210-as kambarys. Užsigalvojęs pakilau laiptais į viršų, įkišau raktą į spyną ir atidariau duris.

Trys dalykai trenkė man per galvą nelyginant kūjis.

Pirma, 210-as nebuvo mano kambarys.

Antra, 210-ame kambaryje, ant lovos, tvirtai apsikabinęs merginą, gulėjo Gajus.

Trečia, ta mergina buvo Ingrida.

Stovėjau ten ir jaučiausi kaip paskutinis kvailys. Nežinau kodėl, bet tą akimirką man labiausiai ramybės nedavė klausimas, kodėl aš patekau ne į savo kambarį. Dar kartą žvilgtelėjau į raktą, kurį tebelaikiau rankoje. Matyt, buvau supainiojęs raktus: išlydėdamas Mel savąjį per klaidą atidaviau viešbučio administratoriui, o raktą nuo jos kambario pasilikau.

Paskui mano žvilgsnis nukrypo į du ant lovos tysančius kūnus. Jie dar nebuvo kažin kiek apsinuoginę. Staiga Ingrida, susitaršiusiais plaukais ir apsiblaususiomis akimis, atsisėdo lovoje. Gajus atrodė gerokai sumišęs.

— Deivai. Mes tik truputį pajuokavome. Nieko ypatinga tarp mūsų nevyko.

Pažvelgiau į Ingridą.

— Bet kodėl?

O tada, nelaukdamas atsakymo, apsisukau ir išėjau iš kambario, o išeidamas trinktelėjau durimis. Nubėgau laiptais žemyn į vestibiulį, persisvėriau per viešbučio registratūros stalą ir nuo lentos grybštelėjau savo kambario raktą. Dabar jau aiškiai prisiminiau: mano kambario numeris buvo 214-as. Liuoksėdamas per du laiptus vėl užlipau į viršų ir atsirakinau duris, nors iš pykčio man taip drebėjo rankos, kad vos įstengiau tiesiai nulaikyti raktą ir pataikyti jį į durų spyną.

— Deivai! Deivai, palauk!

Atsigręžiau ir pamačiau, kad per laiptų aikštelę prie manęs artinasi Gajus.

— Deivai. Atsiprašau, gerai? — tarė jis, sekdamas paskui mane į kambarį.

— Nešdinkis iš čia, Gajau.

— Ten nieko nebuvo. Be to, tai nieko nereiškia.

— Neabejoju, kad tau — tikrai nieko nereiškia.

— Ingridai — irgi, — pridūrė Gajus.

— Taigi. Bet man tai šį tą reiškia.

— Nagi, liaukis. Juk judu dar net nesusitikinėjot, jūs dar nebuvote kartu. Be to, sakei man, jog net nežinai, ar nori pabandyti.

— Vadinasi, šios aplinkybės tavo poelgį pateisina, ar ne?

— Ne, nepateisina. Aš atsiprašau. Juk sakiau tau: atsiprašau.

Ir Gajus apdovanojo mane firmine savo šypsena. Trumpą akimirką, pirmojo impulso pagautas, norėjau pasakyti jam, kad viskas gerai. Bet tuoj pat man krūtinėje vėl siūbtelėjo pyktis. Neketinau leisti, kad ir šįkart už visus savo darbelius jis atsipirktų kerinčia šypsena ir vėl išliptų iš balos sausas. Staiga panorau kaip reikiant priremti jį prie sienos.

— Kas atsitiko Prancūzijoje, Gajau?

Jis susiraukė:

— Tik nepradėk vėl iš naujo. Deivai, būtų geriausia, jei visi pasistengtume išmesti iš galvos tą Prancūziją.

— Negaliu. Mel papasakojo man apie tai, kas tuomet buvo nuslėpta. Ji sako, kad slapčia nugirdo, kaip judu su Patriku Hoilu kalbėjotės apie tai, jog reikia sumokėti sodininkui Abdulatifui, kad šis dingtų.

— Ta mergina turi didžiulių problemų su savo vaizduote, — atsainiai šypsodamasis mestelėjo Gajus.

— Aš žinau, kad Mel tikrai jūsų klausėsi, nes pats ją ten užtikau. Iki vakar vakaro nežinojau, ką tu tada kalbėjai. O dabar žinau.

Gajus užsimerkė ir atsidusęs paklausė:

— Vis dar negali pamiršti, kas ten nutiko, ar ne?

— Ne, negaliu, — atsakiau tvirtu balsu.

— Na, gerai. Tu teisus. Mes apie tai šnekėjomės. Ouvenas prasitarė matęs Dominyką, besimylinčią su sodininku, ir norėjo apie tai pranešti policijai. Tai buvo visai nebloga mintis, nes sodininkas iš karto būtų tapęs įtariamuoju. Bet paskui man šovė dar geresnė mintis: mums būtų dar parankiau, jeigu jis tiesiog paspruktų. Taigi Hoilas sumokėjo jam krūvą pinigų. O jis viską nepriekaištingai atliko ir dingo kaip į vandenį.

— Iki praeito mėnesio.

— Iki praeito mėnesio.

— Ar žinai, kaip jis buvo nužudytas?

— Juk girdėjai, ką pasakojo Ouvenas. Jį rado Marselyje, lūšnynų rajone, įgrūstą į šiukšlių konteinerį.

— Kodėl tuomet taip pasielgei?

— Kad padėčiau tėvui, — paaiškino Gajus. — Policija jį prirėmė prie sienos. Buvo aišku, kad jie stengsis jam prisiūti žmogžudystę. Mudu su Hoilu pamanėme, kad įgyvendinę šį planą panaikinsime ir tėvui daromą spaudimą. Ir mums pavyko.

— Ar manei, kad Dominyką nužudė jis?

— Ne, — energingai papurtė galvą Gajus. — Aišku, kad ne.

— Kodėl?

— Jis mano tėvas. Jis — ne žudikas. Ar tau atrodo, kad tavo tėvas galėtų ką nors nužudyti?

— Ne. Bet... mano pamotė nebuvo rasta negyva.

Gajus dėbtelėjo į mane rūsčiu žvilgsniu.

— Aš žinojau, kad tėtis šito nepadarė, — tarė Gajus, ir jo balse šmėstelėjo paniekos gaidelė. — Tuo metu jis leido laiką su prostitute. Policija tai patikrino.

— Na, gerai. Bet jeigu nei tavo tėvas, nei Abdulatifas Dominykos nenužudė, tuomet kas tai padarė?

— Neįsivaizduoju. Gal koks vagis iš gatvės. O gal vis dėlto — Abdulatifas?

— Hm... — aš kelias akimirkas pamąsčiau apie tai, ką pasakė Gajus. Atrodo, jis kalbėjo nuoširdžiai, bet ar galėjau juo pasitikėti? — O kaipgi papuošalų dėžutė, kurią policija rado Abdulatifo kambaryje?

— Mes paėmėme tą dėžutę iš Dominykos miegamojo ir padavėme Abdulatifui. O jis ją paliko savo kambaryje.

— O patys papuošalai?

— Abdulatifas juos pasiėmė.

Atrodo, viskas buvo logiška. Bet aš turėjau dar vieną klausimą. Labai svarbų klausimą.

— O pėdos įspaudas, kurį policija rado po Dominykos kambario langu?

— Mano pėdos įspaudas? Juk jau tada tau sakiau, kad buvau sustojęs prie krūmų nusišlapinti.

— Tai melas, Gajau. Aš žinau, kad tai — melas. Juk ir aš ten buvau, prisimeni?

Gajus vėl pamėgino užliūliuoti mane savo šypsena. Tik šį kartą ji buvo kiek kvailoka.

— Liaukis, Deivai. Mes abu pernelyg nuvargę, kad gvildentume tokius klausimus. Geriau susiraskime viešbučio budėtoją ir paprašykime, kad jis mums įpiltų dar porą stiklų viskio.

— Tau dėl viso to nei šilta, nei šalta, ar ne? — paklausiau.

— Dėl ko?

— Dėl to, kas nutiko Prancūzijoje. Dėl to, kaip žiauriai elgiesi su Mel. Dėl to, kad bandei permiegoti su Ingrida, nors žinai, kad ji man patinka.

— Palauk, aš tavęs jau atsiprašiau.

— Tu vis dar nesuvoki esmės, ar ne? Šiandien vos mūsų visų nepražudei. O būtum pražudęs, jei nebūčiau tau iš rankų išplėšęs vairalazdės.

— Taip, ačiū tau, kad tai padarei. Tu greitai sureagavai. Bet mums labai nepasisekė, kad patekome į šitokią siaubingą audrą. Nieko panašaus savo gyvenime dar nesu matęs.

— Ne, sėkmė čia niekuo dėta! Tu sąmoningai mus ten skraidinai, Gajau. Tu tyčia skraidinai mus tiesiai į mirtį, o dabar, kai viskas baigėsi laimingai, tikiesi, kad mes visi tai tiesiog pamiršime. Kaip visada.

Vos prisiminiau ką tik patirtą skrydį, mano krūtinėje vėl užvirė pyktis. Per tas minutes patirta įtampa ir išgąstis niekur nedingo, ir nors visą vakarą bandžiau tai slėpti, dabar viskas išsiveržė lauk.

— Pripažink, Gajau. Tu — nevykėlis. Turtingas nevykėlis. Sakai, kad esi aktorius, bet iš tiesų niekada nepasivarginai pajudinti subinės ir susirasti darbą. Tau jo ir nereikia. Kai pateksi į duobę, tėtušis tave ištrauks. Jis nupirks tau lėktuvą. Automobilį. Butą. O tu vėl susimausi ir vėl verkšlensi, kad gali imtis darbo, kaip ir visi kiti.

— Tai tu nori, kad būčiau kaip visi? — pašaipiai atkirto Gajus, o buvusio jo žavesio staiga neliko nė pėdsako. — Bet tiesa yra ta, jog aš nesu kaip visi. Jei nori, gyvenk savo nykų ir varganą gyvenimą, bet nesitikėk, kad taip gyvensiu ir aš.

— Gyvenimas netampa varganas ir nykus tik dėl to, kad susirandi darbą.

— Liaukis! Tampi diplomuotu buhalteriu, paskui susirandi žmoną, pasigamini porą vaikų, paimi paskolą namui ir įsitaisai didelį šeimyninį sedaną, kokį kadaise turėjo ir tavo tėvai, — Gajaus žodžiai dabar jau buvo sunkte persisunkę panieka. — Tai tavo likimas, Deivai. Žinoma, retkarčiais gali su manimi kur nors nueiti pagurkšnoti alaus, bet nuo likimo vis tiek nepabėgsi. O aš šitaip gyventi neketinu. Man tokių dalykų nereikia.

Kažkas manyje tarsi nulūžo. Aš buvau piktas, girtas, negana to, prieš kelias valandas vos nepalydėjau galvos. O Gajus rado mano jautrią vietą ir ėmė spausti. Stipriai.

Aš užsimojau ir smogiau. Žaibiškai. Mano kumštis įsirėžė Gajui į nosį, ir nuo smūgio ji lengvai trakštelėjo. Gajus nusikeikė. Staiga visur pasipylė kraujas.

Gajus pasilenkė ir susiėmė nosį. Kraujas tekėjo ant kilimo. Pagaliau jis atsitiesė. Aš užsimojau kirsti dar kartą.

— Kas čia, po velnių, vyksta?! — koridoriuje nuskambėjo žemas ir stiprus, škotiško akcento prisodrintas balsas.

Tai buvo viešbučio valdytojas, o paskui jį neatsilikdama nė per žingsnį sekė Ingrida.

Išstūmiau Gajų iš savo kambario, užtrenkiau duris, pasukau spynoje raktą ir neatsiliepiau nei į beldimą, nei į už durų sklindančius piktus balsus.

Rytojaus rytą atsikėliau anksti, susimokėjau už kambarį ir pėsčias patraukiau į už pusmylės esantį ponios Kempbel motelį. Pažadinau Mel, iškviečiau taksi ir mes abu pradėjome ilgą kelionę atgal į Londoną. Valandai sustojome Glazge, nes norėjau nusipirkti porą knygų apie buhalteriją, kurias ketinau pavartyti per likusį kelionės laiką. Per pastaruosius du mėnesius gerokai apleidau mokslus. Norėjau tapti diplomuotu buhalteriu. Norėjau gauti padorų ir gerai mokamą darbą banke.

O svarbiausia, neketinau trečios savo dešimties — pačių gražiausių metų — praleisti veltui, kiurksodamas su Gajumi aludėje.

TREČIA DALIS

24

1999-ųjų rugsėjis, Noting Hilas, Londonas

Kai grįžau namo, buvo jau labai vėlu. Jaučiausi pernelyg įsiaudrinęs, kad galėčiau iš karto gultis į lovą. Nutariau paieškoti viskio, bet nė lašelio neradau, tad atsikimšau butelį vyno. Šlumštelėjau ant sofos ir ėmiau galvoti apie Tonį.

Gulintis tenai, gatvėje, ir sumaitotas, jis atrodė siaubingai. Matyt, mirė iš karto, ir vis dėlto, nors ir greita, jo mirtis buvo bjauri. Iš pradžių patirtas šokas mane tiesiog pribloškė, bet kai jis ėmė sklaidytis, šoką pakeitė sunkiai nusakomas nerimas ir įtampa, o tai — netrukus aš tai suvokiau — buvo ne kas kita, kaip kaltės jausmas. Tonio aš negalėjau pakęsti. Kelias akimirkas prieš jo mirtį buvau ant jo baisiausiai supykęs. Pykau ir dėl to, kaip jis pasielgė su Gajumi, ir dėl to, ką jis darė su „Ninetyminutes“, ir dėl to, ką bandė padaryti man. O paskui, po kelių sekundžių, jis jau gulėjo negyvas. Žinojau, kad ne aš jį nužudžiau. Netgi nelinkėjau jam mirties. Bet dabar mane užgriuvusių problemų šaltinis staiga dingo, tarsi būtų įvykęs stebuklas ir Tonį būtų nušlavusi nelabojo ranka.

Išmaukiau tris ketvirtadalius butelio vyno ir nuėjau miegoti. Kai pagaliau užmigau, buvo jau gerokai po vidurnakčio.

Vis dėlto kitą rytą sugebėjau atsikelti ir darbe pasirodžiau anksti. Pasakiau kolegoms, kas nutiko. Mano žinia visus pribloškė, bet, kita vertus, žmonės pajuto ir tam tikrą palengvėjimą. Nors „Ninetyminutes“ ateitis dabar buvo miglota, reikalai atrodė ne tokie prasti kaip prieš parą.

Ingrida nepasirodė. Nei Ouvenas, nei Gajus irgi neatėjo. Pamėginau paskambinti jiems į namus, bet niekas nekėlė ragelio. Tačiau dar prieš pietus į mūsų biurą atvyko policija, tiksliau — detektyvas seržantas Spedingas.

— Ar galėtume kur nors ramiai pasikalbėti? — pasiteiravo jis.

Aš palydėjau jį į valdybos posėdžiams skirtą patalpą — į tą patį kambarį, kuriame vos prieš tris dienas vyko tiek daug nervų visiems sugadinęs susitikimas. Seržantas atsisėdo priešais mane ir išsitraukė užrašų knygelę. Jis buvo maždaug tokio pat amžiaus kaip ir aš, raudonplaukis, jo veidas buvo nusėtas strazdanomis, bet šiaip atrodė draugiškas.

— Ką gi, vadinasi, čia viena iš tų interneto bendrovių, apie kurias neseniai skaičiau laikraščiuose, ar ne? — paklausė jis, pro stiklines posėdžių salės sienas žvelgdamas į kompiuteriais nustatytus stalus ir prie jų triūsiančius vyrus bei moteris.

— Atrodo visai ne taip, kaip turėtų atrodyti didelė įmonė, ar ne?

— Vienas nuovadoje dirbantis mano draugas gyrėsi lankęsis jūsų svetainėje. Ir sakė, kad ji labai gera.

— Ačiū. Ar domitės futbolu?

— Sergu už „Bristol Rovers“ komandą, — man pasirodė, kad išgirdau šiokį tokį Vakarų Anglijos gyventojams būdingą greblavimą. — Ketinu namuose įsirengti internetą, juolab kad dabar įdiegimas nemokamas. Ar jūs rašote ir apie „Rovers“?

— Dar ne. Kol kas apsiribojame tuo, kas vyksta „Premier“ lygoje. Bet iki sezono pabaigos tikimės aprėpti ir kitas futbolo lygas.

— Ką gi, kai jau turėsiu internetą, irgi pasižvalgysiu po jūsų svetainę, — ir jis vėl pažvelgė pro stiklinę pertvarą. Biure buvo matyti šioks toks judėjimas, bet gerokai menkesnis nei kitomis dienomis. — Jums ši diena tikriausiai ne iš lengvųjų.

Ir jis buvo teisus, nes mūsų valdybos pirmininkas buvo nužudytas, o generalinis direktorius — kažkur dingęs.

— Ar manote, kad Tonis Džourdanas buvo suvažinėtas tyčia? — paklausiau.

— Tai yra viena iš versijų, ir mes negalime jos atmesti. Žinau, kad vakar vakare mano kolegos jus jau apklausė, bet norėčiau užduoti dar kelis klausimus.

— Klauskite.

— Jei teisingai supratau, tarp Tonio Džourdano ir jo sūnaus buvo kilęs konfliktas, susijęs su įmonės veikla?

— Taip. Nors „Ninetyminutes“ įkūrė Gajus, Toniui priklausė didžioji dalis įmonės akcijų. Pirmadienį vyko valdybos posėdis, ir juodu smarkiai susiginčijo dėl įmonės veiklos strategijos. Tonis norėjo, kad pasuktume į pornografijos verslą, o Gajus atsisakė tai daryti. Taigi jis atsistatydino.

Pareigūnas dar ilgai klausinėjo mane apie Gajų, apie jo tėvą ir apie „Ninetyminutes“, ir aš į visus jo klausimus stengiausi atsakyti sąžiningai. Pagaliau jis manęs paprašė dar kartą prisiminti pokalbį su Toniu, tą lemtingą vakarą vykusį velionio bute. Seržantas viską stropiai rašėsi.

— Vakar vakare duodamas parodymus minėjote, kad netoli pono Džourdano buto matėte stovintį automobilį ir jame laukiantį vairuotoją, — priminė man jis. — Gal galite apie tai papasakoti bent kiek išsamiau?

— Na, nežinau. Pamėginsiu.

— Ar pamenate automobilio modelį?

— Ne, — atsakiau iš karto.

— Ar tikrai? Pagalvokite.

Spedingas ramiai sėdėjo atsirėmęs į kėdės atlošą ir, atrodė, nė kiek neabejojo, kad aš vis dėlto ką nors prisiminsiu. Tad užsimerkiau ir pamėginau įsivaizduoti vakar vakare matytą kelio ženklą ir priešais jį stovėjusį automobilį.

— Palaukite... Taip. Tai buvo vienas iš tų automobilių, kurių bagažinės durelės su visu užpakaliniu stiklu atsidaro į viršų. Bet senesnės laidos. Gal „Golfas“. Ar panašaus modelio.

— O spalva?

— Nežinau. Jis buvo tamsus. Gal juodas? O gal mėlynas. Ne, juodas.

— Žinau, kad mano kolegoms sakėte, jog registracijos numerio neįsidėmėjote. Bet gal jums pavyktų prisiminti bent kelis simbolius? Gal bent vieną prieš skaičius esančią raidę?

— Taip. Taip, man rodos, prisimenu. „N“. Tai buvo „N“.

— Puiku. O dabar grįžkime prie automobilio vairuotojo. Pamėginkite jį apibūdinti. Bent apytikriai.

— Na, tiesiog nežinau... Gerai jo nemačiau, ir apskritai neatkreipiau į jį dėmesio.

— Bet ar tai buvo vyras? Baltasis? Juodaodis? Jaunas ar senas?

— Suprantu, ko klausiate. Taip, tai buvo vyras. Baltasis. Vilkėjo kažkokį švarką ar striukę. Bet kaklaraiščio nebuvo pasirišęs. Jo plaukai tamsūs, jau šiek tiek praretėję. Sakyčiau, pradėjęs ketvirtą dešimtį, bet jaunesnis nei penkiasdešimties. Daugiau, deja, nieko negaliu pridurti.

— Ar pamatęs jį atpažintumėte?

— Galbūt. O gal ir ne.

— Ar tai galėjo būti žmogus, kurį pažįstate?

— Ne. Tikrai ne. Bent jau ne iš tų žmonių, kuriuos pažįstu gerai.

— Ar tikrai daugiau negalite prisiminti nieko, kas susiję su šiuo žmogumi?

Draugiška policininko veido išraiška skatino iškloti viską, ką žinau. Bet daugiau niekuo negalėjau jam padėti.

— Apgailestauju. Žinau, kaip visa tai svarbu, ir gailiuosi, jog nebuvau atidesnis, bet tuo metu man rūpėjo visai kas kita. Tiesą sakant, jeigu automobilis nebūtų man užstojęs lentelės, ant kurios buvo užrašytas gatvės pavadinimas, aš apskritai nebūčiau pastebėjęs, kad jame sėdi vyras.

Spedingas supratingai linktelėjo galvą. Jis išsitraukė popieriaus lapą, kuriame buvo nubraižytas tos gatvės planas.

— Ar galėtumėte parodyti tikslią vietą, kur stovėjo automobilis?

Aš toje vietoje brūkštelėjau kryželį.

— Sakėte, kad girdėjote, kaip buvo užvestas automobilio variklis. Kada išgirdote burzgimą?

— Variklis buvo užvestas kaip tik tada, kai mudu su Ingrida buvome besuką štai už šio kampo, — bakstelėjau pirštu į planą. — O Tonis iš namo, kuriame gyveno, išėjo štai čia.

— Ar matėte, kaip automobilis pajudėjo iš vietos?

— Ne. Bet kai tik pasukome už kampo, išgirdau variklio ūžesį, dunkstelėjimą, o galų gale — riktelėjimą. Bet kol apsisukau ir nubėgau atgal iki tos gatvės, automobilio joje jau nebuvo.

— Ką gi, mes jo ieškome. Ir drauge puoselėjame viltį, kad mums pavyks surasti dar bent vieną tiesioginį įvykio liudininką.

— Jūs manote, kad tai buvo padaryta tyčia?

— Man rodos, yra tam tikra tikimybė, jog tai galėjo būti ir nelaimingas atsitikimas: vairuotojas netyčia suvažinėjo žmogų, o tada paspruko iš įvykio vietos. Bet sunkiai tikėtina, jog taip galėtų atsitikti tokioje siauroje ir ramioje gatvelėje. Noriu dar šio to paprašyti. Ar neprieštarausite, jei apžiūrėsime ir jūsų automobilį?

— O kam? Jį tą vakarą buvau palikęs Noting Hile, prie namo, kuriame gyvenu. Mudu su Ingrida į susitikimą važiavome metro iš karto baigę darbą.

— Suprantu. Bet vis vien reiktąjį apžiūrėti. Tuomet vieną versiją atmestume galutinai. Tikiuosi, jūs mane suprasite.

Padaviau jam automobilio raktelius, paaiškinau, kur jis stovi, ir seržantas išėjo.

Tą dieną nė vienas iš mūsų beveik nieko nenuveikė. Maždaug per priešpiečius atėjo Ingrida. Ji atrodė labai išbalusi. O po pietų paskambino Mel.

— Ar girdėjai, kas atsitiko? — paklausiau jos.

— Prieš valandą man skambino Gajus. Jis dabar policijos nuovadoje Seivilio gatvėje. Prašė, kad atsiųsčiau jam advokatą.

— Dieve mano! Ar policija mano, kad Tonį nužudė jis?

— Kol kas neaišku. Bet akivaizdu, jog Gajus įtariamas. Jis protingai pasielgė nuspręsdamas nieko nesakyti jiems tol, kol atvyks jo advokatas. Radau labai gerą advokatą, ir dabar jis jau turėtų būti nuovadoje.

— Pas mus į biurą šiandien buvo atėjęs detektyvas. Jis klausinėjo manęs apie Gajaus santykius su Toniu. Apgailestauju, bet aš jam viską papasakojau.

— Dėl to nesijaudink, — atsakė Mel. — Šiaip ar taip, netrukus jie būtų viską išsiaiškinę. Tokių dalykų nenuslėpsi. Jeigu būtum bandęs tai padaryti, tam policininkui tikriausiai iš karto būtų kilęs įtarimas.

— Ar jie Gajų paleis?

— Neabejoju, kad paleis. Jie turės jį paleisti, nebent rastų kokių nors neatremiamų jo kaltės įrodymų.

— Argi tai ne siaubinga? — pasakiau. — Visa tai, kas nutiko Toniui...

— Taip, — atsiliepė Mel. — Nors, jeigu kalbėsime atvirai, tai pats žinai, kad šito žmogaus aš niekada nemėgau.

Ragelyje trumpam įsivyravo nejauki tyla, nes iš karto nesusigriebiau, kaip turėčiau reaguoti į tokį Mel atvirumą. Juk negalėjau lyg niekur nieko garsiai pripažinti, kad jai pritariu.

— Ką gi, jei galėsiu kuo nors padėti, paskambink man, — pagaliau pratariau. — Ir pasakyk Gajui, jog kai tik jį paleis, tegul man paskambina.

— Gerai.

Ir tikrai: netrukus Gajų paleido. Ir jis atėjo tiesiai į biurą. Buvo aštunta valanda vakaro, ir dauguma darbuotojų jau buvo išsiskirstę namo. Jis atrodė baisiai. Veidas buvo išblyškęs, o aplink nuolat į šalis lakstančias akis aiškiai galėjai matyti tamsius ratilus.

— Vadinasi, vis dėlto jie tave paleido? — pratariau aš.

— Taip. Mel rado man gerą advokatą. Policininkai gana šiurkščiai mane užsipuolė dėl santykių su tėvu. Tiesiog pamaniau, kad advokatas man praverstų. Jie neturi jokių mano kaltės įrodymų, bet jau įtarūs kaip velniai...

— Ar tau pavyko nusikratyti policijos?

— Aha. Jie klausė, kur buvau tą lemtingą vakarą. Laimė, kartu su Ouvenu visą tą laiką praleidome vienoje iš Kamdeno aludžių. Manau, policija netruks tai patikrinti, o tada jau turėtų duoti man ramybę.

— Ar jie tau sakė, kad visai netoli Tonio buto mačiau automobilį ir jame sėdintį vyrą? Prieš pat partrenkiant tavo tėvą?

— Ne. Nuovadoje man niekas nieko nesakė. Ar jį jau rado?

— Negalėjau bent kiek tiksliau jiems nupasakoti, kaip tas vyras atrodė. Bet automobilyje tikrai kažkas sėdėjo.

— Įdomu, kas tai galėjo būti... — Gajus akimirką nutilo, bet ir jam, matyt, nešovė į galvą jokia gera mintis. — Ką gi, tuomet jie turėtų nuo manęs atkibti. Bet kaip viskas ne laiku... Kaip tik po mano kivirčo su tėvu. Suprantu, kad man visos šios aplinkybės yra labai nepalankios.

— O kaip tu jautiesi dėl tėvo mirties?

Gajus minutėlę patylėjo, o tada atsakė:

— Jaučiuosi lyg sustingęs. Lyg sustiręs. Supranti, pastarąsias kelias dienas tik ir galvojau apie tai, kaip jo nekenčiu. Ir staiga jis išeina iš namų ir — negyvas. Man... Man taip velniškai pikta...

— Užjaučiu.

— Pykstu ant jo. Pykstu ant savęs. Pykstu ant policininkų, kad jie tokie beviltiški kvailiai. Bet žinau, kad iki galo vis dar nesuvokiau, kas įvyko. Vis dar negaliu patikėti, kad daugiau niekada jo nepamatysiu, — jis nutilo ir prikando lūpą.

Pamatęs Gajų tokį supratau, jog tai, ką jaučiu aš, ne taip jau ir svarbu. Mano kaltės jausmas, palyginti su Gajaus sielvartu, buvo tik smulkmena. Mano padėtis buvo daug geresnė, ir aš tikrai nesunkiai turėjau susitvarkyti.

— Deivai? — pašnairavo į mane Gajus.

— Ką?

— Ar gali kelias dienas perimti visus „Ninetyminutes“ reikalus? Kas nors turi nuspręsti, ką mes dabar darysime, o aš nesijaučiu galįs tai padaryti.

— Žinoma. Pasiimk kelias laisvas dienas. Įsigilink į savo tėvo verslo reikalus. Pagalvok apie jį. Jei tik padės, praleisk daugiau laiko su Ouvenu. O bendrove aš pasirūpinsiu.

Gajus nusišypsojo. Tai buvo dėkingumo šypsena, ir aš pasijutau sujaudintas.

25

Dariau tai, ko buvo prašęs Gajus. Rūpinausi, kad „Ninetyminutes“ nežlugtų.

Dirbti su kolegomis nebuvo sunku. Įmonę ištiko krizė, o kritinėmis aplinkybėmis jie puikiai mokėjo elgtis. Po iš pradžių patirto šoko jie vėl palinko prie savo stalų ir ėmėsi darbo. Jie žinojo, kad Gajui atsigauti reikia šiek tiek laiko, bet tikėjo, kad viską galiu sutvarkyti ir aš.

Paskambinau Henriui ir papasakojau jam viską, kas atsitiko. Viską. Papasakojau apie tai, kaip Tonis stojo piestu prieš numatomą „Orchestros“ investiciją, apie tai, kaip Gajus pagrasino atsistatydinti, ir apie Tonio mirtį. Henris to sandorio vis dar norėjo. „Orchestra Ventures“ tris mėnesius niekur neinvestavo ir jau ėmė nerimauti, ar nebus pavėlavusi į „interneto traukinį“.

Netrukus pasirodė, kad visas gijas savo rankose laiko Hoilas. Mainais už investiciją Tonio gautos „Ninetyminutes“ akcijos priklausė ne tiesiogiai jam, o buvo perleistos užsienyje gyvenančiam patikėtiniui. Tiesą pasakius, visi Tonio verslo reikalai buvo tvarkomi per įspūdingą mažutėse po visą Žemės rutulį išsibarsčiusiose salelėse gyvenančių patikėtinių tinklą. Pagrindiniai Tonio turto paveldėtojai buvo Gajus, Ouvenas, Sabina ir jos sūnus Andreasas — jiems skirtingomis dalimis priklausė visas Tonio turtas. Bet aiškintis, kiek to turto yra, kur jis ir kam patikėtas valdyti, buvo tikras košmaras. Vienintelis žmogus, žinantis, kur kas yra ir kaip tai susiję su likusia turto dalimi, buvo Hoilas. Be to, dabar jis liko vienintelis žmogus, turintis įstatymų patvirtintą teisę vadovauti po visą pasaulį pasklidusiems patikėtiniams.

Su Hoilu buvau susidūręs ir anksčiau, bet tuomet man susidarė įspūdis, kad jo vaidmuo — Toniui ką nors pasakius, paklusniai linkčioti galvą. Bet jei „Orchestra Ventures“ tikrai ketina investuoti į „Ninetyminutes“ įmonę, dabar tokiam sandoriui reiks Hoilo pritarimo. Dabar jis turės veikti kaip savarankiškai mąstantis žmogus ir apsispręsti pats.

Praėjus porai dienų po Tonio mirties, man pavyko su juo susitikti. Pasirodė, jog Hoilas puikiausiai gali ir mąstyti, ir spręsti pats. Be to, paaiškėjo ir dar vienas dalykas: skirtingai nei Tonis, Hoilas nebuvo interneto entuziastas. Aš iš karto suuodžiau, kas ir kaip. Hoilas galėjo arba ir toliau laikytis savo velionio kliento linijos ir būti pagrindinis akcininkas mažos, kartais uždirbančios šiek tiek pelno interneto svetainės, rašančios apie futbolą ir siūlančios pornografiją, be to, neturinčios aiškios vadybos strategijos, arba susišluoti gražaus pinigo. Labai daug pinigo.

Hoilas pasirinko pinigus.

Bet galutinai užbaigti šio reikalo dar negalėjau. Man reikėjo įtikinti „Orchestros“ atstovus, kad jie finansuotų ne tik „Ninetyminutes“ plėtrą bet ir paklotų papildomą pinigų sumą už kurią būtų galima išpirkti Tonio Džourdano turėtų akcijų dalį. Paprastai tokios investicijų bendrovės kaip „Orchestra“ nenori išpirkti jau esamų įmonės investuotojų dalies, bet mano siūlomas sandoris turėjo nemažų privalumų: tai leistų įmonės vadovybei išsaugoti savo rankose pakankamą akcijų dalį, kad ji neprarastų stimulo kuo geriau dirbti, padėtų atsikratyti neparankaus akcininko, be to, kol dar ne vėlu, „Orchestra“ galėtų investuoti daugiau lėšų į sparčiai besiplečiančias interneto bendroves. Iš pradžių Henris delsė ką nors aiškaus pasakyti, mykė ir išsisukinėjo, bet galų gale mano pasiūlymą priėmė.

Mane vėl aplankė detektyvas seržantas Spedingas. Jis atsinešė kelias nuotraukas. Vienoje iš jų buvo pusamžis vyras pastebimai praretėjusiais ir į viršų sušukuotais plaukais.

— Ar atpažįstate jį? — paklausė Spedingas.

— Tai jis, — patvirtinau aš. — Automobilyje sėdėjo jis.

— Ar jūs tuo tikras?

— Visiškai.

— Jis važinėja juodu „Golf GL“ modelio automobiliu, o registracijos numeryje viena prieš skaičius esančių raidžių yra būtent „N“. Štai panašaus automobilio nuotrauka, — ir seržantas padavė man dar vieną fotografiją.

— Taip, manau, kad ten buvo būtent toks automobilis. Žinoma, dėl automobilio negaliu būti toks tikras kaip dėl to žmogaus veido, bet ten stovėjusi mašina atrodė maždaug taip.

— Puiku.

— O kas jis? — pasiteiravau.

— Privatus detektyvas.

— Tikrai? Vadinasi, jis sekė Tonį?

— Mes taip manome. Kol kas jo dar neapklausėme. Pirmiausia norėjome, kad jūs patvirtintumėte, jog tai tikrai tas pats žmogus.

— Suprantu, ar žinote, kam jis dirbo?

Spedingas linktelėjo galvą ir tarė:

— Sabinai Džourdan.

Šiaip taip prasiskyniau kelią į kiek juokingu postmodemiu stiliumi dekoruotą „Sanderson“ viešbučio vestibiulį. Jame buvo pristatyta įvairiausių keistų objektų, o labiausiai į akis krito pora didžiulių ryškiai raudonų lūpų. Nebuvau tikras, ar turėjau sėdėti jose, ar ant jų, tad dėl visa pikta šią kompoziciją aplenkiau iš tolo. Gajų pamačiau iš karto — jis sėdėjo tarp kitų gražių žmonių prie minimalistinio stiliaus baro ir siurbčiojo iš butelio alų. Aš užsisakiau pintą „Tetley“ arbatos, bet tik tam, kad pasimėgaučiau paniekinamu barmeno žvilgsniu, bet išsyk apsigalvojau ir paprašiau atnešti man „Asahi“ vyno.

— Kaip laidotuvės? — pasidomėjau.

— Geriau neklausk, — atsakė Gajus.

— Kas į jas atvažiavo?

— Ačiū Dievui, beveik niekas. Susirinko tik šeimos nariai, viešos pamaldos už mirusįjį bus laikomos kiek vėliau. Buvo Ouvenas, mama, Sabina, Patrikas Hoilas, pora neprilygstamų tetulių ir protestantų pastorius. Tėtį palaidojo jo gimtojo miestelio bažnyčios šventoriuje, ir pastorius, ypač turint omenyje visas aplinkybes, savo darbą atliko nepriekaištingai. Tik niekas jo, atrodė, rimtai negedėjo. Išskyrus vienintelę Sabiną. Tetos nebuvo mačiusios tėčio keliasdešimt metų. Nežinau, ką ten veikė mano mama, nes atrodė, kad jai baisiausiai nuobodu. Na, o Ouvenas... Juk pats žinai, koks tas Ouvenas.

— Otų?

— Net nežinau. Per pamaldas nejaučiau visiškai nieko. Laikiausi santūriai ir širdyje tūžau dėl visko, ką tėvas padarė. Ar, tiksliau sakant, dėl visko, ko jis nepadarė. Dėl to, kad jis tiek metų nerodė man jokio dėmesio, dėl to, kad paliko mus ir išėjo iš namų, dėl to, ką jis padarė Mel, ką ketino padaryti „Ninetyminutes“. Visos tos mintys nedavė man ramybės, vaizdai sukosi ir sukosi galvoje lyg nesibaigiantis filmas, kuriame buvo atskleistos visos mano tėvo ydos. Paskui, kai karstas ėmė leistis į duobę, aš palūžau. Supratau, kad daugiau niekada jo nepamatysiu, neturėsiu progos jam parodyti, kad, priešingai nei jis manė, nesu nevykėlis, suvokiau, jog niekada nebūsime artimi. Tokie artimi, kokie, mano nuomone, turėjome būti.

Jis gurkštelėjo alaus.

— Žinai, Deivai, man atrodė, kad jis toks šaunus... Ir jis tikrai toks buvo. Jis ir aš, mudu labai panašūs. Bet kažkodėl mums taip ir nepavyko suartėti, rasti bendros kalbos ir gerbti vienas kitą taip, kaip dera tėvui ir sūnui. O dabar jau negalėsime šito padaryti.

— Tu padarei viską, ką galėjai, — pasakiau. — Tu dėl to nekaltas.

— Jeigu jis būtų bent retkarčiais pasakęs vieną kitą gerą žodį, viskas galėjo būti kitaip. Jis galėjo mane padrąsinti, pagirti, kad man puikiai sekasi, pasakyti, jog didžiuojasi tuo, ką man pavyko pasiekti. Bet kai tik tėtis prikišdavo nagus prie ko nors, kuo užsiimdavau aš, jis iš karto mėgindavo perimti vadovavimą ir įrodyti, kad viską gali padaryti daug geriau už mane. Prisiminkime kad ir „Ninetyminutes“. Arba tai, kaip jis pasielgė su Mel.

— O kaip sekasi tavo motinai?

— Dieve mano, jau geriau ji būtų apskritai neatvažiavusi. Ji siunta, nes dabar, kai tėtis mirė, negaus jai priteisto išlaikymo. Net atsitempė advokatą, kad šis pasikalbėtų su Patriku Hoilu, bet Hoilas sako, kad jos pretenzijos neturi jokio teisinio pagrindo. Be to, kai tik ji vėl ištekės, praras teisę gauti tas išmokas.

— Ar ji ketina už ko nors tekėti?

— Nežinau. Kas jau kas, o ji ką nors susiras. Be to, ji šlykščiai elgėsi su Sabina. Tarsi Sabina nebūtų turėjusi teisės dalyvauti laidotuvėse. Mamos elgesys buvo tiesiog nedovanotinas, juolab kad atrodė, jog vienintelė Sabina nuoširdžiai gedi dėl to, kas atsitiko.

— Ar kalbėjaisi su ja?

— Persimetėme vos keliais žodžiais. Ji miela moteris. Manau, ji tikrai mylėjo mano tėvą, o nėjo pinigus. Ko geroji pati geriausia iš visų trijų moterų, su kuriomis jis per savo gyvenimą buvo susituokęs.

— Ką ji dabar ketina daryti?

— Nori grįžti į Vokietiją. Be to, sako norinti, kad ir toliau palaikyčiau ryšius su ja ir Andreasu. Manau, taip ir padarysiu, — jis žvilgtelėjo į laikrodį. — Po penkių minučių čia pasirodys mano mama. Šiandien nusprendėme vakarieniauti „Nobu“ restorane. Visi tikriausiai manys, kad ji čia buvo porą dienų atostogų. Ačiū Dievui, jau rytoj grįš į Los Andželą.

— Ar policija tave vis dar tampo? — nukreipiau kalbą kitur.

— Manau, jie mane jau išbraukė iš įtariamųjų sąrašo. Matyt, mano alibi, kad tuo metu, kai žuvo mano tėvas, buvau su Ouvenu, juos visiškai įtikino. Bet jie vis dar neatmetė versijos, kad jis buvo nužudytas. Atrodo, dabar jie kaip reikiant pričiupo Sabiną.

— Ar girdėjai, kad ji buvo pasisamdžiusi privatų detektyvą? — paklausiau.

— Ne.

— Taigi. Policija manęs klausė, ar būtent jis galėjo būti tas vaikinas, kuris tą vakarą sėdėjo netoli tavo tėvo buto stovėjusiame automobilyje. Pasakiau jiems, jog esu beveik visiškai tikras, kad tai jis.

— Tai Sabina jį pasamdė, kad sektų tėtį?

— Atrodo, taip.

— Hm... Tuomet nėra ko stebėtis, kad policija ją vis dar tampo. Be to, pagal testamentą jai turėtų atitekti didžioji palikimo dalis. Bet negaliu įsivaizduoti, kad Sabina būtų galėjusįjį nužudyti.

— Anksčiau ar vėliau policija tai išsiaiškins, — tariau.

— O aš dėl to nebūčiau toks tikras. Tie terliai... — ir Gajus vėl gurkštelėjo alaus. — Na, gana apie tai. Geriau papasakok, kaip sekasi stumti į priekį „Ninetyminutes“?

Papasakojau jam visas derybų su „Orchestra“ ir Hoilu peripetijas. Tai Gajų labai sudomino. Dabar, kai jo tėvas jau buvo palaidotas, mačiau, kad jis ir vėl gali sutelkti dėmesį į „Ninetyminutes“ reikalus. Ir pajutau palengvėjimą.

— Mielasis!

Mūsų pokalbį nutraukė garsiai nuskambėjęs amerikietės balsas. Atsigręžiau ir pamačiau gražiais drabužiais išsipusčiusią prie Gajaus besiartinančią šviesiaplaukę, penktą dešimtį pradėjusią moterį. Jos skruostikauliai buvo gražiai išsišovę, oda — švelniai įdegusi, kūnas — rūpestingai išpuoselėtas, o dantys — balti ir spindintys. Iš pažiūros ji buvo tikrai gerai atrodanti moteris, bet jos veido bruožuose ir elgsenoje buvo kažkas atšiauraus ir atstumiančio, ir aš akimirksniu pajutau jai antipatiją. Niekada nebūtum pamanęs, kad ji galėtų būti kieno nors motina.

Gajus mus supažindino:

— Mama, tai mano partneris Deividas Leinas. Mes kartu mokėmės vidurinėje mokykloje.

— Partneris? — nustebo ji. — Nė nežinojau, kad tu...

— Verslo partneris, mama.

Jos susidomėjimas manimi staiga išgaravo.

— Malonu susipažinti, — nelabai nuoširdžiai pratarė ji. — Mielai pasilikčiau čia ko nors išgerti, bet stalelis rezervuotas nuo pusės devintos, o mes ir taip jau vėluosime.

Aš nė nemaniau jų sulaikyti.

Motinos tempiamas išėjimo link, Gajus man sušnabždėjo:

— Ar pastebėjai, jai padaryta plastinė veido operacija.

Aš nieko nepastebėjau.

— Iki rytojaus, — atsisveikino jis, nusišypsojo man ir nuėjo.

Kaip ir buvo žadėjęs, kitą dieną Gajus grįžo į biurą. Visi džiaugėsi vėl jį matydami, o aš — ypač. Darbo turėjome per akis. Su Patriku Hoilu man buvo likę galutinai aptarti kelias smulkmenas, tad nuvažiavau į Mel kontorą Čanserio skersgatvyje su juo susitikti. Ilgai neužtrukome ir, nepraėjus nė valandai, kartu išėjome iš pastato.

— Iš to, ką kalbėjote, atrodo, kad džiaugiatės atsikratęs „Ninetyminutes“ akcijų, — pasakiau mudviem stovint ant šaligatvio ir laukiant, kol pasirodys du laisvi taksi.

— Į internetą žiūriu gana skeptiškai, — burbtelėjo Hoilas. — Be to, Tonio mintis imtis bendro verslo su sūnumi buvo visai netikusi.

— Gajui tai irgi nedavė nieko gera, — atšoviau.

Hoilas prunkštelėjo:

— Na, jis bent jau liko gyvas.

Mano dėmesį staiga patraukė Hoilo pasakytų žodžių intonacija. Aš pažvelgiau į jį atidžiau. Jis buvo protingas vyras. Ir kažką įtarė.

— Gal numanote, kas galėjo nužudyti Tonį? Arba dėl ko jis galėjo žūti?

— Ne, — atsakė jis. — Bet kai kuriems žmonėms jo mirtis buvo velniškai paranki.

— Pavyzdžiui, Gajui?

— Pavyzdžiui, Gajui.

— Bet juk nemanote, kad jis nužudė savo tėvą, ar ne? Juk nėra jokių įrodymų.

Hoilas tik gūžtelėjo pečiais, tarsi parodydamas, kad toliau į šį pokalbį nesivels. Bet jam pavartojus žodį „paranku“ aš šį tą prisiminiau. Tai, ką daugiau kaip prieš dešimt metų man pasakė Ingrida.

— Žinau, kas Prancūzijoje nutiko sodininkui, — pareiškiau. — Abdulatifui.

— Tikrai? — abejingai mestelėjo Hoilas.

— Taigi. Taip pat žinau, jog po Dominykos mirties sumokėjote jam, kad dingtų. Norėjote apsaugoti Tonį.

— Ir kas jums tai papasakojo?

— Gajus.

Hoilas į mane nė nepažvelgė, jo akys buvo nukreiptos į pro mus važiuojančius užimtus taksi.

— Šiais laikais net sumauto taksi neįmanoma pasigauti, — sumurmėjo jis. — Dar vieno ekonominio nuosmukio — štai ko mums reikia.

— Žinau, kad prieš kelerius metus Abdulatifas buvo nužudytas.

— Šit kaip? Suprantu, — Hoilo balsas išliko toks pat ramus.

— Jo mirtis kai kam irgi buvo labai paranki, ar ne?

Pagaliau Hoilas atplėšė akis nuo gatvės ir įbedė žvilgsnį į mane.

— Taip, ko gero, — sutiko jis.

— Ar jūs tuo pasirūpinote? — toliau spaudžiau jį prie sienos.

Hoilas atidžiai mane nužvelgė.

— Eime, išgersime po puodelį kavos, — staiga pasiūlė jis ir mostelėjo ranka į visai čia pat, už kelių žingsnių, esančią kavinę.

Nei aš, nei jis nepratarėme nė žodžio, kol neįsitaisėme prie širmomis nuo kitų atskirto stalelio ir mums atnešė kavos.

— Jūs man patinkate, Deividai, — vėl pradėjo kalbą Hoilas.

Nieko jam neatsakiau. Netgi nebuvau tikras, ar tikrai noriu, kad Hoilas jaustų man simpatiją.

— Jūs geras derybininkas, be to, esate ištikimas savo draugui. O ištikimybė yra bruožas, kuriuo žaviuosi. Bet turite būti atsargus.

— Ko man saugotis? Gajaus?

— Leiskite man jums kai ką papasakoti apie Abdulatifą. Man rodos, jums žinoma tik pusė tiesos.

— Esu įsitikinęs, kad žinau jos tik pusę, — atsakiau. — Kalbėkite.

— Jūs teisus, Gajus man papasakojo, kad Ouvenas matė Abdulatifą mylintis su Dominyka. Be to, jis pasiūlė tam vaikinui sumokėti, kad jis tiesiog dingtų. Man ši mintis pasirodė gera. Tai būtų atitraukę policijos dėmesį nuo Tonio. Tada dar nebuvau visiškai tikras, kad jis niekuo dėtas. Tonis tvirtino, jog tuo metu, kai buvo nužudyta Dominyka, jis buvo su prostitute, bet prostitutės... kaip čia pasakius... jas galima papirkti. Tad aš apsiėmiau viską sutvarkyti. Daviau Abdulatifui pusę milijono frankų ir pasakiau, kad išnyktų be pėdsako. Gajus paėmė kelis Dominykos papuošalus, ir juos mes irgi atidavėme sodininkui.

— Bet kodėl jis sutiko paimti pinigus? — nustebau. — Juk labai rizikavo: jį galėjo sučiupti, o tuomet jis būtų apkaltintas žmogžudyste.

— Aš viską apgalvojau. Prancūzijos pietuose gyvena gana didelė išeivių iš Šiaurės Afrikos bendruomenė. Ten policijai labai sunku rasti jauną vyrą, kuris nori pasislėpti. Bet netrukus sužinojau, kad Abdulatifas taip pasielgė ir dėl kitos priežasties.

— Kokios? — paklausiau.

— Dėl galimybės imtis šantažo. Tikėjausi, kad Abdulatifas išvyks iš šalies. Bet jis pasiliko. Apsigyveno Marselyje, o po metų vėl mane susirado. Norėjo gauti du šimtus tūkstančių frankų už tai, kad ir toliau tylės. Taigi aš jam sumokėjau. Praėjo dar metai, ir jis vėl ėmė reikalauti duoklės. Šį kartą — truputį didesnės. Ir šis reikalas tęsėsi be galo.

Reikiamą sumą ketinau gauti iš Tonio, bet Gajus užsispyrė, kad tėvas neturi sužinoti, ką mes padarėme. Tuomet primygtinai pareikalavau, kad mokėtų pats Gajus. Metai bėgo, o reikalaujama suma kiekvieną kartą darėsi vis didesnė. Gajui vis sunkiau pavykdavo gauti pinigų: Tonis darėsi jam vis šykštesnis. Mano įsitikinimu, turėjo būti kažkokia riba, kurią priėję neturėjome daugiau leistis Abdulatifo šantažuojami. Tuo metu jau buvau galutinai įsitikinęs, jog Tonis nekaltas. Bet, jei Abdulatifas vis dėlto būtų kreipęsis į policiją, Tonis būtų patekęs į tokią pat didelę bėdą, kaip ir mes. Mudviejų su Gajumi padėtis buvo labai kebli. Papirkti pagrindinį liudininką žmogžudystės byloje yra sunkus nusikaltimas.

— Ir netrukus Abdulatifo kūnas buvo rastas šiukšlių konteineryje?

— Būtent. Kaip ir sakiau. Labai paranku.

— Ir, žinoma, nė nenumanote, kaip jis ten atsirado, ar ne?

— Norite paklausti, ar tik ne aš tą žmogžudystę suorganizavau? — Hoilas siurbtelėjo kavos. — Negaliu jūsų kaltinti dėl šito klausimo. Bet ne. Aš jos neorganizavau. Tokių paslaugų neteikiu net ir geriausiam savo klientui.

— Manote, kad žmogžudystę suplanavo Gajus?

Hoilas tik gūžtelėjo pečiais ir paklausė:

— O kaip manote jūs?

Nežinodamas, ką atsakyti, minutėlę nutilau. Ar mano draugas buvo žmogžudys? Žinoma, ne.

— Sakėte, jog iš pradžių jums atrodė, kad Tonis galėjo nužudyti Dominyką, bet paskui jūsų nuomonė pasikeitė, ar ne?

— Iš tiesų, taip buvo. Tarp jų buvo nemažai nesutarimų. Nė vienas iš sutuoktinių, kaip jūs, be abejo, ir pats žinote, vienas kitam nebuvo labai ištikimi.

Aš atsidusau, — veikiau pyktelėjęs nei pasijutęs nesmagiai. Hoilas tai pastebėjo.

— Atleiskite. Jūs buvote jaunas, ji — graži, be to, ji jumis naudojosi. Tonis tai žinojo. Bet esu tikras, kad žmonos jis nenužudė. Per tuos metus apie Dominykos mirtį su Toniu kalbėjomės daug kartų, ir nors nelaukiau, kad jis man prisipažins padaręs nusikaltimą, vis dėlto esu įsitikinęs — jei būtų ją nužudęs, būtų apie tai bent užsiminęs.

Hoilas ir toliau susimąstęs siurbčiojo savo kavą, o paskui vėl prabilo:

— Tonis Džourdanas man buvo toli gražu ne tik klientas. Jis buvo mano draugas. Susipažinome dar studijų metais. Viena iš priežasčių, paskatinusių mane persikelti į Monte Karlų buvo ta, kad netoliese gyveno jis. Per tiek metų mudu patyrėme daug ko — ir pakilimų ir nuopuolių. Kai jis mirė, man buvo labai skaudu. Labai.

Jis pastatė kavos puodelį ant stalo ir pridūrė:

— O dabar man tikrai reikia susirasti taksi.

Atsirėmęs į stalelį, jis sunkiai pakilo nuo kėdės ir išėjo, palikęs mane gurkšnoti savo vėstančios kavos.

Sandorį su „Orchestra Ventures“ sudarėme per rekordiškai trumpą laiką. Pagal sutartį „Orchestra“ už keturis milijonus svarų — kitaip sakant, už dvigubai didesnę sumą nei pirminė — išpirko Toniui Džourdanui priklausiusią akcijų dalį ir investavo į mūsų įmonę dar dešimt milijonų. Už tai jie atsirėžė septyniasdešimt procentų bendrovės akcijų, bet pakankamai daug jų paliko ir vadovaujančiam personalui, ir eiliniams įmonės darbuotojams. Suprantama, pasikeitė ir valdybos sudėtis. „Orchestra“ surado mums naują valdybos pirmininkų Dereką Silvermaną. Jis buvo lieknas, žilstelėjęs, apie penkiasdešimt metų sulaukęs verslininkas. Šis žmogus jau buvo uždirbęs kelis milijonus svarų: pačiu laiku išpirko vienos prekybos įmonės, kurią finansavo „Orchestros“ partneriai, vadovaujančiam personalui priklausančias akcijas. Bet svarbiausia, kad jis buvo „Premier“ lygos klubo prezidentas. Henris, kaip „Orchestros“ atstovas, irgi tapo valdybos nariu, o Patrikas Hoilas buvo išspirtas lauk.

Gajus pasiūlė, kad trečiąja vykdomąja direktore taptų Ingrida. Ji jau buvo spėjusi tapti nepakeičiama komandos nare, be to, ir Gajus, ir aš kasdien vis labiau įsiklausydavome į jos nuomonę. Henriui ji patiko, tad Ingrida irgi tapo valdybos nare. Vienintelė jos problema buvo santykiai su Mel. Viena su kita jos elgėsi santūriai, bet stengėsi bendrauti dalykiškai ir nesipainioti viena kitai po kojomis.

Kai sandoris buvo galutinai patvirtintas ir mūsų banko sąskaitoje atsirado žadėtieji dešimt milijonų svarų, mes, nieko nelaukę, šovėme pirmyn. O pinigus išleisti tikrai buvo kur. Mums reikėjo erdvesnio biuro, tad perėmėme ir vienu aukštu žemiau buvusias patalpas; reikėjo daugiau darbuotojų, ypač žurnalistų. Be to, turėjome reklamuotis ir kuo greičiau pradėti mažmeninę prekybą internetu. Henris tokiam mūsų išlaidumui nė kiek neprieštaravo. Pagal aukštyn kojomis apvirtusius interneto vertės nustatymo dėsnius, kuo daugiau išleisdavai tinklalapiui kurti, tuo didesnė būdavo jo vertė. Taigi pinigus reikėjo leisti, leisti, leisti.

Rezultatų ilgai laukti neteko. Sezonui įsibėgėjus, mūsų svetainės lankytojų gerokai padaugėjo. Per rugsėjo mėnesį užregistravome per keturis šimtus tūkstančių lankytojų ir maždaug tris milijonus puslapių persispausdintos svetainėje pateikiamos medžiagos. Internete veikė ir kitų futbolo svetainių, bet mes perėmėme geroką dalį jų rinkos. Tiesiog Gazo medžiaga buvo geresnė. Mūsų svetainė lankytojams atrodė patrauklesnė. Ja naudotis buvo paprasta, lengva ir malonu. Gajus ėmė pasirašinėti bendradarbiavimo sutartis su visais garsiausiais interneto ieškykles tvarkančiais operatoriais, su interneto paslaugų teikėjais, su internetiniais laikraščiais, su specializuotomis, panašiomis į mūsų interneto svetainėmis. Be to, pasirašėme sutartį su „Vestburnu“ — viena garsiausių šalyje lažybų tarpininkų kontorų, kad jie mums rengtų lažybas internetu dėl futbolo rungtynių rezultatų. Ši paslauga iš karto tapo populiari ir netgi garantavo mums nuolatinį pelną.

Per dieną turėjome parengti ir į svetainę įdėti tuzinus straipsnių: reikėjo pranešti apie naujus žaidėjus, patirtas traumas, pateikti visokiausių gandų, nuomonių ir, žinoma, pranešti rungtynių rezultatus. Todėl mums reikėjo vis gausesnio būrio žurnalistų, iš kurių kiekvienas vadovavo keliems neetatiniams bendradarbiams ir turėjo savo agentų futbolo klubuose. Ant biuro sienų pakabinome televizorius, o svarbiausia — įdiegėme programinę įrangą, kuri leido prie kompiuterių sėdintiems žurnalistams žiūrėti juos dominančius vaizdo įrašus ir gyvai klausytis per radiją transliuojamų komentarų.

Gazas kažkur iškapstė sensacingą, visų dėmesį prikausčiusią žinią: esą vienas iš pirmaujančių „Premier“ lygos klubų už dvidešimt penkis milijonus svarų įsigijo bene geriausią Brazilijos rinktinės puolėją. Klubas tokius gandus paneigė, ir dvi dienas atrodė, kad mes pramovėme pro šalį. Bulvariniai leidiniai nesivaržydami iš mūsų šaipėsi, bet Gazas buvo įsitikinęs, jog nesuklydo. Ir tikrai: netrukus šis gandas pasitvirtino. Vėliau Gazas man prasitarė, kad jo informuotojas buvo keturiolikmetis vieno iš minėto klubo direktorių sūnus, kuris nepaprastai mėgo mūsų svetainę.

Taip energingai besidarbuojant beveik nelikdavo laiko stabtelti ir pamąstyti. O kai pasitaikydavo laisva valandėlė, galvodavau tik apie „Ninetyminutes“. Iš policijos daugiau jokių naujienų negirdėjau, o ir su Gajumi apie Tonio mirtį daugiau nesikalbėjome. Ir vis dėlto tai, ką pasakė Patrikas Hoilas, nedavė man ramybės. Stengiausi išstumti jo žodžius iš atminties, tačiau jie vis sugrįždavo.

Tai, kas įvyko, iš tiesų buvo pernelyg jau patogu.

Vieną rytą paskambinau į biurą ir pasakiau, kad ateisiu tik po pietų. Iš Gajaus balso supratau, kad jis šiek tiek nustebo, juolab kad pareiškiau išvykstąs paskraidyti. Puikiai prisiminiau, kad nebuvau pakilęs į orą nuo to laiko, kai beveik prieš pusmetį ėmiau dirbti „Ninetyminutes“ įmonėje.

Buvo spalio pradžia. Diena pasitaikė saulėta, o gaivus brizas išsklaidė visą nuo Londono smogo susidariusį rudeninį rūką. Vėl sėdėdamas lėktuvo kabinoje prie valdymo pulto jaučiausi puikiai, mėgavausi tuo, jog esu vienas, pakilęs per porą tūkstančių pėdų nuo žemės, o apačioje kiek akys užmato plyti žalia, auksine ir ruda spalvomis išmargintas Anglijos pievų kilimas. Palikęs sau už nugaros Hampšyro kalvas, nusileidau mėgstamiausiame — Bembridžo — aerodrome Vaito saloje, o paskui gerą mylią kopiau šlaitu, kol pagaliau pasiekiau pačią stataus skardžio viršūnę, nuo kurios atsivėrė puikus vaizdas į Vaitklifo įlanką.

Viršuje buvo vėsoka, pūtė gana stiprus vėjas, bet buvo tylu, be to, dabar buvau toli nuo „Ninetyminutes“ ir joje verdančių darbų. Tikėjausi, kad šis atstumas leis man į viską pažvelgti tarsi iš šalies.

Ir nesuklydau.

Pirmą kartą uždaviau sau nemalonų klausimą, kurio ligi šiol vis vengiau. Ar galėjo Gajus nužudyti savo tėvą?

Iš pirmo žvilgsnio tai buvo įmanoma. Niekas Gajui taip nerūpėjo kaip „Ninetyminutes“, o tėvas grasino iš sūnaus ją atimsiąs. Tonis Gajui darė įtaką, ir nors man buvo sunku suvokti kodėl, ta įtaka buvo didžiulė, be to, žinojau, kad Gajus norėjo iš jos išsivaduoti. Policija, be jokios abejonės, laikė Gajų įtariamuoju. Ouvenas jam padėjo, parūpino alibi, bet jis Gajui visuomet padėdavo.

Kita vertus, laidotuvių dieną aš pats kalbėjausi su Gajumi. Atrodė, kad jis nuoširdžiai gedi dėl tėvo mirties. Toks elgesys Gajui buvo įprastas. Mes buvome artimi draugai. Man jis galėjo parodyti, ką iš tiesų jaučia. Per pastaruosius mėnesius spėjau pamatyti, kaip jis elgiasi ramiais laikais ir kaip reaguoja į kilusias problemas. Jis manimi pasitikėjo ir atvirai reikšdavo savo emocijas.

Bet kadaise jis vis dėlto buvo profesionalus aktorius. Ar tikrai galėjau juo pasitikėti?

Staiga prisiminiau, kad tokios pačios mintys buvo mane apnikusios ir tuomet, kai buvome Malė ir kai Mel man papasakojo, kad Gajus nutarė papirkti Abdulatifą. Ir Patrikas, ir Mel, rodos, leido suprasti, kad Gajus taip pasielgė gelbėdamas savo kailį. Ir kad tai jis nužudė Dominyką.

Buvo ir dar vienas man nesuprantamas dalykas. Pėdsakas, kurį Gajus paliko po Dominykos miegamojo langu tą naktį, kai ji buvo nužudyta. Jis man taip ir nesugebėjo įtikinamai paaiškinti, kaip tas pėdsakas ten atsirado. Žinojau tik viena: tą pėdsaką jis paliko ne tada, kai mudu grįžome į svečių namelį miegoti. Tai kaip jis ten atsirado?

O paskui buvo nužudytas ir pats Abdulatifas. Ar tai — Gajaus darbas?

Ar per pastaruosius trylika metų Gajus tikrai nužudė tris žmones? Bet tokia išvada prieštaravo viskam, ką aš apie jį žinojau, prieštaravo per pastarąjį pusmetį abiejų mūsų pastangomis susikurtam tarpusavio pasitikėjimui ir draugystei, visoms mano pastangoms pastatyti ant kojų „Ninetyminutes“. Supratau, kad jei ir toliau abejosiu Gajumi, tos abejonės viską sužlugdys.

Pažvelgiau į jūrą. Iš Prancūzijos grįžtantis didžiulis keltas plaukė tiesiai į saulėje tviskantį karo laivą. Žvelgiant iš tos vietos, kur stovėjau aš, atrodė, kad laivai neišvengiamai susidurs, bet jie tyliai ir ramiai prasilenkė: tik tada, kai jų korpusai užslinko vienas ant kito, aš supratau, jog karo laivas plaukė pora mylių toliau.

Blogiausia, kad mano abejonės sklaidytis neskubėjo.

Kol nebūsiu tvirtai įsitikinęs, kad Gajus su šiomis mirtimis visiškai nesusijęs, negalėsiu juo pasitikėti. O jei negalėsiu juo pasitikėti, mes negalėsime ir drauge dirbti. Jei negalėsime kartu dirbti, „ninetyminutes.com“ žlugs.

Bet aš galvojau ne tik apie „Ninetyminutes“. Gajaus draugystė man irgi buvo labai svarbi. Jei apskritai gyvenime dar ketinau nuveikti ką nors įdomaus bei neįprasta ir tapti kai kuo daugiau nei prie kiekvienos smulkmenos tūpčiojančiu buhalteriu, žinojau, kad už tai turiu būti dėkingas Gajui.

Turėjau įtikinti save, kad jis nekaltas.

26

Į biurą atvykau jau gerokai po vidurdienio ir iš karto patekau į tikrą pragarą, kuriame į vieną neišraizgomą kamuolį buvo susipynę labai svarbūs ir visiškai neesminiai reikalai, bet visus juos reikėjo tuojau pat tvarkyti. Apie tai, ką veikiau iki pietų, Gajus neklausinėjo, nors mačiau, kad jam labai smalsu. Paskui, ketvirtą valandą, jis išėjo į susitikimą ir tą dieną biure jau nepasirodė.

Aš iš darbo irgi išėjau gana anksti, tai yra pusę aštuntos, ir metro nuvažiavau į Tauer Hilą. Traukiau man jau puikiai pažįstamu maršrutu: praėjau pro Londono Tauerį, nelyginant aukos tykantis žudikas dunksantį tamsoje, pro ryškiai apšviestą Šv. Kotrynos doką ir pagaliau atsidūriau Veipingo gatvėje, prie namo, kuriame gyveno Gajus.

Jis buvo namuose ir ruošėsi mūsų įmonės pristatymui.

— Kas atsitiko, Deivai? — atidaręs duris ir pamatęs mano veido išraišką, paklausė jis.

— Noriu su tavimi pasikalbėti. Man reikia su tavimi pasikalbėti.

— Gerai. Užeik. Gal alaus?

Aš tylomis linktelėjau. Iš šaldytuvo Gajus ištraukė du butelius alaus, vieną padavė man, o kitą atsikimšo pats.

— Apie ką šnekėsime?

Aš, ieškodamas tinkamų žodžių, akimirką užsikirtau. Norėjau sužinoti tiesą. Bet jokiu būtu nenorėjau sudaryti Gajui įspūdžio, kad juo nepasitikiu. Tiesą sakant, aš tik dėl to čia ir atėjau, kad trokšte troškau juo pasitikėti.

Galų gale pažvelgiau Gajui tiesiai į akis ir paklausiau:

— Ar tu nužudei savo tėvą?

Gajus jau žiojosi protestuoti. Bet paskui apsigalvojo. Jis irgi pakėlė akis į mane ir drąsiai sutiko mano žvilgsnį.

— Ne.

Kelias sekundes mudu taip ir stovėjome. Jaučiau į mane įbestą jo mėlynų spindinčių akių žvilgsnį. Bet kadaise jis buvo aktorius. Vadinasi, nepriekaištingai mokėjo slėpti tikrąjį savo veidą. Kita vertus, jis buvo mano draugas. Mes kartu tiek daug visko patyrėme.

— Gerai, — pagaliau pratariau. — Bet ar neprieštarausi, jei užduosiu tau kelis klausimus? Nemalonius klausimus.

— Manai, kad būtinai turi juos užduoti?

— Taip, — tvirtu balsu pareiškiau aš.

Gajus atsiduso.

— Gerai. Klausk.

— Kur tu buvai tą vakarą, kai žuvo tavo tėvas? — nutaisęs kuo dalykiškesnį toną tėškiau pirmąjį klausimą.

— Su Ouvenu buvome išėję į miestą šio to išgerti.

— Kur nuėjote?

— į Kamdeną, į „Dramblio galvą“, — aiškiai prarasdamas kantrybę burbtelėjo jis. — Netoli tos vietos, kur gyvena Ouvenas.

— O kada iš ten išėjote?

— Kaip man tai suprasti? — neištvėrė Gajus. — Visa tai aš jau papasakojau policijai. Jie mano parodymus patikrino. Ar tu manimi nepasitiki?

— Labai noriu pasitikėti. Bet niekaip negaliu pamiršti Tonio mirties. Noriu išsiaiškinti, kas dėl jos kaltas.

— Manai, kad aš šito nenoriu? Juk jis buvo mano tėvas.

— Jei iš pat pradžių iš įtariamųjų sąrašo galėčiau išbraukti tave, pasijusčiau daug geriau.

Gajus susiraukė.

— Na, gerai, — pagaliau tarė jis. — Aš pakartosiu tautai, ką sakiau policijai. Tai, ką jie, beje, seniausiai patikrino. Maždaug septintą mudu su Ouvenu nuėjome į aludę. Apie devynias išėjome. Aš jau buvau gerokai įkaušęs, o Ouvenas beveik negėrė. Jis grįžo į savo butą. O aš dar užsukau į „Hidrą“, na, žinai, į tą Haton Gardene esantį barą. Namo parsiradau apie vienuoliktą valandą.

— O tavo tėvas buvo nužudytas maždaug penkios minutės prieš pusę dešimtos, ar ne? — paklausiau, prisiminęs savo pokalbį su seržantu Spedingu.

— Taip, maždaug apie tą laiką.

Ouvenas su Gajumi iš aludės išėjo apie devintą. Vadinasi, kuris nors iš jų, jei tik būtų pasiskubinęs, iki pusės dešimtos būtų spėjęs pasiekti Naitsbridžą. Tai buvo toks akivaizdus faktas, kad man nebuvo verta jo net minėti.

— Prieš klausinėdamas toliau turi žinoti, — tarė Gajus, — kad policija apklausė ir „Dramblio galvos“, ir „Hidros“ darbuotojus.

— O kaipgi Ouvenas?

— Pakeliui namo jis stabtelėjo prie „Europos“ ir nusipirko šio to užkąsti. Jį užfiksavo ten esančios filmavimo kameros. Jis pateko į jų kadrą devintą valandą dvidešimt viena minutė. Geresnio alibi nė nesugalvosi.

— Ne.

— Beje, — dabar Gajus perėjo į kontrpuolimą, — ar jau pamiršai vyrą, kurį tą vakarą matei sėdintį automobilyje? Tą privatų detektyvą. Argi ne logiška, kad pirmiausia reiktų įtarti jį?

Aš pritariamai linktelėjau galvą:

— Tai tiesa.

— Na, ar dar klausimų bus? — pasiteiravo Gajus.

Ką gi, jei jau nužengiau taip toli, turėjau viską išsiaiškinti iki galo.

— Bus, — atsakiau. — Vis galvojau apie tai, kas nutiko Dominykai ir sodininkui.

Gajus, atrodo, vėl supyko.

— Kodėl? Ką tai turi bendra su šita byla? Dėl Dievo meilės, juk praėjo daug metų!

— Visai neseniai šnekėjausi apie tai su Patriku Hoilu. Jis įsitikinęs, kad tavo tėvas Dominykos nenužudė. Be to, jis man papasakojo, kad Abdulatifas bandė tave šantažuoti dėl to, jog papirkai jį, kad dingtų iš kadro.

— Aš nežinau, kas nužudė Dominyką! Ir man tai visai nerūpi. Tai buvo prieš dvylika metų. O dėl to suskio sodininko... Taip, jis bandė mus šantažuoti. Bet juk sakiau tau, aš sumokėjau tiek, kiek jis reikalavo.

— Apie šantažą tu man nė žodžiu neužsiminei.

— Ne. Nes tai nebuvo taip svarbu. Juo labiau kad jis šantažavo ne mane, o Hoilą. Bet ką visa tai reiškia, Deivai? — dabar Gajaus baisėjau buvo aiškiai justi paniekos gaidelė. — Nori pasakyti, kad aš nužudžiau visus tris? Nes jei bandai man pasakyti šitai, tuomet nešdinkis iš čia. Tuoj pat.

— Ne ne, — atlyžau aš. — Aš tiesiog svarsčiau, ar tai, kas nutiko Prancūzijoje, kaip nors susiję su Tonio mirtimi. Gal man reiktų apie tai užsiminti policijai?

— Dėl Dievo meilės, nedaryk to. Šitaip pasielgęs, tu tik atkimši butelį, kuriame tūno džinas. Jau ir taip reikalai visai prasti, — nors ir labai įniršęs, Gajus sugebėjo savo pyktį pažaboti. — Klausyk, Deivai, aš atsiprašau. Bet juk sunku nesusinervinti, kai matai, jog draugas tavimi abejoja. O tu — tikras draugas. Geras draugas. Tu kartu su manimi buvai Prancūzijoje. Kartu praleidome pastaruosius šešis mėnesius. Turėtum žinoti, kad nevaikštinėju žvalgydamasis, ką čia nudobti.

— Suprantu, kad turėčiau, — atsakiau, — bet...

— Koks dar „bet“?

Tiesą sakant, Gajus galutinai manęs neįtikino. Aiškiai mačiau, kad prieš jį yra tam tikrų netiesioginių įrodymų, todėl mano įtarumas tam tikru atžvilgiu buvo suprantamas. Bet jis buvo mano draugas. Be to, turėjo tvirtą alibi, kurį policija kruopščiai patikrino. Viena vertus, prisiminiau Patriko Hoilo išsakytas abejones, kita — turėjau Gajaus duotą žodį.

Minutėlę pasvarsčiau, gal dar kartą paklausti apie po Dominykos miegamojo langu paliktą pėdsaką, bet žinojau, kad Gajus vėl pasakys tai, ką kartojo nuolat: kad jis buvo įlindęs į krūmus nusišlapinti. Per daugiau kaip dešimt metų nesugebėjau priversti jo atsisakyti šitos savo versijos, nors puikiai žinojau, kad tai — grynas melas.

Aš papurčiau galvą ir pratariau:

— Atleisk. Tu visiškai teisus. Bet turėjau užduoti tau šituos klausimus, kad man pačiam viskas pasidarytų aiškiau. Ir tu į juos atsakei. O dabar man metas eiti.

— Ne. Išgerk dar alaus, — sulaikė mane Gajus.

Iš šaldytuvo jis ištraukė dar du butelius ir, draugiškai šypsodamasis, vieną padavė man. Už tai, kad buvau toks įtarus, jis man jau atleido.

— Dabar geriau pasitarkime, kaip mums per tris mėnesius įkurti savo įmonės biurą Miunchene.

Ir mudu gerą valandą draugiškai kalbėjomės apie „Ninetyminutes“. Vis dėlto, sėdėdamas taksi, vežančiame mane į vakarus, link buto, kuriame gyvenau, supratau, kad nors Gajus mane šiek tiek nuramino ir aš pasijutau kiek geriau, bet ir dabar nebuvau šimtu procentų tikras, kad jis nekaltas. Dabar turėjau sau atsakyti, ar galėsiu taip gyventi ir ar man pakaks devyniasdešimties procentų tikrumo.

Kitos dienos popietę turėjau susitikti su žmonėmis, kuriems, kai pradėsime mažmeninę prekybą internetu ir pas mus plūstels pirkėjai, ketinome patikėti mokėjimų kredito kortelėmis reikalus. Šią bendrovę pasirinkome todėl, kad jie mus patikino, esą procesas bus labai paprastas. Toli gražu. Tai buvo vienas iš tų susitikimų, per kuriuos daugiau problemų kyla nei yra išsprendžiama. Susierzinęs grįžau į biurą. Įsijungiau savo kompiuterį ir patikrinau elektroninio pašto dėžutę. Gavau laišką nuo Ouveno. Atidariau jį nusiteikęs išvysti krūvą nuobodžių techninės kalbos tiradų.

Tu klausinėji apie Gajų, ar ne? Apie Dominyką ir mūsų tėvą.

Aš kilstelėjau galvą ir pervėriau jį — susikūprinusį prie savo kompiuterio vos per kelias pėdas nuo manęs — rūsčiu žvilgsniu. Dumblagalvis. Paspaudžiau laukelį „Atsakyti“.

Na ir kas? Jei tau dėl to neramu, ateik ir pasikalbėk su manimi. O dar geriau — papasakok, kaip viskas buvo iš tikrųjų.

Vėl dirstelėjau į jį. Ouveno pirštai bėgiojo klaviatūra. Bet ar jis perskaitė mano atsakymą, ar ne, pasakyti negalėjau.

Pamiršk visa tai. Pamiršk Dominyką. Pamiršk mūsų tėvą. Žr. priedą.

Atidariau prie laiško prisegtą dokumentą. Mano kompiuteris ėmė dūgzti ir burgzti, ir pagaliau monitoriaus ekrane pasirodė animacinis siužetas: vyras, besiruošiantis mušti golfo kamuoliuką. Tik tas golfo kamuoliukas buvo visai ne golfo kamuoliukas, o žmogaus galva. Staiga vaizdo mastelis pasikeitė ir dabar stambiu planu mačiau galvą. Tai buvo mano galva, paimta iš svetainėje įdėtos mūsų įmonės darbuotojų nuotraukos.

Vyras laikė medinę golfo lazdą. Jis užsimojo, paskui lazda siūbtelėjo žemyn, pataikė į mano galvą, ir ši tapo kraujo ir išsitaškiusių smegenų koše, o mano ausis tą pačią akimirką pasiekė dūžtančių kiaušinių garsas. Aš nejučia krūptelėjau. Tai buvo tik animacinis filmukas, bet pasijutau lyg nesavas. Dar kartą dėbtelėjau į Ouveną, bet jis į mane akių nepakėlė.

Tuomet vėl žvilgtelėjau į monitoriaus ekraną, kuris dabar rodė tokią žinią:

Esminė klaida sistemoje. Paspauskite CTRL+ALT+DEL ir iš naujo įkraukite savo kompiuterį. Galite prarasti neišsaugotą informaciją visose taikomosiose programose.

Nusikeikiau, padariau, kaip buvau lieptas, ir gerą minutę barbenau pirštais į stalą klausydamasis kompiuterio burzgimo, pypsėjimo ir laukdamas, kada jis vėl įsikraus. Tuomet vėl įsijungiau savo elektroninio pašto dėžutę ir paskubomis parašiau:

Nejuokinga.

Po minutėlės gavau atsakymą:

Čia ne juokai.

Pasibjaurėjęs uždariau savo elektroninio pašto dėžutę. Psichas. Sumautas debilas.

Kai tos dienos vakarą išėjau iš biuro, Ouveną dar palikau dirbantį. Stabtelėjau prie jo darbo stalo. Jis į mane nekreipė jokio dėmesio. Šalia jo sėdėjęs Sendžėjus pakėlė į mane akis ir nervingai šyptelėjo.

Pasilenkiau arčiau Ouveno ir sušnabždėjau:

— Klausinėsiu tiek, kiek man patinka.

Ouvenas kelias akimirkas liovėsi dirbęs. Jo monitoriaus ekrane mirgėte mirgėjo kažkokie kodai. Paskui jis ėmė žaisti su kompiuterio pele.

— Ir kad man daugiau nebūtų jokių grasinimų, — pridūriau. — Ir jokių linksmų laiškelių. Tiesiog laikykimės vienas nuo kito atokiau.

Pagaliau Ouvenas į mane pažvelgė. Atrodė, kad savo juodomis akimis pervers mane kiaurai. Ir staiga vėl nukreipė žvilgsnį į monitoriaus ekraną.

Kyštelėjau koją po jo stalu ir nykščiu lengvai spustelėjau jungiklį. Monitoriaus ekranas užgeso. Visas Ouveno darbas nuėjo perniek.

— Kas čia, po velnių? — burbtelėjo jis.

— Oi, atsiprašau! — pratariau ir palikęs jį išėjau.

Ouveno grasinimai tik dar labiau paskatino mane klausinėti. Kitą dieną mudu su Mel, susėdę prie mano darbo stalo, sukome galvas, kaip galėtume užtikrinti, kad „Ninetyminutes“ pavadinimas taptų žinomas Ispanijos ir Italijos vartotojams. Gajus buvo Miunchene ir kalbėjosi su žmonėmis, kuriuos galėtume pasamdyti dirbti Vokietijoje veiksiančiame mūsų įmonės padalinyje. Aplink nebuvo nė vieno žmogaus, kuris būtų galėjęs nugirsti mūsų pokalbį. Mel jau rinko dokumentus ir ketino išeiti, bet aš ją sulaikiau.

— Ar turi laisvą minutėlę?

Ji iš karto pastebėjo rimtą mano toną.

— O kas yra?

— Noriu tavęs šio to paklausti. Apie Prancūziją.

Mel susiraukė:

— Vis dėlto būtų geriausia visa tai pamiršti. Argi ne?

— Žinau. Labai norėčiau. Bet... negaliu. Turiu tau tik vieną klausimą. Tą naktį Malė, kai ėjome į motelį, prasitarei man, jog manai, kad Dominyką galėjo nužudyti Gajus. Ar kalbėjai rimtai?

— Ak, liaukis. Negi klausi rimtai? — nustebo Mel.

— Rimtai, — atsakiau. — Šitas klausimas jau seniai neduoda man ramybės ir niekaip negaliu išmesti jo iš galvos. Iš dalies ir dėl to, ką man pasakei tą vakarą. Beje, kad tai, ką tuomet pasakei, yra tiesa, patvirtino ir Patrikas Hoilas.

— Žinai, mano žodžius tikrai turėtum išmesti iš galvos. Tą vakarą buvau ant Gajaus labai supykusi, o dėl to, kas atsitiko Prancūzijoje, jaučiausi kalta. Apkaltinau Gajų, nes šitaip dalį kaltės naštos galėjau perkelti ant jo pečių. Bet iš tiesų aš taip nemaniau. Netgi tiksliai neprisimenu, ko tau tą vakarą prišnekėjau.

O aš puikiai prisiminiau.

— Vadinasi, tu nemanai, jog įkalbėjęs Hoilą papirkti Abdulatifą, kad šis dingtų, Gajus stengėsi gelbėti savo kailį?

— Ne.

— Suprantu, — atsakiau, ir dabar Mel pozicija man buvo aiški.

Mel kelias akimirkas patylėjo, o tada tarė:

— Aš irgi noriu tavęs šio to paklausti. Bet mano klausimas irgi ne iš maloniųjų.

— Klausk.

Mel vėl akimirką sudelsė.

— Kaip tau atrodo, ar tarp Gajaus ir Ingridos kas nors vyksta? — pagaliau paklausė ji.

Aš pakėliau akis į ją.

— Na jau, juk dabar tu klausi nerimtai, ar ne?

— Atrodo, kad jie drauge praleidžia nemažai laiko.

— Mes visi daug laiko praleidžiame kartu. Kai dirbi penkiolika valandų per dieną tame pačiame biure, matyt, kitaip ir būti negali.

— Vadinasi, tu tikras, kad tarp jų nieko nėra?

— Visiškai tikras.

Mel mąsliai ir tarsi abejodama mane nužvelgė.

— Aš ta mergina nepasitikiu, — pareiškė ji ir pasisuko eiti.

Žvilgsniu nulydėjau ją išeinančią. Nors buvau įsitikinęs, kad tai, ką pasakiau, yra tiesa, Mel įtarimai dėl galimų Gajaus ir Ingridos santykių tarsi aidas skambėjo mano galvoje dar ilgai po to, kai ji išėjo.

Nusprendžiau daugiau sužinoti apie privatų detektyvą. Gajus buvo teisus — dėl to, kad partrenkė ir mirtinai sužalojo Tonį, pirmiausia derėjo įtarti jį. Kita vertus, net jeigu jis tai iš tiesų padarė, jam už tai kažkas sumokėjo. Anot policijos, jį buvo pasamdžiusi Sabina. Bet gal už šį darbą jam sumokėjo kas nors kitas? Paskambinau seržantui Spedingui. Iš balso supratau, kad mano skambutis jį maloniai nustebino.

— Man įdomu, kiek jums pavyko pasistūmėti į priekį tiriant šią bylą? — paklausiau.

— Mes vis dar tiriame kelias versijas ir esame aptikę šiokių tokių pėdsakų, — paaiškino Spedingas. — Bet svarių įrodymų dar neturime. O kodėl klausiate? Gal ką nors prisiminėte?

Pasijutau kiek nejaukiai. Ko jau ko, o pasidalyti savo įtarimais dėl Gajaus tikrai nenorėjau. Taip pat neketinau bent žodžiu užsiminti apie tai, kas prieš keliolika metų nutiko Prancūzijoje.

— Ne, tiesą sakant nieko. Tiesiog... mums čia smalsu, kaip vyksta tyrimas.

Spedingo tonas pasikeitė, tapo oficialesnis.

— Kai turėsime kokių nors konkrečių naujienų, mes pranešime žuvusiojo šeimos nariams.

— Taip. Suprantu. Man tik buvo įdomu, ar sulaikėte tą privatų detektyvą. Tikiuosi, kad suprasite mano smalsumą. Juk prasidėjus teismui man tikriausiai reiks patvirtinti, kad jį atpažinau.

— Iš įtariamųjų sąrašo mes jį išbraukėme, nors jis galėtų būti tikrai svarbus liudininkas, — Seržantas akimirką nutilo. — Ar norėjote sužinoti dar ką nors?

Iš Spedingo balso intonacijos supratau, kad jis įtaria, jog paskambinau ir kamantinėju jį toli gražu ne vien iš smalsumo.

— Ne ne, daugiau nieko, — pasakiau. — Ačiū.

Ir padėjau ragelį. Nesužinojau nieko, net to privataus detektyvo pavardės.

Man reikėjo pasikalbėti su Sabina Džourdan. Žinojau, kad ji grįžo į Vokietiją, bet negalėjau lyg niekur nieko paprašyti Gajaus, kad duotų man jos adresą, todėl paskambinau Patrikui Hoilui į jo kontorą Monte Karle. Iš pradžių jis spyrėsi, bet galų gale leidosi perkalbamas ir davė man jos adresą Štutgarte.

Mūsų planai atidaryti biurą Miunchene ėmė įgauti realų pavidalą, darbai įsibėgėjo, o tai reiškė, kad mudviem su Gajumi teko dažnai važinėti į Vokietiją. Prieš vieną iš tokių kelionių pasirūpinau, kad mano dienotvarkėje atsirastų laisvo laiko. Trečią valandą popiet, kai pasibaigė planuotas susitikimas, nuomotu automobiliu patraukiau į vakarinę miesto dalį ir išvažiavau į greitkelį.

Kelionė iš Miuncheno į Štutgartą truko tik pusantros valandos. Buvo apniukusi spalio diena, krito dulksna, ir kaimiškas Vokietijos kraštovaizdis skendėjo rūke. Skindamasis kelią per Štutgarto priemiestį, kuriame buvo daug pramonės įmonių, mintyse stebėjausi, kaip galima atsisakyti mėlynos jūros ir virš „Les Sarrasins“ vilos plytinčio giedro dangaus ir persikelti gyventi čia. Bet netrukus griežtų formų gamyklų kompleksus pakeitė arčiau miesto centro esančios gatvės, tvarkingai apsodintos medžiais, pasipuošusiais rudeniškomis aukso ir ruda spalva numargintais lapais, ir dailūs, gražiai sutvarkyti dideli namai nuožulniais germaniško stiliaus stogais. Gerovė, tvarka, ramybė ir saugumas. Ko gero, kaip tik ši vieta buvo pati tinkamiausia apsigyventi Sabinai.

Pagal Hoilo duotą adresą susiradau namą, kurio ieškojau, ir paspaudžiau skambutį. Duris atidarė aukšta pagyvenusi žilaplaukė moteris proporcingais ir gražiais veido bruožais. Akimirką išsigandau, kad supainiojau adresą. Bet išsyk susiprotėjau, kas ji tokia. Sabinos motina.

— Ist Frau Jourdan hier? — paklausiau, stengdamasis kuo aiškiau ištarti kiekvieną žodį ir tikėdamasis, jog mano vokiečių kalba nėra visiškai beviltiška.

— Taip, — angliškai atsakė moteris. — O kas jos ieško?

— Deividas Leinas. Aš Gajaus Džourdano draugas. Tonio sūnaus draugas.

— Ein Moment.

Nenuostabu, kad moteris buvo šiek tiek įtari, tad paliko mane laukiantį prie durų, o pati dingo namo viduje. Po minutėlės pasirodė Sabina, vilkinti medvilninį sportinį megztinį, palaidais, ant pečių krintančiais tamsiais plaukais, ilgomis kojomis, apmautomis išblukusiais džinsais, basa. Ji buvo graži.

Sabina trumpam suraukė antakius, bet paskui mane pažino.

— Prisimenu jus. Jūs Gajaus verslo partneris, kartu dirbate „Ninetyminutes“ bendrovėje. Kai Gajus buvo atvažiavęs aplankyti mūsų „Les Sarrasins“ viloje, kartu su juo buvote ir jūs, ar ne?

— Taip. Gal galėtume trumpai šnektelti?

— Žinoma. Užeikite.

Ji nusivedė mane į didelę nepriekaištingai sutvarkytą virtuvę. Ant grindų sėdėjo kūdikis ir žaidė su kažkokia keista plastikine mašina.

— Tikriausiai prisimenate Andreasą? — paklausė ji.

— Sveikas, Andreasai, — pasisveikinau aš su vaiku.

— Angliškai jis nekalba, — ryžtingai pareiškė Sabina.

— Ne, žinoma, ne.

Man pasirodė, kad kūdikis dar nekalba jokia kalba, bet neturėjau nė menkiausio noro ginčytis dėl to su Sabina.

— Gal norėtumėte arbatos? Turime „Earl Grey“. Tonis ją visuomet labai mėgdavo.

— Taip. Mielai išgerčiau puodelį.

Ji pastatė ant viryklės virdulį, o jos motina, greitakalbe pažėrusi dukteriai kažkokių vokiškų žodžių, paėmė į glėbį vaiką ir paliko mus vienus.

— Kaip suprantu, iš Anglijos atskridote čia ne vien tam, kad aplankytumėte mane?

— Ne. Kaip tik ketiname atidaryti savo įmonės padalinį Miunchene, o kadangi kelias iki Štutgarto ne toks tolimas, nutariau užsukti ir pas jus.

— Jei norite pasikalbėti apie nekilnojamojo turto reikalus, bijau, kad niekuo negalėsiu jums padėti. Šiuos reikalus tvarko Patrikas Hoilas.

— Ne. Atvažiavau ne dėl to. Noriu pasikalbėti apie jūsų vyro mirtį.

— Hm... — Sabina atsisėdo prie virtuvės stalo.

Aiškiai mačiau, kad mano pasiūlyta tema jos nesužavėjo, tačiau, bent jau kol kas, pakreipti kalbos kitur, atrodo, neketino.

— Taip jau atsitiko, kad aš buvau susitikęs su Toniu prieš pat jo mirtį. Be to, mačiau privatų detektyvą, kuris budėjo visai netoli jo buto. Kaip supratau iš to, ką man sakė policijoje, kaltinimai jam taip ir nebuvo pareikšti. Tad vis klausiu savęs, ką jis ten veikė?

— Aš jį pasamdžiau, — tarė ji.

— Kam jums jo prireikė?

— Man buvo neramu dėl Tonio saugumo.

— Šit kaip? — nustebau. — Vadinasi, jis buvo lyg ir Tonio asmens sargybinis?

— Taip, — žaisdama su ant stalo gulinčiu arbatiniu šaukšteliu patvirtino Sabina. — Asmens sargybinis.

Bet aš ja netikėjau. Jeigu Toniui būtų reikėję asmens sargybinio, jis būtų pats jį pasisamdęs. Buvau įsitikinęs, jog Sabina pasisamdė privatų detektyvą, kad šis sektų jos vyrą, ir padarė tai dėl tos pačios priežasties, dėl kurios ir kitos žmonos ieško privačių detektyvų, kurie nenuleistų akių nuo jų sutuoktinių. Tik ji nenorėjo man prisipažinti. Ir tai buvo visiškai suprantama.

Virdulyje užvirė vanduo. Sabina nuėjo užplikyti arbatos.

— Kiek metų judu su Toniu buvote susituokę? — paklausiau, kai ji padavė man puodelį.

— Praėjusių metų balandį sukako treji. O susipažinome prieš penkerius viename Kanuose vykusiame vakarėlyje. Tada dirbau kino bendrovėje. Nuo pat pirmos minutės mes vienas kitą traukėme. Nieko panašaus gyvenime dar nebuvau patyrusi. Po šventės jis atskrido į Vokietiją pasimatyti su manimi: tuo metu aš dirbau Miunchene. Mudu vienas kitą įsimylėjome.

— Beje, man labai gaila, kad Tonis žuvo. Užjaučiu jus.

— Ačiū, — padėkojo ji ir prikando lūpą.

— Mačiau jus tik kartą, šią vasarą, ir tik kelias minutes. Bet man susidarė įspūdis, kad judu vienas kitą labai mylėjote.

— Taip, — atsakė Sabina. — Tuomet taip ir buvo, — ji, lyg abejodama, žvilgtelėjo į mane.

Sabina buvo ne kažin kiek vyresnė už mane, bet tą akimirką atrodė esanti labai jauna ir pažeidžiama moteris. Jai reikėjo išsipasakoti.

— Tuomet? — tyliai pakartojau aš.

— Taip, — ji giliai atsiduso. — Bet netrukus išsiaiškinau, kad jis turi romaną. Štai kodėl pasisamdžiau Leonardą Donelį. Nugirdau, kaip Tonis mobiliuoju telefonu šnekėjosi su kažkokia moterimi. Tada nutaikiusi progą patikrinau jo telefone esantį rinktų numerių sąrašą ir sužinojau numerį. Tai buvo angliškas numeris. Londono numeris. Taigi susisiekiau su privataus detektyvo kontora Londone ir pasamdžiau poną Donelį, kad jis pasektų Tonį, kai šis kitą kartą atvyks į Londoną. Žinau, pasielgiau bjauriai, bet negalėjau pakelti minties, kad jis susitikinėja su kita. Tiesiog nesupratau, kuo jam neįtinku aš?

„Labai geras klausimas“, — pamaniau.

— Buvau tikra, kad gimus Andreasui Toniui jau neatrodžiau tokia patraukli. Ir norėjau sužinoti, kas ta kita moteris.

— Ar sužinojote?

— Taip, — dabar Sabina atrodė visiškai palūžusi. — Tai buvo vieno iš jo draugų žmona. Pono Donelio teigimu, jai — keturiasdešimt aštuoneri. Pasijutau pažeminta. Ir baisiai supykau. O tada... Tada jis buvo nužudytas. Ar įsivaizduojate, kaip aš tuomet jaučiausi? Juk aš Tonį vis dar mylėjau. Tiesą sakant, tik todėl, kad jį mylėjau, taip baisiai ant jo ir pykau. Tai manęs vos nesužlugdė. Dar ir dabar, kai galvoju apie Tonį, iš tikro galvoju apie jį ir ją. Geriau jau niekada nebūčiau nugirdusi to pokalbio telefonu. Ir nepasamdžiusi pono Donelio.

— Ar numanote, kas būtų galėjęs Tonį nužudyti?

— Ne. Neįsivaizduoju.

— Gal tai padarė koks kerštaujantis verslo partneris? Pamenu, prieš keliolika metų skaičiau laikraštyje, kad Tonis jėga privertė iš verslo pasitraukti vieną iš savo partnerių.

— Taip, bet tai buvo tikrai labai seniai. Be to, tas žmogus prieš metus mirė. Man rodos, jis sirgo vėžiu. Ne ne, tai seni laikai, visa tai vyko dar tuomet, kai Tonis prekiavo nekilnojamuoju turtu. Apie tų laikų draugus bei pažįstamus jis beveik neužsimindavo, ir nė vieno iš jų nesu sutikusi.

— O Prancūzijoje? Gal jis ir ten turėjo priešų?

— Ak, ne. Bent jau aš ničnieko apie juos nežinau. Ne, nemanau, kad jis ten turėjo priešų.

— O Donelis?

— Na, kaip pats tikriausiai suprantate, policija apie šį žmogų mane ilgai klausinėjo. Jų nuomone, galėjau pasamdyti poną Donelį, kad jis nužudytų mano vyrą. Bet jis ne toks žmogus, ir policininkai tai žino. Galų gale, aš pati policijai apie jį ir papasakojau.

— Bet jis turėjo matyti, kas pervažiavo Tonį?

— Akivaizdu, kad nematė.

— Nesuprantu, kaip jis galėjo šito nematyti.

— Visų smulkmenų aš nežinau. Ir nenoriu žinoti, — Sabiną nukrėtė drebulys, ir jos veidas staiga pasidarė griežtas. — Kodėl jūs manęs viso to klausinėjate?

— Tonis žuvo kai kam labai parankiu metu. Nežinau, ar jo mirtis kaip nors susijusi su „Ninetyminutes“ bendrove. Policija nieko taip ir neišsiaiškino. Tad pamaniau, kad pamėginsiu aš pats.

— Esu tikra, kad policija anksčiau ar vėliau žudiką suras.

— Tikiuosi, kad taip ir bus. Kaip ketinate gyventi toliau?

— Dar neapsisprendžiau. Žinau tik tiek, kad į „Les Sarrasins“ vilą daugiau nekelsiu kojos. Kol kas, kol nuspręsiu, kuo noriu užsiimti, pagyvensiu čia, su tėvais. Anot Patriko, Tonis paliko mane, galima sakyti, be nieko. Išskyrus, žinoma, Andreasą.

Jos akyse ėmė tvenktis ašaros. Pamaniau, kad man jau pats metas išeiti.

27

Rytojaus rytą pačiu pirmu lėktuvo reisu išskridau į Londoną ir apie dešimtą valandą jau sėdėjau biure. Kad praeitą naktį praleidau Miuncheno oro uosto viešbutyje, Gajus nežinojo ir, atrodo, jam tai buvo visai nesvarbu. Šiek tiek panaršęs internete netrukus suradau Leonardo Donelio pavardę. Paskambinau nurodytu telefonu ir šnektelėjau su vyruku, kuris man paaiškino esąs Donelio partneris. Susitariau, kad dar šiandien po pietų susitiksiu su Doneliu.

Jo biuras buvo įsikūręs visai netoli Hamersmito metro stoties. Šalia lažybų tarpininkų kontoros be vargo radau duris, ant kurių buvo pritvirtinta plieninė lentelė, o ant jos puikavosi užrašas: „AA Abakuso detektyvų biuras“. Ne itin išradinga, bet Sabiną jie vis dėlto prisiviliojo. Paspaudžiau skambutį ir pakilau tiesiai man prieš nosį buvusiais purvinais laiptais. „AA Abakuso“ patalpos buvo antrame pastato aukšte ir mane pasitiko pats ponas Donelis. Aš iš karto jį pažinau, — ir iš fotografijos, kurią man buvo rodęs Spedingas, ir todėl, kad kartą jau buvau jį matęs: tą lemtingą vakarą stovinčiame automobilyje sėdėjo būtent jis. Jis buvo liesas, o mažos šviesios jo akutės vis nenustygo vietoje ir tyrinėjo mane. Mintyse jis irgi tikriausiai svarstė, ar tik nėra manęs kur nors matęs.

Jis nusivedė mane į nedidelį kabinetą, kuriame buvo du rašomieji stalai, du kompiuteriai ir net kelios dokumentų spintos. Prie stalų niekas nesėdėjo. Jo partneris kaip tik dirbo gatvėse. Patalpoje tvyrojo keistas kvapas. Galėjai užuosti nemalonią drėgmę ar kanalizacijos tvaiką, o gal ir tai, ir tai.

— Sėskitės, pone Leinai, — pakvietė jis. — Kuo galiu būti jums naudingas? — Donelis šnekėjo greitai ir su ryškiu airišku akcentu.

— Kartą mes jau buvome susitikę, — pasakiau sėsdamasis. — Na, tiksliau sakant, ne susitikome, o matėme vienas kitą.

Donelis linktelėjo galvą ir skubriai šyptelėjo. Šypsena akimirką atidengė gerokai atsikišusius jo priekinius dantis, tarp kurių aiškiai buvo matyti nemaža švarplė. „Kaip gaila, — pamaniau aš, — kad nepastebėjau tų dantų anksčiau. Būčiau užsiminęs apie juos, apibūdindamas jo išvaizdą seržantui Spedingui.“

— Tą vakarą, kai žuvo Tonis Džourdanas, mačiau jus sėdintį netoli įvykio vietos stovėjusiame automobilyje.

— Žinau.

— Todėl man vis nedavė ramybės mintis, kad jūs galėtumėte papasakoti, kas ten nutiko. Ar bent jau tai, ką matėte.

— Aš viską papasakojau policijai.

— Suprantu. Bet dabar gal galėtumėte papasakoti ir man?

Dar viena šypsena. Ir vėl tie dantys.

— Nusprendėte truputį pažaisti detektyvą, ar ne, pone Leinai?

— Galbūt.

— Atleiskite, bet kodėl turėčiau būti suinteresuotas jums padėti?

Šito klausimo aš laukiau. Ištraukiau penkias dvidešimtines.

— Man rodos, jūs pelnotės sau duoną iš to, kad už tam tikrą mokestį teikiate informaciją. Štai jums mokestis.

Donelis tik dėbtelėjo į mane. Nė nežinojau, kokią sumą derėjo jam pasiūlyti. Šiaip ar taip, jis galėjo viską matyti. Bet taip pat matė, jog aš tiesiog trokštu gauti iš jo informacijos.

— Galima sakyti, jog taip ir yra, — pagaliau prabilo jis. — Bet už savo paslaugas prašau kur kas daugiau.

— Kiek?

— Du šimtai penkiasdešimt. Įskaitant PVM.

Atskaičiavau dar penkis banknotus po dvidešimt svarų.

— Du šimtai. Ir nė svaro daugiau.

Donelis grybštelėjo pinigus ir susigrūdo juos į kišenę.

— Ką tikitės sužinoti? Beje, noriu jus iš karto įspėti, kad negaliu atskleisti jokios su mano klientais susijusios informacijos. Tai būtų neetiška.

— Žinoma, aš suprantu, — atsakiau. — Tiesiog papasakokite man, ką jūs tą vakarą matėte.

Iš rašomojo stalo stalčiaus Donelis išsitraukė gerokai nučiupinėtą ir aptriušusią užrašų knygelę ir sklaidė jos lapus tol, kol rado reikiamą dieną. Man pasirodė, jog slogus kvapas kabinete dar labiau sustiprėjo. Žvilgtelėjau į langą. Jis buvo uždarytas.

Doneliui tai nepraslydo pro akis. Jis tarė:

— Deja, turiu laikyti jį uždarytą. Gatvėje toks triukšmas, kad geriau nereikia. Kai galvoju, per jį negirdžiu savo minčių, — pagaliau jis rado reikalingą užrašų knygelės lapą ir perbraukė per jį kumščiu, kad neužsiverstų. — Štai. Su pertraukomis sekiau Džourdaną dvi dienas, nuo tos akimirkos, kai jis sekmadienio rytą atskrido į Hitrou oro uostą.

— Ar matėte jį su moterimi?

— Tai konfidenciali informacija, skirta tik mano klientei.

— Suprantu, — atsakiau, be to, man neatrodė, jog tai bent kiek svarbu.

— Vakare, aštuntą valandą penkiasdešimt aštuonios minutės, mačiau, kaip jūs ir ponia Da Kunja įėjote į Džourdano butą. Devintą valandą dvidešimt viena minutė išėjote. Jis ėmė eiti į pietus, Old Bromptono kelio link. Ir čia susidūriau su šiokia tokia problema, nes tose mažose gatvelėse — vienpusis eismas.

— Ką tai reiškia?

— Tai reiškia, kad jo, einančio pietų kryptimi, negalėjau sekti automobiliu. Toje gatvelėje vienpusio eismo kryptis yra į šiaurę. Taigi turėjau iš pradžių važiuoti į šiaurę iki pat gatvelės galo, paskui įsukti į kitą, kurioje galima važiuoti priešinga kryptimi, ir vėl pasigauti jį jau išėjusį į Old Bromptono kelią ir gaudantį taksi. Šitaip buvau pasielgęs jau kelis kartus, tad tikėjausi, kad ir šį kartą jokių keblumų neiškils.

— Bet iškilo?

— Iškilo. Padaręs lanką ėmiau jo laukti pagrindinėje gatvėje. Bet Džourdanas nepasirodė. Paskui išgirdau policijos sirenas. Grįžau į gatvelę, kurioje jis gyveno, bet kai pamačiau, kad ji prigrūsta policijos automobilių, nuvažiavau sau.

— Kodėl nesustojote ir su jais nepasikalbėjote?

Donelis šyptelėjo:

— Paprastai mano klientai nenori, kad užsiimčiau tokiais dalykais. Manau, kad viskas vyksta gerokai sklandžiau, jei policijos vengi. Nors šiuo atveju, žinoma, toks požiūris buvo klaidingas. Klientė apie mane papasakojo policijai. O mano diskretiškumas jiems nepadarė jokio įspūdžio.

— įsivaizduoju. Tad papasakojote jiems, ką matėte?

— Bet aš nieko nemačiau. Išskyrus jus.

— Turėjote ką nors matyti!

— Nemačiau. Tiesą sakant, toje gatvelėje turėjo stovėti kitas automobilis, iš kurio irgi buvo stebimas Džourdano butas, bet aš tų žmonių nepastebėjau. Buvo tamsu, ir tikrai negalėjau pasakyti, kuriuose prie šaligatvio stovinčiuose automobiliuose buvo žmonių, o kuriuose — ne. Atrodo, kad tą akimirką, kai pasiekiau gatvelės galą ir pasukau už kampo, kitas automobilis šovė pirmyn ir suvažinėjo Džourdaną.

— Ar taip mano policija? — paklausiau.

— Dabar — jau taip. Anksčiau jiems tikriausiai atrodė, kad jį sutraiškiau aš. Jie buvo pasiėmę mano automobilį, buvo areštavę mane. Bet nieko nerado.

— Taigi jus paleido, ar ne?

— Paleido. Dabar jie žino, kad aš to nepadariau. Ponia Džourdan susirado mane atsitiktinai, per „Geltonuosius puslapius“. Policija žino, kad aš nesu profesionalus žudikas. Galų gale pažiūrėkite į šitą drėgną irštvą. Sakau jums, jeigu būčiau profesionalus žudikas, galėčiau sau leisti išsinuomoti kur kas geresnes patalpas nei šitos. Be to, ką nors pervažiuoti, kaip tikriausiai pats suprantate, labai jau nepatikimas reikalas. Tada jau geriau šauti. Ir darbas švaresnis, ir greičiau apsisuki. Policija žino, kad tai padariau ne aš.

„Ir jūs turėtumėte tai žinoti“, — būtų galėjęs pridurti jis, bet, tiesą sakant, nebuvo jokio reikalo.

Atidžiai įsižiūrėjęs į šito sukto žmogaus veidą, negalėjau su tokia išvada nesutikti. Jis tikrai neatrodė taip, kaip, bent jau mano nuomone, turėtų atrodyti iš pasalų veikiantis galvažudys.

— Ar kada buvote sutikęs Gajų Džourdaną, Tonio sūnų?

— Ne. Kartą, sekdamas Džourdaną, kuris atvažiavo į jūsų įmonės biurą Klerkenvelyje, mačiau jį. Bet kalbėtis neteko.

— Ar turite kokių minčių, kas galėjo nužudyti Tonį Džourdaną?

— Neabejoju, kad galėčiau apie tai pagalvoti, jei tik mane pasamdytumėte.

— Apie tai negali būti nė kalbos.

— Tikrai? Ką gi, tuomet galiu jums pasakyti savo nuomonę. Veltui. Tai nebuvo profesionalo darbas. Žmogžudystės motyvas turėtų būti asmeniškas. O kai motyvas „asmeniškas“, žudiko paprastai reikia ieškoti tarp šeimos narių. Be to, tai negalėjo būti ir mano klientė. Esu matęs daugybę pavydo kankinamų moterų ir galiu jums atvirai pasakyti, jog dauguma iš jų buvo kur kas pavydesnės bei aršesnės už ponią Džourdan.

— Vadinasi, tai padarė kuris nors iš velionio sūnų?

Donelis tik gūžtelėjo pečiais ir tarė:

— Už valandą aš imu trisdešimt penkis svarus, be to, turite apmokėti ir su darbu susijusias išlaidas. Jei norite, galiu tai išsiaiškinti.

— Ne, ačiū, pone Doneli. Ir dėkoju už suteiktą informaciją.

— Trisdešimt svarų? O papildomų išlaidų šiuo atveju būtų nedaug...

— Viso gero, pone Doneli.

Atsidūręs ant šaligatvio ir įkvėpęs tyro Hamersmito oro, akimirksniu pasijutau daug geriau.

Vos grįžau į biurą, prie manęs prišoko Gajus.

— Na, pagaliau, Deivai. Aš tavęs visur ieškojau. Tu buvai išjungęs savo mobilųjį telefoną.

— Tikrai? Atsiprašau.

— Kur buvai?

— „Howles Marriott“ kontoroje. Pas Mel, — išbėriau kaip žirnius į sieną.

Gajus pervėrė mane šnairu žvilgsniu.

— Ne, tavęs ten nebuvo. Prieš pusvalandį aš jai skambinau.

Aš jam taip ir nepasakiau, kur buvau. Gajus daugiau ir neklausė, tik dar kartą nudėbė mane keistu žvilgsniu. Mudu vienas kitu pasitikėjome ir vienas paskui kitą nesekiojome. Bet aš jaučiausi kaltas, nes ėmiau tuo pasitikėjimu piktnaudžiauti.

— Na, nesvarbu, — pareiškė jis. — Noriu dar kartą peržiūrėti tai, ką planuojame pasakyti „Vestburno“ bendrovės atstovams. Rytoj aš su jais susitikti negalėsiu, tai teks padaryti tau.

Aš pasistengiau tuoj pat išmesti iš galvos pokalbį su Doneliu ir visą dėmesį sutelkiau į „Ninetyminutes“ reikalus.

Verslas po truputį įsibėgėjo. Dabar „Ninetyminutes“ jau buvo laikoma viena iš perspektyvių interneto bendrovių, apie kurią visi buvo šį ar tą girdėję. Iš dalies tai buvo agentūros, kuriai patikėjome reklamuoti mūsų įmonę, nuopelnas, bet, kita vertus, čia daug ką lėmė ir Tonio mirtis, kuri visiškai netikėtai sukėlė milžinišką žiniasklaidos atstovų susidomėjimą mumis ir mūsų verslu. Tačiau didžiausi nuopelnai vis dėlto priklausė Gajui. Jis mokėjo bendrauti su žurnalistais. Jis visuomet turėjo ką papasakoti ir darė tai tiesiog puikiai. Jo dėstoma interneto ateities vizija atrodė originali ir visiškai reali. Gajaus biografija buvo įdomi, be to, jis gražiai atrodė nuotraukose. Jo veidas papuošė vieno iš įtakingiausių verslo žurnalų lapkričio numerio viršelį, o keliais puslapiais toliau buvo įdėtas straipsnis, kuriame „ninetyminutes.com“ buvo paminėta tarp dešimties geriausių interneto bendrovių, kurios gali būti pavyzdžiu kitų Europos šalių verslininkams. Taigi dėl visų šių priežasčių, dabar mes buvome žinomi kur kas geriau negu gerokai anksčiau pradėję dirbti mūsų konkurentai. Tai ne tik glostė savimeilę, bet ir buvo gyvybiškai svarbu, juolab kad „Ninetyminutes“ ketino aplenkti kitas futbolui skirtas interneto svetaines.

Derekas Silvermanas mums buvo tikras lobis. Jis pažinojo visų aukščiausias vietas lygoje užimančių klubų prezidentus, be to, — o tai svarbiausia, — atrodo, jie visi jį gerbė. Juodu su Gajumi parengė, o paskui su dauguma klubų sudarė sutartis, pagal kurias šie sutiko visus lankytojus, besidominčius ne tik jų klubui skirta oficialia interneto svetaine, bet ir apskritai futbolo pasauliu, nukreipti į mūsų tinklalapį, o mes savo ruožtu įsipareigojome į savo svetainę įtraukti ir šį tą iš jų klubų tinklalapių. Tai nebuvo lengva: su viena kitą iš dalies dubliuojančiomis sritimis reikėjo elgtis labai atsargiai, bet mums tai buvo nepaprastai svarbu. Mat prisiekę klubo sirgaliai visuomet pirmiausia apsilanko savo dievinamo klubo svetainėje. Todėl dabar bent šiek tiek dėmesio mes galėjome tikėtis sulauksią ir iš jų.

Dar vienas darbas.

Be to, tikra problema mums tapo Ouvenas. Ir visai ne dėl to, kad nebūtų sugebėjęs perprasti kokių nors kompiuterinių technologijų. Šią sritį jis išmanė puikiai: jo sukurta svetainės struktūra buvo lanksti ir lengvai keičiama — kaip tik tokia, kokios, atkakliu jo tvirtinimu, mums ir reikėjo. Bet jam sunkiai sekėsi bendrauti. Jis užsispyręs ir toliau ryšį su žmonėmis palaikė elektroniniais laiškais. Jo siunčiamos žinutės buvo trumpos, kartais įžeidžiamos, o dažnai — ir visiškai beprasmės. Įmonei augant, tokie dalykai ėmė darytis svarbūs. Ouvenas taip supykdė mūsų pasamdytus konsultantus, kad jie įdiegtų elektroninei prekybai reikalingą programinę įrangą, jog jie tiesiog trenkė durimis ir išėjo. Dėl to mes praradome tris savaites brangaus laiko. Gajus įsiuto, o Eimė labai susierzino. Bet Ouvenas buvo neliečiamas. Jis buvo Gajaus brolis.

Prekybą internetu savo svetainėje ketinome pradėti gruodžio pradžioje. Laiko turėjome mažai. Per mažai. Po barnio su konsultantais Gajus sutiko galutinį terminą pratęsti dar savaitei, bet jokiu būdu ne daugiau. Mes visi labai nerimavome, kad galime nespėti, o Ouvenas, švelniai tariant, irgi nė kiek nesistengė įkvėpti mums pasitikėjimo savimi.

Tačiau Ingrida darbavosi iš peties. Turint omenyje, kad pereidama pas mus apie futbolą beveik nieko neišmanė, ji greitai susirinko informaciją ir užkamšė buvusias žinių spragas. Ne, ji nebandė kištis į Gazo darbus ir koreguoti rašomų tekstų. Bet Ingrida nuolat klausinėjo savęs ir visų, kurie tik norėjo jos klausytis, kodėl lankytojas turėtų leisti laiką atsidaręs vieną ar kitą mūsų svetainės skyrelį, ir bandė išsiaiškinti kiekvieno lankytojo lūkesčius. Mitu, kad mūsų svetainė turi „tipišką“ lankytoją, ji netikėjo. Kiekvienas žmogus, aplankantis mūsų svetainę, yra skirtingas, kiekvienas tikisi rasti vis ką kita. Ingrida norėjo pateikti kuo įvairesnės medžiagos, kurioje, — žinoma, būtų geriausia, jei tai įvyktų nejučia, tarsi savaime, — kiekvienas lankytojas rastų ką nors įdomaus. Mes nenorėjome užpildyti nišos ir surasti „savo lankytoją“, mes siekėme tapti futbolo svetaine, skirta absoliučiai visiems. O tai nebuvo lengva.

Su Ingrida ėmiau praleisti vis daugiau laiko, ir man tai labai patiko. Dirbti su ja buvo lengva ir įdomu. Ji niekada pernelyg nesusierzindavo, o darbų sūkuryje, kuris dabar buvo „Ninetyminutes“ įmonės kasdienybė, ji buvo tikras „proto balsas“. Nors žinojau, kad į darbą „Ninetyminutes“ ji žiūri labai rimtai, pati Ingrida niekada šito neparodė, be to, ji visuomet laiku rasdavo šmaikštų žodį, kuris kilus konfliktui kaipmat išsklaidydavo įtampą. Kai tekdavo spręsti sudėtingas problemas, mes visi tikėdavomės, kad Ingrida ką nors sugalvos, ir beveik visada ji tikrai rasdavo išeitį.

Pastebėjau, kad mudviejų santykiai palengva ėmė keistis. Nesulaukęs Ingridos pasirodant biure, pradėdavau jos pasiilgti. Būdavo, imu ir nueinu aptarti su ja reikalų, kuriuos iš esmės galėjau sutvarkyti ir pats. Stebėdavau ją per valdybos posėdžius. O kai vakare vienas sėdėdavau namuose arba kur nors keliaudavau darbo reikalais, ne kartą pagaudavau save galvojantį apie ją.

Kažkaip visai netikėtai patekau į pinkles. O kai pagaliau susivokiau, kas čia vyksta, pasijutau visai išmuštas iš vėžių. Nežinojau, ką man dabar daryti, — negana to, abejojau, ar apskritai man verta ko nors imtis.

Tikėjausi, jog dar kartą pasikalbėjus su Mel apie Gajų, man viskas galutinai paaiškės, bet tas pokalbis tik dar labiau viską sujaukė. Nebuvau tikras, ką Mel iš tiesų manė apie Gajų ir Dominyką. Ir nors buvau visiškai tikras, jog tarp Gajaus ir Ingridos nieko nevyksta, Mel įtarimai įstrigo man į širdį kaip rakštis. Jie man vis nedavė ramybės ir pagaliau paskatino mane iškelti klausimą, atsakymą į kurį jau seniai norėjau sužinoti.

Mudu su Ingrida drauge sėdėjome taksi automobilyje ir vykome į Soho rajone įsikūrusią reklamos agentūrą, su kuria bendradarbiavome. Nors, tiesą sakant, niekur mes nevažiavome. Darbininkai buvo išrausę visą Hai Holbomo gatvę, ir vienintelis daiktas, kuris čia judėjo į priekį, buvo taksi skaitiklis. Per automobilio langą Ingrida žiūrėjo į pėsčiuosius, kurie, energingai žingsniuodami, vis pralenkdavo mūsų taksi automobilį. Ji užmetė akį į savo rankinį laikrodį ir tarė:

— Mums reikėjo važiuoti metro.

— Dabar jau per vėlu apie tai šnekėti. Sakei, kad neturi laiko.

— Ar matai aną vyrą? Tą prie „Barbour“ parduotuvės? Lažinuosi iš penkių svarų, kad artimiausią šviesoforą jis pasieks greičiau už mus.

— Lažinkimės.

Praėjus vos trims minutėms aš padaviau jai penkis svarus. Taksi pasistūmėjo į priekį vos per dešimt pėdų.

Mes sėdėjome vienu du ant galinės taksi sėdynės. Keleivius ir vairuotoją skiriantis langelis buvo uždarytas. Nuo gatvės mus, atrodė, skyrė stora pneumatinių gręžtuvų keliamo triukšmo siena.

— Ingrida?..

— Ką?

— Ar dar prisimeni Malą?

— Malą? — nustebo ji.

— Taip, Malą.

Ji visa įsitempė.

— O ką turėčiau prisiminti?

Aš akimirką užsikirtau. Bijojau užduoti jai šį klausimą, bet, kita vertus, puikiai žinojau, jog kada nors vis tiek turėsiu paklausti, tad kodėl ne dabar?

— Kodėl tu taip pasielgei?

Ingrida pažvelgė tiesiai man į akis:

— Jau tada manęs šito klausei. O aš tau taip ir neatsakiau, ar ne?

— Ne, neatsakei.

— Ką gi, tu tikrai nusipelnei išgirsti atsakymą, — atsiduso ji. — Galėčiau tvirtinti, kad buvau girta ir Gajus mane sugundė. Ir tai nebūtų melas. Nė kiek neabejoju, kad jei būčiau buvusi blaivi, niekada nebūčiau ėjusi su Gajumi į jo kambarį. Bet tiesa yra ta, jog aš norėjau, kad jis mane sugundytų. Ir nenorėjau jam pasakyti „Ne“.

— Bet kodėl? Kodėl, ypač prisiminus, kaip jis elgėsi su Mel?

— Manau, aš tik norėjau pajusti, koks tai jausmas. Prisipažįstu, jis tuomet man labai patiko. O tai, jog iš anksto žinojau, kad tarp mūsų neužsimegs jokie rimtesni santykiai, tik dar labiau kaitino man kraują. Galėjau vieną naktį nusidėti, o paskui viską tiesiog pamiršti. Ne, aš tuo visai nesididžiuoju, tikrai. Buvau kvaiša. Praradau draugę, Mel. Praradau tave.

Ką gi, dabar aš žinojau. Bet kaip tik dėl to jaučiausi nusivylęs Ingrida. Norėjau tikėti, kad Ingrida — kitokia, bet ji pasirodė esanti kaip ir visos kitos, sustojusios į eilę ir laukiančios Gajaus palankumo.

— Beje, jei tau tai svarbu, — pridūrė Ingrida, — toliau su juo aš irgi nekeliavau. Rytojaus rytą Gajus išskrido vienas, o aš sėdau į keltą, nusigavau į žemyną, paskui, norėdama būti tikra, kad nesutiksiu tavęs ir Mel, palaukiau vėlesnio traukinio. Jaučiausi taip apgailėtinai...

Aš nusukau akis į šalį. Bet... taip, man tai buvo svarbu.

Jau buvo dešimta valanda vakaro, ir aš jaučiausi pavargęs. Pats metas eiti namo. Tvarkydamas ant stalo gulinčius popierius, kurių man prireiks darbe rytoj, staiga pastebėjau vieną teisinį dokumentą. Po velnių! Rytoj iš pat ryto Gajus išskrenda į Paryžių galutinai susitarti ir pasirašyti sutarties su žmogumi, kuris kurs mūsų įmonės padalinį šiame mieste. O aš pamiršau Gajui paduoti sutarties tekstą.

Surinkau Gajaus namų telefono numerį. Niekas neatsiliepė. Pamėginau paskambinti į mobilųjį. Išjungtas. Prakeikimas! Įgrūdau sutartį į voką, čiupau savo portfelį ir patraukiau Klerkenvelio kelio link, o ten susistabdžiau taksi ir paprašiau nuvežti mane į Veipingą.

Vairuotojas išleido mane prie pat namo, kuriame gyveno Gajus, bet skaitiklį paliko įjungtą. Pasakiau jam, kad tuoj pat grįšiu. Pasinaudojęs proga, kad į namą ėjo kažkokia moteris, patekau į laiptinę ir liftu pakilau į trečią aukštą. Paspaudžiau durų skambutį.

Tyla. Po perkūnais. Ir ką gi dabar daryti? Laukti čia, ar rytoj rytą pamėginti pagauti jį Hitrou oro uoste? O gal jis skris iš Sičio oro uosto? Aš dar kartą paspaudžiau skambutį.

Šį kartą mano ausis pasiekė burbesys:

— Gerai jau, gerai, einu.

Po kelių sekundžių Gajus, apsivilkęs chalatą, atidarė duris. Išvydęs mane jis labai nustebo.

— Atleisk, kad prikėliau, — pasakiau, — bet kai šiandien vakare išėjai iš biuro, pamiršau tau paduoti sutartį. Be jos tau nėra jokios prasmės skristi į Paryžių, tad paėmiau taksi ir atvežiau. Taksistas laukia manęs prie namo.

— Gerai, gerai, — aiškiai nekantraudamas atsiliepė Gajus. — Duok ją.

Pasijutau šiek tiek įžeistas. Vis dėlto aš pasisamdžiau taksi, važiavau ten, kur man visai nebuvo pakeliui, kad perduočiau jam tą sumautą sutartį. Na, gerai, gal ir neturėjau pamiršti perduoti jam sutarties dar biure, bet jis irgi turėjo prisiminti ir paprašyti, kad ją duočiau...

— Labas, Deividai.

Pakėliau akis. Ten buvo Mel. Ji vilkėjo vienus iš Gajaus sportinių marškinėlių, kurie buvo tokie ilgi, jog atrodė kaip trumpučiai naktiniai. Jos šviesūs plaukai. Mel šypsojosi.

Pažvelgiau į Gajų. Jo veide blykstelėjo susierzinimas. Pastebėjau, kad jis gerokai suprakaitavęs.

— Sveika, Mel, — pasisveikinau ir taip pat nusišypsojau, tarsi tai būtų buvęs pats natūraliausias dalykas pasaulyje.

— Minėjai, kad tavęs laukia taksi, — priminė man Gajus.

— Laukia, — tariau ir koridoriumi patraukiau durų link.

— Ačiū už sutartį, — padėkojo Gajus.

— Iki, Deividai, — jam per petį šūktelėjo Mel.

— Sudie.

— Deivai, — išlydėdamas mane pro duris sušnabždėjo Gajus, — juk tu niekam nesakysi, ar ne? Būk draugas...

Nieko jam neatsakiau. Apsisukau ir ėmiau leistis žemyn, kur gatvėje manęs laukė taksi.

Nors dar tebebuvo vėlyvas rytas, laikrodis neišmušė nė dvyliktos valandos, „Dramblio galva“ jau buvo atidaryta. Kol Gajus tvarkė reikalus Paryžiuje, nusprendžiau pasinaudoti proga ir patikrinti, ar tai, ką jis man pasakojo, yra tiesa. Nežinau kodėl, bet praeitą vakarą, pamatęs jį drauge su Mel, pajutau, kad reikia veikti. „Dramblio galva“ buvo tamsi aprūkusi aludė prie pat Kamdeno užtvankos. Tokiu paros metu joje buvo tylu ir ramu. Prie baro dirbančios moters paprašiau atnešti man kokakolos.

— Ar rugsėjo mėnesį čia irgi dirbote? — paklausiau moters, kaip tik pilančios mano užsisakytą gėrimą į stiklinę.

Tai buvo aukšta, stamboka šviesiaplaukė moteris, kuri, atrodė, nepakęstų, jei kas pūstų jai miglą į akis, ir norėjo, kad žmonėms tai būtų iš karto aišku.

— Dirbu čia beveik metus, — atsakė ji, ir jos tartyje buvo justi ryškus australiškas akcentas. — O kodėl klausiate?

— Gal pamenate policijos pareigūnus, kurie buvo atėję ir klausinėjo apie vieną vakarą jūsų aludėje gėrusius du vyrus? Tai turėjo būti rugsėjo dvidešimt pirmąją, antradienį.

— Gal ir prisimenu.

— Ko jie jūsų klausinėjo? Ir ką jūs jiems atsakėte?

Australe ėmė kažką įtarti, todėl į mano klausimą atsakė klausimu:

— O kodėl turėčiau jums pasakoti?

Iš tikrųjų, kodėl? Priežastis galėjo būti tik viena. Nors ir jausdamasis šiek tiek nejaukiai, iš kelnių kišenės ištraukiau du banknotus po dvidešimt svarų ir padėjau juos priešais ją ant baro. Prie netoliese esančio stalelio sėdintys du ankstyvi aludės lankytojai buvo įsitraukę į pokalbį. Ką kalbėjomės mes, niekas daugiau negirdėjo.

— Tai, ką pasakysite, jau niekam negali pakenkti, — paaiškinau. — Juk jūs visa tai papasakojote policijai. O aš tik bandau patikrinti ir patvirtinti turimą informaciją.

Moteris jau buvo bepraverianti burną dar kažko klausti, bet paskui apsigalvojo, ištiesė ranką ir grybštelėjo ant baro gulinčius pinigus.

— Tikrai, — linktelėjo galvą ji, — buvo čia du detektyvai. Sakė, kad tiria žmogžudystę. Parodė mums dviejų tipelių nuotraukas. Vienas buvo didelis bjaurus pažiūrėti vaikinas šviesiais plaukais. Kitas — daug mažesnis ir smulkesnis. Tą vakarą mes juos čia matėme. Tas mažesnis neblogai nusilesė. O dičkis gėrė tik „Red Bull“ energinį gėrimą ir stebėjo aną. Apie devintą jie išėjo.

— Ar esate tuo tikra?

— Buvo apie devynias. Pakeliui dručkis atsitrenkė į vieną iš mūsų darbuotojų, kuris kaip tik turėjo pradėti savo pamainą. Jis šiek tiek vėlavo. Jis tai tikrai prisiminė, kiek tada buvo valandų.

— Ačiū, — padėkojau, — ir — į sveikatą!

Išgėriau savo kolą ir išėjau iš aludės.

Tuomet patraukiau į Kamdeno prospektą. Parduotuvėlė „Europa“, į kurią buvo užsukęs Ouvenas, buvo maždaug už ketvirčio mylios. Radau ją ir valandėlę vaikštinėjau gana ankštais perėjimais tarp pilnų prekių lentynų. Ten buvo trys stebėjimo kameros, nukreiptos į kasą ir įvairias parduotuvės vietas, kurių prie kasos stovintis savininkas negali apžvelgti.

Laimė, parduotuvėje pirkėjų nebuvo. Pasiėmiau pakelį sausainių ir patraukiau prie kasos.

— Ei, mane rodo per televiziją, — šūktelėjau, pirštu rodydamas į kameras.

Kasoje dirbo kresnokas vidutinio amžiaus azijietis, kuris su visokiais psichais susidurdavo kasdien. Galų gale juk tai buvo Kamdenas.

— Taip, jūs — kino žvaigždė, — atsakė jis, matyt, norėdamas mane pralinksminti.

— Ar tos kameros tikrai veikia? — lyg niekur nieko paklausiau.

— Žinoma.

— O ar jau sučiupote kokį nusikaltėlį?

— Prieš metus vienas tipas užpuolė parduotuvę ir grasindamas ginklu ją apiplėšė. Išsinešė tris šimtus svarų. Mūsų stebėjimo kamera jo fizionomiją užfiksavo. Bet policija nė piršto nepajudino. Taip jo ir nerado. Po galais, niekur nėra teisybės, ar ne?

— O ar policija kada klausinėja jūsų apie žmones, kurie čia buvo užsukę? Na, apie tuos, kuriais policija domisi ar kuriuos seka?

— O taip. Prieš kelias savaites jie tyrė žmogžudystę. Vienas iš jų įtariamųjų tvirtino, girdi, tuo metu, kai buvo padarytas nusikaltimas, jis buvęs čia. Tai farai norėjo peržiūrėti stebėjimo kamerų juostas ir įsitikinti, ar tipelis nemeluoja.

— O ar jis melavo? — paklausiau vėl slapčia tikėdamasis, kad pardavėjui pasirodys, jog aš tiesiog smalsauju.

— Nemelavo. Vaizdo juostoje fiksuojamas ir tikslus laikas, todėl jie aiškiai matė, kada tas tipelis pasirodė parduotuvėje.

Aš žvilgtelėjau į kamerą, vyptelėjau ir vėl pabandžiau įsijausti į niekam nepavojingo kvailelio vaidmenį.

Bet parduotuvės savininkas mūsų pokalbį jau laikė baigtu.

— Taip, prašau, — kreipėsi jis į senyvą moterį, stovinčią man už nugaros ir kantriai laukiančią savo eilės.

Išėjęs iš parduotuvės žvilgtelėjau į laikrodį. Buvo pusė pirmos. Kol kas visa, ką Gajus sakė policijai, pasitvirtino. Kažin ar verta eiti pasiklausinėti ir į „Hidrą“? Biure manęs laukė krūva darbo. Kelias akimirkas padvejojau, bet baras buvo čia pat, visai netoli Britono gatvės, tad nusprendžiau savo plano laikytis iki galo.

Artėjo priešpiečių metas, todėl „Hidra“, galima sakyti, buvo pilna, bet ne tokia sausakimša, kokia ji būdavo dešimtą valandą vakare. Skendinti mėlynoje neono šviesoje „Hidra“ šioje miesto dalyje buvo vienas madingiausių barų, — keletą kartų buvome čia lankęsi ir su Gajumi, tačiau ne taip dažnai, kad personalas mus prisimintų. Ar tikrai galėjau tikėtis, jog praėjus ištisam mėnesiui barmenas prisimins vaikiną, kuris čia sėdėjo ir gėrė vienas? Ir vis dėlto turėjau pabandyti paklausti.

Nieko nelaukęs užkalbinau vieną iš barmenų:

— Atleiskite, vis svarstau, ar negalėtumėte man padėti? Bandau išsiaiškinti, ar prieš porą mėnesių vieną vakarą buvo užsukęs mano draugas? Rugsėjo dvidešimt pirmosios vakare.

— Palaukite. Pakviesiu baro valdytoją, — atsiliepė barmenas ir dingo už durų.

Po minutėlės pasirodė ryžtingai nusiteikęs vaikinas, vilkintis juodus sportinius marškinėlius ir kostiumą.

— Ar galėčiau kuo nors padėti? — paklausė jis tonu, aiškiai leidžiančiu suprasti, jog teisingas atsakymas į šį klausimą yra „Ne“.

— Taip, man įdomu, ar policija klausinėjo jūsų žmonių apie vieną į šitą barą užsukusį išgerti vaikiną.

— Net jei ir klausinėjo, kodėl turėčiau su jumis apie tai kalbėtis?

— Jis mano draugas. O dabar kažkur dingo. Mes manome, kad paskutinį kartą jį matė šiame bare.

Aš išsitraukiau Gajaus nuotrauką. Paėmiau ją iš ten pat, iš kur Ouvenas gavo manąją — iš mūsų svetainėje darbuotojams skirtos skilties.

Valdytojas tik užmetė akį į fotografiją ir atšovė:

— Ar bent įsivaizduojate, kiek čia vakarais būna žmonių?

— Žinau, kad užduotis ne iš lengvųjų. Bet būčiau labai dėkingas, jei vis dėlto pasistengtumėte prisiminti. Tai buvo maždaug prieš šešias savaites. Rugsėjo dvidešimt pirmąją.

— Apgailestauju, sere. Niekuo negaliu jums padėti, — atsakė baro valdytojas ir grąžino man nuotrauką.

— Tuomet gal bent galite pasakyti, ar čia buvo policijos pareigūnai ir ar klausinėjo apie jį?

— Ne, šito padaryti irgi negaliu.

Jis nenorėjo man nieko sakyti, bet jo žvilgsnis skatino mane visa tai priimti kaip iššūkį ir pamėginti kaip nors pralaužti ledus.

Jis buvo pratęs atsikratyti įkyrių klientų. Neabejojau, kad dvidešimties svarų banknotas šiuo atveju niekuo nebūtų man padėjęs.

— Atleiskite už sutrukdymą, — tariau ir jau apsisukau eiti.

Bet vos tik priėjau prie durų, mano ausis pasiekė šūksnis:

— Ei! Luktelkite minutėlę!

Aš sustojau, o paskui grįžau prie baro.

— Sakėte, rugsėjo dvidešimt pirmą dieną?

— Taip.

— Tą savaitę mes nedirbome. Čia vyko patalpų remontas. Todėl labai abejoju, ar tą dieną mačiau jūsų draugą, nebent jis būtų buvęs dažytojas.

Pataikiau į dešimtuką.

Grįžau į biurą. Taigi Gajus man melavo. Dabar jau žinojau, kad tą vakarą, devintą valandą, jis nenuėjo į „Hidrą“, kaip sakė ir man, ir tikriausiai policijai.

Bet kur jis nuėjo?

Gal jis nuvažiavo į Naitsbridžą ir pasislėpęs laukė prie savo tėvo buto, kad galėtų jį išėjusį pervažiuoti? O gal iš anksto šio plano apmetęs nebuvo? Gal nusprendė nueiti pas tėvą ir pasikalbėti apie „Ninetyminutes“ įmonėje susiklosčiusią padėtį, paskui pamatė jį išeinantį į gatvę ir, apgirtęs, staiga pagautas pykčio, tiesiog paspaudė greičio pedalą? Tai, ko gero, buvo labiausiai tikėtina. Nemalonu, bet tikėtina.

Ši mintis mane ne juokais išgąsdino. Trumpam mane apėmusi euforija, kad pagaliau mano tyrimas davė apčiuopiamų rezultatų, netrukus išsisklaidė kaip dūmas. Mano draugas man melavo. Jis man melavo dėl to, kas buvo nepaprastai svarbu.

Gali būti, kad jis netgi kai ką nužudė.

28

Grįžęs į biurą pirmiausia paskambinau Doneliui ir paklausiau jo, ar jis netoli Tonio buto nematė žalsvai melsvo „Porsche“ markės automobilio. Gajaus automobilis iš tolo krisdavo į akis, tad pamaniau, gal detektyvas bus jį pastebėjęs.

Minutėlę Donelis dar bandė išsisukinėti ir gauti iš manęs papildomą honorarą, bet mokėti aš atsisakiau. Tuomet jis atsakė į mano klausimą.

Ne, jis nematęs.

Žinoma, tai nereiškė, kad Gajus negalėjo ten atvažiuoti kokiu nors kitu automobiliu. Be to, galėjo būti ir taip, jog Donelis „Porsche“, netgi žalsvai melsvo, tiesiog nepastebėjo — juk šiame Londono rajone tokių automobilių buvo pilna kiekviename žingsnyje.

Blogiausia buvo tai, kad aš nieko taip ir nesužinojau.

Sėdėjau prie savo rašomojo stalo ir mąsčiau, ką dabar daryti. Apsispręsti buvo nelengva. Galėjau vėl stoti į akistatą su Gajumi, bet, mano įsitikinimu, nebuvo prasmės. Jeigu yra kaltas, jis savo kaltę paneigs ir padarys tai labai įtikinamai. O jei nieko bloga nepadarė, jis rimtai įsižeis, kad vaikštinėju ir tikrinu, ar tai, ką jis pasakė, yra tiesa. Gajus tiesiog sprogs iš pykčio. O sprogimo „Ninetyminutes“ dabar tikrai nereikėjo.

Reikalų vis daugėjo, o laiko buvo vis mažiau. Mūsų svetainės lankytojų skaičius vis dar sparčiai augo, bet diena, kai pagal planą turėjome pradėti prekybą internetu, nenumaldomai artėjo. Nebuvau tikras, ar iki numatyto termino mes spėsime pasiruošti.

Puikiai žinojau, jog anksčiau ar vėliau man teks atsakyti į klausimą, ar Gajus kaltas, bet nusprendžiau, kad prie šito grįšiu vėliau. Tiesiog... mūsų laukė tiek daug kitų darbų.

Eimė puikiai pasidarbavo ir parinko produktų, kuriais ketinome prekiauti. Pirmiausia į siūlomų prekių sąrašą pateko klubų ir nacionalinės rinktinės futbolininkų apranga, paskui — sportiniai drabužiai su mūsų svetainės prekės ženklu, kurį prieš penkis mėnesius mums sukūrė bendrovė „Mandrill“. Ji rado dizainerių, gamintojų, pasirūpino prekių sandėliavimu ir platinimu. Viskas buvo paruošta, galima buvo pradėti prekiauti.

Bet didžiausias galvos skausmas, žinoma, buvo techninė pusė. Svetainei, kurioje vyksta tikra prekyba, tvarkyti reikalinga visai kitokia, daug galingesnė įranga negu tokiai, po kurią žmonės nori tik pasižvalgyti. Reikalingi atskiri kompiuteriai — serveriai, kuriuose būtų saugoma informacija apie siūlomus produktus ir jų kainas, apie pirkėjus ir sandorius, finansiniai bei buhalteriniai įrašai, taip pat — žinios apie klientų kredito kortelių mokumą. Tarpinė grandis tarp šio kompiuterio ir kliento yra vadinamasis interneto serveris, per kurį internetu palaikomas ryšys su kliento kompiuteriu ir užtikrinama, kad kiekvienas užsakymas čia ir dabar būtų suderintas su kitomis kompiuterių sistemomis. Visai šiai sistemai apsaugoti, atsarginėms programoms laikyti ir užtikrinti, kad informacija internete būtų perduodama reikiamu greičiu, reikalingi virusų filtrai, atsarginiai serveriai ir takarodžiai.

Paprastai bendrovė, norinti prekiauti internetu, pasirūpina, kad visos šios priemonės būtų įdiegtos iš pat pradžių. Bet jas įdiegus dažnai iškildavo problemų, nes dar reikėdavo suderinti skirtingas kompiuterines sistemas, kad jos darniai veiktų. Laimė, kai mes „Ninetyminutes“ kompiuteriuose sumanėme įdiegti prekybos internetu programų paketą, jas buvo galima nusipirkti jau galutinai suderintas ir parengtas naudoti. Šis pirkinys leido mums sutaupyti nemažai laiko ir tikrai buvo vertas tos sumos, kurią už jį suplojome, bet drauge apribojo tam tikras technines mūsų svetainės galimybes.

Ouvenui tai nepatiko. Kalifornijoje jis dirbo rengdamas internetinius prekių katalogus stambiai mažmenų prekybos bendrovei ir patobulino šią technologiją pasiūlęs kelias naujoves. Ouvenas jas parodė, ir mums jos tikrai padarė įspūdį. Suprantama, dabar jis norėjo įdiegti jas ir į „Ninetyminutes“ svetainę. Bet ten jos, žinoma, netiko.

Iš pradžių Ouvenas pasiūlė tiesiog mėnesiui atidėti prekybos internetu pradžią, kad galėtų suderinti abi sistemas. Bet tai reiškė, kad prekiauti pradėsime tik po Kalėdų. Gajus nesutiko. Tuomet, niekam nieko nesakęs, Ouvenas ėmė kurti taikomąją programos dalį, kuri leistų suderinti jo paties idėjas su mūsų nusipirkta programine įranga.

Kai bendrovės „Dcomsult“, į kurią mes kreipėmės, kad įdiegtų šią sistemą, konsultantai apie tai sužinojo, jiems tai visai nepatiko. Bet Ouvenas užsispyrė. Mudu su Gajumi netrukome suprasti, kad tarp Ouveno ir „Dcomsult“ prasidėjo trintis, ir nujautėme, jog taip atsitiko dėl visiems žinomo Ouveno gebėjimo įsiutinti visus, su kuriais jis dirbo. Gajus pasikalbėjo apie tai su broliu, o aš su Ouvenu stengiausi turėti kuo mažiau reikalų.

Likus dviem dienoms iki numatytos prekybos internetu pradžios, mes išbandėme svetainę tariamais užsakymais. Sistema veikė nepriekaištingai. O mūsų prekių katalogas buvo labai geras.

Atėjo lemtingoji diena. Mes išleidome krūvą pinigų skelbdamiesi, jog pradėsime prekybą internetu, juo labiau kad prieš Kalėdas reklamos kainos gerokai šoktelėjo. Spauda buvo informuota apie mūsų planus, o vieno didžiausių šalyje viduriniam visuomenės sluoksniui skirto mados žurnalo redaktorė ketino įsigyti mūsų siūlomų prekių. Jos straipsnis buvo puikus būdas atkreipti į save dėmesį moterų, kurios suko galvą, ką Kalėdų proga galėtų padovanoti dėl futbolo iš proto einantiems savo vaikinams ar sutuoktiniams.

Dešimtą valandą ryto pradėjome prekiauti. Tą pačią minutę pasipylė užsakymai. Pirkėjų srautas smarkiai didėjo. Žmonės ėmė pirkti. Sistema veikė. Penktą valandą po pietų ji sklandžiai veikė jau septynias valandas, tad mes visi susirinkome Smito užeigoje, — ar, tiesą sakant, bare, įsikūrusiame nemažame ir gana klaidžiame prekybos centre priešais Smitfildo mėsos turgų. Aplinkinių interneto bendrovių darbuotojams tai buvo bene vienintelė vieta, kur jie galėjo išlenkti vieną kitą taurelę. Gajus užsakė šampano. Po geros valandos, palikęs kitus bendradarbius, kurie ketino grįžti į biurą ir dar kartą patikrinti, ar sistema veikia, išvažiavau namo.

Kitą rytą šiek tiek pavėlavau ir iš karto pastebėjau, kad biure kilęs sąmyšis. Eimė, Ouvenas, Sendžėjus, Gajus ir žmonės iš „Dcomsult“ čia praleido visą naktį. Tiekėjui išsiųsta laikmena, kurioje buvo įrašyta informacija apie per visą dieną gautus užsakymus, buvo sugadinta. Tai reiškė, jog tiekėjas negalėjo tiksliai žinoti, kuriam užsakovui kokią prekę išsiųsti. Eimei, atrodo, labai sunkiai sekėsi aiškintis, kaip čia atsitiko, kad laikmena buvo pažeista. Ouvenas leido suprasti, kad tai žino, bet pareiškė neturįs laiko šito paaiškinti ir liepė Sendžėjui atidėti kitus darbus ir visą dėmesį sutelkti šitai problemai spręsti.

O užsakymai plaukė toliau. Mes negalėjome jų įvykdyti. Dešimtą valandą Gajus susikvietė mus visus pasitarti. Jis paklausė Ouveno, ar jis gali užtikrinti, kad per valandą ši problema bus išspręsta. Ouvenas užtikrinti negalėjo. Tada Gajus liepė išjungti mūsų svetainėje veikiančią elektroninės prekybos zoną.

Eimė paskambino mados žurnalo redaktorei, paklausė, ką būtent ji užsisakė, ir pažadėjo, kad prekės jai nedelsiant bus išsiųstos. Tačiau šis skambutis redaktorės, atrodo, nenumaldę: ji iš karto užuodė gerą progą ir ja pasinaudojo. Jau rytojaus dieną „ninetyminutes.com“ pavadinimas pirmą kartą atsidūrė ant jos žurnalo viršelio. „Nepasitikėkite internetu pirkdami Kalėdų dovanas“, — šaukte šaukė antraštė. Tokios „reklamos“ mums tikrai nereikėjo. Negana to, mes kenkėme visų internetu prekiaujančių įmonių įvaizdžiui.

Padirbėję iki pat vėlaus vakaro, mes mechaniniu būdu išsiaiškinome, kas ką užsisakė, ir šią informaciją sėdęs ant motociklo tiekėjui pristatė mūsų pasamdytas kurjeris. Prekės buvo išsiųstos. Tačiau pasitikėjimas mumis gerokai smuko, įmonei buvo padaryta didžiulė, galima sakyti, netgi nepataisoma žala.

Be to, galėjome prarasti ne tik pasitikėjimą. Eimė stengėsi, kad mūsų siūlomi produktai būtų kuo paprastesni, bet iš savo tiekėjų turėjome užsakyti didžiulius drabužių kiekius. O už juos teko mokėti iš anksto. Jei didžiosios užsakytų prekių dalies mums nebūtų pavykę parduoti prieš Kalėdas, būtume patyrę didžiulių finansinių nuostolių.

Paprašiau, kad Gajus man išsamiai paaiškintų, kas čia nutiko. Pasirodė, kad kurdamas taikomąją programą Ouvenas įvėlė klaidą. „Dcomsult“ žmonės mus ne kartą dėl to perspėjo. Bet Ouvenas vis atkirsdavo, esą jie nenutuokia, ką jis ketina sukurti. Gajus stengėsi, kad abipusiai kaltinimai pagaliau liautųsi ir visi sutelktų jėgas vėl atnaujinti elektroninei prekybai. Tačiau tai buvo sunki užduotis. Ouvenas nė nemanė prisipažinti suklydęs.

Galų gale „Dcomsult“ atstovai primygtinai pareikalavo sušaukti tarybos posėdį. Mes visi susėdome prie stalo: abu „Dcomsult“ darbuotojai, Gajus, aš, Eimė, Ingrida ir Ouvenas. „Dcomsult“ konsultacijų bendrovei vadovavo iš Jorkšyro kilęs vyras, vardu Trevoras. Jis buvo nedidelio ūgio, kresnas, o jo veido išraiška nuolat būdavo rimta. Iš karto galėjai matyti, kad jis puikiai išmano techninius dalykus, nes kalbėjo greitakalbe, bet mintis reiškė aiškiai ir tai, ką jis sakė, visiems buvo nesunkiai suprantama.

— Mes nustatėme, kurioje sistemos vietoje atsirado problema, — prabilo jis. — Dėl visko kalta taikomoji programa, kuri iškraipo mūsų sukurto produktų katalogo techninius parametrus.

— Spragų reikia ieškoti jūsų elektroninės prekybos programų pakete, o taikomoji programa čia niekuo dėta, — pertraukė jį Ouvenas.

Trevoras susierzinęs suraukė antakius.

Gajus kilstelėjo ranką ir tarė:

— Palauk, Ouvenai. Pirmiausia noriu išgirsti, ką pasakys Trevoras, o tada išklausysime tavęs.

Ouvenas kažką suniurnėjo sau po nosimi ir grėsmingai žybtelėjo savo mažomis akutėmis.

— Prašau suprasti mane teisingai, — kalbėjo toliau Trevoras, — taikomoji programa yra puiki. Jei mums pavyktų sėkmingai įdiegti ją į visą programų paketą, rezultatas būtų tiesiog pritrenkiamas. Bet tam reikia laiko. Tad iš esmės galime rinktis du būdus.

— Tęskite, — paragino jį Gajus.

— Turime dvi galimybes, — paaiškino Trevoras. — Galime tobulinti taikomąją programą tol, kol ji bus patikimai suderinta su visa likusia sistema.

— Kiek laiko tai užtruks?

— Sunku pasakyti, — gūžtelėjo pečiais Trevoras. — Gal savaitę. Gal mėnesį. O gal ir dar ilgiau.

— Nesąmonė, — burbtelėjo Ouvenas.

— O kokia antroji galimybė?

— Atsisakyti taikomosios programos ir naudotis standartiniu prekių katalogu, kuris yra pridedamas prie elektroninei prekybai skirto programinės įrangos paketo. Tiesa, jis ne toks efektyvus ir ne toks funkcionalus. Bet iki savaitės pabaigos viską sutvarkytume ir vėl galėtume prekiauti.

— O jei pasirinksime antrąjį būdą, ar galite šimtu procentų garantuoti, kad šį kartą sistema veiks be sutrikimų?

— Niekas negali tokių dalykų garantuoti šimtu procentų. Bet naudosimės sistema, kuri jau buvo išbandyta ne vieną tuziną kartų ir veikė be priekaištų.

— Suprantu, — tarė Gajus. — Ouvenai?

— Po galais, tai tikrai ne pats geriausias sprendimas, — suurzgė jis.

— Ką nori tuo pasakyti?

— Noriu pasakyti, jog kalbate apie geriausią visame internete futbolo svetainę. Turėdami šitą taikomąją programą mes turėsime ir geriausią svetainę. Ir per savaitę jau būčiau viską baigęs, jei šitos beždžionės nebūtų prikišusios nagų.

Trevoras prikando lūpą. Jo gebėjimo tvardytis galėjau tik pavydėti.

Gajus atsigręžė į jį ir tarė:

— Ouvenas tvirtina, kad per savaitę galime viską sutvarkyti.

— O aš sakau, kad negalime.

Atėjo metas įsiterpti man. Pasipriešinti Ouvenui Gajus tiesiog neįstengė, — jei būčiau tylėjęs, broliui jis būtų leidęs viską ir įstūmęs save į labai keblią padėtį.

— Ką gi, manau, pasirinkimas labai aiškus, — pareiškiau aš.

— Tikrai? — nustebo Gajus.

— Taip. Jei per kitą savaitę neatnaujinsime prekybos, mūsų planai parduoti kuo daugiau prekių per kalėdinę pirkimo karštinę galutinai žlugs. Mums bus nepaprastai sunku susigrąžinti gerą įmonės vardą ir klientų pasitikėjimą. Be to, liksime be pinigų. Turime judėti į priekį, ir jei privalome leistis į kompromisus, mes į juos leisimės, juolab kad esame tai darę ir anksčiau.

— Ką pasakysi tu, Eime? — paklausė Gajus.

— Ouveno sukurta programa man patinka. Tačiau galime apsieiti ir be jos. Deividas teisus, mes turime tiekti produktus. Neturime iš ko rinktis.

— Ingrida?

— Neturime kito pasirinkimo.

Gajus mums visiems linktelėjo, dėkodamas už pareikštą nuomonę. Minutėlę visi sėdėjome tylėdami. Gajus dvejojo. Pažvelgus į jį, paprastai labai ryžtingai priimantį sprendimus, aiškiai buvo matyti, kad jis dvejoja. Didžiulis Ouveno kūnas kaip maišas drybsojo susmukęs ant kėdės priešais Gajų, žvilgsnis — įsmeigtas į brolį.

— Trevorai, mes renkamės antrąjį būdą, — pareiškiau. — O tu, Ouvenai, kiek gali, padėk „Dcomsult“ žmonėms.

Ouvenas tebežiūrėjo į brolį. Šis vos pastebimai linktelėjo galva.

— Ką gi, imkimės darbo, — tariau.

Mes visi grįžome į savo darbo vietas, Gajus — irgi. Ingrida, praeidama pro mano stalą, stabtelėjo.

— Gal eime išgerti kavos? — nenorėdama, kad išgirstų Gajus, sušnabždėjo ji.

Nusekiau paskui ją į čia pat už kampo esančią kavinukę. Pasiėmėme kapucino kavos ir atsisėdome.

— Jis turi išeiti, — pareiškė Ingrida.

Nieko jai neatsakiau. Mintis atsikratyti Ouveno man patiko. Bet tai nebuvo taip paprasta.

— Jis turi išeiti, — pakartojo ji.

— Žinau, bet kaip tai padaryti?

— Turime pasikalbėti su Gajumi.

— Juk jis — Gajaus brolis!

— Taigi kad brolis. Bet Gajus pagaliau turėtų suprasti, kad Ouvenas kenkia įmonei.

— Turėtų, bet nesupras.

— Prisipažinsiu, aš tos porelės nesuprantu, — tęsė Ingrida. — Ne, aš žinau, kad jie broliai, bet negaliu įsivaizduoti kitų dviejų žmonių, kurie dar labiau vienas nuo kito skirtųsi. O jų santykiai atrodo artimesni nei paprastai būna tarp brolių. Tie santykiai labai keisti. Beveik galima sakyti, kažkokie nesveiki.

— Gal ir nesveiki, — pritariau aš. — Jie abu turi savo keistybių, ir taip jau gyvenimas susiklostė, kad daug metų galėjo pasitikėti tik vienas kitu. Visada taip buvo. Pamenu, kartą mokykloje kažkas pradėjo tyčiotis iš Ouveno. O mokiniai dažnai jį erzindavo. Man atrodo, jie jį pravardžiuodavo Buldozeriu, ar kažkaip panašiai. Buvo toks bjaurus vaikėzas, pravarde Atamanas, — gal pameni, vienas iš tų peštukų, kurie tyčiodamiesi iš pavienių mokinių primesdavo savo valdžią visai klasei?

— Ir ką gi? Ar Gajus išmalė jam snukį?

— Dar blogiau. Kartą savaitgaliui Atamanas kažkur išvažiavo. O Gajus dar tą patį vakarą nuėjo į bendrabutį ir išaiškino Atamano draugams, kad šis jais visais manipuliuoja ir tai vieną, tai kitą vis įbaugindamas neleidžia susivienyti. Gajus mokėjo įtikinti. Vaikinai atidžiai klausėsi, ką jis kalbėjo. Kai Atamanas grįžo į mokyklą, jo valdžia baigėsi, ir niekas nenorėjo jo klausyti. Pasibaigus semestrui jis iš Brodhilo išvažiavo.

— Kitaip sakant, Gajus rūpinasi savo jaunesniuoju broliu ir jį globoja?

— Taip, kad ir kas nutiktų.

Ingrida susimąsčiusi siurbčiojo kavą.

— Kad ir kaip ten būtų, Ouvenas turi pasitraukti, — nepakeitė savo nuomonės ji. — Negalime leisti, kad jis sužlugdytų „Ninetyminutes“. Jeigu Gajus nesugeba objektyviai pažvelgti į šitą problemą, mes kreipsimės į Dereką Silvermaną. Tiesiog būsime priversti.

— Tu teisi, — šis reikalas neturėjo nieko bendra su komplikuotais mano ir Ouveno santykiais. Jis kėlė grėsmę visai mūsų įmonės veiklai. — Ar eisime pas Gajų drauge?

— Drauge, — linktelėjo galvą Ingrida.

Šį reikalą su Gajumi norėjome aptarti „Ninetyminutes“ biure. Pokalbis buvo ne asmeniškas, o dalykinis, ir mes tai stengėmės pabrėžti. Kai tik grįžome iš kavinės, paklausiau jo, ar negalėtume pasišnekėti už uždarų durų, patalpoje, kur vykdavo įmonės valdybos posėdžiai.

Ouvenas matė, kaip mes ten nuėjome.

Aš viską Gajui išklojau. Kaip ir tikėjomės, jis šoko prieštarauti.

— Mes negalime imti ir atsikratyti Ouveno! Jis — vienas iš įmonės įkūrėjų. Pačioje pradžioje įmonės biudžetą sudarė vien tik Ouveno duoti pinigai. Jis sugalvojo svetainei techninius parametrus ir juos sukūrė. Jis dirbo taip pat sunkiai, kaip ir mes visi. Be jo „Ninetyminutes“ šiandien tiesiog nebūtų.

— Žinau, — atsakiau aš. — Bet su juo „Ninetyminutes“ nebus ateityje.

— Na jau, liaukis!

— Deividas teisus, — pritarė man Ingrida. — Dėl šito sąmyšio kaltas vien tik Ouvenas. Gali būti, kad iš duobės, į kurią patekome, mums apskritai nepasiseks išlipti. Be to, šis atvejis toli gražu ne vienintelis. Panašių bus ir daugiau. Ir kuris nors vienas iš jų pagaliau mus pribaigs.

— Bet jis — pats geriausias kompiuterinės technikos žinovas, kokį tik pažįstu! „Dcomsult“ specialistai su juo nė iš tolo negali lygintis.

— Iš tiesų, taip ir yra, — sutiko Ingrida. — Ouvenas tikrai visa galva juos pranoksta. Bet tiesa yra ta, jog įmonei augant ir plečiantis darbą rūpintis techniniais dalykais mes neišvengiamai turėsime patikėti darbuotojų komandai, o ne vienam vieninteliam žmogui. Be to, Ouvenas visiškai nesugeba prisitaikyti.

— Aš jam pasakysiu, kad pasistengtų geriau sutarti su kitais darbuotojais, — pažadėjo Gajus.

— Nieko iš to nebus, — pareiškiau aš. — Juk pažįsti Ouveną.

— O jei atsisakysiu jį atleisti?

— Mes kreipsimės į Dereką Silvermaną, — pasakė Ingrida.

— Man už nugaros?

— Ne. Juk pirmiausia kalbamės su tavimi, — atsiliepiau aš. — Tiesiog dabar tai jau nėra vien tavo bendrovė, Gajau. Jeigu ji būtų tik tavo, tuomet galėtum pasilikti Ouveną, ir niekas nesakytų nė pusės žodžio. Bet dabar į šią įmonę investavo daug žmonių ir visiems jiems priklauso tam tikra dalis akcijų. Ir šitų žmonių labui Ouvenas turi išeiti.

— Ar jūs prieš mane susimokėte? — susierzino Gajus. — Tu su savo senu draugu Henriu Buftonu-Tuftonu?

— Ne, — atsakė Ingrida. — Bet tau sunku imtis kokių nors veiksmų būtent dėl to, kad jis tavo brolis. Todėl mums teks eiti pas įmonės valdybos pirmininką.

Gajus giliai atsiduso ir tėškė:

— Aš šios bendrovės generalinis direktorius ir sprendžiu tik aš. Ouvenas pasiliks. Jis buvo čia nuo pat pradžių ir bus čia tą dieną, kai viskas baigsis. Kad ir kas nutiktų. O dabar grįžkime prie darbo.

Aš nuėjau prie Ingridos rašomojo stalo ir paskambinau Dereko Silvermano sekretorei. Susitariau susitikti su juo po dviejų dienų.

Į savo butą Noting Hile, kaip įprasta, grįžau vėlai ir parsinešiau karštą patiekalą, parduodamą išsinešti. Tokį maistą valgydavau ne kasdien: kartais nusipirkdavau ką nors „M&S“ prekybos centre, o namuose pasišildydavau. Tiesą sakant, pastarosiomis dienomis ne kažin ką daugiau ir valgydavau. Apsižvalgiau po butą. Kai kurie kambariai buvo gana tvarkingi. Samdžiau moterį, kuri kartą per savaitę ateidavo ir viską sutvarkydavo. Tačiau apskritai čia buvo daug nesutvarkytų dalykų. Akis badė krūva sąskaitų ir į makulatūrą išmestinų laiškų, kuriuos vis dėlto reikėjo peržiūrėti. Jau seniai buvo laikas perdažyti virtuvę. Vonios kambaryje iš čiaupo kapsėjo vanduo. Reikėjo pataisyti svetainės lango rėmą. Vėlavau sumokėti mokesčius. Ir jau trys savaitės nebuvau skambinęs tėvams.

Ne visada taip gyvenau. Kol nepradėjau dirbti „Ninetyminutes“ įmonėje, mano gyvenimas buvo gana tvarkingas. Bet tai jau buvo praeitis.

Atsisėdau prie virtuvės stalo, išsivyniojau kebabą ir nusprendžiau, kad visų tų darbų imsiuos sekmadienį. Žinoma, jei tik vėl visos dienos nepraleisiu darbe.

Kažkas paskambino į duris. Gyvenau specialiai suprojektuotame ir pastatytame daugiabutyje, tad lankytojai paprastai turėdavo paspausti prie lauko durų esantį skambutį ir vidaus telefonu pranešti, kad atvyko. Matyt, čia buvo koks nors kaimynas. Tikriausiai ir vėl skųsis, kad aš ko nors nepadariau.

Atidariau duris.

Bet tai buvo ne kaimynas. Atėjo Ouvenas.

Įspūdingų matmenų kūnu nustūmęs mane į šalį, jis nė nepakviestas prasibrovė į svetainę.

— Ko čia atėjai? — ryžtingai nusiteikęs paklausiau.

— Noriu pasikalbėti, — atrėžė Ouvenas.

Jis buvo įpykęs. Mažos tamsios po antakiais pasislėpusios akutės grėsmingai žybtelėjo.

Jaučiausi pernelyg pavargęs, kad su juo kalbėčiausi.

— Ar negalime pasišnekėti rytoj?

— Ne.

Jis žengė porą žingsnių manęs link. Bet aš iš savo pozicijų nesitraukiau. Neketinau leisti, kad kas nors stumdytų mane mano paties bute.

Jis sustojo vos per kelis colius nuo manęs.

— Šiandien bandei pasiekti, kad mane išmestų lauk, — dabar Ouvenas stovėjo taip arti, jog galėjau užuosti jo iškvepiamą orą.

Mėtų aromatas, slepiantis kažkokį kitą, jau beišsivadėjantį kvapą.

— Taip, — nutariau laikytis tvirtai ir nesileisti įbauginamas.

— Kodėl?

— Tu protingas vaikinas, Ouvenai, bet visai nesikalbi su žmonėmis. O tai labai svarbu. Dėl tavo elgesio patiriame nuostolių, kurių negalime sau leisti.

Ouvenas įbedė pirštą man į krūtinę ir tarė:

— Problemų kelia ta sumauta sistema, o ne aš.

— Tavo užduotis buvo pasirūpinti, kad ta sumauta sistema veiktų kaip laikrodis. Bet neveikė. Tu sužlugdei visą mūsų elektroninę prekybą.

— Aš liksiu įmonėje, — pareiškė Ouvenas.

— Pažiūrėsime.

— Ketini apie tai pasikalbėti su Silvermanu?

Aš nė nevirptelėjau:

— Taip.

— Tavo planai ką tik pasikeitė.

— Pasielgsiu taip, kaip man atrodo tinkama.

Ouvenas pasitraukė nuo manęs per porą pėdų ir vėl perėjo į puolimą:

— Ar tai kaip nors susiję su tėčio mirtimi?

— Nesuprantu, apie ką tu...

— Tu juk vis nesiliauji klausinėjęs, argi ne? Apie Gajų ir apie tėtį.

— Man nepatinka, kai kas nors stengiasi mane įbauginti.

— Tikrai? — jis čiupo mane už marškinių apykaklės ir prirėmė prie sienos.

Jėgos Ouvenui netrūko, ir aš pajutau, kad mano kojos vos siekia grindis. Sugniaužę apykaklę, jo dideli kumščiai spaudė man gerklę taip, kad darėsi sunku kvėpuoti.

— Tai aš tau ir sakau... Kad man daugiau jokių klausimų apie tai, kaip žuvo tėtis. Jei Gajus tikrai būtų tavo draugas, jau seniai būtum liovęsis klausinėti. Be to, turėtum išmesti iš galvos ir tai, kas nutiko Dominykai. Tai atsitiko labai labai seniai. Aišku?

Man reikėjo jį kaip nors nuraminti, pasakyti „taip, Ouvenai“, „ne, Ouvenai“, ir leisti jam išeiti. Bet jaučiausi nuvargęs, diena buvo ilga ir sunki, ir man visai nepatiko, kad kažkas įsiveržia į butą ir mane stumdo, net jei tas kažkas yra daug didesnis ir stipresnis už mane.

Todėl sulenkiau koją ir keliu smogiau Ouvenui į kirkšnį. Jis iš karto paleido mano marškinių apykaklę ir susirietė, o jo veidą iškreipė skausmo grimasa. Jeigu jau pradėjau, reikėjo darbą ir baigti, todėl nėriau kumščiu jam į smakrą. Apstulbintas Ouvenas susvirduliavo, žingtelėjo atgal, o aš smogiau jam į pilvą. Kol jis sverdėdamas bandė atsigauti, aš čiupau jį už rankovės ir ėmiau tempti buto durų link.

— Nešdinkis, Ouvenai, — pasakiau, — ir daugiau čia nesirodyk.

Iš pradžių jis leidosi tempiamas. Bet kai priėjau prie durų ir jas atidariau, Ouvenas atsitiesė. Jis buvo įsiutęs. Pakliuvau į rimtą bėdą.

Pabandžiau jam smogti dar kartą, bet mano kumštis nuslydo Ouveno žandikauliu ir kliudė jam petį. Tada į puolimą perėjo jis. Ouvenas buvo tvirtai sudėtas vyrukas, be to — stiprus ir stebėtinai vikrus. Aš priešinausi kaip įmanydamas, bet po kelių sekundžių jau vėl buvau priplotas prie sienos. Jis tris kartus stipriai smogė man į pilvą. Nuo smūgių mano diafragma pakilo, krūtinėje visai neliko oro, ir kažkodėl aš niekaip negalėjau įkvėpti. Susirietęs iš skausmo ir žiopčiodamas žnektelėjau ant grindų. Tada jis paleido į darbą kojas. Spardė man šonkaulius, galvą, nugarą. Vienas spyris į galvą, matyt, buvo kiek per stiprus, nes staiga viską aplinkui apgaubė tamsa.

Kai atsipeikėjau, pamačiau prie manęs pasilenkusius du greitosios pagalbos medikus. Man skaudėjo visą kūną. Jų tvirtinimu, sąmonę buvau praradęs neilgam. Triukšmą išgirdęs kaimynas iškvietė greitąją pagalbą. Čia pat stovėjo ir keli vyrukai policininkų uniformomis. Jie norėjo sužinoti, kas mane užpuolė. Buvau pernelyg sutrikęs, kad galėčiau nuspręsti, ką jiems atsakyti, todėl tiesiog užsimerkiau ir laukiau, kol jie paliks mane ramybėje.

Porą dienų praleidau ligoninėje, kad medikai galėtų stebėti mano sveikatos būklę. Reikėjo padaryti ir kelias rentgeno nuotraukas.

Kad ir kaip keista, nelūžo nė vienas kaulelis, bet ant kūno buvo matyti nemažai nubrozdinimų. Be to, man buvo gana stipriai sukrėstos smegenys, todėl ne tik skaudėjo galvą, bet porą kartų mane net supykino ir teko išsivemti, — gydytojai tai įvardijo kaip „mėtomąjį pykinimą“.

Ligoninėje sulaukiau ir vieno kito lankytojo. Pirmiausia pasirodė Gajus.

— Dieve mano, atrodai prastai, — pamatęs mane tarė jis.

— Ačiū.

Gajus prisėdo ant šalia lovos stovinčios kėdės.

— Man labai gaila dėl to, ką padarė Ouvenas...

— Man irgi.

— Jam nereikėjo šitaip tavęs užsipulti.

— Iš dalies aš ir pats dėl to kaltas. Jis įsiveržė pas mane į butą ir ėmė stumdytis, tai aš jam ir kirtau. Tada jis smogė man atgal.

— Ar ketini pareikšti kaltinimus?

Aš papurčiau galvą.

— Policija norėjo, kad tai padaryčiau, bet aš atsisakiau. Jis tavo brolis. Be to, aš pirmas paleidau į darbą kumščius. Bet šį tą pasakysiu tau, Gajau: vienas iš mūsų turi pasitraukti iš įmonės. Arba jis, arba aš.

Gajus pažvelgė man tiesiai į akis, ir mūsų žvilgsniai susitiko. Jis matė, kad kalbu rimtai, tad nuleido galvą, įbedė žvilgsnį į grindis ir burbtelėjo:

— Pažiūrėsime.

— Būtų geriau, jei ką nors ir pamatytume.

— Prakeiktas bukagalvis, — susierzinęs mestelėjo Gajus. — Klausyk, man tikrai labai gaila.

— Žinau. Bet nesijaudink. Aš išsilaižysiu. Po poros dienų grįšiu į darbą.

Kita mano lankytoja buvo Ingrida. Slapčia tikėjausi ją ateisiant, bet labai nustebau, kad man buvo taip malonu ją vėl pamatyti. Kai tik ji įžengė pro duris, iš karto pasijutau kur kas geriau. Ouveno elgesys ją šokiravo. Papasakojau, kokį ultimatumą pateikiau Gajui, ir ji mano poelgiui pritarė. Valanda, kurią ji praleido sėdėdama ant mano lovos krašto, pralėkė labai greitai.

Rytojaus rytą iš ligoninės mane išleido, tik gydytojas prisakė likti namie ir ilsėtis. Bet namuose buvo taip nuobodu, o „Ninetyminutes“ manęs laukė tiek daug darbo. Taigi, nepaisydamas vis nepraeinančio galvos skausmo, dar tos pačios dienos popietę išvažiavau į biurą.

Visiems buvo malonu, kad aš vėl čia. Visi mane užjautė. Gajus šypsojosi ir atrodė, jog nuoširdžiai džiaugiasi, kad grįžau.

Tuo metu Ouvenas rinkosi savo daiktus.

— Vadinasi, jis išeina? — paklausiau Gajaus.

— Taip, — atsakė Gajus. — Jis pats taip nusprendė. Man rodos, Ouvenas supranta, kad po to, kas nutiko, dirbti čia jam bus vis sunkiau.

— Ką gi, džiaugiuosi, — tariau. — Nes jeigu jis būtų pasilikęs, būtų tekę išeiti man.

— Žinau.

Dirbau neskubėdamas. Man vis dar skaudėjo galvą ir dėl to buvo sunku susikaupti, be to, skaityti be pertraukos galėjau vos kelias minutes. Po poros valandų pasidaviau ir išėjau, ketindamas važiuoti namo.

Koridoriuje prasilenkiau su Ouvenu.

— Deividai!

Aš stabtelėjau.

— Ką?

Jis atidžiai nužvelgė mano veidą, kuriame dar turėjo būti plika akimi pastebimų ankstesnio mudviejų susitikimo pėdsakų.

— Pasitraukiu tik dėl Gajaus. Tu tai žinai, ar ne?

— Žinau.

— Tai neturi nieko bendra su tavimi. „Ninetyminutes“ Gajui rūpi labiau už viską pasaulyje, ir aš nenoriu jam pakenkti.

— Gerai, — abejingai mestelėjau aš.

— Juk žinai, kad dėl brolio padaryčiau bet ką. Bet ką, — jis žingtelėjo link manęs.

Aš visas įsitempiau. Šį kartą, jei jis mane bent pirštu palies, bėgsiu.

— Jeigu kaip nors jį nuskriausi arba pakenksi „Ninetyminutes“, aš tave susirasiu. Aišku?

Aš tylomis linktelėjau galvą. Prieštarauti Ouvenui daugiau nenorėjau.

— Puiku, — jis atšlijo, praėjo pro mane ir grįžo prie savo darbo stalo.

Žingsniuodamas į metro stotelę mintyse žavėjausi Ouveno ištikimybe Gajui. Be to, truputį baiminausi. Aišku buvo viena: Ouvenas kalbėjo visiškai rimtai. O aš nenorėjau net galvoti apie tai, ką dar jis gali padaryti gindamas savo brolį.

29

Netrukus mane ir vėl įtraukė darbų „Ninetyminutes“ įmonėje sūkurys. Kartu su Gajumi nuskridome į Miuncheną, kur ketinome pasikalbėti su pora svarbių žmonių, vadovausiančių tenykščiam padaliniui, kuriame kol kas dirbo trys darbuotojai — du vyrai ir viena moteris — ir kur kol kas tebuvo patalpos ir krūva kompiuterių. Diena mums praėjo sėkmingai. Rolfas — vaikinas, kurį pasamdėme darbams koordinuoti, — savo darbą išmanė. Jis buvo kvalifikuotas, stropus, o svarbiausia — veikė greitai. Iki kovo mėnesio internete turėjo atsirasti ir Vokietijai skirta mūsų svetainės versija.

Skrisdamas lėktuvu namo sėdėjau tylus ir susimąstęs, įbedęs žvilgsnį į apačioje pro debesų kuokštus besiskverbiančias ir mirgančias kažkokių bevardžių Vokietijos miestelių šviesas. Šalia manęs įsitaisęs Gajus buvo įnikęs į kažkokius dokumentus, susijusius su mūsų įmonės padalinio Prancūzijoje atidarymu.

Palengva artėjo lemtingas laikas. Laikas, kai turėsiu kartą ir visiems laikams įsitikinti, kad Gajus nekaltas. Ir ta lemtinga valanda išmušė tiesiog dabar.

— Gajau?

— Taip? — jis padėjo į šalį dokumentus.

— Koks ryšys tarp to, kas įvyko Prancūzijoje, ir tavo tėvo mirties?

— Dieve šventas, Deivai! Ar negali galvoti apie ką nors kita? Turi sutelkti savo dėmesį į kitus dalykus. Mes dabar turime šitiek darbų. Jei ir toliau dėl to suksi sau galvą, ką nors labai svarbaus pražiopsosi darbe. O dar vienos nesėkmės mes tiesiog negalime sau leisti.

Bet šį kartą trauktis neketinau.

— Prieš suskaičiuodamas man kaulus Ouvenas įspėjo, kad liaučiausi klausinėjęs apie judviejų tėvo mirtį. Ir apie Dominykos.

— Na ir kas?

— Ogi tas, kad jei čia nėra ko slėpti, kodėl jam apskritai turėtų visa tai rūpėti?

— Kas ten žino? Ouvenas gerokai trenktas.

— Aš buvau „Hidroje“ ir viską patikrinau. Tą vakarą, kai žuvo tavo tėvas, tu nebuvai ten užsukęs.

— Aišku, kad buvau. Tai didelis baras. Tie darbuotojai, su kuriais tu kalbėjaisi, tikriausiai manęs tiesiog nepastebėjo.

— Tą savaitę baras buvo uždarytas. Einamajam remontui.

Gajus tylėjo kaip žemė.

O aš kalbėjau toliau:

— Kaip žemėje po Dominykos kambario langu atsirado tas pėdos atspaudas? — Gajus jau žiojosi protestuoti, bet aš jį sustabdžiau. — Kol dar nieko nepasakei, noriu tik priminti, kad žinau, jog tai įvyko prieš dvylika metų, ir pamenu, ką tada sakei policijai. Bet ta naktis į mano atmintį įsirėžė taip pat giliai kaip tikriausiai ir į tavąją. Prisimenu kiekvieną smulkmeną. Ir esu tikras, kad į svečių namelį mes grįžome kartu. Sodas buvo palaistytas vėlyvą popietę, o tai reiškia, kad tavo pėdsakas buvo įspaustas ten jau po to, kai mes nuėjome miegoti, bet anksčiau negu rytojaus dienos rytą, kai atvykusi policija ėmė visur šniukštinėti.

— Ar galėčiau pasiūlyti jums ko nors išgerti, sere?

Prie mūsų stabtelėjo palydovė, perėjimu tarp eilių stumianti stalelį su ratukais. Gajus buvo aiškiai patenkintas, kad mudviejų pokalbis nutrūko.

— Prašyčiau džino su toniku. Didelį stiklą.

Laukiau, kol palydovė sumaišys Gajaus užsisakytąjį kokteilį. Gavęs stiklą, jis iš karto maktelėjo geroką gurkšnį.

— Ir dar vienas dalykas, — surišau nutrukusio pokalbio giją. — Kada iš Dominykos kambario tu paėmei papuošalų dėžutę? Na tą, kurią paskui atidavei Abdulatifui. Juk kai tik tavo tėvas paskambino policijai, atvykę pareigūnai jos miegamąjį iš karto užplombavo. Vadinasi, dėžutę tu turėjai paimti anksčiau. Bet kada?

Gajus siurbtelėjo dar džino su toniku.

— Laukiu atsakymo, — paraginau jį.

Staiga jis atsigręžė į mane ir išrėžė:

— Tėvo aš nenužudžiau. Dominykos — irgi.

— O kas tai padarė?

Gajus akimirką užsikirto, o paskui ištarė:

— Nežinau.

Dabar jau aiškiai mačiau, kad jis kažką slepia. Slepia patikimai, bet — slepia.

— Aš tavimi netikiu, — pasakiau.

Jis tik gūžtelėjo pečiais.

— Gajau... Ilgai ir įtemptai apie viską mąsčiau. Nenoriu tikėti, kad tu nužudei Dominyką. Arba savo tėvą. Tikrai nenoriu. Bet čia yra dar kažkokių aplinkybių, ir manau, kad tau jos žinomos. Ir kol neišsiaiškinau, kas čia vyksta, negaliu nei pasitikėti tavimi, nei su tavimi drauge dirbti. Kai grįšime į Londoną, aš išlipsiu iš lėktuvo, ir daugiau „Ninetyminutes“ biure tu manęs nepamatysi.

Gajus atidžiai nužvelgė mano veidą. Aiškiai mačiau, kad jis nenori man nieko pasakoti. Nors mano pasitraukimas iš „Ninetyminutes“ įmonės būtų skaudus smūgis, vis dėlto į mano vietą būtų įmanoma rasti kitą žmogų. Bet manęs Gajui reikėjo nė kiek ne mažiau nei man jo. Tą akimirką labai aiškiai tai suvokiau. Man rodos, ir jis puikiai tai suprato.

— Na, gerai, — nusileido Gajus, — aš tau pasakysiu. Bet tik jeigu pažadėsi, kad niekam daugiau šito nepasakosi. Nei Mel, nei Ingridai. Nei, žinoma, policijai.

Gajus pastebėjo, kad abejoju, todėl pridūrė:

— Jeigu apie tai kam nors prasitarsi, aš viską neigsiu. To, ką dabar tau pasakysiu, niekaip neįmanoma įrodyti. Tai ar pažadi?

Gajus buvo tikras, kad jei duosiu garbės žodį, tai stengsiuosi jo nesulaužyti. Jis mane gerai pažinojo dar iš tų laikų, kai buvau gerai išauklėtas privačios vidurinės mokyklos mokinys, o per visus tuos metus aš nepasikeičiau taip labai, kaip galbūt pats būčiau norėjęs.

— Gerai, pažadu, — sutikau aš.

Gajus atsiduso.

— Taigi. Pirmiausia noriu tau pasakyti, kad aš savo tėvo nenužudžiau ir nežinau, kas galėjo tai padaryti. Net nenutuokiu.

— O kaipgi „Hidros“ baras? Juk tavęs ten nebuvo.

— Ne, manęs ten tikrai nebuvo. Išėjęs iš „Dramblio galvos“, pasigavau taksi ir nuvažiavau į Šen Džouns Vudą pas Mel.

— Pas Mel?

— Taip. Juk prieš gerą mėnesį pats matei ją mano bute, ar ne? Na, aš ir anksčiau su ja susitikinėjau. Tai yra kartais, progai pasitaikius...

— Suprantu.

— Policija jau viską patikrino. Kaip tik tą vakarą pas ją buvo apsistojusi draugė. Ji irgi mane matė. Kai anksčiau manęs klausei, nenorėjau tau šito pasakoti, nes... na, tikriausiai pats supranti kodėl.

— Ko gero, suprantu.

— Žodžiu, aš nežinau, nei kas nužudė mano tėvą, nei kodėl.

— Ar jo mirtis galėtų būti kaip nors susijusi su Dominykos mirtimi?

— Hm... Su Dominykos... — numykė Gajus.

Aš laukiau, ką jis pasakys.

— Dominyką nužudžiau ne aš, — šį kartą nė kiek neabejojau, kad jis sako tiesą. — Tai Ouveno darbas.

— Ouveno? Bet jam tada buvo tik penkiolika metų!

— Jau tada jis buvo gana stambus vaikinas, — priminė man Gajus.

— Bet kodėl?

— Jis jos nekentė. Kai tėvas metė šeimą ir mus paliko, jis labai kentėjo. Bet tu tai jau žinai. Jis dėl to kaltino Dominyką. Per mūsų viešnagę toji moteris tiesiog užvaldė jo mintis: kuo dažniau jis ją matė, tuo labiau nekentė. Pameni, jis tvirtino ištisą dieną praleidžiantis prie savo nešiojamojo kompiuterio?

— Pamenu.

— Na, iš tiesų taip nebuvo. Iš tiesų Ouvenas labai daug laiko praleisdavo stebėdamas Dominyką.

— Kaip tik tada ir pamatė ją besismaginančią su sodininku.

— Ir su tavimi.

Aš sunkiai atsidusau. Netgi praėjus šitiek metų pusvalandį trukusių linksmybių padariniai vėl mane pasivijo ir smogė.

— Šito Ouvenui buvo per daug, — tęsė Gajus. — Pasirodo, ta moteris ne tik pagrobė iš mūsų tėvą, bet dar jį ir apgaudinėjo su kitais vyrais. Ouvenas įpyko. Jis nuolat ją stebėjo. Matė, kaip ji susibarė su tėčiu. Matė, kaip tėtis kažkur išvažiavo. Matė, kaip Dominyka susileido heroino. Matė, kaip ji gėrė alkoholio. Pagaliau matė, kaip ji apsvaigusi nugrimzdo į kitą tikrovę.

— O tada?

— Ouvenas įėjo į jos kambarį. Bandė su ja pasikalbėti. Iškloti, ką apie ją mano. Nežinau, ko jis tikėjosi. Gal tikrai manė, jog Dominyka tylomis jo išklausys ir tiesiog leis išeiti? Bet kai ji atitoko ir pamatė Ouveną, jau buvo bepradedanti rėkti, todėl jis pagalve užspaudė jai burną. Dominyka dar mėgino priešintis. Bet Ouvenas užgulė pagalvę. Užgulė ir laikė. Ilgai laikė.

— Dieve mano...

— Paskui jis paliko ją tysančią lovoje.

— Kaip baisu. Bet policija po langu rado tavo pėdos atspaudą, o ne Ouveno.

— Ouvenas suprato padaręs kai ką siaubinga. Manau, jog tą akimirką, kai pagalve užspaudė Dominykai burną, jis tikrai neketino jos žudyti. Man rodos, jis net ne iš karto suvokė, ką padarė. Nežinau, kokios mintys tuo metu sukosi jo galvoje. Bet Ouvenas norėjo su manimi pasišnekėti. Jis mane pažadino. Mudu išėjome į sodą, jis man papasakojo, ką padarėte judu su Dominyka, ir ėmė aiškinti, kad ji sumauta šliundra ir įsikūnijęs blogis. Žinia apie tavo ir Dominykos nuotykį mane apstulbino, bet tuomet man atrodė, kad Ouvenui tiesiog reikia išsikalbėti. Kaip tik tai ir buvo keista, nes juk pats žinai, kad šiaip jau iš jo sunku ir žodį ištraukti.

— Paskui palengva susivokiau, kad Ouvenas uždusino ją pagalve. Tada nulėkiau prie jos miegamojo ir per balkoną įlipau į vidų. Tėčio kambaryje nebuvo. Bet buvo ji. Dominyka gulėjo nejudėdama, o ant jos veido vis dar buvo uždėta pagalvė.

Gajus sunkiai atsiduso. Ant viršutinės jo lūpos žibėjo prakaito lašeliai.

— Pamėginau užčiuopti pulsą, bet jo nebuvo. Nedelsdamas turėjau apsispręsti. Galėjau arba įduoti Ouveną policijai, arba jam padėti. Vis dar jaučiausi ištiktas šoko dėl to, ką padarėte judu su Dominyka. Aš irgi nekenčiau tos moters. Ir jei Ouvenas visai pametė galvą ir ją nužudė, matyt, ji pati savo elgesiu susuko jam galvą. Dabar žinau, kad daugiausia dėl visko buvo kaltas mano tėvas, bet tuo metu kaltinau Dominyką. Taip pat puikiai suvokiau, kad Ouvenas padarė nusikaltimą, bet jis buvo mano brolis, ir jeigu jis apskritai galėjo iš ko nors tikėtis pagalbos, tai tik iš manęs.

Netrukus išėjau iš kambario ir, peršokęs per balkono kraštą, vėl atsidūriau ant žemės. Tiksliai išklausinėjau Ouveno, kokius kambaryje esančius daiktus jis lietė. Tada vėl grįžau ten, kur tysojo Dominyka, ir medžiagos skiaute nuo daiktų, prie kurių buvo prisilietęs Ouvenas, rūpestingai nuvaliau pirštų atspaudus. Turėjau suktis greitai, mat tiksliai nė nežinojau, kada grįš tėvas. Nuvilkau pagalvės užvalkalą. Paskui dar pačiupau papuošalų dėžutę, kad atrodytų, jog čia buvo įslinkęs vagis. Vėl išėjau į balkoną, nušokau žemyn ir panaikinau visus savo pėdsakus, nors vieną, pasirodo, vis dėlto palikau. O tada grįžau į lovą.

— O aš nė nepastebėjau, — pasakiau.

— Tu ir negalėjai pastebėti. Tu pūtei į akį ir knarkei. Garsiai knarkei.

— Dieve mano...

Gajus gūžtelėjo pečiais.

— Man keista, kad policija taip nieko ir neišsiaiškino.

— Aš buvau labai apdairus, — atsiliepė Gajus. — Kol jie tampė tėvą, jaučiausi saugus. Bet žinojau, kad policija netruks išsiaiškinti, jog mano tėvas čia niekuo dėtas, todėl turėjau pakišti jiems kokį nors kitą žmogų. Štai kodėl mintis sumokėti sodininkui, kad jis dingtų, man pasirodė tiesiog puiki. Bet kai policija rado mano pėdos atspaudą, tada jau ne juokais išsigandau. Ir šiandien dar esu nuoširdžiai tau dėkingas už tai, kad padėjai man iš tos balos išlipti. Nors, tiesą sakant, niekada taip ir nesužinojau, kodėl tu taip pasielgei.

— Aš netikėjau, kad Dominyką nužudei tu, — paaiškinau. — Tuomet buvau dar visai žalias mokinys. Padėjau savo nekaltam draugui ištrūkti iš teisėsaugos nagų, ir tiek. Bent jau tuomet man taip atrodė.

— Na, vis tiek ačiū. Jei ne tavo parodymai, policija nebūtų taip lengvai susigundžiusi apkaltinti Abdulatifo.

— Šit kaip? — aš minutėlę nutilau ir permąsčiau tai, ką pasakė Gajus.

Dominyką nužudė Ouvenas. Būdamas vos penkiolikos metų! Mane nukrėtė šiurpas.

— O kas nutiko Abdulatifui?

— Jis atsisveikino su gyvybe vienoje iš Marselio gatvių. Ten nelengva likti gyvam.

— Ar nemanai, kad ir jį galėjo nužudyti Ouvenas?

— Ne. Esu tikras, kad jis to nepadarė.

— Na, jau, liaukis! Sodininko mirtis visiems buvo tokia paranki. Be to, jis dingo iš akiračio pačiu tinkamiausiu metu. Kaip tik tada, kai ėmėjus spausti ir rimtai šantažuoti.

Gajus nieko neatsakė, tik dar kartą gūžtelėjo pečiais.

— Palauk, — susigriebiau aš. — Gerai prisimenu, kada Ouvenas mums prasitarė, jog buvo nužudytas Abdulatifas. Jis tai pranešė prieš pat mums išvykstant papramogauti į Malą. Jis kaip tik buvo nuvykęs į Prancūziją aplankyti jūsų tėvo.

— Gana, Deivai! — kaip kirviu nukirto Gajus, ir jo balse aiškiai išgirdau pykčio gaidelę. — Ką tik išklojau tau visą tiesą, ir jei sakau, kad Ouvenas nenužudė nei Abdulatifo, nei tėvo, vadinasi nenužudė. Gali manimi patikėti. Be to, manau, kad ir Dominyką jis nužudė netyčia. Tada jis dar buvo paauglys. Atrodė gerokai kvanktelėjęs. Bet Ouvenas suaugo. Ir dabar jau nėra toks impulsyvus. Jis atsitiesė, susitvarkė gyvenimą.

— Aha, — neketinau veltis su Gajumi į ginčą dėl Ouveno psichologinės savijautos.

— Ne, tikrai. Dabar jis jau atsigavo. Ir norėčiau, kad nuo jo atstotum.

— Kad atstočiau?

— Taip. Kad atstotum, — tvirtai pakartojo Gajus.

Tai buvo ne prašymas, o įsakymas. Kelias minutes abu patylėjome, ir per tą laiką aš stengiausi suvirškinti ką tik Gajaus pasakytus žodžius.

— Štai, dabar tu viską žinai, — vėl prabilo jis.

— Dabar žinau.

— Bet nesakyk Ingridai, gerai? Ir Mel nesakyk.

Juk aš pažadėjau. Todėl nieko jam neatsakiau, tik papurčiau galvą.

— Ir policijai.

Mane apniko dvejonės.

— Net jeigu nueisi į policiją ir viską išklosi, tai nieko nepakeis. Aš neigsiu, kad mes apskritai apie tai kalbėjomės. Tai atsitiko prieš daug metų, užsienio šalyje, be to, byla visų šalių susitarimu jau seniai nutraukta. Todėl bėgti į policiją nebūtų jokios prasmės. Arne?

Aš papurčiau galvą:

— Nebūtų.

— Tai ar rytoj rytą pamatysiu tave biure?

— Nežinau.

Tą naktį gulėjau aukštielninkas lovoje ir spoksojau į miegamojo lubas, ant kurių buvo matyti gatvės žibintų metamos šviesos ir šešėlių ruožai. Jaučiausi sukrėstas. Ouvenas buvo žudikas. Jis nužudė ir Dominyką, ir — tuo buvau beveik visiškai tikras — Abdulatifą. O Gajus padėjo jam visa tai nuslėpti.

Žinoma, Gajus išvardijo daugybę priežasčių, pateisinančių tai, ką padarė jo brolis. Bet man nė viena neatrodė įtikinama. Žinojau, kad Ouvenas lengvai įsiplieskia ir yra gerokai kvanktelėjęs, bet taip pat neabejojau, kad yra pakaltinamas ir turi atsakyti už savo veiksmus. O gal buvo visiškai normalu, kad vyresnysis brolis stengiasi apsaugoti jaunesnįjį, tik aš šito nesupratau? Tiesą sakant, man netgi sunkiai sekėsi įsivaizduoti, kaip apskritai galima būti susijusiam su Ouvenu kokiais nors giminystės ryšiais. Dabar tikrai jaučiausi labai patenkintas, kad Ouvenas „Ninetyminutes“ įmonėje jau nedirba. Bet kaipgi aš? Ką man dabar daryti? Gal į viską ką sužinojau, turėčiau tiesiog numoti ranka?

Kaip geras ir doras pilietis, turėčiau apie tai pranešti atitinkamoms įstaigoms. Bet aš daviau žodį to nedaryti. Galų gale tik dėl to Gajus man viską ir papasakojo.

Paskui ėmiau mąstyti praktiškai. Kur man eiti ir į ką kreiptis? Ar bent vienas Didžiosios Britanijos policijos pareigūnas padės man atnaujinti trylikos metų senumo bylą? O gal man paskambinti į Boljė policijos nuovadą? Tuomet man tikriausiai tektų ten nuvažiuoti. Turėčiau vėl kalbėtis su Prancūzijos teisėsaugos atstovais, kuriuos mano pasakojimas arba sudomintų, arba ne. Kitaip sakant, turėčiau pradėti savo asmenišką kryžiaus žygį prieš teisėsaugos institucijas.

O kas toliau? Dirbti „Ninetyminutes“ jau negalėčiau. Likęs vienas Gajus vargu ar sugebėtų tinkamai vadovauti įmonei, ypač jeigu Prancūzijos policija susidomėtų mano parodymais ir nuspręstų atnaujinti bylos tyrimą. Gali būti, kad sužlugdyčiau visą mūsų verslą. O tuomet būčiau priverstas vėl susirasti darbą kokiame nors banke arba — dar blogiau — įsidarbinti buhalteriu. Mudviejų su Gajumi draugystė galutinai žlugtų. Kad ir ką padarė Ouvenas, aš šią draugystę vis dar branginau.

Todėl nusprendžiau laikytis duoto žodžio.

Galų gale man pavyko užmigti. Rytą, pusę devynių, jau sėdėjau prie savo rašomojo stalo ir buvau pasirengęs imtis bet kokios su „Ninetyminutes“ susijusios ir man patikėtos užduoties.

KETVIRTA DALIS

30

2000-ųjų kovas, po trijų mėnesių, Klerkenvelis, Londonas

— Šimtas aštuoniasdešimt milijonų! Jūs manote, kad „Ninetyminutes“ verta šimto aštuoniasdešimties milijonų?

Amerikietė išlaikė nepatiklų Gajaus žvilgsnį ir tarė:

— Žinoma.

— Svarų ar dolerių?

— Svarų.

— Nieko sau...

Ir aš pats jaučiausi panašiai kaip Gajus. Mes sėdėjome „Ninetyminutes“ valdybos posėdžiams skirtoje patalpoje su Henriu Brotonu-Džounsu ir dviem „Bloomfield Weiss“ banko — JAV investicijų banko, kuris nepaleido iš akių ir drąsiai finansavo pažangiausias technologijas savo veikloje naudojančias Valstijų įmones, o dabar mėgino išplėsti savo veiklą ir Europoje, — atstovais. Jau du mėnesius investicijų bankų agentai mus tiesiog persekiojo. Ir visi jie norėjo pateikti PAK — pradinį „Ninetyminutes“ akcijų kainos pasiūlymą. Tai reiškė, jog mūsų įmonės akcijomis bus imta prekiauti Londono fondų biržoje bei Frankfurto „Neuer Markt“ biržoje ir kad lėšų gausime ir iš privačių investuotojų, ir iš finansinių institucijų. Nusprendėme, kad šiam procesui vadovaus ir mus konsultuos „Bloomfield Weiss“ specialistai.

Du iš investicijų banko atstovų buvo maždaug tokio paties amžiaus kaip ir mes. Bet buvo ir trečiasis bankininkas — dailaus stoto ir malonių manierų britas pomada suteptais plaukais ir nuolat surauktais antakiais, jis čia akivaizdžiai vadovavo. Kartu su jais atvykusi tvarkingai apsirengusi ir išsipusčiusi amerikietė, kuri irgi nuolat atrodė susiraukusi, buvo finansų analitike. Ji puikiai išmanė, kaip Jungtinėse Valstijose reikia pradėti prekiauti naująją ekonomiką kuriančių įmonių akcijomis, ir dabar šia savo patirtimi ketino pasinaudoti kitame Atlanto vandenyno krante.

— Iš kur tokia suma? — pasiteiravau. — Praeitą savaitę kalbėjome tik apie šimtą trisdešimt milijonų.

— Rinka išjudinta, ji tiesiog kunkuliuoja, — paaiškino man finansų analitike. — Apsukriausi Jungtinių Valstijų investuotojai, kurie per pastaruosius dvylika mėnesių investuodami į interneto bendroves iš tokių biržos sandorių susižėrė didžiulį pelną, dabar ėmė žvalgytis tokių galimybių ir Europoje. Jungtinėje Karalystėje gyvenantys privatūs investuotojai dėl interneto eina iš proto, cirkuliuoja didžiulės pinigų sumos: internetinėse skelbimų lentose jie visi perka ar parduoda akcijas. Po poros savaičių biržoje pasirodys „lastminute.com“, kurios pradinė vertė — trys šimtai penkiasdešimt milijonų. Ir visi triukšmingai reikalauja šios įmonės akcijų. Šimtas aštuoniasdešimt milijonų už jus — nedidelė kaina. Visai nedidelė. Gal mums pavyks išpešti ir daugiau.

— O kokio dydžio investicijų galėtume tikėtis?

— Manau, dėl keturiasdešimt milijonų nesunkiai galėtume susitarti. Tam tikrą dalį investuotojų poreikių norėtume palikti nepatenkintą, kad akcijų kaina nuo pat pirmos dienos pradėtų kilti. Labai svarbu nuo pat pradžių įgauti teigiamą pagreitį. Šiais laikais investuotojai brangstančias akcijas perka būtent todėl, kad jos brangsta. Taip susidaro uždaras ratas. Norime, kad taip būtų ir mūsų atveju.

— Pagal mano ekonomines prognozes, vargu ar įmonė gaus tokį milžinišką pelną, kad pateisintų sprendimą investuoti į ją šitiek milijonų, — pasakiau aš.

— Tai nesvarbu, — atsiliepė vadovaujantis bankininkas. — Mums, šiaip ar taip, neleidžiama supažindinti investuotojų su savo prognozėmis. Dėl šito nesijaudinkite. Tie vyrukai — gudrūs ir apsukrūs. Jie žino, ką daro.

— Tikrai? Bet tai, kas čia buvo pasakyta, man neatrodo taip gudru.

Bankininkas dar rūsčiau suraukė antakius.

— Turėsite pasakoti fantastišką savo įmonės sėkmės istoriją, Deividai. Jums teks kartoti ją daugybę kartų. Ir jums pačiam teks ja patikėti. Arba vykdysite programą, arba lipkite lauk iš autobuso.

— Nagi, Deivai, vykdyk programą! — šūktelėjo Gajus, šiek tiek pasišaipydamas iš nevisiškai tikslių amerikietiškų metaforų, žyrančių iš tikro brito bankininko burnos.

— Deividai, mes esame tam, kad parduotume, — kreipėsi į mane Henris. — Kuo didesnę kainą gausime, tuo daugiau uždirbsime. Tai labai paprasta.

— Jo požiūris kaip tik toks, kokio reikia, — pareiškė analitike ir, matyt, nenorėdama atsilikti nuo kolegos, taip pat truputį suraukė antakius. — Kad būtų galima pradėti šį sumanymą įgyvendinti, pirmiausia turime įsitikinti, kad įmonės valdybos nariai šiam reikalui pritaria ir yra jam atsidavę. Po trijų savaičių pradėsime vežiotis jus po visą Europą į susitikimus su galimais investuotojais. O neryžtingą ir abejonių kankinamą įmonės vadovybę jie užuodžia iš tolo.

— — Na jau ne, dėl „Ninetyminutes“ esu pasiryžęs dirbti dieną naktį, — įsižeidęs atšoviau. — Aš tik abejoju, ar įvertinimas, jog įmonė yra verta šimto aštuoniasdešimt milijonų svarų, yra teisingas.

— Tai ir gerai, Deivai, — nuramino mane Gajus. — Kaina tegul rūpinasi „Bloomfield Weiss“ bankas. O mudu rūpinsimės bendrovės veikla.

— Sutarta, — linktelėjo bankininkas. — Kol kas planuojame kovo dvidešimtą dieną pradėti jūsų įmonės akcijų prekybą Amsterdamo biržoje, dvidešimt pirmą dieną — Paryžiuje, o dvidešimt antrą — Frankfurte. Dar po paros pasieksime Edinburgą ir pagaliau — Londoną...

Palengva „Ninetyminutes“ išsivadavo iš chaoso, apėmusio ją prieš Kalėdas, ir atsitiesė. Ouveno vietą įmonėje užėmė Sendžėjus ir drauge su „Dcomsult“ specialistais po kelių dienų vėl ketino atnaujinti mažmeninę prekybą internetu. Prieš Kalėdas mes vis dėlto suspėjome parduoti ir pristatyti pirkėjams nemažai drabužių. Naująjį tūkstantmetį sutikome ramiai, mūsų kompiuterių sistemos veikė be priekaištų, ir į 2000-uosius įriedėjome neturėdami jokių problemų. Kovo pradžioje turėjo pradėti veikti vokiškoji, o iki balandžio pabaigos — ir prancūziškoji mūsų svetainės versija. Mes įsigijome nedidelę Helsinkyje veikusią bendrovę, kuri specializavosi bevielio interneto sistemų, arba WAP technologijų, srityje. Įdiegus šią technologiją žmonės būtų galėję prisijungti prie mūsų svetainės per savo mobiliuosius telefonus ir sužinoti ką tik pasibaigusių futbolo rungtynių rezultatus ir paskutines naujienas. O mūsų svetainės lankytojų skaičius ir toliau nuolat augo. Tiems, kurie norėjo reklamuotis, tai patiko, ir mes be jokio vargo galėjome pasirašyti sutartis su reklamos agentūromis.

Bet Gajui šito nepakako: kuo daugiau jis pasiekdavo, tuo labiau augo jo apetitas. Jis netgi puoselėjo dar spartesnės plėtros planus. Dar daugiau reklamos, daugiau vadybos, dar keli nauji įmonės padaliniai Europoje ir į kokybiškai aukštesnį lygmenį kilstelta mūsų mažmeninė prekyba internetu. Visiems šiems projektams reikėjo pinigų. Bet dabar jau, rodos, nereikėjo sukti sau galvos, kur gauti lėšų.

Pradėjus biržose prekiauti mūsų įmonės akcijomis, pirkėjai jomis turėjo iš karto susidomėti. „Orchestra Ventures“ žmonėms šis žingsnis labai patiko: mat nors jie negalėjo iš karto mesti į rinką visų savo turimų mūsų įmonės akcijų, vis dėlto akcijų kaina gerokai šoktelės, ir tas milžiniškas pelnas atsispindės jų buhalterijoje. „Bloomfield Weiss“ bankui šis projektas patiko dėl to, kad iš visų suinteresuotų asmenų jie galėjo paimti nemenką mokestį už suteiktas paslaugas. Gajui irgi tai patiko, — mat dabar jis turės tiek grynųjų, kad galės juos laisvai leisti įmonės reikmėms.

O man šis žingsnis patiko todėl, kad netrukus turėjau tapti multimilijonieriumi.

Tai buvo labai keistas jausmas. Suprantama, ėmiausi šio reikalo širdies gilumoje tikėdamasis, kad pavyks uždirbti krūvą pinigų. Ir kai „Orchestra Ventures“ pervedė į mūsų įmonės sąskaitą pirmąją savo investiciją, bent jau teoriškai mano turimų akcijų vertė gerokai pakilo. Bet tuomet man rūpėjo tik apsaugoti įmonę nuo bankroto. O dabar, dar po kelių savaičių, mano akcijos tikriausiai bus vertos beprotiškų pinigų. Žinoma, kol kas tai bus tik „popierinis“ pelnas, bet vis dėlto vieną gražią dieną mano rankose turėtų atsidurti ir tikri šiugždantys banknotai. Ir ką gi aš veiksiu su tokia krūva pinigų? Gal nusipirksiu sau „Cessną 182“? Gal įsigysiu namą Komiše? Siųsiu savo vaikus mokytis į Brodhilą? Tie pinigai iš esmės pakeis mano gyvenimą. Aš tapsiu turtingu žmogumi, tokiu pačiu, koks buvo Tonis Džourdanas. Ir vis dėlto, nors turėjau tikrai nemenkų ambicijų, man sunkiai sekėsi įsivaizduoti, jog tai gali tapti tikrove.

Supratau, kad pinigai man svarbūs toli gražu ne dėl to, ką už juos galima nusipirkti. Didžiausią pasitenkinimą man būtų sukėlusi mintis, kad aš pats juos uždirbau.

Bet šitaip jaučiausi ne vien aš. Visi mūsų darbuotojai šypsojosi. Visi jie į mūsų įmonę buvo kiek nors investavę, tad visi tikėjosi uždirbti. Mes turėjome daugybę neatidėliotinų darbų, ir visai nebuvo laiko švęsti, tačiau mūsų biuras gauste gaudė ir aiškiai buvo justi slopinamas susijaudinimas. Žmonės dirbo po šešiolika valandų per parą ir, atrodė, nė kiek nepavargdavo.

Be to, kasdien lengviau atsikvėpdavau, kad biure nepasirodydavo Ouvenas.

Norint pradėti prekiauti įmonės akcijomis, pirmiausia reikėjo atlikti daugybę paruošiamųjų darbų: ypač svarbu buvo patikrinti apskaitos sistemas ir parengti atitinkamą dokumentaciją. Be to, turėjome parašyti brošiūrą, o paskui net kelis kartus ją patikrinti. Didžioji dalis šių darbų teko man. Mel man labai padėjo, ir mudu ilgus vakarus praleisdavome drauge, vis grįždami prie nevisiškai aiškių punktų ir stengdamiesi juos pagerinti.

Paskambino mano tėvas ir pasiūlė „Sweeting“ restorane susitikti priešpiečių. Jo pasiūlymą buvau atmetęs jau du kartus, todėl dabar teko kvietimą priimti. Be to, turėjau jam gerų naujienų.

Žinios apie interneto bendrovių finansavimo karštinę buvo pasiekusios net ir tokį užkampį kaip Nortamptonšyras. Apie tai plačiai rašė netgi „Daily Telegraph“. Tad tėvas nekantravo sužinoti, kaip gyvuoja „Ninetyminutes“.

— Atrodo, kad dar šio mėnesio pabaigoje imsime platinti savo įmonės akcijas, — pranešiau jam.

— Negali būti! Jūs neišdirbote nė metų.

— Žinau. Kažkoks absurdas, ar ne?

— Net nežinojau, kad jūsų įmonė gauna pelno.

— Ji negauna.

Tėvas papurtė galvą.

— Atrodo, kad visi rinkos dalyviai tiesiog išprotėjo, — pratarė jis, šveisdamas savo užsisakytą krabą padaže.

Ir vis dėlto niekaip negalėjo paslėpti šypsenos.

— Tikrai. Bet aš dėl to nesiskundžiu.

— Tai... Hm... kiek dabar?..

— Kiek dabar būtų vertos tavo akcijos?

— Na... taip. Tiesą sakant, man pasidarė įdomu...

— Jeigu akcijų kaina netrukus pasieks tokį lygį, kokį prognozuoja bankininkai, tai tavo akcijos bus vertos apie devynis šimtus tūkstančių svarų.

Tai išgirdęs mano tėvas užspringo krabo gabalėliu. Jis ėmė kosėti, sodriai išraudo ir, nežinodamas ko griebtis, iš savo pusiau nugertos pintos gurkštelėjo „Guinness“ alaus. Pagaliau jis šiaip taip atitoko. O atitokęs paklausė:

— Ar aš teisingai išgirdau?

— Manau, kad teisingai.

Tėvo veidą nušvietė, plati šypsena.

— Gerai padirbėjai, Deividai. Puikiai padirbėjai.

Aš irgi nesusilaikiau nenusišypsojęs. Didžiavausi tuo, kad man pavyko taip dosniai atsimokėti už tai, kad tėvas manimi pasitikėjo. Žinojau, kad jį džiugino ne tiek pinigai, kiek faktas, kad tuos pinigus jam uždirbo jo paties sūnus. Tiesa, aš jam nė žodžiu neprasitariau, kad man pačiam priklausančios įmonės akcijos yra vertos beveik dešimt milijonų svarų.

— Kol nepardavei savo akcijų, pinigų geriau neskaičiuoti, — perspėjau jį. — Ir jau tikrai neverta pradėti jų leisti avansu.

— Žinoma, kad ne, — atsiliepė tėvas. — Na, ką gi... Manau, atėjo metas viską pasakyti tavo mamai.

— Ar vis dar nepasakei?

— Ne, — papurtė galvą tėvas ir, atrodo, pasijuto šiek tiek nejaukiai. — Tokiai avantiūrai ji tikriausiai nebūtų pritarusi. Bet dabar tikriausiai neprieštaraus, ar ne?

— Tikiuosi, kad ne.

Vos grįžęs į biurą pamačiau jame kilusią paniką. Galėjau prisiekti, kad ji buvo susijusi su kompiuterinėmis sistemomis bei technologijomis, nes visi išsigandę stovėjo aplink Sendžėjaus kompiuterį, o jis energingai barškino klaviatūros klavišus ir per jį apstojusių žmonių būrį kartkartėmis pamėgindavo persimesti keliais žodžiais su tiesiogiai jam pavaldžiais darbuotojais.

— Kas atsitiko? — paklausiau Ingridos.

— „Goaldigger“ futbolo svetainę užpuolė virusas.

Tinklalapis „goaldigger.com“ buvo vienas didžiausių mūsų konkurentų. Jų svetainė pradėjo veikti vienais metais anksčiau nei mūsiškė ir pritraukdavo daugiau lankytojų, bet pagal šį rodiklį mes ją sparčiai vijomės.

— Koks virusas?

— Akivaizdu, kad jis atakuoja elektroniniais laiškais visus registruotus „Goaldigger“ lankytojus. Žiūrėk.

Ir ji man padavė ant popieriaus išspausdintą elektroninį laišką. Jis buvo adresuotas Gazui, kuris, matyt, retkarčiais slapčia pasižvalgydavo po konkurentų stovyklą.

Viruso pavojus

Informuojame, kad „goaldigger.com“ sistemoje aptiktas virusas. Jis gali prasiskverbti į registruotų „Goaldigger“ futbolo svetainės lankytojų asmeninius kompiuterius ir perimti asmeninę informaciją ar netgi sugadinti kietuosius mūsų klientų kompiuterių diskus. Mūsų svetainės lankytojams rekomenduojame nesilankyti „Goaldigger“ interneto svetainėje ir neskaityti iš „Goaldigger“ įmonės gautų laiškų. Atsiprašome tų, kurie dėl šio viruso prarado svarbių asmeniniuose kompiuteriuose laikytų duomenų.

„Goaldigger“ personalas

— Man šitas laiškas atrodo kažkoks keistas, — pratariau aš.

— Iš tiesų. Tai — apgaulė.

— Ar tai reiškia, kad nėra jokio viruso?

— Yra. Bet kur kas paprastesnis. Jis tiesiog siuntinėja šį laišką visiems „Goaldigger“ klientams ir bando atgrasyti juos nuo lankymosi jų futbolo svetainėje. „Goaldigger“ teks dirbti kelias savaites, kad susigrąžintų klientų pasitikėjimą, jei tik apskritai jį susigrąžins.

— Oi, kokia nelaimė, — ironiškai mestelėjau aš.

Bet tiesa buvo ta, jog kuo prastesni buvo „Goaldigger“ įmonės popieriai, tuo geriau buvo „Ninetyminutes“.

Ingrida pašnairavo į mane ir tarė:

— Jei kas nors iškrėtė tokį pokštą „Goaldigger“ futbolo svetainei, gali taip pat pasielgti ir su mumis. Gajus nori būti visiškai tikras, kad mes atsparūs bet kokiems virusams.

— Juk turime filtrų, antivirusinių programų ir visą kitą reikalingą įrangą, argi ne?

— Taip, bet jie, atrodo, visa tai turėjo.

Sendžėjus beveik neabejojo, kad šitokiai viruso atakai mes atsispirtume, bet dėl visa pikta dar kelias dienas nuolat stebėjo mūsų kompiuterių sistemos darbą. „Goaldigger“ įmonė internetu savo klientams bandė išsiuntinėti žinią, kad visa tai buvo tik kvailas pokštas, bet šis atsitikimas, be jokios abejonės, jiems labai pakenkė. Šios sumaišties kaltininko niekas taip ir nerado.

Gajus, Ingrida ir aš nutarėme pasiimti vieną laisvą vakarą ir nueiti į verslininkų ir investuotojų susitikimą, kuris turėjo vykti pirmą kovo mėnesio antradienį. Visi mus graibstyte graibstė. Interneto pasaulyje mes jau buvome žinomi kaip sėkmingai dirbanti įmonė, nors iš tiesų bent kiek labiau apčiuopiamo pelno dar nebuvome gavę. Susitikimas vyko specialiai šiam renginiui išnuomotoje ir sutvarkytoje teatro salėje. Kad įeitume vidun, iš pradžių turėjome atstovėti eilę, o atsidūrę viduje patekome į tikrą pragarą. Dabar jaučiausi visai kitaip negu tą vakarą, kai atėjau į tokį susitikimą pirmą kartą: tiksliai žinojau, kas mes esame ir kuo užsiimame. Kaip ir praeitą kartą, čia buvo šimtai energingų pradedančių verslininkų, peršančių investuotojams savo verslo idėjas. Šį vakarą netgi dar didesnė dalis tų idėjų nebuvo iki galo „iškeptos“. Kai kuriais atvejais net plika akimi galėjai matyti, kad niekas nė nesivargino „įjungti orkaitės“. Be to, patalpoje vaikštinėjo ir naujos, lig šiol dar nematytos kategorijos investuotojų, vadinamųjų „inkubatorių“. Tai buvo jauni vyrai ir moterys, kuriems pavyko pritraukti kapitalo ir kurie dabar ketino investuoti į besikuriančias interneto įmones — tokias pat, kokia buvo ir „Ninetyminutes“, kol dirbome Veipinge, Gajaus bute. Tiesą sakant, jie atrodė tik vos vos solidžiau negu bendrovės, į kurias jie norėjo investuoti, bet, kad ir kaip ten būtų, jie sugebėjo gauti pinigų ir dabar švaistė juos kairėn ir dešinėn. Tarp jų besisukiojantis Henris Brotonas Džounsas atrodė kaip dinozauras.

Kiekvienas čia užsukęs galėjo papasakoti vienos ar kitos įmonės sėkmės istoriją, bet pati didžiausia sėkmė, apie kurią visi ir tešnekėjo, priklausė įmonei „lastminute.com“. Jai vadovavo moteris, su kuria susipažinau pirmą kartą nuėjęs į tokį Antradienio susitikimą. Tai buvo tinklalapis, kuriame likus iki renginio ar kitokio įvykio vos porai valandų buvo prekiaujama pačiais įvairiausiais bilietais, pradedant lėktuvo, baigiant bilietais į spektaklį ar sporto varžybas. Ši įmonė jau buvo pradėjusi platinti akcijas per biržas, ir norintieji investuoti dėl šių akcijų varžėsi kaip pašėlę. Akcijų kaina ką tik vėl šoktelėjo aukštyn, ir dabar ši įmonė buvo verta maždaug penkių šimtų milijonų svarų. Kiekvienas, esantis šioje salėje, norėjo, kad jų verslas būtų toks pat sėkmingas kaip ir „lastminute.com“ veikla, ir dauguma iš jų buvo įsitikinę, jog jiems tai pasiekiama. Nors ir gėda prisipažinti, bet panašios mintys sukosi ir mano galvoje.

Porą valandų pavaikščioję ir energingai pasišnekėję su nesuskaičiuojama daugybe žmonių, mes visi trys vėl susitikome.

— Dievaži, tikras zoologijos sodas! — tarė Ingrida.

— Ar galima tais žmonėmis pasitikėti? — paklausė Gajus.

— Prieš devynis mėnesius ir mes patys buvome ne kitokie, — atsakiau. — Tuomet netikėjau, kad mūsų įmonė išliks. Bet išliko. Ir labai išaugo. „Lastminute“ verta penkių šimtų milijonų. Mūsiškė būtų verta šimto aštuoniasdešimties. Po galais, atrodo, iš tikrųjų išaušo naujosios ekonomikos era!

— Juk aš tau sakiau, ar ne, Deivai? — atsiliepė Gajus. — Turėjai labiau manimi pasitikėti.

— Aš tavimi pasitikėjau!

— Na, gerai, gal ir tikrai pasitikėjai, — nusišypsojo man Gajus ir žvilgsniu apmetė minią. — Kaip gaila, kad tėtis jau negali viso šito pamatyti...

— Jis tavimi didžiuotųsi, — paguodžiau jį.

Ir, tiesą sakant, pagalvojau, kad Tonis, ko gero, labiau pavydėtų, bet nenorėjau šito pasakyti garsiai. Klausinėti apie jo mirtį daugiau irgi nenorėjau. Jau buvau uždavęs žmonėms pakankamai tokių klausimų ir šia tema išsiaiškinau daugiau negu kada nors tikėjausi. Nors vis dar tiksliai nežinojau, kas ir kaip atsitiko Toniui, buvau tikras, kad Gajus nekaltas. Ouvenas iš įmonės pasitraukė, ir mintyse nusprendžiau tuo ir apsiriboti. Be to, jeigu Gajus jautė velioniui tėvui kokių nors šiltų jausmų, visa tai juk buvo tik į gera.

Atsiskyrėme nuo minios ir patraukėme kiekvienas savo keliu. Aš nužingsniavau į nuošalesnę gatvę tikėdamasis susistabdyti taksi. Gajus su Ingrida nuėjo į kitą pusę. Laukiau prie sankryžos, bet taksi čia nebuvo, tad grįžau atgal, tikėdamasis rasti vietą, kur jų važiuoja daugiau.

Staiga pamačiau juos drauge stovinčius ant šaligatvio. Jie irgi laukė taksi. Abu stovėjo labai jau susiglaudę. Iš tolo atrodė, tarsi Gajus būtų ranka apkabinęs Ingridos liemenį. Mano ausis pasiekė skambus iš šoninės gatvelės sklindantis Ingridos juokas.

Stovėjau kaip įbestas ir žiūrėjau į juos. Juodu manęs nematė. Mane nukrėtė šaltis. Malonus krūtinę šildęs internetinio verslo sėkmės karštis staiga mane apleido.

Apsisukau ir pėsčias parpėdinau namo.

Tą naktį beveik nemiegojau. Rytojaus rytą pakviečiau Ingridą drauge išgerti kavos. Ji sutiko, ir mes nuėjome į čia pat, už kampo, esančią kavinukę.

— Kažin kiek iš vakar vakare į susitikimą atėjusių žmonių sugebėjo iš tikrųjų sudominti investuotojus ir gauti lėšų, — kai tik atsidūrėme gatvėje, tarė ji.

— Manau, kad nedaug, — sausai atšoviau aš.

— Sutikau ten vaikiną iš „QXL“ įmonės. Jie turi internetinį aukcioną, gal prisimeni?

Aš kažką neaiškiai burbtelėjau. Ingrida kalbėjo toliau.

— Tai nuostabi istorija, tiesiog galvoje netelpa. Spalio mėnesį jie pradėjo platinti savo įmonės akcijas, viršutinė riba buvo du šimtai penkiasdešimt milijonų, o dabar jų bendrovė verta beveik dviejų milijardų svarų. Ar gali įsivaizduoti? Žinojau, kad jiems puikiai sekasi, bet nemaniau, kad tie vyrukai varto tokius didelius pinigus. Ir šitą kapitalą jie susikrovė internetu pardavinėdami kažkokius niekučius.

Aš ir vėl kažką sumurmėjau. Mudu įžengėme į kavinę ir užsisakėme kavos.

— Na, gerai, užteks apie tai, — tarė Ingrida, kai susėdome prie stalelio ir kiekvienas pasidėjome prieš save po puodelį kapucino kavos. — Kažkas tau neduoda ramybės, ir tu nori apie tai su manimi pasikalbėti. Sprendžiant iš to, kaip atrodai, tas kažkas tave tiesiog ėda iš vidaus.

— Ak, tiesą sakant, tai tik dėmesio nevertas mažmožis.

— Nagi, liaukis. Kas tave kamuoja?

Pažvelgiau jai tiesiai į akis ir paklausiau:

— Ar tu miegi su Gajumi?

Atrodo, toks klausimas Ingridą ne juokais užgavo. Ji pastatė savo puodelį ant stalo.

— Ką?

— Juk girdėjai.

— Ne. Nemiegu.

— Klausiu tik todėl, kad... kad vakar vakare mačiau judu.

— O aš mačiau tave, — įžūliai atkirto ji.

— Tai yra noriu pasakyti, kad mačiau jus abu. Kartu. Laukiančius taksi. Drauge.

— Na, ir kas? Aš sėdau į vieną, o jis — į kitą taksi automobilį.

— Ak šit kaip? Suprantu... — atsakiau.

— Ar tu manimi netiki? — man tai buvo didžiulis išbandymas.

Ingridai nepatikdavo, jei kas nors suabejodavo jos garbe ar reputacija.

— Tikiu. Aišku, kad tikiu. Tik... jis buvo apkabinęs tave per liemenį. Jūs šitaip ir stovėjote. Gajų su moterimis esu matęs ne kartą. Žinau, kas būna paskui.

— Jau sakiau, kad nuvažiavome skirtingais taksi, — ji darėsi vis piktesnė.

— Gerai jau, gerai, — kilstelėjau rankas į viršų ir pabandžiau ją bent kiek nuraminti. — Šiaip ar taip, tai visai ne mano reikalas.

— Tai jau tikrai, — burbtelėjo Ingrida. Ji vienu gurkšniu išmaukė likusią kavą ir žvilgtelėjo į laikrodį. — Ką gi, jeigu tai jau viskas, tuomet, manau, turėtume grįžti prie darbo.

Artėjo diena, kai turėjo būti pradėtos platinti mūsų įmonės akcijos. Bendrovės „lastminute.com“ pradinis akcijų kursas buvo trys šimtai aštuoniasdešimt pensų už akciją. Bet jau pačią pirmą prekybos dieną įsišėlę investuotojai pakėlė jų kainą iki penkių šimtų penkiasdešimt pensų. O tai reiškė, jog „lastminute.com“ dabar buvo verta aštuonių šimtų milijonų svarų.

Pasikalbėjau su „Bloomfield Weiss“ banko darbuotojais. Jie pareiškė, esą nuojauta jiems sakanti, kad pradinė dviejų šimtų milijonų svarų kaina už „Ninetyminutes“ tikrai nėra išpūsta, be to, jei akcijų rinka ir toliau bus tokia aktyvi, kaina nesunkiai gali pakilti netgi iki dviejų šimtų penkiasdešimt milijonų. Bet, girdi, reikia palaukti kitos savaitės, kol prasidės prekyba: tuomet aiškiau matysime kas ir kaip.

Netrukus Gajui paskambino Derekas Silvermanas. Jis ką tik telefonu šnekėjosi su Džėjumi Meidenu, „Champion Starsat Sports“ vadovu. Jau rytojaus dieną Meidenas norėjo susitikti su Gajumi. Jis ketino pasiūlyti sandorį ir norėjo, kad Gajus jo išklausytų.

Tai galėjo reikšti tik vieną vienintelį dalyką.

Susitarėme susitikti „Savojos“ restorane pusryčiams. Gajus užsispyrė, kad eičiau kartu, ir aš buvau jam už tai dėkingas. Džėjus Meidenas buvo keturiasdešimties metų iš Pietų Afrikos Respublikos kilęs vyras, kalbantis su amerikietišku akcentu ir besielgiantis kaip tikras verslininkas. Pirmiausia jis užvedė kalbą apie tai, kaip „Premier“ lygoje sekasi „Čelsio“ klubui. Gudrus ir apgalvotas ėjimas. Džėjus norėjo mums parodyti, kad, nors yra kilęs iš Pietų Afrikos, apie Anglijos futbolą žino viską. Paskui jis nepastebimai nukreipė kalbą apie bendrovės „Champion Starsat Sports“ strategiją. Trumpai tariant, jie norėjo sutelkti savo rankose tam tikrą futbolo monopoliją. Jei turėsime omenyje televiziją, tai sunkiai dirbdami jie iš tiesų artėjo prie savo užsibrėžto tikslo, bet jei kalbėsime apie internetą, jie vis dar tebebuvo naujokai. Bet Džėjaus tai nė kiek netrikdė: jis buvo įsitikinęs, kad laiko jis turi į valias. Galėjo sukurti savo svetainę arba nusipirkti jau veikiančią. Jam patiko mūsiškė.

Pajutau, kaip mano širdis ima plakti smarkiau. Staiga viskas tapo taip realu. Pakvipo dideliais pinigais.

— Kiek? — lyg niekur nieko paklausė Gajus ir suleido dantis į sviestinį ragelį.

— Šimtas penkiasdešimt milijonų svarų, — tarė Džėjus.

— Grynaisiais ar akcijomis?

— Akcijomis. Be to, papildomas kapitalas. Mes norime išlaikyti jūsų darbuotojus.

— Mažai, — ilgai negalvojęs pareiškė Gajus. — Po mėnesio vertybinių popierių biržoje nesunkiai gausime du šimtus penkiasdešimt milijonų.

— Nenoriu jūsų priremti prie sienos ir pigiai nupirkti dar šiandien rytą, — tarė Džėjus. — Tai galime padaryti ir ateinančią savaitę. Bet ką jūs apskritai manote apie tokį pasiūlymą?

Gajus žiaumojo savo ragelį. Paskui atsikando dar. Apsispręsti buvo sunku. Kol viską permąstys, jam galėjo prireikti ir viso ragelio.

— Ne, — galų gale atsakė jis.

Ne?

— Ne? Tiesiog — ne, ir viskas?! — neslėpdamas savo nusivylimo skėstelėjo rankomis Džėjus.

— „Ninetyminutes“ puikiausiai tvarkosi. Dabar atsirado proga nepriklausomai futbolo svetainei užkariauti visą Europą. Ir tie užkariautojai būsime mes. O mūsų įmonės kaina paaiškės, kai jos akcijomis bus imta prekiauti biržoje. Ir ji bus gerokai didesnė negu šimtas penkiasdešimt milijonų svarų.

— Bet mes galime duoti viską, ko jums reikia, — nenusileido Meidenas. — Lėšų plėstis, pavydėtinai geras sąlygas reklamai, galimybę palaikyti tiesioginius ryšius ir su atskirais klubais, ir su futbolo asociacijomis.

— Ką jūs, aš žinau, kad jums sunku prilygti, — tarė Gajus. — Ir tikrai nepasakyčiau, kad degu noru su jumis konkuruoti. Bet „Ninetyminutes“ aš įkūriau ne tam, kad dabar pereičiau dirbti po „Champion Starsat“ sparneliu. Ne dėl to mes visi taip ilgai plušome neskaičiuodami darbo valandų. Pagaliau ir žmonės į mūsų svetainę plūsta kaip tik todėl, kad mes žiūrime ne tik finansinės naudos.

— Ar esate tikras, kad šiuo atveju svarbiausia ne pinigai? — paklausė Džėjus.

— Visiškai, — atsakė Gajus.

Meidenas atsikando dešrelės.

— Pamatysite, kai pradėsime su jumis konkuruoti, jums tai labai nepatiks.

— Žinau, — tarė Gajus, žiūrėdamas Meidenui tiesiai į akis, išlaikydamas jo žvilgsnį ir šitaip mėgindamas parodyti, kad visai jo nebijo.

— Jei sutiktumėte su mano pasiūlymu, netrukus taptumėte labai turtingu žmogumi.

— Šiaip ar taip, aš ketinu tapti turtingas, — atšovė Gajus ir įsipylė dar kavos. — Kaip manote, ar „Arsenalas“ šį sezoną dar pasivys Mančesterio „United“?

Valdybos nariai — Derekas Silvermanas, Henris Brotonas Džounsas ir Ingrida — buvo susirinkę „Ninetyminutes“ biure ir laukė mūsų grįžtančių. Gajus išdėstė jiems Džėjaus Meideno pasiūlymo esmę.

— Puiku, — tarstelėjo Henris.

— Tu tik bandai išpešti didesnę sumą, ar ne? — paklausiau Gajaus.

— Ne, — atsakė jis. — Aš kalbėjau rimtai. Manau, kad turime išlikti nuo niekieno nepriklausomi.

— Bet juk mums siūlo šimtą penkiasdešimt milijonų! — neištvėręs sušukau. — Tokios progos geriau nepraleisti.

— Taip, bet nepamiršk, kad mokama būtų „Champion Starsat“ bendrovės akcijomis, — sugrąžino mane ant žemės Silvermanas.

— Jei atvirai, — vis tiek geriau, negu turėti „Ninetyminutes“ akcijų.

— Esminis mūsų veiklos principas ir pagrindinis įvaizdžio bruožas yra mūsų nepriklausomybė ir objektyvumas, — vėl įsiterpė Gajus. — Mūsų ryšiai su futbolo klubais, partneriai internete ir redakcijos politika — štai mūsų sėkmės laidas. Žinoma, „Champion Starsat“ turės gerą futbolo svetainę internete, kurioje norės apsilankyti daugybė žmonių. Netrukus panašią svetainę turės ir BBC televizija. Bet mūsų svetainė bus geresnė.

— Ir vis dėlto pagalvok, kokia puiki būtų mūsų svetainė, jei galėtume panaudoti jų siūlomas lėšas, — nenusileidau aš.

— Deivai, liaukis. Nebūtum diplomuotas buhalteris...

— Palauk, tai nesąžininga.

— Aš noriu pasiekti, kad „Ninetyminutes“ taptų geriausia futbolo svetaine visoje Europoje. Mūsų tikslas — jau visai čia pat. Be to, Henri, — Gajus reikšmingai pažvelgė į pagrindinį mūsų investuotoją, — kai mes tai pasieksime, įmonė bus verta daug daugiau negu šimtą penkiasdešimt milijonų svarų.

— Tai buvo tik jų pasiūlyta pradinė kaina, — vėl įsiterpiau aš. — Mes galėtume išpešti kur kas daugiau.

— Kaina pakils ir pradėjus mūsų įmonės akcijų prekybą. Pasakyk jam, Deivai, kiek, „Bloomfield Weiss“ banko ekspertų nuomone, verta mūsų įmonė.

— Du šimtus milijonų, — nenoromis pratariau aš. — Gal netgi du šimtus penkiasdešimt.

— Bet vėliau mūsų akcijų kaina dar pakils, — labai jau pasitikėdamas savimi dėstė Gajus. — Palauk truputį, Henri, ir aš tau uždirbsiu tikrai gerą krūvą pinigų.

— Šimtas penkiasdešimt milijonų kaip tik ir yra tikrai gera krūva pinigų, — pasakiau.

Pajutau, kad kai kas bando mane pergudrauti, ir man tai nepatiko. Aš vis dar negalėjau patikėti, kad „Ninetyminutes“, nepaisant triukšmingos reklamos, galėtų būti verta bent dvidešimt milijonų svarų, o ką jau kalbėti apie du šimtus milijonų. Gajus buvo teisus ir tai mane siutino: aš iš tikrųjų buvau diplomuotas buhalteris. Mačiau, kad skaičiai daugiau neaugs. Dabar, kol akcijų kainos vis dar tebekilo, turėjome gerą progą parduoti įmonę ir pasitraukti.

— Ką gi, siūlau paeiliui išklausyti visų čia susirinkusiųjų nuomonės, — ėmėsi valdybos pirmininko pareigų Silvermanas. — Kas už tai, kad pradėtume derybas su „Champion Starsat“ bendrove? Gajus, kaip suprantu, prieš.

— Visomis keturiomis.

— O Deividas?

— Aš pasiūlymui pritariu.

— Henri?

Henris Brotonas-Džounsas minutėlę patylėjo. Jis šypsojosi. Gerai įsižiūrėjęs galėjai pamatyti jam aplink lūpas susimetusias godumo raukšleles. Jis norėjo gauti daugiau, — galėjau prisiekti, kad jis trokšta daugiau, o Gajus kaip tik šį variantą ir siūlė.

— Manau, kad turime jiems pranešti, jog įmonės neparduosime, — pagaliau pareiškė jis. — Nuojauta man sako, kad „Ninetyminutes“ įmonės laukia didžiulė sėkmė. Mano nuomone, geriausia būtąją parduoti tada, kai ji pasieks sėkmės zenitą, bet dar nebus pradėjusi smukti žemyn.

— Ingrida?

Aš viltingai pažvelgiau į Ingridą. Žinojau, kad ji turi sveiko proto. Aiškiai mačiau, kad balsavimo jau nelaimėsiu, bet man būtų labai patikę, jeigu ji būtų palaikiusi mano pusę.

— Aš pritariu Gajui, — tarė ji. — Jei liksime nepriklausomi, visai galima, kad mūsų įmonės akcijų vertė dar gerokai pakils. Be to, man ši įmonė patinka būtent tokia, kokia yra dabar. Nenoriu, kad „Champion Starsat“ aiškintų man, ką ir kaip daryti.

Pasijutau nusivylęs. Kodėl Ingrida palaiko Gajų, o ne mane? Ar todėl, kad... Ne ne, jeigu imsiu apie tai mąstyti, visai pamesiu galvą. Bet jeigu Ingrida vis dėlto miega su Gajumi, ar tuomet man reiktų nusiteikti, kad ir ateityje iškilsiantys nesutarimai bus išspręsti būtent taip?

— Ką gi, — vėl prabilo Silvermanas, — aš pats manau, jog kiekviena įmonė turi kainą, už kurią galima ją nupirkti, netgi „Ninetyminutes“. Bet jei generalinis direktorius ir pagrindinis investuotojas pasisako prieš įmonės pardavimą, man tai — labai svarus argumentas. Aš pasakysiu Džėjui, ką nusprendėme.

— Jeigu jie sukurs savo svetainę, mes juos sumalsime į miltus, — trindamas rankas tarė Gajus.

Iš posėdžių salės išėjau visai subjurusia nuotaika.

31

Burbulas sprogo.

Bet mes tai ne iš karto suvokėme. Iš pradžių atrodė, jog tai — viso labo laikinas stabtelėjimas, menka atokvėpio valandėlė, per kurią vertybinių popierių rinka atgaus kvapą ir sukaups jėgų dar vienam šuoliui aukštyn. Per kelias dienas „lastminute.com“ akcijų kaina krito žemiau trijų svarų ribos, ir jos tapo gerokai pigesnės nei buvo pradinė jų kaina. Tūkstančiai privačių investuotojų patyrė didžiulių nuostolių. O mėnesiui įsibėgėjant Amerikos aukštųjų technologijų vertybinių popierių biržoje šių akcijų indeksas po truputį, bet nuosekliai krito.

Mudu su Gajumi šito nepastebėjome, o „Bloomfield Weiss“ banko ekspertai, nors jiems tokie pokyčiai tikrai negalėjo praslysti pro akis, mums apie tai nė žodžiu neužsiminė. Bent jau iš pradžių. Mes susiruošėme į kelionę, per kurią ketinome reklamuoti savo įmonę ir pamėginti pritraukti investicijų. Amsterdame mums sekėsi puikiai, Paryžiuje — taip pat, o Frankfurte kapitalą siūlantys investuotojai vos nenukandžiojo mums rankų pirštų. Prisistatymo tekstą mokėjome atmintinai, nes šimtus kartųjį buvome pakartoję stovėdami priešais mus konsultavusius viešųjų ryšių specialistus. Gajui puikiai sekėsi atskleisti neribotas „Ninetyminutes“ ateities perspektyvas, o aš, pažabojęs savo išdidumą, kaip įmanydamas stengiausi sukurti įvaizdį įmonės, kurioje viskas stropiai pasveriama ir skrupulingai apskaičiuojama. Sendžėjus irgi vyko su mumis: jis turėjo atsakyti į visus su technologijomis susijusius klausimus. Pasiklausius, kaip tie klausimai buvo formuluojami, darėsi aišku, kad ne visi galimi investuotojai gerai išmano interneto subtilybes, bet dauguma iš jų tikrai nemažai žinojo apie futbolą. Be to, jie suprato, ar bent jau įsivaizdavo suprantantys, kad pirkdamas tų įmonių akcijų, kurių vertė nuolat kyla, anksčiau ar vėliau tikrai uždirbsi gražaus pinigo.

Pagaliau, gerokai nusivarę nuo kojų, bet pakiliai nusiteikę, atvykome į Edinburgą. Mes jau buvome įtikėję ne tik mūsų pačių pasakojama istorija, bet ir tuo, ką mums nuolat kartojo „Bloomfield Weiss“ banko atstovai.

Bet Škotijoje viskas susijaukė. „Kaledonijos“ viešbutyje pusryčiavome kartu su keliais stambiais investuotojais, kurie mums pažėrė nemalonių ir gana ciniškų klausimų, ar mes apskritai kada nors tikimės iš savo veiklos gauti pelno. Dienai įsibėgėjant klausimai darėsi vis nemalonesni. Jie man pasirodė ypač sunkūs ir gudrūs, juolab kad paprastai stengdavausi sutikti su klausėjo nuomone. Kaip čia yra, kad bendrovė, kuri dirba mažiau nei dvylika mėnesių ir dar nieko neuždirbo, gali būti verta dviejų šimtų milijonų svarų? Iš tiesų — kaip?

Mūsų dailusis ir malonusis bankininkas iš „Bloomfield Weiss“ investicijų banko ėmė nerimauti. Tai rodė ne tik nuolat suraukti antakiai, bet ir nuleisti į kuprelę susimetę pečiai bei nevalingas noras atsiradus bent menkiausiai pertraukėlei sprukti į šalį ir skambinti mobiliuoju telefonu. Nuoširdžiai stebėjausi, kaip jam pavyko paslėpti tokį savo elgesį net kelias minutes, kol jis pristatė galimiems investuotojams mūsų įmonę ir, pagautas tikros ekstazės, pasakojo apie „Ninetyminutes“ galimybes bei jos ateitį.

Po paskutinio po pietų vykusio mūsų susitikimo maratono net ir Gajus pastebėjo, kad kažkas čia ne taip. Jis pasivedė į šalį bankininką ir paklausė:

— Kas čia darosi?

— Edinburge investuotojai visada buvo priekabūs ir sunkiai įtikinami. Tuo jie ir garsūs. Jie tik stengiasi patvirtinti savo, kaip apdairių škotų, reputaciją.

— Ak, liaukitės. Yra ir dar kažkas. Turi būti dar kažkas.

Bankininkas sunkiai atsiduso:

— Gal ir yra. Rinka šiek tiek svyruoja. Vakar bendrovės „Lastminute“ akcijų kaina nukrito dar dvidešimčia pensų, o Amerikos aukštųjų technologijų vertybinių popierių biržoje šitų akcijų indeksas irgi smuko. Ar šiandien skaitėte „Financial Times“?

— Ne.

Bankininkas padavė jam laikraštį. Čia buvo keli straipsniai apie tai, kad, sprogus įmonės „Lastminute“ akcijų kainų burbului, tie, kurie į jas investavo, liko tuščiomis rankomis; apie tai, kad investicijų vadybininkus piktina nepasotinamas investicinių bankų godumas; apie tai, kad bendrovės, kurių akcijomis biržoje buvo numatyta pradėti prekiauti balandžio mėnesį, svarsto galimybę palaukti ir pažiūrėti, kaip įvykiai klostysis toliau. O blogiausia, jog laikraštyje buvo spausdinamas straipsnis apie mus. Pačioje „Financial Times“ pradžioje, antrajame puslapyje, kuris buvo skirtas analizei ir komentarams, buvo rašoma, kad nors mūsų įmonė tikrai perspektyvi, bet du šimtai milijonų svarų už mūsų išleisimas akcijas — tai tikrai beprotiška ir niekuo nepagrįsta kaina.

Škotai irgi pervertė laikraščius. Ir jų susidomėjimas mumis staiga išgaravo.

— Kodėl šitų straipsnių neparodėte mums anksčiau? — paklausiau pykdamas pats ant savęs, kad šiandien rytą praeidamas pro spaudos stendą negrybštelėjau „Financial Times“ numerio.

— Nutariau palaukti, kol baigsite savo prisistatymo turą, — paaiškino bankininkas. — Nenorėjau žlugdyti jūsų pasitikėjimo savimi. Juk tokiuose susitikimuose svarbiausia yra savikliova ir tikėjimas savo sėkme.

— O ką darysime dabar?

Bankininkas dar labiau suraukė antakius ir tarė:

— Toliau tęsime tai, ką esame suplanavę. Mums pavyks palenkti juos savo pusėn, pamatysite.

Kai grįžome į viešbutį, mudu su Gajumi trumpam užsukome į barą išmesti po taurelę. Bankininkas nubėgo skambinti. Pakili nuotaika, pastarąsias kelias dienas variusi mus į priekį, pranyko be pėdsako: buvome pavargę ir susirūpinę.

Netrukus grįžo bankininkas:

— Deja, turiu prastų naujienų.

— Kas dar? — rūsčiai dėbtelėjo į jį Gajus.

— Kaip tik kalbėjausi su bankų konsorciumo Londone dirbančiais žmonėmis. Jie atsisako sudaryti sandorį.

— Ką tai reiškia?

— Tai reiškia, kad turime tuojau pat sumažinti įmonės išlaidas.

— Gal juokaujate? Mes negalime to padaryti!

— Jei negalime parduoti savo įmonės akcijų, negalime ir sudaryti sandorio.

— Bet mums reikia grynųjų! Jūs mums žadėjote, kad jų gausime. Sakėte, kad be jokio vargo galėtume gauti keturiasdešimt milijonų.

— Tuomet, kai apie tai kalbėjome, toks įvertinimas iš tiesų buvo sąžiningas ir pasvertas. Bet padėtis rinkoje gerokai pasikeitė. Jei ir toliau sieksime sudaryti šitą sandorį, įmonę ištiks didžiulė nesėkmė. Ir dėl to nukentėsime mes visi.

— Bet vokiečiams mūsų planai patiko!

— Ką tik skambinau į Frankfurtą. Jie apsigalvojo. O blogiausia, kad vokiečiai tokie jau yra: kai apsigalvoja, apsigalvoja visi kartu.

— Tai ką dabar darysime? — paklausiau.

— Lauksime. Šitas svyravimas — laikinas. Kai biržose akcijų kursas kyla, visuomet būna metas, kai kainos trumpam liaujasi augusios. Ateis laikas, kai šis laikotarpis bus vadinamas didžiąja proga pirkti akcijas. Balandžio mėnesį padėtis pasikeis, pamatysite.

— Man tai nepatinka, — pareiškė Gajus. — Visai nepatinka.

— Patikėkite, man tai irgi nepatinka, — atsiliepė bankininkas.

— Bet ar turime iš ko rinktis? — paklausiau.

— Deja, ne.

Gajus įdėmiai mane nužvelgė. Paskui atsisuko į barmeną.

— Du alaus, — pratarė jis.

Bankininkas paliko mus sėdėti bare.

Teko pristabdyti savo veiklą ir laukti, kol sužinosime, kada vertybinių popierių biržoje bus pradėta prekiauti mūsų įmonės akcijomis. Šis netikrumas labai trukdė verslui ir kirtosi su Gajaus nusiteikimu. Visi mes atidžiai stebėjome, kas dedasi vertybinių popierių biržose. Balandžio mėnesį reikalai nė kiek nepagerėjo. Niujorko biržoje aukštųjų technologijų įmonių akcijų indeksas, anksčiau turėjęs tendenciją mažėti, dabar smigte smigo žemyn. Per vieną dieną, balandžio 14-ąją, jis nukrito dešimčia centų ir dabar buvo trisdešimt keturiais procentais žemesnis negu aukštutinė jo riba kovo mėnesį. Viena „Lastminute“ akcija dabar nekainavo nė dviejų svarų. O svarbiausia, jog nepraėjus nė mėnesiui profesionalūs investuotojai, anksčiau buvę didvyriai, dabar tapo visų neapykantos objektu. Negalėjome nė svajoti, kad tie, kurie nėrėsi iš kailio stengdamiesi supirkti kuo daugiau bendrovės „Lastminute“ akcijų, dabar puls pirkti mūsiškių.

Staiga B2C kategorijos interneto tinklalapiai tapo nemadingi; visi veržėsi pereiti į B2B kategoriją. B2C kategorijai priklausė verslas, nukreiptas tiesiogiai į vartotoją. B2B kategorijai — įmonės, aptarnaujančios kitus verslo subjektus. „Ninetyminutes“ priklausė B2C kategorijai.

Dar po savaitės, pirmadienį, „Bloomfield Weiss“ banko ekspertai patarė mums porai mėnesių, kol rinka atsigaus po patirto nuosmukio, atidėti akcijų emisiją. Nors, tiesą sakant, tai buvo patarimas, kurio buvome priversti paklausyti, nes neturėjome kitos išeities.

Ir tada mums iškilo rimta problema. Mes kūrėme toli siekiančius planus, bet jiems įgyvendinti trūko lėšų. Tiesa, Gajus su Ouvenu galėjo šiek tiek prisidėti. Pardavus jų tėvui priklausiusį nekilnojamąjį turtą, kiekvienam iš jų atiteko po milijoną svarų, ir su šiais pinigais jie galėjo elgtis kaip panorėję. Tačiau ir šių lėšų įmonei būtų pakakę neilgam: galų gale mes juk tikėjomės gauti ne du, o keturiasdešimt milijonų. Taigi mudu su Gajumi nuėjome pasikalbėti su Henriu.

Įžengusius į jo biurą Meifere Henris mus gana draugiškai sutiko, bet, nors jo lūpos šypsojosi, kaktoje buvo susimetusios nerimo raukšlelės, be to, jis nenustygo vietoje. O tai buvo blogas ženklas.

Henris kaip tik tarėsi su „Bloomfield Weiss“ banko atstovais, ar nevertėtų mūsų įmonės akcijų platinimo pradžios dar šiek tiek atidėti, ir puikiai žinojo, kad anksčiau ar vėliau būsime priversti iš kur nors gauti lėšų. Vis dėlto aš išsamiai jį supažindinau su finansine įmonės padėtimi ir papasakojau, kokį patarimą gavome iš „Bloomfield Weiss“ banko specialistų. Paskui parodžiau Henriui perspektyvinį ateinančio pusmečio įmonės planą, pagal kurį išlaidos buvo sumažintos iki tokios ribos, su kuria, mano priremtas prie sienos, sutiko ir Gajus. Kad kaip nors išgyventume per spalio mėnesį, mums reikėjo dešimties milijonų svarų, o tuomet — bent jau mes taip tikėjomės — bus imtos platinti ir mūsų įmonės akcijos.

Henris atidžiai klausėsi. Kai mudu su Gajumi baigėme, jis persibraukė pirštais per savo retėjančius plaukus ir tarė:

— Deja, turiu jums blogų naujienų. Mano atsakymas — ne.

— Ką?! — nesusilaikęs šūktelėjo Gajus.

— Turiu jums paaiškinti...

— Taip, paaiškinti iš tiesų reikėtų.

— Vakar čia vyko mūsų investicijų bendrovės posėdis, buvo aptariami pastaruoju metu vertybinių popierių biržose vykstantys pokyčiai. Mes manome, kad padėtis pasikeitė iš esmės. Įvyko lūžis. Kartais būna taip, kad kartą nesėkmingai investavusios bendrovės stačia galva puola finansuoti kitą projektą. Bet mes norime šito išvengti. Taigi visiems mūsų įmonės filialams duotas nurodymas tausoti turimas lėšas. Tai reiškia, kad daugiau pinigų iš mūsų negausite.

— Bet juk tai — visiškas absurdas! Jei daugiau mūsų nefinansuosite, įmonę ištiks bankrotas. O jei duosite lėšų, uždirbsite mažų mažiausiai šimtą milijonų.

— O jei vertybinių popierių birža artėjant rudeniui taip ir neatsigaus? Kas tada? Gal sukišime jums dar dešimtį milijonų?

Gajus susitvardė ir nusiramino.

— Mūsų įmonė, kaip mes ir sakėme, dirba gerai. Netgi geriau nei tikėjomės. Į Vokietijoje ir Prancūzijoje pradėjusias veikti mūsų svetaines plūsta žmonės. Nenustebčiau, jei pagal lankytojų skaičių vokiška futbolo svetainė aplenktų skirtą Didžiajai Britanijai. Lankytojų vis daugėja, praeitą mėnesį mūsų svetainėse apsilankė per keturis milijonus žmonių. Mažmeninė prekyba vis dar nuostolinga, bet mūsų firminių drabužių kolekcija labai populiari ir netgi duoda šiokį tokį pelną. Pakanka išeiti į bet kurio šalies miesto gatves ir tikrai pamatysi žmonių, vilkinčių sportinius marškinėlius ar medvilninius sportinius megztinius su užrašu „ninetyminutes.com“. Mes čia kuriame savo firminius drabužius, Henri. O garsiems prekių ženklams — tokiems, kurie šiandien verti šimtų milijonų svarų, — sukurti reikalingos lėšos.

— Žinau. Bet daugiau pinigų duoti negaliu. Tai — tvirta bendrovės nuostata, — Henris pažvelgė į mane. — Apgailestauju, Deividai. Aš viską suprantu. Patikėkite, bandžiau dėl jūsų kovoti. Bet aš dirbu ne vienas, o drauge su verslo partneriais ir turiu paklusti bendrai priimtam sprendimui. Daugiau nedalysime jokių pinigų.

— Leiskite man pasikalbėti su jūsų partneriais, — neatlyžo Gajus. — Aš juos perkalbėsiu.

— Nėra jokios prasmės, — atkirto Henris, ir jo balsas staiga tapo itin santūrus.

— Leiskite man pačiam jiems paskambinti.

Aš kilstelėjau ranką, bandydamas nuraminti Gajų. „Orchestros“ investicijų bendrovėje Henris buvo mūsų sąjungininkas. Lipdami jam per galvą tikrai nebūtume gavę to, ko norėjome.

— Tai ką gi dabar, tavo nuomone, turėtume daryti? — paklausiau jo.

Henris tik skėstelėjo rankomis.

— Na, ką aš galiu pasakyti? Pasaulis pasikeitė. Dabar lengvų pinigų tikėtis neverta. Sumažinkite išlaidas. Įšaldykite jums likusius grynuosius. Imkite dirbti pelningai.

— Bet tai reiškia, jog turime sustoti kaip įbesti kaip tik dabar, kai, galima sakyti, jau įsiveržėme į lyderio pozicijas, — įsiterpė Gajus. — Juk tai — lenktynės. Jei užgulsime stabdžio pedalą, pralaimėsime.

Susidūrėme su rimta problema ir kartu su Gajumi susėdome pagalvoti, kaip ją išspręsti. Šį kartą iš tiesų nebuvo kitos išeities, reikėjo sumažinti išlaidas. Tuojau pat nutraukti reklaminę kampaniją. Liautis samdžius naujus darbuotojus. Sustabdyti bevielio interneto technologijų įmonės Helsinkyje plėtrą. Ateičiai atidėti planus atidaryti mūsų įmonės biurus Barselonoje, Milane ir Stokholme. Ir pabandyti bent pristabdyti mažmeninės prekybos internetu traukinį, kuris vis labiau įsibėgėjo, kartu nusigabendamas ir pilnus vagonus grynųjų pinigų.

Viską pasakėme savo darbuotojams. Jiems jau buvo tekę patirti ne vieną sunkų išmėginimą, tad ir šį smūgį jie narsiai išlaikė. Darbą jie baigė septintą valandą vakaro ir susirinko „Smito“ bare „asketiškai pasisėdėti“.

Bet šį kartą Gajus atrodė kur kas labiau nusiminęs. Kovo mėnesį jis skrajojo kojomis žemės nesiekdamas. Jis matė, ką pasiekė „Lastminute“, ir nuoširdžiai tikėjo, kad jis galėtų viską padaryti dar geriau. Kiek jam buvo žinoma, „Ninetyminutes“ jau tuomet buvo geriausia futbolui skirta interneto svetainė. Labai greitai, vėliausiai — po kelių savaičių, šis faktas turėjo būti oficialiai pripažintas ir leisti mums uždirbti milžinišką pelną. Gajus atrodė įsitikinęs, jog taip ir bus. Jis jau galvojo, kur ir kaip tuos pinigus išleis. O dabar jis buvo priverstas ne tik atsisakyti šio savo nusistatymo, bet šimto aštuoniasdešimt laipsnių kampu pakeisti visą mąstymo kryptį: nuo plėtros pereiti prie produktyvumo, nuo investicijų į plėtrą prie išlaidų apribojimo, nuo siekio iškilti kuo aukščiau ir pasiekti žvaigždes danguje — prie elementaraus įmonės išlikimo. Jam tai buvo didžiulis nusivylimas.

Praėjus porai valandų po to, kai visi mūsų darbuotojai išėjo į „Smito“ barą, mudu su Gajumi užsukome į kitoje gatvės pusėje įsikūrusią „Jeruzalės“ užeigą išmesti po pintą alaus.

— Mes kaip nors ištempsime, — pasakiau. — Visada ištempdavome.

— Tikriausiai. Jei sumažinsime išlaidas tiek, kiek manai esant reikalinga, mes kaip nors išsikapstysime, — sutiko Gajus. — Bet kaip tik tai, galima sakyti, ir yra visų blogiausia.

— Apie ką tu čia?

Gajus tik gūžtelėjo pečiais ir tarė:

— Visada norėjau patirti arba svaiginamą sėkmę, arba įspūdingą žlugimą. O kapstytis tik tam, kad išliktum, šliaužti į priekį tol, kol pamažu užgesi, — blogesnės pabaigos neįsivaizduoju. Tai būtų lyg mirtis nuo tūkstančio bakstelėjimų.

— Turime pasistengti neiškristi iš žaidimo.

— Ak, liaukis, Deivai. Juk abu puikiai žinome, jog kai tik įmonė nustos plėtusis, viskas bus baigta. Konkurentai mus kaipmat aplenks. „Champion Starsat“ sukurs savo svetainę ir paliks mus vilktis uodegoje. Mes liksime tik viena iš daugelio tokio tipo įmonių.

Suvaldyti Gajaus optimizmą buvo nelengva. Bet jo pesimizmas buvo tiesiog nepakeliamas.

— Ką gali žinoti, — ramiai jam atsakiau, — gal kitiems irgi teks susiveržti diržus. Gal akcijų biržoje vėl pradės kilti kainos, ir „Bloomfield Weiss“ bankininkai vėl belsis į mūsų duris? Turi pasirūpinti, kad įmonė ir toliau dirbtų, Gajau.

— Tiesą sakant, nežinau, ar tikrai turėčiau kuo nors rūpintis. Judu su Ingrida puikiausiai susitvarkysite. Gal man reiktų pasitraukti?..

— Juk tai — absurdas!

— Kad ir ko imčiausi, viskas baigiasi štai šitaip... Iš pradžių viskas puikiai sekasi, bet paskui — tiesiog išslysta iš rankų. Kai studijavau, jie visi manė, kad esu velniškai geras ir perspektyvus aktorius. Atrodė, viskas gerai. Po poros metų tikrai turėjau pradėti gauti rimtų vaidmenų. Bet taip ir negavau. Užuot ko nors pasiekęs, vos galutinai savęs nesužlugdžiau.

— Bet juk čia — visai kas kita.

— Tikrai? — Gajus pervėrė mane nuožmiu žvilgsniu. — Įkurti „Ninetyminutes“ buvo nuostabi mintis. Iki šiol maniau, kad viską darau taip, kaip reikia. Man atrodė, jog išmanau, kaip daryti šitą verslą. Ir kas gi atsitiko? Staiga viskas ėmė ir sugriuvo. Kaip visada.

— Visos sėkmingai dirbančios įmonės savo veiklos pradžioje kartais turi sunkumų, — pasakiau aš.

— Bet ne tokių didelių.

— Taip, ir tokių didelių. O gal manai, kad tavo tėvas niekada nebuvo susidūręs su tokiais dideliais sunkumais, kokie dabar užgriuvo mus? Ar tau atrodo, kad jis nuleido rankas ir pasidavė?

— Nenoriu lyginti savęs su tėvu.

— O kodėl ne? Imk ir palygink.

Gajus nieko neatsakė.

— Žinai, jis irgi toli gražu nebuvo antžmogis, — toliau variau aš. — Jis buvo tiesiog protingas ir apsukrus verslininkas, prekiavęs nekilnojamuoju turtu. Tokių kaip jis — daugybė. Žinoma, tavo tėvas turėjo puikią uoslę. Bet, svarbiausiajam netrūko ryžto. Juk jis nemesdavo savo verslo kiekvieną kartą, kai smukdavo nekilnojamojo turto kainos, ar ne? Nes jeigu būtų taip elgęsis, tikrai nebūtų išgyvenęs.

— Gal jam sekėsi, ir tiek.

— Sakai, sekėsi? — paniekinamai prunkštelėjau. — Sėkmę žmogus kuria pats, savo rankomis.

— Ką gi, tuomet, ko gero, susikurti savosios aš tiesiog nesugebu, — pratarė Gajus ir įsistebeilijo į savo alaus bokalą.

O aš įsmeigiau akis į Gajų. Galų gale jis pakėlė akis ir pamėgino atremti mano žvilgsnį. Gajaus akys, paprastai tokios spindinčios ir įtaigios, dabar atrodė apimtos dvejonių ir nerimo.

— Nežinau, ką darysiu, jeigu „Ninetyminutes“ iš šitos duobės neišlips, — pratarė jis.

Ir staiga aš tai pamačiau; pamačiau nepaprastai trapią Gajaus asmenybės šerdį. Ji trumpai šmėsteldavo prieš akis ir anksčiau, per visus tuos metus, kai mudu buvome pažįstami. Nepaisant sėkmės, draugų, populiarumo, merginų, sporto pasiekimų ir pinigų, Gajus savimi nepasitikėjo. „Ninetyminutes“ įmonė buvo paskutinis jo bandymas paslėpti savo asmenybės šerdį po patikima apsaugine žieve. Metus, o gal ir šiek tiek ilgiau šis planas, atrodo, puikiai veikė, bet dabar viskas griuvo, ir Gajus vėl liko bejėgis, lengvai pažeidžiamas ir visiškai neapsaugotas.

Kad Gajus liktų gyvas, „Ninetyminutes“ turėjo dirbti sėkmingai.

Gajus žiūrėjo į mane. Jis žinojo, kad aš tai suprantu.

Vos grįžęs namo atsikimšau dar vieną butelį alaus ir klestelėjau į fotelį. Man prireikė milžiniškų pastangų nusipurtyti Gajaus nevilčiai ir neleisti, kad ji priliptų prie manęs.

Žvilgsnis užkliuvo už telefono aparato. Tą vakarą manęs laukė dar viena labai nemaloni užduotis. Tai buvo viena iš tų užduočių, kuri atidėliojama darosi vis sunkesnė, todėl nutariau atlikti ją tuojau pat. Paskambinau savo tėvams.

Laimei, ragelį pakėlė tėvas. Jis buvo nusiteikęs labai viltingai.

— Ar jau pasakei mamai? — paklausiau.

— Taip, pasakiau, — atsakė jis. — Tiesą sakant, ji pasijuto truputį įžeista. Tik nesuprantu kodėl. Jos supratimu, aš pernelyg drąsiai rizikavau. Ji sako, girdi, netgi jei viskas galų gale baigsis gerai, tai dar nereiškia, kad mes uždirbsime. Bet mes jai dar parodysime, ką?

— Gal ir ne, tėti.

— Kaip suprasti?

— Tikriausiai skaitei, kad akcijų platinimas atidėtas?

— Skaičiau. Bet juk tik kelioms savaitėms, ar ne? Laikraščiuose rašoma, jog tai — tik laikinas stabtelėjimas. Bet kuriuo metu vertybinių popierių biržoje vėl gali prasidėti kilimas.

— Ką gi, būtų gerai, jeigu jis nieko nelaukdamas ir prasidėtų, — pasakiau aš, — nes kol rinka neatsigaus, mūsų akcijos platinamos nebus.

— Šit kaip... — tarstelėjo tėvas ir mintyse apmetė galimus padarinius. — O ką tai reiškia „Ninetyminutes“ įmonei?

— Mums labai trūksta grynųjų pinigų, — paaiškinau jam. — Nemanau, kad mes bankrutuosime, — bent per artimiausius kelis mėnesius šito tikrai nebus, — bet tai reiškia, jog neturime lėšų verslui plėsti. Geriausiu atveju galime tik tūpčioti vietoje.

— Tavo mamai tokios naujienos nepatiks.

— Aišku, kad ne. Bet geriau viską jai pasakyk, tėti.

— Gal vis dėlto porą savaičių dar palauksiu. Juk niekada nežinai, kaip viskas gali pakrypti.

— Pasakyk jai, tėti.

— Na, gerai, — jo balsas staiga tapo duslus, persmelktas nusivylimo. — Ir — sėkmės tau.

32

Aš dirbau iki išnaktų, o Gajaus biure nebuvo. Gerai nė nežinojau — gal jis išėjo su kuo nors susitikti, o gal paspruko namo. Aš sėdėjau visą dėmesį sutelkęs į dialoginę duomenų apdorojimo lentelę ir bandžiau apskaičiuoti, kiek lėšų per vasarą reiks Eimei, kad ji galėtų tęsti mažmeninę prekybą internetu, tik staiga pajutau, jog kažkas mane stebi. Tai buvo Ingrida: ji sėdėjo Gajaus kėdėje ir žaidė su savo kaštoninių plaukų sruoga.

— Ar aš tau trukdau? — paklausė ji.

— Ne, — aš pažvelgiau į tiesiai man prieš akis pūpsančią krūvą popierių, kurie man reiškė ne vieną ir ne dvi papildomas valandas darbo, — darbo, kuris negalėjo būti atliktas biure, nes čia nuolat buvo justi sambrūzdis ir triukšmas. — Tai yra... — pridūriau, — trukdai, bet aš dėl to tik džiaugiuosi.

— Ar tu susinervinęs?

Aš šyptelėjau.

— Aišku. Susinervinęs. Apimtas streso. Ir pavargęs. Iš tiesų keista, bet kai atrodė, kad tuoj tuoj pradėsime platinti akcijas, visą šį sunkų darbą galėjau atlikti viena ranka, o dabar, kai tenka kovoti, kad išliktume, padaryti tą patį darbą atrodo kur kas sunkiau.

— Ką manai apie akcijų emisiją?

— Mūsų įmonės akcijomis biržoje bus prekiaujama jau šią vasarą, — atsakiau. — Bet tuos kelis mėnesius turime kaip nors išsilaikyti. „Bloomfield Weiss“ neabejoja, kad mes — perspektyvūs, o ir mūsų svetainė laikosi kuo puikiausiai.

Ingrida įsisiurbė į mane savo melsvomis akimis.

— Ar tu tikrai taip manai?

— Jau nė pats nežinau, ką iš tikrųjų manau, — atsidusęs prisipažinau. — Viskas gali pakrypti būtent taip, kaip sakiau. Arba staiga pasirodys, kad „Bloomfield Weiss“ banko specialistai suklydo ir mūsų akcijos niekada nebus pradėtos platinti. Netgi gali būti, jog daugiau iš niekur negausime nė penso investicijų. Gal jau rytoj čia vėl pasirodys „Champion Starsat“ bendrovė ir mus nupirks. Gal žlugs mūsų svetainė. Gal vėl užstrigs internetinės prekybos sistema. Gali netgi būti, kad staiga nustos suktis Žemė. Aš dirbu savo darbą ir stengiuosi neprognozuoti, kas bus rytoj. Tiesiog turime nepasiduoti ir tikėtis.

— Suprantu, ką turi omenyje, — tarė Ingrida, — bet Gajus atrodo susirūpinęs.

— Taip ir yra, — linktelėjau aš.

— Man atrodo, jis visai palūžo.

— Tu taip manai?

— O tu — ne? — ir Ingrida atidžiai mane nužvelgė.

— Taigi, ir man taip atrodo, — prisipažinau.

— Jeigu jis nesusiims, gali būti, kad viskas žlugs anksčiau, negu sulauksime galimybės imti platinti savo įmonės akcijas.

— Gal galėtum su juo apie tai pasikalbėti? — paklausiau.

— Nemanau. Mūsų santykiai toli gražu nėra tokie artimi.

Nesusilaikiau neišreiškęs savo nuostabos ir kilstelėjau antakius. Ingrida apsimetė nieko nepastebėjusi.

— O kaipgi tu? — dabar jau paklausiau aš. — Irgi susirūpinusi? Tu visada atrodai tokia šaunuolė ir visuomet taip tvirtai laikaisi...

— Tikrai? Deja, ne visada. Taip, man neramu. Žinoma, „Ninetyminutes“ įmonėje visada buvo daug nežinomybės ir neapibrėžtumo. Tiesą sakant, kai perėjau čia dirbti, kažko panašaus ir tikėjausi. Man, dirbusiai didelėje korporacijoje, kurioje ir darbai, ir biudžetas skrupulingai planuojami iš anksto, tai buvo milžiniškas pasikeitimas. Bet per pastaruosius devynis mėnesius pajutau, kad „Ninetyminutes“ veikla mane įtraukė. Jeigu mūsų įmonės akcijos bus pradėtos platinti vertybinių popierių biržoje, man priklausančių akcijų dalis bus verta trijų milijonų svarų. Tai — didžiulė suma. Tiesą sakant, kaip tik dėl to ir sutikau pereiti dirbti į „Ninetyminutes“. Labai apmaudu, kai tokia krūva pinigų, rodos, buvusi ranka pasiekiama, staiga nutolsta ir dingsta. Kitos tokios galimybės galiu ir nesulaukti.

— Jos gali nepasitaikyti nė vienam iš mūsų.

— Nenoriu tos galimybės prarasti, Deividai. Ypač dabar, kai esame taip arti tikslo, — Ingrida, matyt, pastebėjo mano veide nuostabą. — Kas yra? Atrodai, lyg žadą praradęs.

— Ak, atleisk. Tiesiog nemaniau, kad tau taip svarbu pinigai.

— O tau — nesvarbu? Gajui — nesvarbu?

— Na, taip, svarbu, — sutikau. — Bet kad Gajui ir man svarbu pinigai, kuriuos galėtume uždirbti, aš ir anksčiau žinojau. Bet tu, — bent jau man visada taip atrodė, — perėjai pas mus todėl, kad norėjai dirbti įdomesnį darbą. Maniau, apie pinigus nė negalvoji...

— Na, žinoma! Ir kodėl gi? Todėl, kad turiu turtingus tėvus, ar ne?

— Na... Tiesą sakant, taip, — patvirtinau aš.

— Turtingi tėvai visų problemų išspręsti negali. Jei netiki, paklausk Gajaus.

— Man rodos, dabar jau pradedu tai suprasti.

— Man šis darbas patinka, atvirai tau sakau. Tiesa ir tai, kad badas man tikrai negresia. Bet mano tėvas niekada man nedavė ir nesirengia duoti nieko, nebent kišenpinigių. Galų gale jis ir neprivalo to daryti. Aš iš jo šito ir nesitikiu. Turėjau praminti savo taką, rasti savo vietą pasaulyje, ir šiandien didžiuojuosi, kad man tai puikiai pavyko. Kol kas man sekėsi. Leidybos verslo pasaulyje turiu gerą vardą. Ir galėjau įsidarbinti bet kurio, kad ir paties geriausio Jungtinėje Karalystėje leidžiamo žurnalo redakcijoje, jei tik būčiau panorėjusi. Ten geras atlyginimas ir perspektyvos puikios. Moteris žurnalų leidyboje gali tikrai nemažai pasiekti. Bet... turtinga moteris vis dėlto galėtų pasiekti dar daugiau.

— Tai ką veiksi, kai išsunksi „Ninetyminutes“ ir susišluosi savo tris milijonus svarų? Nusipirksi namą Pietų Prancūzijoje ir pasitrauksi iš aktyvios veiklos?

— Jokiu būdu. „Ninetyminutes“ įmonėje dirbsiu tol, kol reikės. O paskui tikriausiai imsiu leisti savo žurnalą. Arba įkursiu interneto svetainę. Bet šiam projektui įgyvendinti naudosiuosi tik savo, o ne svetimomis lėšomis.

Žinoma, toks planas buvo protingas. Niekada nepagalvojau, kad Ingrida taip rimtai žiūri į gyvenimą, tačiau, kita vertus, kodėl ji neturėtų trokšti savo milijonų taip pat karštai, kaip jų troškome mudu su Gajumi? O priežastys, dėl kurių ji šito norėjo, buvo gerokai konkretesnės ir žemiškesnės už mudviejų su Gajumi. Ingridai perėjimas dirbti į „Ninetyminutes“ buvo nors ir rizikingas, bet racionalus ir sąmoningai pasirinktas karjeros posūkis, kelias, kuriuo ji apsisprendė eiti. Ingrida žinojo, kas ji. O mudu su Gajumi vis dar stengėmės tai išsiaiškinti.

— Tikėkimės, kad tau dar pasitaikys gera galimybė ir tu ja pasinaudosi, — pasakiau. — O kol kas turime nepraskysti ir melstis, kad reikalai pagerėtų.

Praėjo pirmoji savaitė, kai gyvenome pagal griežtą taupymo programą. Gerokai apkarpėme įmonės biudžetą, iš anksto davėme atitinkamus nurodymus kitose šalyse veikiančių padalinių vadovams ir kaip įmanydami raminome Eimę. Didžioji dalis šitų darbų teko man. Gajus, atrodo, visai prarado entuziazmą. Jo energija visiškai išseko ir pasiekė kritinę ribą. Biure Gajus pasirodydavo kasdien, bet iš jo nebuvo jokios naudos. Negana to, jį apėmusi apatija ėmė neigiamai veikti ir kitus darbuotojus. Visi mes buvome pripratę matyti jį pasitikintį savimi ir girdėti jo raginimus imtis iš pažiūros neįgyvendinamų uždavinių. Dabar, be Gajaus palaikymo, mums visiems atrodė, jog į kalną kopiame kur kas lėčiau nei pirma.

Tiesą sakant, mane tai labai erzino. Dabar tikrai nebuvo laikas pasiduoti. Neketinau atsigulti ant menčių ir, pykdamas ant viso pasaulio, pasirengti mirčiai. Šiam verslui buvau paaukojęs vienus savo gyvenimo metus, investavęs į jį penkiasdešimt tūkstančių savo turėtų svarų ir visas tėvo senatvei atidėtas santaupas, tad neketinau taip lengvai pasiduoti. Kaip įmanydamas stengiausi Gajaus spinduliuotą energiją pakeisti savąja. Suprantama, tai nebuvo visiškai tas pats, tačiau bendradarbiai mane suprato ir palaikė.

Ir štai dar po savaitės, antradienį, man paskambino Henris.

— Kaip laikaisi, Henri? — žvaliai paklausiau.

Skirtingai nei Gajus, dėl „Orchestros“ atsisakymo mus finansuoti aš Henrio nekaltinau ir asmeniškai ant jo nepykau. Jis papasakojo, kad susitikęs su savo verslo partneriais stengėsi už mus kovoti, ir aš juo tikėjau. Be to, šį vyruką aš vis dar mėgau.

— Noriu tau kai ką pasakyti, — pradėjo Henris, bet jo balsas man pasirodė kažkoks ledinis ir oficialus, taip kalbančio dar niekada nebuvau jo girdėjęs.

— Ir ką gi?

— Pirma, „Orchestra Ventures“ yra pasirengusi investuoti į jūsų įmonę dar dešimt milijonų svarų. Terminus dar reiks suderinti.

— Puikios naujienos, — atsakiau vis dėlto stengdamasis neparodyti savo džiaugsmo.

Mane glumino Henrio tonas, kuris nebuvo toks, kokiu paprastai pranešamos geros naujienos.

Bet jis nekreipė į mano žodžius dėmesio ir kalbėjo toliau:

— Antra, nuo šiandien už visas „Orchestros“ investicijas į „ninetyminutes.com“ yra atsakinga Klerė Dagias. Netrukus ji su jumis susisieks. Be to, aš išeinu iš jūsų valdybos, o mano vietą užims ji.

— Ar mums taip ir nebus suteiktas žodis? — paklausiau. — Mums tavęs trūks.

— Ne, jūsų nuomonė čia nesvarbi, — atkirto Henris. — Ir trečia. Rytoj aš su šeima dviem savaitėms išvykstu atostogauti.

— Šit kaip... — norėjau jam palinkėti laimingos kelionės, bet, kiek galėjau spręsti iš intonacijos, tai nebuvo žodžiai, kuriuos jis dabar norėjo išgirsti. Taip ir nesupratau, kodėl Henris apskritai pasakoja man tokius dalykus. Todėl tik paklausiau: — Kodėl taip staiga apsigalvojai?

— Negi nežinai? — neslėpdamas sarkazmo mestelėjo Henris.

— Ne, — atsakiau, bet kažkur giliai širdyje sukirbėjo įtarimas. — Nežinau.

Henris atsiduso ir tarė:

— Tikiuosi, kad nežinai. Pasikalbėk su savo verslo partneriu. Jis tau viską paaiškins. O jei nori sužinoti ką nors daugiau, kreipkis į Klerę.

Aš padėjau telefono ragelį. Ar tai buvo geros naujienos? Šiaip jau turėtų būti nepaprastai geros. Tiesiog... mane persekiojo kažkoks keistas jausmas. Tik tiek.

Pažvelgiau į kitą mano darbo stalo pusę, kur sėdėjo Gajus ir skaitė naujausias mūsų svetainėje paskelbtas naujienas.

— Henris skambino, — pratariau.

— Tikrai?

— „Orchestra“ ketina investuoti dar dešimt milijonų.

Gajus, nors ir sėdėdamas ant kėdės, akimirksniu išsitiesė, o jo veidas nušvito:

— Tikrai? Ar tu nejuokauji?

— Ne, aš rimtai. Bet jis išeina iš valdybos. Jo vietą užims Klerė Dagias.

— Kol įmonės banko sąskaitoje yra dešimt milijonų, man visai nerūpi, kas atstovaus jiems valdyboje, — pareiškė Gajus ir iš džiaugsmo garsiai šūktelėjo. — Ei, bičiuliai, mes imsimės verslo!

Visi kaipmat susibūrė aplink jį. Gajus pranešė jiems naujienas. Žmonėms grįžtant į savo darbo vietas, Gajus pastebėjo mano veido išraišką ir neištvėrė neįgėlęs:

— Kas yra? Ar kremtiesi, kad negalėsi dar labiau apkarpyti išlaidų?

— Net nežinau. Man rodos, čia kažkas ne taip. Henris kalbėjo labai šaltai ir santūriai. Nekantraudamas kuo greičiau numesti ragelį. Ir kodėl toliau tvarkyti reikalus su mumis jis patikėjo Klerei Dagias?

— Nežinau, — atšovė Gajus. — Jis tavo draugas, o ne mano.

— Jis man taip ir nepasakė, kodėl staiga pakeitė savo nuomonę. Tik užsiminė, kad tu viską paaiškinsi.

— Jis apsigalvojo, nes pagaliau suprato, koks tai milžiniškas ir puikus verslas, — tarė Gajus. — Tiesa, galėjo susiprasti ir anksčiau.

— Beveik gali pamanyti, kad jis taip pasielgė kažkieno spaudžiamas. O gal kas nors ėmė grasinti visai jų bendrovei? Ar tu apie tai ką nors žinai?

— Ne, Deivai, nieko aš nežinau ir nesuprantu, apie ką tu čia šneki. Kaip aš galėčiau „prispausti“ „Orchestrą“? Nagi, aukščiau galvą! Mes vėl turime grynųjų. Dabar vėl galėsime dirbti iš peties.

Bet kai Gajus pakilo iš savo darbo vietos ir nuėjo atgaivinti kiek prigesusios darbuotojų dvasios, aš pats paskambinau Henriui.

— Henri, aš nieko nesuprantu. Kas čia vyksta?

Ragelyje išgirdau sunkų Henrio atodūsį.

— Ar kalbėjaisi su Gajumi? — pasiteiravo jis.

— Kalbėjau. Bet jis tvirtina nieko nežinantis. Be to, patarė man nesukti dėl to galvos.

— Ir jis tikriausiai teisus.

— Gal susitikime kur nors ramioje vietoje, ko nors išgertume. Tik tu ir aš. Galėtum man papasakoti, kas čia dedasi.

— Klausyk, ką sako Gajus. Nieko čia nevyksta. Be to, aš nenoriu gerti nei su tavimi, nei su kuriuo nors kitu „Ninetyminutes“ darbuotoju. Rytoj rytą išvykstu atostogų ir tikiuosi, jog kai grįšiu, neturėsiu su jumis jokių reikalų.

Mes nukėlėme pėdą nuo stabdžio ir paspaudėme greičio pedalą. Kaip reikiant paspaudėme. Ir vis dėlto aš tebeturėjau šiokių tokių nuogąstavimų: kas bus, jeigu atėjus vasarai vis dar negalėsime platinti savo įmonės akcijų? Tuomet mums vėl ims stigti lėšų. Atskleidžiau šias savo abejones Gajui. Jo atsakymą nebuvo sunku nuspėti iš anksto. Girdi, jei neveiksime greitai, nenueisime ten, kur norėjome atsidurti. Jei dėl to teks surizikuoti, ką gi — rizikuosime. Ir aš žinojau, kad Gajus teisus.

Kai vadovauji ką tik įkurtai interneto bendrovei, visuomet turi žiūrėti į priekį. Viskas taip greitai bėga ir sukasi, jog nelieka laiko žvalgytis per petį atgal, apmąstyti padarytų klaidų ar gailėtis dėl praleistų progų. Jei padarai klaidą, čia pat pasistengi bent kiek ją ištaisyti ir eini prie kito reikalo. Bent jau „Ninetyminutes“ įmonėje viskas vyko kaip tik šitaip.

Bet vis dėlto aš vis galvojau. Galvojau apie tai, kaip mums buvo paranku, kad Tonis Džourdanas žuvo ne anksčiau ir ne vėliau, o būtent tą vakarą. Ir kaip mums pasisekė, kad Henris staiga pakeitė savo nuomonę ir vėl nutarė investuoti į mūsų įmonę. Galų gale mąsčiau ir apie tai, kaip plačiai mums nusišypsojo laimė, kad pagrindinio mūsų konkurento svetainė patyrė paslaptingo kompiuterinio viruso ataką.

Ir vis dėlto visa tai mums buvo pernelyg paranku.

Kažkas nėrėsi iš kailio, kad „Ninetyminutes“ gyvuotų ir klestėtų. Šiam vaidmeniui mačiau tik vieną tinkamą kandidatą. Ouveną.

Reikia pripažinti, jog paaiškinti, kaip jis galėjo nužudyti Tonį, buvo sunku. Bet netgi Ouvenui pasitraukus iš „Ninetyminutes“ nesunkiai galėjau įsivaizduoti jį darantį viską, kas įmanoma, kad bendrovė nežlugtų, jeigu ne dėl jam priklausančios vis dar gana ženklios „Ninetyminutes“ akcijų dalies, tai greičiausiai dėl savo brolio.

Gal Henris ir nenorėjo su manimi šnekėtis, bet aš vis tiek ketinau priremti jį prie sienos ir pasikalbėti.

Žinojau, kad jis išvažiavo atostogų, tad paskambinau jo sekretorei ir, paaiškinęs, jog turiu skubiai pristatyti jam tam tikrus dokumentus, paprašiau duoti man jo adresą. Bet ji neužkibo ir primygtinai pasiūlė atsiųsti popierius jai, o ji esą persiusianti juos Henriui. Supratau, kad Henris buvo jai liepęs neišduoti, kur jis atostogauja.

Kai per Pirmąjį antradienį — jaunų verslininkų ir investuotojų susitikimą — buvau Henrį sutikęs, jis man užsiminė ketinąs pirkti namą Glosteršyre. Gal jis išvažiavo būtent ten? Bet kaip išsiaiškinti tikslų adresą?

Paskambinau Fijonai Hartington, moteriai, su kuria mes abu kartu studijavome ir kuri vis dar tebedirbo senojoje buhalterių bendrovėje. Juodu su Henriu turėjo daug bendrų pažįstamų ir, galima sakyti, sukosi maždaug toje pačioje draugijoje. Spėjau, kad nedaug kas pasikeitė. Paaiškinau jai, jog savaitgalį kaip tik važiuosiu per Glosteršyrą, tad, pamaniau, trumpam užsuksiu ir pas Henrį. O paskui paklausiau, gal ji kartais žinanti jo adresą?

Ji žinojo.

Henris buvo įsikūręs prie Severno upės kranto, toje pusėje, kur kelias vedė į Ledberį. Tai buvo aptriušęs pačiame gyvenvietės pakraštyje dunksantis namas. Lėtai pravažiuodamas pro šalį pastebėjau kieme stovintį „Land Rover Discovery“ markės automobilį. Kaip tik tokio Henriui ir reikėjo, kad galėtų saugiai vežioti savo vaikus po pietinės Londono dalies džiungles. Pavažiavęs dar kelis jardus siaura gatvele apsisukau ir pagaliau, jausdamasis kaip tikras įsibrovėlis, įsukau į Henrio kiemą. Pastebėjau, kad „Land Roverio“ užpakalis gerokai įlenktas.

Staiga tarsi iš niekur išdygo šviesiaplaukis gal dvejų metukų berniukas, bet iškart apsisuko ir nukumėjo už namo šaukdamas: „Tėėėti!“ Dar po akimirkos išvydau Henrį, vilkintį džinsus ir senus languotus marškinius. Jis buvo purvinas ir apsipylęs prakaitu, — matyt, kaip tik darbavosi sode. Bet pamatęs mane jis, atrodo, visai neapsidžiaugė.

— Sveikas, Henri, — neprarasdamas optimizmo pasisveikinau aš.

— Po velnių, ką tu čia veiki?

— Noriu su tavimi pasikalbėti.

— O aš visai nenoriu, todėl geriau nešdinkis, — jis nervingai pažvelgė sau per petį ten, kur ką tik nubėgo jo sūnus.

Įtariau, kad jis nenori aiškinti savo žmonai, kas aš toks ir ką čia veikiu.

— Gal pasivaikščiokime, Henri?

— Ne. Jau sakiau: nešdinkis sau.

— Henri... Nuvažiavau šimtą penkiasdešimt mylių, kad tave pamatyčiau. Neketinu dabar apsisukti ant kulno ir išeiti. Pasikalbėkime. O tada aš išvažiuosiu.

— Juk padariau viską, ko prašei.

— Aš nieko tavęs neprašiau, — atsiliepiau aš. — Juk žinai. Tai padarė kažkas kitas. Aš noriu išsiaiškinti, kas tave prispaudė ir ko reikalavo.

Henris atidžiai mane nužvelgė, dar kartą žvilgtelėjo sau per petį ir tarė:

— Na, gerai. Galime trumpai šnektelti.

Jis išsivedė mane iš kiemo į gatvelę, ir, nuėję kelis jardus, mes perlipome per sankasą ir atsidūrėme lauke. Paskui ėmėme žingsniuoti skersai pievą, kurioje ganėsi avys, nedidukės kalvos papėdės link. Eiti per pievą buvo gana sunku, be to, kaitino pavasario saulė, todėl netrukus aš sušilau. Čia tvyrojo tyla, kurią trikdė tik kartais nuvilnijanti paukščio giesmė, o kai ėmėme kopti į kalvą, — ir sunkus Henrio šnopavimas.

— Tai prasidėjo praėjus porai dienų po to, kai pasakiau judviem su Gajumi, kad „Orchestra“ į „Ninetyminutes“ įmonę daugiau neinvestuos. Mano žmona kartu su vaikais automobiliu iš prekybos centro važiavo namo. Grįžusi pirmiausia išleido vaikus, ir jie nubėgo prie laukujų namo durų. Ant pirmojo laiptelio jie rado užmuštą rausvai gelsvą mano dukters katytę. Jai... buvo nukirsta galva ir galūnės. Vaikai iš siaubo ėmė klykti. Mano žmonai teko išnešti lavonėlį ir nuraminti vaikus. Paskui ji paskambino man į darbą, ir aš patariau jai kreiptis į policiją. Ji taip ir padarė. Atvykę pareigūnai apklausė mano žmoną ir surašė protokolą. Atrodo, kad toks atsitikimas policijai buvo naujiena: daugiau panašių vandalizmo atvejų rajone, kuriame mes gyvename, nebuvo pasitaikę.

Kaip pats gali įsivaizduoti, mes visi jautėmės labai prislėgti. O rytojaus rytą, mano žmonai kažkur vežant vaikus, į mūsų automobilio užpakalį rėžėsi didelis furgonas. Mano žmona kaip tik buvo sustojusi „T“ formos sankryžoje, o po smūgio jos automobilis išlėkė į gatvę tiesiai priešais važiuojančių mašinų srautą. Laimei, susidūrimo pavyko išvengti, bet nedaug trūko, ir būtų įvykusi tragedija. Jie galėjo žūti. Visi trys.

Henrio lūpos buvo kietai sučiauptos, šiek tiek iškreiptos niūraus šypsnio. Dabar jis žingsniavo greičiau, ir man buvo sunku išlaikyti jo primestą tempą.

— O kas nutiko furgonui?

— Jis tiesiog apsisuko ir dingo už posūkio.

— Ar tavo žmona matė, kas jį vairavo?

— Ji tą žmogų matė tik per užpakalinio vaizdo veidrodėlį. Ir tvirtina, kad furgoną vairavo vyras. Gana stambaus sudėjimo vyras. Bet jo veido mano žmona, galima sakyti, nematė.

— Bet ar jis buvo jaunas, ar senas? Tamsiaplaukis ar šviesiaplaukis?

— Ji nematė. Ji buvo visiškai palūžusi. Anksčiau ištrūkęs iš darbo grįžau namo ir stengiausi ją nuraminti. O paskui, jau kitą rytą, ant kilimėlio prie durų radau paprastą voką, ant kurio buvo užrašytas mano vardas. Atplėšiau jį ir radau raštelį. Žinutė buvo lakoniška: „Duok jiems pinigų. Ir kad jokios policijos“.

— Ar tie žodžiai buvo parašyti ranka?

— Ne, jie buvo išspausdinti standartiniu kompiuteriniu šriftu. Pasiėmiau tą laišką į darbą ir apmąsčiau, kaip turiu elgtis. Bet, atrodo, neturėjau kitos išeities. Buvau įsitikinęs, jog kalbama apie „Ninetyminutes“. Kad ir kas tai parašė, supratau, kad jie nejuokauja, nes prieš parą vos nenužudė mano šeimos. Be to, prisiminiau ir tai, koks likimas ištiko Tonį Džourdaną. Supratau, kad turiu apie laišką pranešti savo partneriams „Orchestroje“ ir policijai, bet tuomet mano šeimai būtų iškilusi dar didesnė grėsmė, o šito aš nenorėjau. Galų gale, juk tai „Orchestros“ lėšos, ne mano. Be to, juk tai — tik darbas; geras darbas, bet juk galėjau susirasti ir kitą. O kur aš būčiau radęs kitą šeimą?

— Dieve mano, — pratariau, — Henri, prisiekiu, aš nieko apie tai nežinojau.

Jis dėbtelėjo į mane ir pasakė:

— Aš tavimi tikiu. Bet nusprendžiau, kad daugiau su „Ninetyminutes“ neturėsiu jokių reikalų. Su tavimi — taip pat. Taip man atrodė saugiau.

— O kaip tau pavyko įtikinti „Orchestrą“, kad vėl investuotų?

— Buvo nelengva. Turėjau griebtis pačių niekšiškiausių gudrybių, kad jie sutiktų pakloti ant stalo pinigus. O kai jie tai padarė, pasakiau, kad noriu pasitraukti iš įmonės valdybos. Jie nesuprato, kodėl taip elgiuosi. Bet man pasisekė, nes mes kaip tik ieškojome geros bendrovės, kurią galėtų kuruoti Klerė Dagias. Ji — labai ambicinga moteris, be to, gerokai reiklesnė už mane. Ji rengė dokumentaciją, kai pirmą kartą investavome į „Ninetyminutes“, ir aš žinojau, kad jai šis sandoris patinka, tad tikėjausi, jog per daug neplepės. Bet, patikėk, visai nesididžiuoju tuo, ką padariau.

— Suprantu.

— Jei mes prarasime investuotas lėšas, o aš beveik neabejoju, kad taip ir atsitiks, pakelti šį smūgį man bus labai sunku. Vaikinai iš „Orchestra Ventures“ man yra padarę daug gero. Atsiradusi dešimties milijonų svarų skylė labai apsunkins jų verslą. Bet aš neturėjau kitos išeities. Argi ne?

Mes pūškuodami kopėme į kalvą, ir Henris įdėmiai pažvelgė man į veidą. Tai nebuvo retorinis klausimas. Henris pats vienas priėmė labai keblų sprendimą, ir dabar jam reikėjo patvirtinimo, kad pasielgė teisingai.

O ką aš juo dėtas būčiau daręs, jei turėčiau žmoną ir vaikų? Nežinau. Bet šito jam pasakyti negalėjau.

— Ne, Henri. Tu neturėjai iš ko rinktis.

Mes sustojome kalvos šlaite ir pažvelgėme į gyvenvietę, už kurios tolumoje buvo matyti Molvemo kalvos. Čia buvo graži vieta. Atrodė, kad „Ninetyminutes“ ir su ja susiję rūpesčiai liko kažkur toli, už daug mylių.

— Na, štai, dabar tu viską žinai, — pasakė Henris. — Ir ką dabar ketini daryti?

— Pasistengsiu kaip nors sustabdyti šitą velnio ratą, — ryžtingai atsakiau.

Henris nepatikliai į mane pažvelgė ir tarė:

— Sėkmės. Tik labai prašau, niekam neprasižiok, kad aš tau viską papasakojau. Ir, kad ir ko imtumeis, neįveik policijos. Aš jiems paaukojau kitiems žmonėms priklausančius dešimt milijonų svarų, kad tik jie paliktų ramybėje mano šeimą. Todėl malonėk neužtraukti jai ant galvos naujo pavojaus.

— Neužtrauksiu, — nuoširdžiai pažadėjau aš.

Grįždamas į Londoną putojau pykčiu. Nė kiek neabejojau, kad dėl visko, kas čia įvyko, yra atsakingas Ouvenas. Bet... ir pats jaučiausi netiesiogiai prisidėjęs prie nusikaltimo. Mat „Ninetyminutes“ nebankrutavo tik todėl, kad Ouvenas mirtinai įbaugino garbingo žmogaus šeimą. Jei „Ninetyminutes“ atsities ir suklestės, aš žinosiu, jog tikslą padėjo pasiekti ne visų mūsų sunkus darbas, bet Ouveno žiaurumas. Pažadėjau Henriui, kad padarysiu tam galą, ir buvau pasiryžęs savo tikslą pasiekti.

Tik, žinoma, kol kas dar nebuvau išsiaiškinęs, ar Gajus ką nors žino apie Ouveno darbus.

Nuvažiavau tiesiai į Kamdeną, pas Ouveną į namus. Sustojęs prie lauko durų susiradau lentelę su Ouveno pavarde — pasirodo, jo butas buvo antrame aukšte — ir paspaudžiau skambutį. Niekas neatsiliepė. Pažvelgiau aukštyn. Jo bute užuolaidos buvo užtrauktos. Gal jo nebuvo namie? Bet apsižvalgęs atpažinau toje pačioje gatvėje netoli namo stovintį jo juodą japonišką visureigį. Gal jis išvykęs į užsienį?

Visą likusį savaitgalį įtemptai mąsčiau.

Pirmadienio rytą, nutaikęs progą, kai biure buvo gana ramu, nutariau ja pasinaudoti ir pasišnekėti su Gajumi.

— Ar pastaruoju metu dažnai mataisi su Ouvenu?

— Ne per dažniausiai, — atsakė Gajus. — Jis išvažiavo į Prancūziją.

— į Prancūziją?

— Aha. Jis gyvena „Les Sarrasins“ viloje. Kadangi Sabina grįžo į Vokietiją, Ouvenas pareiškė, kad truputį pasirūpins tuo namu. Gali būti, kad vilą parduosime, bet galutinai dar nenuspręsta.

— Tai jis dabar „Les Sarrasins“ viloje?

— Taip, — linktelėjo Gajus, bet jo veidu nuslinko įtarimo šešėlis. — O kodėl klausi?

— Man niekaip nesiseka to Ouveno perprasti, — pasakiau purtydamas galvą, tarsi tuo, kuo gyvena ir ką galvoja Ouvenas, domėčiausi vien iš smalsumo.

Taip taręs, palinkau prie savo darbo stalo, apkrauto įvairiausiais popieriais, bet Gajus įbedė į mane skvarbų žvilgsnį ir minutėlę mane stebėjo.

— Atstok nuo jo, Deivai, — pagaliau paliepė jis. — Palik jį ramybėje.

33

Kitą dieną pagal planą turėjau būti Miunchene. Bet, užuot išvykęs ten, nuvažiavau į Lutono oro uostą ir paskutinę minutę įsėdau į pigių skrydžių bendrovės lėktuvą, skrendantį į Nicą. Atvykęs oro uoste išsinuomojau automobilį ir, pervažiavęs miestą, pasukau pajūriu besidriekiančiu ir į Monte Karlą vedančiu keliu, šone palikdamas „Les Sarrasins“ vilą. Mat prieš kalbėdamasis su Ouvenu turėjau kai ką išsiaiškinti.

Pastačiau automobilį stovėjimo aikštelėje, kuri atrodė esanti ne kas kita, o kalvoje išraustas urvas, ir pėsčias patraukiau įkalnėn kylančiomis Monte Karlo gatvėmis, kol pagaliau priėjau Patriko Hoilo kontorą. Ji buvo įsikūrusi pastate, grūste prisigrūdusiame teisines, buhalterinės apskaitos ir investicijų paslaugas teikiančių bendrovių. Hoilo biuras buvo penktame aukšte. Išėjusį iš lifto mane pasitiko ant grindų patiesti stori kilimai, šviesios spalvos mediena iškaltos sienos ir privalomas tokios kontoros atributas — jauna sekretorė nuostabaus grožio juosmenį siekiančiais plaukais ir ereliška nosimi. Iš anksto susitaręs dėl vizito nebuvau, ir ji suraukė lūpas taip parodydama savo nepritarimą, bet kai tik pranešė savo viršininkui, kas aš toks, tuojau pat buvau palydėtas į Hoilo kabinetą.

Tai buvo didelė erdvi patalpa, jos langai išėjo į uostą, o pro juos vidun plūdo vaiski Viduržemio jūros kraštams būdinga šviesa. Pats Hoilas buvo įsitaisęs oda aptrauktame sukamajame krėsle prie didelio masyvaus rašomojo stalo. Apsižvalgęs po jo kabinetą supratau, kad viskas čia įspūdingų matmenų, tarsi būtų pagaminta pagal specialų užsakymą, kad derėtų su šio kabineto šeimininko kūno apimtimi.

Hoilas pakvietė mane prisėsti prie savo rašomojo stalo.

— Prisipažinsiu, mane stebina, kad jūs — čia, — tarė jis. — Negaliu įsivaizduoti, kad „Ninetyminutes“ įmonė turėtų kokių nors reikalų Monake. O gal atvažiavote pastatyti visas bendrovei likusias santaupas ant raudonojo laukelio ir išbandyti laimę lošdamas ruletę?

— Na, ne visai, — numykiau aš.

— Kodėl, verslininkai šį būdą daug kartų yra išbandę anksčiau už jus, — toliau dėstė jis. — Kartais atrodo, kad tai — vienintelė išeitis. Bet pati logika — klaidinga. Tiesa, tikimybė padvigubinti savo turimą sumą arba ją prarasti, tikrai yra apylygė. Bet psichologijos dėsnis skelbia, jog viltį praradę žmonės lošia tol, kol lieka tuščiomis rankomis.

— Ką gi, aš čia atvažiavau ne lošti. Ketinau susitikti su Ouvenu.

— Tikrai? — Hoilas nustebęs kilstelėjo antakius.

— Kaip suprantu, jis dabar gyvena „Les Sarrasins“ viloje?

Hoilas šito nepatvirtino, tik paklausė:

— Ir jūs pamanėte, kad pakeliui užsuksite aplankyti manęs?

— Taip.

— Kurių galų?

— „Ninetyminutes“ įmonei dar porą kartų labai jau įtartinai pasisekė. Panašiai kaip žuvus Toniui Džourdanui.

— Ką turite omenyje?

— į mūsų pagrindinių konkurentų svetainę įsibrovė kompiuterinis virusas. O kai mūsų finansinis rėmėjas atsisakė duoti mums daugiau pinigų, kažkas ėmė terorizuoti ir bauginti jo šeimą, kad jis apsigalvotų.

— Suprantu, — tarė Hoilas. — Ir todėl nusprendėte pasimatyti su Ouvenu? Manote, kad jis į tai įsivėlęs?

— Taip. Įrodymų neturiu, bet neabejoju, kad tai jo darbas. Tik iki šiol vis dar nežinau, kas nužudė Tonį.

— Policija irgi.

— Žinau. Jie netgi liovėsi toliau tyrę bylą. Patikrinau, kur tuo metu buvo Ouvenas ir Gajus. Jie abu turi tvirtą alibi. Ir vis dėlto niekaip negaliu atsikratyti minties, jog Tonį nužudė Ouvenas.

Laukiau, kad Hoilas į šiuos mano žodžius kaip nors sureaguos. Bet jokios reakcijos nebuvo.

— Ką jūs apie tai manote?

— Manau, kad kalbame apie mano kliento sūnų.

— Kuris gali būti to paties jūsų kliento žudikas.

Hoilas tik gūžtelėjo savo masyviais pečiais. Po paskutinio mūsų pokalbio Čanserio gatvėje belaukiant taksi tikėjausi, kad jis man bus geranoriškesnis. Ir vis dėlto lauk jis manęs neišgrūdo. Man susidarė įspūdis, kad Hoilui smalsu, ką man pavyko išsiaiškinti.

— Nesitikėjau, kad galėsite man padėti aiškintis Tonio mirties aplinkybes, — pasakiau jam. — Bet norėjau jūsų šio to paklausti apie sodininką.

— Juk sakiau jums, kad su tuo reikalu aš neturiu nieko bendra, — susierzino Hoilas.

— Žinau, — pratariau ir trumpai nutilau.

Už lango buvo matyti žemai virš kruizinio laivo, kuris kaip tik manevravo, norėdamas įplaukti į laivų prigrūstą uostą, skrendantis sraigtasparnis.

— Ar žinote, kad Dominyką nužudė Ouvenas?

Hoilo antakiai akimirksniu pakilo aukštyn, o mėsingas apatinis žandikaulis atkaro.

— Ouvenas? — jis sučiaupė lūpas ir trumpą minutėlę įtemptai mąstė. — O aš maniau, kad tai galėjo padaryti Gajus.

Pagaliau jis surizikavo ir pareiškė savo nuomonę.

— Ne, tai buvo Ouvenas, — ir aš pasakiau Hoilui, ką tą lemtingą vakarą man papasakojo Gajus. Hoilas atidžiai klausėsi. — Be to, turiu pagrindą manyti, kad Ouvenas galėjo nužudyti ir sodininką Abdulatifą. Maždaug tuo pačiu metu, kai buvo rastas lavonas, Ouvenas buvo atvažiavęs į Prancūziją aplankyti Tonio. Ar pamenate kalbėjęsis su Ouvenu apie Abdulatifą?

Storulis teisininkas akimirką dvejojo.

— Nagi, pone Hoilai! Juk mes abu priklausome vienai stovyklai. Abu norime išsiaiškinti, kas nužudė Tonį Džourdaną. Nuojauta man sako, jog tai, kas nutiko sodininkui ir Dominykai, turi kažkokią sąsają ir su Tonio mirtimi.

Hoilas apmąstė mano žodžius. Pagaliau jis prabilo:

— Taip, pamenu, kad kalbėjausi su Ouvenu. Jis atėjo į biurą su manimi susitikti. Atnešė dalį Abdulatifo reikalaujamų pinigų.

— Ar davėte jam Abdulatifo adresą?

— Aš jo neturėjau.

— Ar apie Abdulatifą Ouvenui ką nors pasakojote?

— Nemanau. Bet susitikti su Abdulatifu ir sumokėti jam ketinau Ouvenui dar tebebūnant Prancūzijoje. Jis tai žinojo, galų gale dėl to ir atvežė man pinigus.

— Kur turėjote perduoti pinigus?

— Prie vieno baro skurdžiame Marselio rajone.

— Ar Ouvenas žinojo, prie kurio būtent?

— Ne. Bet, jei atmintis manęs neapgauna, jis tikriausiai žinojo, kada ketinu ten vykti. Jis galėjo mane pasekti.

— Ar pinigus perdavėte pačiam Abdulatifui?

— Taip.

— Ar galėjo būti, kad iš pradžių Ouvenas sekė jus, o paskui ėmė sekti Abdulatifą? Pasekė jį ir nužudė.

— Manyčiau, kad galėjo. Aš pats jo nemačiau. Bet, kita vertus, sau už nugaros ir nedirsčiojau. Gali būti, kad jis mane sekė. Abdulatifo kūnas buvo rastas praėjus vos porai dienų. Jis buvo nudurtas.

— Ir jums nekilo įtarimas, kad tai — Ouveno darbas?

— Šiokių tokių įtarimų kilo. Bet tik ne dėl Ouveno. Man vis dar atrodė, kad jis — vaikas, nors, tiesą sakant, tuo metu jam buvo... Kiek gi jam tada buvo? Hm, apie dvidešimt metų, ar ne? Bet man atrodė, jog Ouvenas tokiems darbams per jaunas. Ir pernelyg didelis kompiuterių fanatikas. Mano įtarimai krito ant Gajaus.

— O ką išsiaiškino Prancūzijos policija?

— Jie buvo atvažiavę pas Tonį, bet, man rodos, tai tebuvo mandagumo vizitas. Pareigūnai tiesiog norėjo pranešti, koks likimas ištiko vyrą, kuris, kaip buvo įtariama, nužudė jo žmoną. Abdulatifo mirtis netgi nebuvo verta paminėti spaudoje: aš pats perverčiau vietinį „Le Provencal“ laikraštį.

— O ką apie tai manė Tonis?

— Jis irgi nieko bloga neįtarė, — Hoilas stabtelėjo ir pažvelgė man į akis. — Bent jau tada.

— Kaip suprasti „bent jau tada“?

Šį kartą Hoilas ilgai man nieko neatsakė. Jis stebeilijosi į mane per rausva spalva tamsintus akinius, o didžiulė jo galva patogiai įsitaisiusi ilsėjosi keliagubo jo pagurklio pataluose. Jam reikėjo viską apgalvoti. Jaučiausi nejaukiai, bet nepratariau nė žodžio ir leidau jam mąstyti.

Pagaliau Hoilas tarė:

— Tikriausiai jums sakiau, jog Gajus bijojo ir nenorėjo, kad prisipažintume Toniui apie sodininko šantažą?

— Taip.

— Ką gi, aš Gajui nusileidau. Bet toks sprendimas manęs netenkino, juolab kad ilgainiui įsitikinau, jog leistis šantažuojamiems nėra jokios prasmės, nes Tonis — nekaltas. Bet kadangi nuo pirmos dienos šį reikalą nuo Tonio slėpėme, tai kuo toliau, tuo sunkiau buvo jam tai pasakyti. Nors mudu su Gajumi tam tikru atžvilgiu buvome bendrininkai, visas šis reikalas vertė mane juo nepasitikėti. Aš visai neapsidžiaugiau, kai Tonis nusprendė investuoti į Gajaus įkurtą „Ninetyminutes“, juk pats žinote mano nuomonę apie internetą. Ir visai nenustebau, kai tarp jų prasidėjo trintis ir nesutarimai. Trumpai tariant, Tonis buvo įsitikinęs, kad Gajus viską daro ne taip, kaip reikėtų. Tonis visada šventai tikėjo įplaukomis grynaisiais ir nerimavo dėl to, jog „Ninetyminutes“ niekada nesugebės gauti pelno. Be to, manau, kad tarp jų vyko savotiškos varžybos. Tonis norėjo Gajui parodyti, kas čia yra tikras verslininkas.

— Neabejoju, kad būtent taip viskas ir buvo.

— Po to gana dramatiško valdybos posėdžio, kai Gajus atsistatydino, mudu su Toniu nuėjome pavakarieniauti. Jis kalbėjo apie Gajų ir apie tai, kad iš jo verslininko nebus. Paskui paklausė, ką aš manau apie jo sūnų. Šios temos mes paprastai vengdavome. Tonis kartais šnekėdavo apie tai, kaip jis Gajumi didžiuojasi arba kaip sūnus jį erzina, bet niekada anksčiau nesidomėdavo, ką apie jį manau aš.

— Ir ką gi jūs atsakėte?

— Atsakiau, kad nepasitikiu Gajumi, ir Tonis žinojo, kad turiu tam pagrindą. Jis ėmė mane spausti. Buvo jau vėlus vakaras, mudu abu buvome gerokai įkaušę, be to, jis buvo senas mano draugas, ir mane ėmė graužti sąžinė, kad nesakau jam visko, ką žinau. Todėl papasakojau Toniui, jog sumokėti Abdulatifui už tai, kad šis dingtų, buvo Gajaus idėja.

Tonis iš karto nusitvėrė mano pasakytų žodžių. Jis nuo pat pradžių buvo įsitikinęs, kad Gajus stengiasi nukreipti dėmesį nuo tikrojo žudiko, kitaip sakant, nuo savęs paties. Dar po kelių akimirkų jis pasidalijo su manimi savo įtarimais, kad Abdulatifą sudorojo Ouvenas. Aš pats nebuvau toks tikras, bet Tonis įsikalė šią mintį sau į galvą ir perkalbėti jo buvo tiesiog neįmanoma.

— Ir kaip jis reagavo į tai, kad abu jo sūnūs galbūt yra žudikai?

— Jo reakcija buvo keista, — tarė Hoilas. — Jis neatrodė priblokštas. Veikiau — sunerimęs. Tiesą sakant, tuomet, kai ėmė dėtis šitie šiurpūs dalykai, Dominykos jis jau nemylėjo, o dėl to, kas atsitiko Abdulatifui, jam buvo nei šilta, nei šalta. Man susidarė įspūdis, kad Tonis nuo pat pradžių įtarė Gajų ir galų gale iš manęs gavo įrodymą, kurio taip ilgai ieškojo.

— Ar jis užsiminė, kad ketina apie tai pasikalbėti su Gajumi?

— Ne. Bet kai išėjome iš restorano, pastebėjau, kad Tonis įtemptai mąsto. Jo smegenys dirbo maksimaliais apsisukimais, tiesiog dūzgė. Anksčiau ne kartą buvau jį tokį matęs. Jis kūrė planus. Nenustebčiau sužinojęs, kad jis kalbėjosi apie tai su Gajumi. Bet po to vakaro daugiau Tonio nemačiau, tad nesu tuo tikras.

— Aš irgi nežinau. Gajus man nė žodžiu apie tai neužsiminė.

— Ar esate tikras, jog Dominyką nužudė Ouvenas, o ne Gajus? — paklausė Hoilas.

— Manau, kad taip, — atsakiau. — Gajus kalbėjo gana įtikinamai, nors nežinau, ar turėjau priimti jo žodžius už gryną pinigą. Akivaizdu, kad abu broliai jautė, jog tėvas jais nesirūpina, bet nemanau, kad Gajus galėtų būti toks kuoktelėjęs, kad vos pamatęs savo pamotę mylintis su kitu vyru pultų ją žudyti. O Ouvenas?.. Kas jį žino? Tiesą sakant, jis linkęs smurtauti, be to, ir pasaulį suvokia kažkaip iškreiptai. Giliai įsišaknijusį pyktį tėvui jis galėjo nukreipti į Dominyką, o kai pamatė ją svetimaujant, ko gero, dar labiau įpyko. O galbūt Gajus teisus: Ouvenas iš anksto neplanavo žudyti Dominykos. Bet kai tik Gajus suprato, ką brolis padarė, iš karto stojo jo ginti. Turint omenyje jo charakterį, šito ir buvo galima tikėtis.

— Gajaus pasisaugokite, Deividai. Jis — aktorius, intrigantas ir mėgsta manipuliuoti žmonėmis.

— Ką gi, nelabai gražiai atsiliepiate apie savo klientą...

— Formaliai žiūrint, jis nėra mano klientas. Aš tvarkau jo turto paveldėjimo reikalus. Be to, kaip jau sakiau, Tonis buvo mano draugas.

— Ir dar vienas, jau paskutinis, klausimas. Ar seniai Ouvenas atvyko į „Les Sarrasins“ vilą?

— Prieš kelias dienas. Praeitos savaitės viduryje man paskambino Gajus ir pranešė, kad jis atvažiuoja.

Taigi Ouvenas atvyko čia kaip tik po to, kai Henris apsigalvojo ir nutarė pritarti tolesnėms investicijoms į „Ninetyminutes“. Vadinasi, kai buvo persekiojama Henrio šeima, Ouvenas dar buvo Anglijoje. Be to, šios aplinkybės tik sustiprino įtarimus, kad Gajus galėjo žinoti, kuo užsiima Ouvenas, ir delsė išsiųsti jį į Prancūziją, kol Henris pagaliau kapituliavo. Man tai buvo labai nemaloni mintis.

Aš pakilau nuo kėdės ketindamas išeiti.

— Ačiū, pone Hoilai, — padėkojau.

— Nėra už ką, — Hoilas irgi nerangiai atsistojo. — Sakėte, kad dabar ketinate važiuoti į „Les Sarrasins“ vilą, ar ne?

— Ketinu.

— Būkite atsargus.

Įjungęs žemiausią pavarą ir važiuodamas įkalnėn kylančiu vingiuotu keliu, — žemai kiek akys užmato tyvuliavo vaiskiai mėlyna Viduržemio jūra, o aukštai man virš galvos dunksančių kalnų šlaituose tai vienur, tai kitur, nelyginant prancūzų partizanai per Antrąjį pasaulinį karą, buvo matyti prigludę namai, — pajutau, kad imu nervintis. Kol kas ryžtingai veikti mane skatino įsitikinimas, kad turiu kažko imtis ir sustabdyti Ouveną. Visas mintis apie tai, jog toks mano žygis gali būti pavojingas, iki šios akimirkos man sėkmingai pavyko išmesti sau iš galvos, bet dabar, artėdamas prie „Les Sarrasins“ vilos, ėmiau aiškiai suvokti iškilusią grėsmę. Ouvenas tikrai ramiai nesiklausys to, ką ketinau jam pasakyti. Ouvenas buvo stambesnis ir stipresnis už mane, — tai mudu jau buvome išsiaiškinę. Kol jis elgsis racionaliai, būsiu saugus. Bet argi galėjau būti tikras, kad Ouvenas elgsis protingai?

Nedaug trūko, kad būčiau pasukęs atgal. Bet mane sulaikė mintis, jog dėl „Ninetyminutes“ gerovės Ouvenas griauna kitų žmonių gyvenimus. Turėjau jį sustabdyti.

Pastačiau automobilį prie didžiulių vartų ir paspaudžiau vidaus telefono ryšio mygtuką. Vartai atsidarė ir aš, palikęs automobilį prie kelkraščio, įžengiau į kiemą priešais namą. Jis buvo nepriekaištingai sutvarkytas — lygiai toks, kokį jį prisiminiau. Ir plika akimi buvo matyti, jog už šios vilos priežiūrą ir toliau mokama iš Džourdano paliktų pinigų. Priėjau prie lauko durų ir vėl paspaudžiau skambutį.

Truputį palaukęs paspaudžiau jį dar kartą. Pagaliau išgirdau namo viduje kažką bruzdant, ir durys prasivėrė.

Tai buvo Ouvenas, apsivilkęs pilkais firminiais „Ninetyminutes“ sportiniais marškinėliais, su šortais, o iš po beisbolo kepuraitės, ant kurios irgi puikavosi užrašas „Ninetyminutes“, styrojo keli jo nepaklusnių šviesių plaukų kuokštai. Jo pėdos buvo basos.

— Ko tau čia, po velnių, reikia?

— Atvažiavau su tavimi pasikalbėti.

Aš prasispraudžiau pro jį ir įėjau į vidų. Perėjęs holą, įžengiau į svetainę. Nors Hoilas užsiminė, kad Ouvenas čia atvyko vos prieš kelias dienas, kambarys atrodė baisiai apšnerkštas. Visur mėtėsi popieriai, į kuriuos vyniojamas maistas, tuščios gaiviųjų gėrimų skardinės ir popierinės dėžės nuo picos. Ant vienos iš abstrakčių skulptūrų buvo užmestas jo medvilninis megztinis. O ant svetainės kampe stovinčio stalo, kaip tik ten, kur buvo daugiausia šiukšlių, ūžė įjungtas nešiojamasis kompiuteris. Jo ekrane aiškiai galėjau įžiūrėti užrašą „ninetyminutes.com“. Ouvenas tupėjo mūsų interneto svetainėje.

Man žingtelėjus kompiuterio link, jis sarkastiškai sukikeno ir tarė:

— Matai, gero žmogaus ilgam iš biuro neišvarysi.

— Mėgini įsibrauti į mūsų svetainę?

— Įsibrauti? Aš joje apsilankau beveik kasdien. Gal Sendžėjus tau nesakė, bet man patinka stebėti įvykius ir žinoti, kas vyksta „Ninetyminutes“ įmonėje.

Aš suglumęs atsigręžiau į jį. Na, ir kvailiai mes visi! Kai Ouvenas išėjo iš darbo, mes nesiėmėme nieko, kad apsaugotume nuo jo savo kompiuterinę sistemą. Per visą tą laiką jis galėjo padaryti, o gal ir padarė daug žalos.

— Nestovėk taip, akis išpūtęs, — išsiviepęs pratarė Ouvenas. Jis aiškiai mėgavosi susidariusia padėtimi. — „Ninetyminutes“ aš nepadariau nieko bloga. Tiesą sakant, per pastaruosius du mėnesius Sendžėjui ne kartą labai padėjau.

— Ar Gajus apie tai žino?

— Tikriausiai. Konkrečiai apie tai nesikalbėjome, bet juk jis mane pažįsta. Manei, kad atsikratei manęs? Bet aš galiu sėkmingai tvarkyti visus reikalus ir būdamas čia.

Dieve mano! Ir vis dėlto patikėjau Ouvenu, kad jis nė trupučio nepakenkė mūsų svetainei. Priešingai, tikriausiai jis mums netgi padarė kai ką gera. Staiga pajutau, kad baisiai supykau ant Gajaus. Jis žinojo, kuo užsiima Ouvenas, po velnių, jis tai žinojo!

Pakeliui užkliuvęs už besimėtančios dėžės nuo picos ir kluptelėjęs, Ouvenas nupėdino į virtuvę. Grindimis slystelėjo pusiau nuvalgytas picos gabalas.

— Kur Migelis? — paklausiau.

— Jis vienas negalėjo prižiūrėti tokio didelio namo, tad pasakiau jam, kad gali sau eiti. Bet manau, kad ir be jo čia gana jauku.

Jis atsidarė skardinę „7 UP“ gėrimo ir išėjo į kiemą. Aš nusekiau jam iš paskos. Buvo nuostabi saulėta diena, bet nuo jūros pūtė gana vėsus ir stiprus vėjelis. Ouvenas atsisėdo prie stalo, pastatyto šalia marmurinių turėklų, — kaip tik toje vietoje, iš kurios atsivėrė puikus vaizdas į Ferato kyšulį, — o aš pasekiau jo pavyzdžiu. Ir čia, vos už poros pėdų, prie levandų lysvės, mėtėsi popieriai ir tuščios gėrimų skardinės. Savo tėvo namuose Ouvenas elgėsi taip, tarsi būtų jautęs jiems panieką, ne ką mažesnę nei buvusiam jų šeimininkui. Jo pasipūtimas mane labai erzino, bet neabejojau, kad taip elgdamasis jis ir stengėsi ištampyti man nervus.

— Aš žinau, ką tu padarei, — pasakiau.

Prisimerkęs nuo saulės ir įbedęs akis į jūrą, Ouvenas siurbčiojo savo gėrimą ir nekreipė į mane jokio dėmesio.

— Tu terorizavai Henrį Brotoną Džounsą. Mirtinai įbauginai jo šeimą, kad jis apsigalvotų ir investuotų į „Ninetyminutes“ dar dešimt milijonų svarų.

— Tikrai? O iš kur viską taip gerai žinai?

— Nesijaudink, Henris man nieko nesakė. Bet juk akivaizdu, kad jis įbaugintas. Taip pat aišku kaip ant delno, kas jį įgąsdino, — paaiškinau tikėdamasis nukreipti Ouveno dėmesį nuo Henrio.

— Ką gi, juk „Orchestra“ tuos pinigus investavo, ar ne? — nusiviepė jis.

— Be to, tu užkrėtei virusu „Goaldigger“ įmonei priklausančią futbolo svetainę.

— Formaliai žiūrint, tai nebuvo virusas. Tai buvo kirmis.

— Man nusispjaut į visas formalybes, — atšoviau, stengdamasis suvaldyti savo susierzinimą. — Bet juk tai — tikra diversija. Piktybiškas kenkimas.

— Koks siaubas, — nusišaipė Ouvenas. — Tikiuosi, kad jie sučiups tą, kuris šitaip padarė.

— Aš žinau, kad tu nužudei Dominyką. Be to, manau, jog labai tikėtina, kad nudūrei ir Abdulatifą?

— Kokį Abdulatifą?

— Sodininką, kuris judu su Gajumi šantažavo.

— Ak, kalbi apie tą gražuoliuką, kuris užmušė mano pamotę?

— Taigi. Kaip tik apie jį. Tu žinojai, kad Patrikas Hoilas ketina vežti jam pinigus. Ir nusekei paskui jį iki sutartos susitikimo vietos. Matei, kaip Hoilas atidavė Abdulatifui pinigus. Paskui jį pasekei ir nudūrei.

— Dievulėliau, kokios keistos mintys sukasi tavo galvoje!

— Be to, manau, kad būsi nužudęs ir savo tėvą. Nežinau kaip, bet neabejoju, kad tu viską iš anksto suplanavai.

— Gal tu rūkai kokią žolę?

Šį kartą aš pažvelgiau į jūrą ir į baltą lėktuvą, kuris birbdamas skrido virš Ferato kyšulio.

— Tu neturi jokių įrodymų, — pagaliau pravėrė burną Ouvenas.

— Ne. Bet žinau pakankamai, kad policija imtų uždavinėti tau nemalonius klausimus.

— Abejoju. Tu nežinai nieko, kas bent netiesiogiai susietų mane su šitomis žmogžudystėmis. Be to, dvi iš jų padarytos labai seniai, galima sakyti, prieš krūvą metų.

— Noriu kad liautumeis, — pasakiau.

— Ką liaučiausi?

— Liautumeis terorizuoti ir bauginti žmones. Liautumeis griauti žmonių gyvenimą. Liautumeis juos žudęs.

— Oho! — prunkštelėjo Ouvenas.

— Neabejoju, kad visa tai darai dėl „Ninetyminutes“ įmonės. Žinau, tau atrodo, kad šitaip padėsi broliui. Bet „Ninetyminutes“ puikiai išsivers ir be tokios pagalbos.

— Tikrai? Man atrodo kitaip. Juk pats supranti, kad „Ninetyminutes“ jau beveik priėjo liepto galą. Bendrovei velniškai pasisekė, kad ligi šiol dar nebankrutavo. Man rodos, kartais jai būtina šiek tiek padėti.

— Jau geriau tegul „Ninetyminutes“ žlunga, negu suklesti susilaukusi tokios tavo pagalbos.

— Žinai ką? Man nusispjaut, ką tu manai, — Ouveno lengvabūdiškumas kažkur išgaravo: dabar jis kalbėjo labai rimtai. — Mano broliui nėra svarbesnio dalyko už „Ninetyminutes“. Šita įmonė, galima sakyti, paskutinė galimybė. Ir — pati geriausia. Jeigu jam pavyks, jis bus toks pat turtingas, koks buvo tėtis, o gal ir dar turtingesnis. Bet jei nepasiseks, jam tai bus didžiulis smūgis, o ne šiaip nusivylimas. Nesėkmė galutinai jį sužlugdytų. Nepasakyčiau, kad trykštų tau simpatija, bet žinau, kad tau Gajus patinka. Ir pats supranti, kad aš teisus.

Ouvenas bandė mane perkalbėti ir primesti savo požiūrį. Pirmą kartą. Tačiau jis buvo teisus. Prisiminiau Gajų, sėdintį „Jeruzalės“ užeigoje tą vakarą, kai Henris atsisakė daugiau investuoti. Jei „Ninetyminutes“ žlugs, kartu žlugs ir Gajus.

Bet...

— Gajus mano draugas. Žinau, kad stengiesi jam padėti. Bet paklausyk manęs. Paklausyk atidžiai, — ir aš pasilenkiau prie Ouveno. — Jau geriau tegul „Ninetyminutes“ rytoj pat bankrutuoja, negu gyvuoja ir toliau, bet tik dėl to, jog kažkas griebėsi teroro ar kažką nužudė, nesvarbu, kaip bendrovės griūtis paveiks Gajų ar kurį nors iš mūsų. Tad jei dar kartą pamatysiu, kad vėl ėmeisi prievartos, jei dar kas nors nukentės, aš tave demaskuosiu. Pranešiu policijai, pranešiu spaudai, pranešiu apie tai visiems, kas tik norės manęs klausytis. Gajų tai pribaigs. „Ninetyminutes“, ko gero, irgi. Bet esu pasirengęs tai padaryti.

Minutėlę Ouvenas nenuleido nuo manęs akių. O tuomet staiga nusikvatojo ir pasakė:

— Žinai, juk tu pats nė kiek ne geresnis nei už mane, nei už Gajų. Tu žūtbūt nori, kad „Ninetyminutes“ sėkmingai dirbtų ir dėl jos padarytum bet ką. Juk taip ilgai ėjai kitu keliu ir atrodei esąs visai kitoks, kodėl turėčiau patikėti, jog staiga tapai pavyzdingu piliečiu? Iš esmės mes abu esame vienodi. Tik aš turiu drąsos ko nors imtis, kad „Ninetyminutes“ nebankrutuotų, o tau pakrutėti neleidžia baimė. Aišku, kai bus pradėtos platinti akcijos, tu savo milijonus svarų pasiimsi, kurgi ne! Bet rankų jokiu būdu nesitepsi. Leisi, kad už tave tai padarytų kiti. Tokie žmonės kaip aš.

Ouveno žodžiuose buvo karčios ir man nelabai malonios tiesos, bent jau tuose, kurie buvo skirti mano praeičiai. Bet kalbėdamas apie ateitį jis apsiriko. Aš buvau nusiteikęs ryžtingai.

— Žinai, — pareiškė Ouvenas, — tiesą sakant, nuo tos minutės, kai pamačiau tave užgulusį mano pamotę ir aukštyn žemyn siūbuojantį subinę, tu man ėmei nebepatikti.

Nesusigraibiau, ką jam atsakyti. Pakilau nuo stalo ir pasisukau eiti.

Ir tą akimirką ne tiek pamačiau, kiek juste pajutau staigų judesį sau už nugaros. Žaibiškai atsigręžiau, bet Ouvenas spėjo sugriebti mane už peties ir dabar tempė arčiau turėklų. Kadangi nenorėjau leistis tempiamas, pritūpiau ir, mėgindamas rasti atramos tašką, viena koja tvirtai į juos įsispyriau. Jis pasilenkė prie manęs ir ėmė stumti. Ouvenas buvo už mane sunkesnis ir stipresnis. Pajutau, kad mano pėda slysta. Grįžtelėjau ir mečiau skubrų žvilgsnį sau už nugaros. Ten nebuvo nieko, tik oras ir — kažkur žemai — jūra.

Ouvenas vėl metėsi ant manęs. Mano koja neteko atramos, bet man pavyko pasisukti taip, kad į priekį nukreipta Ouveno jėga priplojo prie turėklų jį patį. Ir tada man atsirado sekundės dalį trukusi galimybė stumtelti jį ir permesti per turėklus. Bet aš to nepadariau. Tiesiog negalėjau.

Ouvenas pastebėjo, kad sudelsiau. Jo akys žybtelėjo. Plačiai praskėtęs kojas ir atgavęs pusiausvyrą, jis vėl sugriebė mane už peties ir truktelėjo. Krūtine trenkiausi į turėklus ir pažvelgęs žemyn aiškiai mačiau bangas, švelniai skalaujančias tūkstančiu pėdų žemiau besidriekiantį pakrantės smėlio ruožą. Kristi būtų tekę iš labai aukštai. Staiga man ėmė suktis galva. Pajutau, kaip kažkur iš pilvo nelyginant išsiliejusi tulžis aukštyn siūbtelėjusi panikos banga užliejo man krūtinę, aš loštelėjau atgal stengdamasis išsilaisvinti, bet — veltui. Negalėjau nė pajudėti.

— Ar žinai, kas atsitiko tam tipui, kuris bandė mus įbauginti? — burbtelėjo Ouvenas.

Ne, aš nežinojau. Todėl nepratariau nė žodžio.

— Šiaip ar taip, pirmiausia išsiaiškinkime, kas čia kam grasina, — vėl prabilo jis. — Jei „Ninetyminutes“ reiks pagalbos, — o aš manau, kad reiks, — tai turi pažadėti, kad nestosi man skersai kelio. Supratai?

Aš ir vėl nieko jam neatsakiau.

Ouvenas mane stumtelėjo. Trumpą akimirką pamaniau, kad dabar persiversiu per turėklus, bet jis vėl mane sugriebė. Aš trenkiausi veidu į turėklus.

— Klausiu, ar supratai?

— Taip, — išstenėjau, stengdamasis suvaldyti baimę.

Išgirdau, kaip Ouvenas kažką suniurnėjo, truktelėjo mane atgal, ir aš atsidūriau šiapus turėklų. Ir tą pačią sekundę susmukau ant žemės kaip maišas. Pajutau, kad man skauda skruostą: juo tekėjo kraujas.

— Gerai. O dabar dink iš čia!

34

— Kur tu, po galais, buvai?

Aš sėdėdamas prie savo darbo stalo, pakėliau akis ir pratariau:

— Labas rytas, Gajau.

— Dieve mano! Kas tau atsitiko? — kai pamatė, kaip atrodau, Gajaus veide pyktis užleido vietą nuostabai.

— Kai kas bandė nustumti mane nuo uolos.

— Atrodo, kad iš tiesų bandė. Bet Miunchene nėra jokių uolų.

— Aš buvau ne Miunchene.

— Žinau. Vakar visą dieną bandžiau su tavimi susisiekti. Tavo mobilusis buvo išjungtas. Mūsų biure Miunchene tavęs irgi niekas nematė. Kur tu buvai?

— Prancūzijoje.

— Sakei, kažkas mėgino nustumti tave nuo uolos? Tikiuosi, ne nuo tos, ant kurios stovi „Les Sarrasins“ vila?

Aš linktelėjau galva patvirtindamas, kad būtent nuo tos.

— Tu susitikai su Ouvenu, — atrodo, Gajus ir pats viską suprato. — Ir vėl įsivėlei su juo į muštynes, ar ne?

Jo veide vėl pasirodė pyktis.

— Ne. Liepiau jam pagaliau liautis kišti nagus prie „Ninetyminutes“. Liepiau baigti terorizuoti tokius kaip Henris ir aš. Liepiau nesiuntinėti kompiuterinių virusų.

— Jis nieko panašaus nedarė, — paniekinamai mestelėjo Gajus.

— Darė. Aš tai žinau.

— Kurgi ne, tu — žinai!

— Gajau! Jis manęs vos nenužudė!

Gajaus nenoras matyti to, kas akivaizdu, palengva ėmė mane nejuokais erzinti.

— Mano brolio charakteris sunkus. Tu pats žinai. Jei nuvažiavai ten tampyti Ouvenui nervų, nenuostabu, kad jis tave apkūlė. Atstok nuo jo pagaliau.

— Pasakyk, kad jis pats paliktų mus ramybėje.

— Po velnių, kaip tu manai, ką jis veikia „Les Sarrasins“ viloje? Tai aš jį ten išsiunčiau. Bet tu, Deivai, tu pats drumsti vandenį ir ieškai bėdų! — dabar Gajus jau pratrūko rėkti. Visų darbuotojų akivaizdoje.

— Vieną dieną jis ką nors nužudys, — atkirtau, šiaip taip nugalėjęs save, o kadangi mudviejų pokalbio klausėsi tiek daug žmonių, nepridėjau žodžio „vėl“.

— Palik jį pagaliau ramybėje! — pakartojo Gajus ir sužaibavo akimis.

Putodamas pykčiu pakilau nuo savo darbo stalo. Visų žvilgsniai buvo įbesti į mus. Mudviejų su Gajumi nuomonės dažnai nesutapdavo, bet iki šiol niekad vienas ant kito nešaukėme, juo labiau — biure. Taip atsitiko pirmą kartą, ir visi mūsų darbuotojai tai suprato.

Išėjau į gatvę. Sau už nugaros išgirdau kažkieno žingsnius. Tai buvo Ingrida.

— Deividai, palauk!

Aš stabtelėjau. Ji pažvelgė man į veidą, pirštais švelniai palietė nubrozdintą skruostą ir pasakė:

— Atrodo baisiai.

— Ir skauda.

— Ar tai Ouveno darbas?

— Taip. Jis bandė mane primušti taip, kad prarasčiau sąmonę. Ir jam tai pavyko, tiesa, tik trumpam.

— Dieve... — ji ėmė žingsniuoti šalia manęs. — O ką tu pastaruoju metu veikei?

Ir aš papasakojau Ingridai apie Henrį ir apie savo įtarimus, kad virusą ant „Goaldigger“ futbolo svetainės užleido Ouvenas. Bet kad jis nužudė Dominyką ir Abdulatifą, neužsiminiau. Nors jau buvau kalbėjęsis apie tai su Hoilu, Gajus labai manęs prašė nieko apie tai nesakyti Ingridai, ir aš jaučiau, kad turiu gerbti tokį draugo norą, bent jau kol kas. Ji klausėsi manęs apimta prieštaringų jausmų — išsigandusi ir drauge užjausdama mane.

— Žinojau, kad Ouvenas trenktas, bet nemaniau, kad taip labai... — kai baigiau kalbėti, pratarė ji.

— Pasirodo, jis vis dėlto labai trenktas.

— Tu labai drąsiai pasielgei nusprendęs nuvažiuoti pas jį pasišnekėti.

— Arba kvailai. Bet turėjau ten nuvažiuoti. Turėjau jį sustabdyti.

— Manai, kad tau pavyko?

— Tikriausiai ne. Bet turėjau bent pamėginti. Negalėjau tiesiog sėdėti sudėjęs rankų ir leisti jam toliau terorizuoti žmones.

— Ką tu jam pasakei?

— Pasakiau, kad jeigu per jį vėl iškils kokių nemalonumų, aš pats savo rankomis privesiu „Ninetyminutes“ prie bankroto. Pranešiu policijai ir informuosiu žiniasklaidą.

— Ar tikrai galėtum tai padaryti?

Aš stabtelėjau ir pažvelgiau tiesiai Ingridai į akis.

— Tikrai.

Ji išvengė mano žvilgsnio ir numykė:

— Hm...

— Ką reiškia tavo „hm...“? Manai, kad pasielgčiau neteisingai?

— Na... Ouveną reikia sustabdyti, dėl to tu visiškai teisus. Ir aš nepritariu tam, ką jis padarė, kaip tik priešingai. Bet tik dėl to, kad Ouvenas iškrėtė kokią nors kvailystę mums to nežinant, dar nereiškia, jog reikia sužlugdyti bendrovę.

— Ką?!

— Juk tu pats Gajui taip sakei. „Ninetyminutes“ įmonė mums visiems daug reiškia. Ji nėra viso labo priemonė, kuria pasinaudojęs Gajus ką nors galėtų įrodyti savo tėvui. O jos bankrotas — nėra būdas nuraminti tavo sąžinę.

Aš papurčiau galvą.

— Kad ir kokia svarbi mums būtų „Ninetyminutes“, ji neverta nė vieno žmogaus gyvybės.

— Aišku, kad neverta, — sutiko Ingrida. — Bet dabar kalbame ne apie tai. Argi mes kalti, kad Ouvenas — psichas? „Ninetyminutes“ dėl to neturi nukentėti.

— Bet argi tu nesupranti? Sustabdyti jį gali tik baimė, kad dėl jo veiksmų įmonė gali žlugti.

— Argi ne tas pats? „Ninetyminutes“ vis tiek bankrutuotų.

— Ne visai tas pats. Ir man šito jau gana.

Bet aiškiai mačiau, kad Ingridai sunku susitaikyti su šia mintimi. Dėl „Ninetyminutes“ ji paaukojo visus metus. Žinojau jos troškimą, kad įmonė klestėtų ir dirbtų pelningai, bet tik dabar suvokiau, koks stiprus buvo šitas jos noras. Tai mane labai nuvylė. Netaręs nė žodžio apsisukau ir nuėjau sau. Ir šį kartą ji manęs nesivijo.

Mano kelionė į Prancūziją iš esmės nieko neišsprendė. Abejonės, kankinusios mane prieš Kalėdas, abejonės, kurių jau maniau galutinai atsikratęs, vėl sugrįžo ir dar labiau ėmė slėgti.

Man atrodė, kad padėtis visiškai aiški. Žinojau, jog Ouvenas pavojingas, bet guodžiau save mintimi, kad jis pasitraukė į užribį. O Gajus, mano nuomone, buvo kaltas tik dėl to, kad bandė ginti savo brolį. Be to, tikėjausi ilgainiui galėsiąs pamiršti tiek tai, kas prieš daug metų nutiko Prancūzijoje, tiek Tonio mirtį ir pagaliau visą savo dėmesį sutelkti į „Ninetyminutes“.

Bet dabar supratau, jog negalėsiu. Ouvenas vis dar buvo čia, o Tonio mirtis vis dar nedavė man ramybės. Po pokalbio su Hoilu liko dar daugiau neatsakytų klausimų nei jų buvo anksčiau. Ką Tonis darė sužinojęs, kad Abdulatifas šantažavo abu jo sūnus ir kad vienas iš jų tikriausiai nužudė šantažuotoją? Kadangi Džourdanų šeimą šiek tiek pažinojau, negalėjau įsivaizduoti Tonio, paprasčiausiai palaikančio savo vaikus ir tiesiančio jiems pagalbos ranką. Be to, prisiminiau ir tai, ką pasakė Ouvenas, kai „Les Sarrasins“ viloje laikė mane prispaudęs prie turėklų. Rodos, jis aiškiai leido suprasti, kas nutiko žmogui, kuris paskutinį kartą bandė grasinti juodviem su Gajumi.

Ar jis tuomet turėjo omeny savo tėvą?

Į Ouveno grasinimus negalėjau tiesiog numoti ranka. Jaučiau, kaip lediniai baimės pirštai spaudžia man krūtinę. Aš jo bijojau.

Puikiai žinojau, kad Ouvenas jau yra nužudęs žmogų. Supratau, kad ir vėl gali nužudyti. Ouvenas manęs nemėgo, ko gero, niekada nejautė man nė menkiausios simpatijos, bet kol buvau Gajaus pusėje, šiaip taip mane pakentė. O kai ėmiau klausinėti, raustis po jo brolio praeitį, jis, matyt, pakeitė savo nuostatą. Jis buvo stiprus, gudrus ir negailestingas. Tačiau labiausiai mane baugino tai, jog, skirtingai nei kiti žmonės, Ouvenas pasaulį matė savaip ir nejautė jokio saiko. Negana to, jis, rodos, nė nežinojo, kas yra sąžinės graužimas. Kadaise per regbio rungtynes jis nukando priešininkų komandoje žaidusiam berniukui gabalą ausies. Pamotę jis nužudė tik dėl to, kad ši buvo neištikima savo vyrui. Jis nedvejodamas būtų nužudęs ir mane, jei tik jam pasirodytų, jog keliu didelę grėsmę jo broliui.

Tad ar turėjau eiti tuo keliu, kuriuo ėjau iki šiol, tuo, apie kurį pašiepdamas mane buvo užsiminęs Ouvenas?

Neslėpsiu, tokia galimybė viliojo. Taip pasielgęs nebūčiau sužlugdęs „Ninetyminutes“. Ir galbūt netgi uždirbęs šiek tiek pinigų.

Bet vos prisiminęs kandžias Ouveno pašaipas supratau, kad šitaip pasielgti negaliu. Aš nebuvau vienas iš tų žmonių, kurie pralobsta kenkdami aplinkiniams ar netgi juos žudydami, ir nesirengiau toks tapti. Ketinau išsiaiškinti, kas nužudė Tonį, ir padaryti viską, kas nuo manęs priklauso, kad daugiau niekas nebūtų nužudytas.

Bet čia pat susidūriau su problema: turėjau labai nedaug laiko.

Kaip tyčia, Gajaus optimizmas sugrįžo su kaupu. „Ninetyminutes“ sąskaitoje buvo dešimt milijonų, ir jis turėjo daugybę idėjų, kur ir kaip būtų galima juos išleisti. Be Paryžiuje ir Miunchene jau veikiančių mūsų įmonės padalinių, dar planavome įkurti biurus Milane ir Barselonoje. Ketinome sukurti ir dar vieną interneto svetainę, skirtą vien tik birželio mėnesį prasidėsiančiam 2000-ųjų Europos futbolo čempionatui. Tai reiškė, kad mums reiks daugiau darbuotojų: dabar turėjome keturiasdešimt, ir jų skaičius kiekvieną savaitę didėjo. Visi šitie organizaciniai darbai reikalavo daug jėgų ir labai mus vargino.

Negana to, žadėtųjų pinigų saujoje dar neturėjome. Paskambinęs ir su manimi pasikalbėjęs, Henris atsiuntė mums laišką, patvirtinantį, jog investicijų bendrovė, kuriai jis atstovauja, perves į mūsų sąskaitą dešimt milijonų svarų, bet — „abipusiu šalių susitarimu nustatytomis sąlygomis“. Kaip supratau, dėl tų terminų reikėjo susitarti kuo greičiau. O tai reiškė, kad teks derėtis su Klere Dagias.

O Klerė buvo kruopšti ir dalykiška, — pabrėžtinai dalykiška. Ji norėjo, kad pateiktume jai visus įmanomus duomenis ir kad jie būtų išreikšti skaičiais: kiek žmonių apsilanko mūsų svetainėje, kiek prekių parduodama internetu, kiek išleidžiame, koks yra įmonės biudžetas, kokios įplaukos, kiek pajamų gaunama iš reklamos, kiek pas mus dirba žmonių; ji reikalavo parodyti, kokie šie skaičiai buvo anksčiau ir kaip jie keisis ateityje. Be to, ji verste užvertė mus klausimais. Nors aš Klerę gerbiau ir vertinau jos stropumą, vis dėlto turėjau atlikti daugybę papildomų darbų ir negalėjau susitelkti į tai, kas dabar mums buvo svarbiausia.

Norėjau greičiau pasirašyti tą nelemtą akcininkų sutartį ir grįžti prie įprastų savo reikalų.

Ir štai vieną rytą, lygiai aštuntą valandą, Gajus, Mel ir aš susitikome su Klere „Ninetyminutes“ biuro pasitarimų kambaryje aptarti naujosios sutarties sąlygų. Derybos neturėjo būti sudėtingos, kadangi naujosios sutarties juodraštis, kurį visi turėjome prieš akis, iš esmės buvo parengtas pirmąją „Orchestra Ventures“ investiciją patvirtinančio dokumento pagrindu. Kaip visuomet, pagrindinis derybų objektas buvo kaina. Kiek mūsų įmonės akcijų už savo įmokamus dešimt milijonų gaus „Orchestra“?

Klerė buvo smulkaus sudėjimo ir nedidelio ūgio moteris, įsitaisiusi viename stalo gale ji drąsiai žvelgė į priešais sėdinčią mūsų trijulę. Ji buvo keleriais metais jaunesnė už mus, bet pilkos akys tarsi siuntė mums perspėjimą, kad nė nemėgintume jos mulkinti. Pastebėjau, kad Klerė pirštais nevalingai čiupinėja rašiklį ir, atrodo, gerokai nervinasi. Ir nieko nuostabaus: mes buvome pasirengę pradėti įtemptas derybas.

Bet visai nebuvome pasirengę tam, ką Klerė pasakė:

— Man labai neramu dėl šios investicijos, Gajau.

— Ką turite omenyje?

— Nesu tikra, ar „Ninetyminutes“ šį vežimą patemps.

Mes visi trys įsistebeilijome į ją.

— Nesuprantu, — pratariau, nors viską kuo puikiausiai supratau. — Gavę šiuos pinigus galėsime dirbti toliau, kol sulauksime vasaros pabaigos ir biržoje bus pradėtos platinti mūsų bendrovės akcijos.

— O jei padėtis vertybinių popierių biržoje ne pagerės, o priešingai — pablogės?

— Tokiu atveju, žinoma, gali būti, kad savo akcijų negalėsime parduoti už tokią kainą, kokią norėjome gauti iš pradžių.

— Už savo akcijas jūs galite ir apskritai nieko negauti.

— Visa tai mes jau aptarėme su Henriu, — pertraukė ją Gajus. — Buvo priimtas atitinkamas sprendimas. Jis atsiuntė mums laišką, kuriame jūsų investicijų bendrovė patvirtina, kad mus finansuos. Juk dabar „Orchestra“ negali tiesiog imti ir pasitraukti, ar ne, Mel?

— Savaime aišku, kad ne, — atsiliepė Mel.

— Ar jūs pati ką tik tai nusprendėte? — pratarė Gajus ir metė paniekos pilną žvilgsnį į Klerę.

— Taip, — linktelėjo Klerė ir atsakė jam tokiu pačiu nuožmiu žvilgsniu.

— O ką sako Henris?

— Henris vis dar atostogauja.

— Palaukite. Norite pasakyti, kad jūs su juo net nesikalbėjote?

— Ne. Bet atsakinga už šią investiciją „Orchestra“ dabar paskyrė mane. Ir aš apsisprendžiau.

— O ką jūsų bendrovės vadovybė pasakys sužinojusi, kad vilkinate sandorį ir nevykdote duoto pažado?

— Jie palaikys mane.

— Bet kai ši žinia pateks į viešumą — o anksčiau ar vėliau taip vis tiek atsitiks — labai nukentės „Orchestra Ventures“ reputacija.

— Investuoti dešimt milijonų ir po trijų mėnesių juos prarasti — irgi labai pakenktų bendrovės įvaizdžiui.

Klerės atsakymai buvo tiesūs, aiškūs ir griežti. Negalėjau ja nesižavėti: net esant labai sudėtingoms aplinkybėms ji puikiai dirbo savo darbą.

Mel kostelėjo ir prabilo:

— Klere, norėčiau atkreipti jūsų dėmesį į laišką, kurį mums atsiuntė Henris. Čia aiškiai pasakyta, kad „Orchestra Ventures“ mūsų įmonę finansuos.

— Abipusiu šalių susitarimu nustatytomis sąlygomis, — atšovė Klerė.

— Būtent dėl jų dabar ir turėtume tartis.

— Gerai. Mes pasirengę investuoti laiške minimus dešimt milijonų svarų su sąlyga, kad mums atiteks devyniasdešimt penki procentai įmonės akcijų, o įmonės valdyboje turėsime balsų daugumą.

— Tai absurdas! — pašoko Gajus. — Tokiu atveju įmonė taps beveik nieko verta.

— Bet ji ir dabar ant bankroto ribos, — atkirto Klerė.

— Turėdami valdyboje balsų daugumą, jūs galėsite iš karto paskelbti įmonės bankrotą ir atsiimti investuotas lėšas, — įsiterpiau aš.

Klerė apdovanojo mane vos dalį sekundės trukusiu šypsniu. Ji irgi apie tai galvojo.

— Kaip jau sakiau mūsų susitikimo pradžioje, tiesa yra tokia: mes neprivalome investuoti, jei to nenorime. O dabar, manau, man jau metas. Beje, dar norėčiau pasikalbėti su jumis apie tai, kaip išjudinti bendrovę iš mirties taško, kuriame ji dabar atsidūrė. Šiaip ar taip, savo sąskaitoje jūs dar turite du šimtus tūkstančių svarų. Bet, man rodos, tai galėtų būti kito mūsų susitikimo tema, argi ne?

Taip tarusi, ji susirinko savo popierius ir išėjo.

— Dieve šventas! — kai tik ji uždarė duris, suurzgė Gajus. — Bet ji gali sau leisti šitaip elgtis, ar ne, Mel?

— Nežinau... Galime pamėginti ją sustabdyti, bet tai bus nelengva. Henrio laiškas iš esmės prilygsta sutarčiai.

— Iš pradžių „Bloomfield Weiss“, o dabar — dar ir „Orchestra Ventures“! Tie vaikinai iš Sičio siūlo tau pinigus, bet niekada netesi savo pažadų. Aš informuosiu apie tai žiniasklaidą. Deivai, noriu, kad nedelsdamas susirastum Henrį, paspaustum jį ir priverstum tuojau pat sutvarkyti šitą reikalą.

Bet aš tik papurčiau galvą:

— Atleisk, Gajau. Negaliu.

— Ką čia šneki? Paskambink jam!

Pažvelgiau į Mel, bet paskui nusprendžiau gintis pats.

— Juk abu gerai žinome, kodėl Henris apsigalvojo. Ouvenas terorizavo jo šeimą ir visus juos įbaugino.

— Apie ką tu čia?!

— Ouvenas nudobė Henrio dukters katiną ir nukirto jam galūnes, o paskui išstūmė automobilį, kuriuo važiavo jo žmona ir vaikai, tiesiai į vieną judriausių gatvių.

— Kokios čia nesąmonės? — susiraukė Gajus.

Mel pervėrė mane tokiu žvilgsniu, tarsi būčiau pamišėlis.

— Nesirengiu daugiau jo spausti, — pareiškiau aš.

— Gerai. Tada duok man Henrio telefono numerį. Aš pats jam paskambinsiu.

— Ne, — pasipriešinau aš. — Ir leisk tau dar kai ką pasakyti. Jei dar kas nors ims grasinti Henriui ar Klerei, viską, ką žinau, papasakosiu žurnalistams ir pranešiu policijai. Ir pasirūpink, kad šis įspėjimas pasiektų ir tavo brolio ausis.

Tada aš išėjau iš pasitarimų kambario ir grįžau prie savo rašomojo stalo. Pasiėmiau rašiklį, popieriaus ir ėmiau kurti planus, kaip „Ninetyminutes“ galėtų prasmilkti negavusi pinigų iš „Orchestros“.

Po dešimties minučių prie savo stalo grįžo ir Gajus. Dar kelias minutes mudu taip ir sėdėjome vienas priešais kitą, nepratardami nė žodžio, vengdami vienas kito žvilgsnio. Pagaliau Gajus prabilo:

— Deivai?

— Ką?

— Prisiekiu, aš nieko nežinojau apie tai, jog Henrio šeimai buvo grasinama.

Nieko jam neatsakiau, tik vėl įnikau į savo pradėtą darbą.

— Ir užtikrinu tave, kad nei aš, nei Ouvenas daugiau nespausime nei Klerės, nei Henrio, nei kurio nors kito „Orchestros“ darbuotojo.

Aš pakėliau akis. Gajus žiūrėjo tiesiai į mane. Atrodė, jis kalbėjo nuoširdžiai. Argi galėjo būti kitaip?

— Ir vis dėlto stengsiuosi daryti viską, kas neprieštarauja įstatymams, kad „Ninetyminutes“ nežlugtų, o tu irgi turėtum daryti tą patį. Sutarta?

— Neketinu spausti „Orchestros“ ir aiškinti, kaip jai elgtis, Gajau.

Gajus sunkiai atsiduso ir tarė:

— Na, gerai, tada aš tai padarysiu. Bet ar tu mane palaikai?

Ar aš jį palaikiau? Nenorėdamas, kad „Ninetyminutes“ bankrutuotų, jo brolis ėmėsi šiurpą keliančių darbelių. Bet Gajus tiesiog atsisakė pripažinti, jog tai vyksta. Be to, — nors tai, žinoma, nebuvo pats svarbiausias dalykas, — į šią įmonę buvau investavęs visas savo ir tėvo santaupas. Todėl aš irgi nenorėjau, kad „Ninetyminutes“ žlugtų.

— Palaikau.

— Puiku. O dabar leisk man užsiimti tais niekšeliais iš „Orchestros“.

Ir aš bene visą valandą klausiausi, kaip Gajus įtikinėja „tuos niekšelius iš „Orchestros“. Tačiau iš to, ką girdėjau sakant Gajų, neatrodė, kad jie linkę nusileisti ir pakeisti savo nuomonę. Jie visi vieningai pritarė Klerei. Ir nors savo veiksmais ji įstūmė „Ninetyminutes“ į tokią beviltišką padėtį, kokioje įmonė, ko gero, nebuvo atsidūrusi nuo pat savo gyvavimo pradžios, aš negalėjau nesižavėti šia moterimi. Ji buvo tikra drąsuolė.

Nuojauta man kuždėjo, kad ji pati nė nesuvokia, kokia yra drąsi.

Tos pačios dienos popietę užsukau į Brodgeite įsikūrusį „Bloomfield Weiss“ banką aptarti, ar negalėtume pradėti platinti mažesnį savo įmonės akcijų kiekį ir už mažesnę kainą. Tačiau bankininkas toli gražu nebuvo nusiteikęs optimistiškai. Aukštųjų technologijų bendrovių akcijų indeksas biržoje ir toliau smuko žemyn. Visų dar neseniai taip geidžiamų interneto įmonių akcijų kaina buvo nukritusi žemiau pradinės, negana to, ir toliau smuko žemyn. Jis pasiūlė mums palaukti vasaros. Dabar buvo gegužės mėnuo. Mintyse klausiau savęs, kada turėtų prasidėti toji vasara. Nujaučiau, jog tikrai ne artimiausiomis dienomis.

Grįžęs į biurą, papasakojau Gajui, kaip vyko susitikimas. Jis nekantriai klausėsi.

— Ir ką dabar ketini daryti? — kai baigiau, pasiteiravo jis.

Aš giliai atsidusau ir ėmiau dėstyti savo nuomonę:

— Man rodos, turime padaryti du dalykus. Pirmiausia turime dar kartą pasikalbėti su „Champion Starsat“ vadovais. Ir paklausti, ar jie vis dar norėtų pirkti mūsų bendrovę. — Gajus susiraukė. Aš kalbėjau toliau: — Antra, privalome kiek galėdami sumažinti išlaidas, kad pinigų, kurie mums liko, užtektų kuo ilgiau. Jei gerokai apkarpysime išlaidas, pratempsime iki spalio mėnesio. Gali būti net ir taip, kad sulauksime, kol fondų birža ims po truputį atsigauti.

— Nuostabi mintis, Deivai. Kaip manai, kokią kainą „Champion Starsat“ mums pasiūlys? Galiu tau pasakyti tik viena: ji tikrai nesieks pusantro šimto milijonų svarų. Jei nenorėjome bendrovės parduoti, kai akcijų kursai biržoje kilo ir mes buvome ant bangos, kodėl turėtume tai daryti dabar? O jeigu jau kalbame apie išlaidų mažinimą, tai pakartosiu tau dar kartą: mums reikia ne apkarpyti išlaidas, o pritraukti daugiau investicijų. Argi nesupranti?

— Mes neturime kitos išeities. Jei ir toliau dirbsime kaip iki šiol, po trijų savaičių viskas bus baigta.

— Klausyk, man reikia sprendimų, o ne problemų. Finansai — tavo rūpestis, Deivai, todėl tu ir suk dėl jų galvą. Mes turime sparčiausiai visoje Europoje besiplečiančią futbolui skirtą interneto svetainę. Adresą „ninetyminutes.com“ žino daugybė žmonių. Mes artėjame prie tikslo. Pergalingai artėjame. O tu bandai mane įtikinti, jog stovime ant bedugnės krašto ir tuoj žlugsime? Nesuprantu tavęs, Deivai. Juk mes tiek laiko dirbome išvien. Bet dabar man atrodo, kad tu tik stengiesi atkapstyti kuo daugiau problemų.

— Man visai nereikia jų kapstyti, — atšoviau. Dabar buvau įpykęs ne juokais. — Jos čia, kasdien susiduriu su jomis akis į akį, kai tik pažvelgiu į mūsų įmonės banko sąskaitą. Ir negaliu tiesiog numoti į jas ranka.

— Po velnių, juk galėtum labiau pasistengti, — nenusileido Gajus.

— Tikrai? O kaip aš turėčiau jas išspręsti?

— Atsisakyk „Bloomfield Weiss“ banko konsultantų paslaugų. Surask konsultantą, kuris nededa į kelnes. Juk tikriausiai vis dar turi draugų „Leipziger Gumey Kroheim“ banke, kur anksčiau dirbai. Beje, kur visi tie žmonės, kurie dar kovo mėnesį nėrėsi iš kailio, kad tik kaip nors galėtų tapti mūsų įmonės dalininkais?

— Jei atleisime „Bloomfield Weiss“ specialistus, verslo pasaulyje atrodysime tikrai ne kažin kaip.

— Man nusispjaut, kaip mes atrodysime. Aš tenoriu susirasti brokerį, kuris sugebėtų gauti mums lėšų.

— Surasti tokį brokerį bus labai sunku.

— Po velnių, iš kur žinai, jei dar net nepabandei?

Nieko jam neatsakiau. Iš pirmo žvilgsnio Gajus buvo teisus. Bet aš žinojau, kad jis klysta.

— Be to, — pridūrė Gajus, — aš dar nebaigiau šnekos su „Orchestra Ventures“. Jie sulaužė duotą žodį ir patys tai žino. Jei aš nepriversiu jų apsigalvoti, tuomet darbo imsis Mel.

Aš tik papurčiau galvą ir pasakiau:

— Tavimi dėtas kažin ko nesitikėčiau.

„Smito“ užeiga buvo pilnutėlė. Buvo penktadienis, laisvas ir puikus vakaras prieš prasidedantį savaitgalį, net ir dabar, kai mūsų stovykloje vyravo ne pačios geriausios nuotaikos. Nors daugumai interneto svetainių savininkų teko susiveržti diržus ir pamiršti vakarėlius su erotiniu prieskoniu, bet neseniai įkurtos interneto bendrovės vis dar turėjo šiek tiek pinigų ir galėjo laisvai juos leisti. Šventėme Gajaus gimtadienį, jam sukako trisdešimt dveji, ir gėrimai liejosi per kraštus.

Dėl finansinių rūpesčių pastaruoju metu mūsų įmonėje buvo kilusi nemenka įtampa, tačiau atrodė, jog šiandien visi nori pasinaudoti atsiradusia proga, pamiršti šiandienos rūpesčius ir prisiminti, kaip draugiškai gyvenome anksčiau. Aš gėriau vieną taurę po kitos; Gajus maukė dar greičiau. Pokalbiai pynėsi, trūkinėjo, visi garsiai kvatojo. Laikas bėgo nepastebimai.

Apie dešimtą valandą apsižiūrėjau, kad išsidrėbęs sėdžiu ant sofos, o šalia manęs dar yra vietos. Po minutėlės ten klestelėjo Mel.

— Sveika, — užkalbinau ją.

— Sveikas.

— Kaip laikaisi?

— Nieko, — atsakė ji.

— Kaip tavo santykiai su Gajumi? — daug negalvojęs paklausiau.

Nors pastaruosius tris mėnesius praleisdavau daug laiko dirbdamas drauge su Mel, nuo to laiko, kai pamačiau juos kartu, apie tai nebuvau su ja kalbėjęsis.

Mel tik kilstelėjo antakius, nustebusi, kad aš apskritai paliečiau šią temą. Paskui tarė:

— Visa tai pradeda mane erzinti. Kartais mes drauge. Kartais jis nė nepasirodo. Niekada negali iš anksto žinoti.

— Taip, yra dalykų, kurie nesikeičia.

— Taigi, — atsiduso Mel. — O aš taip norėčiau...

Staiga susigriebiau, jog turiu daugybę klausimų ir jau seniai norėjau išgirsti Mel atsakymus. Man atrodė, kad dabar kaip tik tinkamas metas visus juos užduoti.

— Pameni tą vakarą, kai užsukau pas Gajų į namus? Kodėl tu pasirodei? Juk galėjai likti lovoje ir pasislėpti. Ir aš niekada apie jūsų santykius nebūčiau sužinojęs.

— Galėjau, — pritarė man Mel. — Jei atvirai, Gajus ir norėjo, kad būtent taip pasielgčiau. Bet man jau iki gyvo kaulo įgriso būti slapta jo drauguže. Jeigu tinku jam lovoje, turėčiau būti tinkama ir persimesti vienu kitu žodeliu su jo draugais.

Jos balse aiškiai buvo justi kartėlis, ir tai mane truputį išgąsdino.

— Aišku, kad tinkama, — pratariau.

— Ar negalėtum jam to paaiškinti?

— Jis manęs neklausytų, — atsakiau. — Dabar jis, galima sakyti, visai neklauso, ką aš jam sakau.

— Jis jaučia spaudimą.

— Kada judu vėl susiėjote? — paklausiau.

— Ak, sunku ir pasakyti, ilgą laiką mes susitikdavome, kai pasitaikydavo proga, o paskui vėl ilgokai nebendraudavome. Bet praeitais metais, tuoj po to, kai jis stipriai susikirto su tėvu dėl to, ar reikia „Ninetyminutes“ svetainę paversti pornografine, reikalai iš esmės pasikeitė. Paprastai jis pas mane ateina tuomet, kai jaučiasi prislėgtas. Bet tai, žinoma, paslaptis, — sarkastiškai mestelėjo ji. — Apie tai niekas neturi žinoti.

— Bet kodėl tu su tuo taikstaisi?

Staiga Mel atsigręžė į mane. Jos akyse pamačiau susitvenkusias ašaras.

— Aš nieko negaliu padaryti. Tiesiog negaliu. Žinau, jog turiu pareikalauti, kad jis žaistų pagal mano taisykles, arba apskritai nutraukti santykius. Bet, jei atvirai, man jo reikia. Kai Gajus ne su manimi, jaučiuosi tokia nelaiminga, kad sutikčiau su viskuo, kad tik jis pas mane grįžtų. Padaryčiau bet ką. Ir jis tai žino. Kartais sakau sau, kad Gajus — paskutinis niekšas, bet paskui... paskui jis nusišypso arba prisiliečia prie manęs ir... ir man tiesiog kojas pakerta.

Atnešiau Mel dar vieną taurę gėrimo. Sau — irgi.

— Ačiū, — padėkojo ji paimdama savąją. — Ką gi, reikalai ne per geriausi, ar ne?

— Apie ką tu?

— Kalbu apie „Ninetyminutes“.

— Rojaus ten niekada ir nebuvo.

— Negaliu patikėti, jog ta škotų karvė tikrai neduos jums pinigų.

— Gal ji netgi ir teisi... — atsidusau aš.

— Kaip manai, ar „Ninetyminutes“ sugebės išsikapstyti iš šitos duobės?

— Nežinau. Tiesiog nematau jokios išeities. Mums reikėtų tuojau pat gerokai sumažinti išlaidas, bet Gajus apie tai nė girdėti nenori.

Mel prisimerkė, įsistebeilijo į mane ir paklausė:

— O visa ta tavo papasakota istorija apie Ouveną ir grasinimus Henriui Brotonui Džounsui? Ar tai — tiesa?

— Taip, — linktelėjau galva. — Gryna tiesa.

— Ar Gajus tai žinojo?

— Nė neįsivaizduoju. Bet kai pasakiau, kad jeigu Ouvenas ims terorizuoti Klerę, eisiu į policiją, kalbėjau rimtai.

— Kalė... — iškošė pro dantis Mel.

Apgirtę ir susikrimtę, mudu taip ir sėdėjome ant sofos, o triukšmingas vakarėlis tęsėsi toliau. Gajus stovėjo vos už kelių pėdų nuo mūsų ir šnekėjosi su Ingrida. Po minutėlės jis ištiesė ranką ir apkabino savo pašnekovę per liemenį.

Pajutau, kaip šalia manęs sėdinti Mel staiga visa įsitempė.

— O čia — dar viena kalė, — pašnibždomis pratarė ji. — Ir ką tokio nepaprasto jis joje mato? Kuo ji pranašesnė už mane?

Gryna tiesa: jei laikysimės tradicinės grožio sampratos, Mel atrodė geriau nei Ingrida. Ji buvo aukštesnė, o jos figūra — gražesnė. Bet Ingrida turėjo kažkokio slapto žavesio, kuris nepraslydo pro akis nei Gajui, nei man pačiam. Bet nusprendžiau, kad geriau nė nebandysiu aiškinti šito Mel.

Mel žvilgtelėjo į mane susiraukusi, — mat neišgirdo iš manęs atsakymo, kurio taip laukė, — ir atsistojo, bet tvirtai laikytis ant kojų jai nesisekė. Turėjau ją sulaikyti, bet, tiesą sakant, ir pats nesijaučiau laimingas pamatęs, kaip Gajaus ranka apsivijo Ingridos liemenį.

Tai, kas vyko toliau, stebėjau nuo sofos. Negalėjau girdėti, ką jie kalbėjo, bet viską mačiau. Įvykiai klostėsi taip, kaip ir buvo galima tikėtis. Mel nusvyravo prie Gajaus. Pakibo jam ant rankos. Juodu persimetė keliais žodžiais: iš pradžių ramiai ir švelniai, paskui — energingiau ir nervingiau. Ingrida nuo jų atšlijo. Paskui Gajus nuleistu balsu pašnibždomis kažką pasakė Mel, kad tuos žodžius girdėtų tik ji viena. Atrodė, jog kažkas teškėjai per veidą. Ji apsisuko ir, tramdydama akyse besitvenkiančias ašaras, patraukė tiesiai prie durų.

Žmonėms trumpam nutraukus pokalbius ir pakėlus galvas pasižiūrėti, kas čia dedasi, triukšmas truputį aptilo, bet po kelių akimirkų vėl siūbtelėjo nauja jo banga. Gajaus ranka vėl apsivijo Ingridos liemenį. Bet šį kartą Ingrida išsilaisvino ir nėrė į tualetą.

Grįžau prie baro dar šiek tiek išgerti. Staiga pajutau, jog kažkas švelniai palietė man alkūnę. Tai buvo Ingrida.

— Ar negalėtume trumpam išeiti į lauką?

— Aišku, — sutikau.

Buvo vėsi gegužės naktis, ir aš užsimečiau švarką. Nors buvau išgėręs daugybę bokalų alaus, išėjęs į gryną orą iš karto prablaivėjau.

— Kur eisime? — paklausiau.

— Nesvarbu, — atsiliepė Ingrida.

Tad patraukėme į rytus, pro vienoje pusėje dunksantį Smitfildo prekybos centrą Karterhauzo aikštės link.

— Mačiau, kaip Mel tave užsipuolė, — vėl pabandžiau pradėti kalbą.

Ingrida tik gūžtelėjo pečiais:

— Ji niekada man neatleido už tai, kas atsitiko Malė. Pasielgiau labai kvailai, pati tai žinau, bet tai buvo seniai, ir dabar jai nėra ko baimintis.

— Tikrai?

— Tikrai. Visą gyvenimą mane supo keisti ir sugadinti žmonės, tokie kaip jis ar Mel. Bet man kažkaip pavyko netapti panašiai į juos. Norėčiau išsaugoti savo blaivų protą.

— Man rodos, šiuo atžvilgiu tu visiškai sveika, — pasakiau.

— O, tai pats mieliausias ausiai dalykas, kokį tik kas nors kada nors yra man sakęs, — ir ji vėl suspaudė man ranką.

— Nejaugi? Kaip liūdna...

Mudu vaikščiojome ir kalbėjomės. Praėjome pro Šv. Pauliaus bažnyčią, kurios kontūrus gražiai paryškino šviečianti mėnulio delčia, pro karaliaus Jurgio laikų kolonas, puošiančias Londono lordo mero rezidenciją, pro Anglijos banką, įveikėme siauručių Londono Sičio gatvelių labirintą, kuriame vietomis tvyrojo kapų tyla, o vietomis — ten, kur iš sausakimšų barų ištrūkę žmonės būriais stovėjo ant šaligatvių, — karaliavo šviesa ir triukšmas. Pagaliau mūsų trasa baigėsi prie Tauerio tilto. Nuo čia Veipingas, kur gyveno Gajus, buvo ranka pasiekiamas.

Ingrida stabtelėjo.

— Manau, mums būtų pats laikas sustoti, — tarė ji.

— Taip, — pritariau jai.

— Ačiū, kad pasivaikščiojai su manimi. Man to reikėjo.

— Atrodo, kad man — irgi.

Mudu kaip tik stovėjome vienoje iš tylos ir ramybės oazių. Viskas buvo apšviesta gelsva ir oranžine šviesa: ir mums už nugarų dunksantis bokštas, ir tiltas priešais, dirbtinės šviesos spinduliai šokčiojo netgi ant srauniai tekančios upės bangų. Staiga panorau ją pabučiuoti, bet sumišau ir akimirką stabtelėjau. Ar mudu su Ingrida buvome tik draugai? O gal ji man buvo daugiau nei tik draugė? Ir ar aš norėjau, kad ji man taptų kai kuo daugiau? Ir ar ji pati to norėjo?

Ingrida pastebėjo mano dvejones, ir jos akys prisimerkė, o veide pasirodė šypsena.

— Iki rytojaus, — atsisveikino ji ir draugiškai pakštelėjo man į skruostą.

Paskui nuskubėjo į judresnę gatvę tikėdamasi susistabdyti taksi.

Žiūrėjau į ją nueinančią ir jaučiausi maloniai apsvaigęs. Mintyse klausiau savęs, ar šį vakarą tikrai atsitiko kas nors ypatinga. Susigavau taksi, bet lipdamas į automobilį apsižiūrėjau, kad „Smito“ užeigoje palikau savo piniginę. Buvo jau vėlu, bet pamaniau, kad vis dėlto verta patikrinti: gal užeiga dar dirba. Ir tikrai: ji dar buvo atidaryta. Radau savo piniginę ir, prieš patraukdamas namo, nutariau užsukti į tualetą. Praeidamas pro tamsoje skendintį koridorių pastebėjau dvi apsikabinusias figūras. Viena iš jų buvo Gajus. Įbedžiau žvilgsnį į tamsą norėdamas pamatyti, kas buvo antroji. Mišelė.

Vargšelė Mišelė.

35

Kita diena buvo šeštadienis, mums — įprasta darbo diena. Reikėjo sutvarkyti daugybę neatidėliotinų reikalų, bet aš, pasinaudojęs tuo, jog su niekuo nebuvau susitaręs susitikti, porai valandų nusprendžiau atidėti visus kitus darbus ir dar kartą apmąstyti Tonio mirtį. Kol Gajus kartu su viešųjų ryšių ir reklamos specialistais rengė prieš „Orchestrą“ nukreiptą saldaus keršto planą, aš paskambinau detektyvui seržantui Spedingui. Jis iš karto mane prisiminė ir pakvietė po pietų užeiti pas jį pasikalbėti.

Susitikau su juo policijos nuovadoje Seivilio gatvėje, beveik tuščiame apklausų kambaryje. Seržantas buvo raudonplaukis, strazdanų nusėtu veidu, bet atrodė draugiškas vaikinas. Jis atnešė man puodelį kavos, ir mudu susėdome pasišnekėti.

— Aš tapau fanatišku jūsų svetainės gerbėju, — prisipažino jis.

— Nuostabu.

— Bet, man rodos, suklydote pranešę, jog „Rovers“ klubas kitą sezoną turės naują vadybininką.

— Aš jiems perduosiu jūsų žodžius.

— Tiesą sakant, labiausiai mums reikėtų puolėjo, gerai žaidžiančio galva.

— Perduosiu ir tai.

— Ačiū, — jis pamaišė savo kavą ir siurbtelėjo gurkšnelį. — Ką gi, dabar, kai aptarėme tai, kas svarbiausia, galite kloti, kas rūpi jums, — ir seržantas mane padrąsindamas nusišypsojo.

— Gal jau numanote, kas galėjo nužudyti Tonį Džourdaną?

— Klausykite, kodėl kaskart, kai man tenka su jumis kalbėtis, jūs užduodate klausimus, o aš turiu į juos atsakinėti? Argi neturėtų būti atvirkščiai?

— Atleiskite... — sumurmėjau.

Spedingas vėl šyptelėjo:

— Mes dar nežinome, kas tai padarė. Bet versiją, jog tai galėjo būti samdomo žudiko darbas, jau atmetėme. Mat tiesiog imti ir suvažinėti žmogų gatvėje — nešvarus ir gana rizikingas reikalas. Gali iškilti labai daug keblumų. Tad labiau tikėtina, kad tai padarė kažkas, kas Tonį Džourdaną pažinojo.

— Suprantu.

— Jo žmona, Sabina Džourdan, tuo metu buvo Prancūzijoje, ir dėl anksčiau jums išdėstytų priežasčių labai abejoju, ar ji galėjo pasamdyti tą vyruką, Donelį, kad šis nužudytų Tonį Džourdaną. Be to, Donelis tokio pobūdžio paslaugų savo klientams neteikia. Mes kruopščiai patikrinome abiejų nužudytojo sūnų alibi, ir turiu pasakyti, kad jis pasitvirtino. Džourdanas turėjo kelis senus verslo partnerius, su kuriais buvo susipykęs ir kurie jam grasino, tad gali būti, jog kuris nors iš jų gali būti susijęs su šiuo nusikaltimu, bet mums nepavyko rasti bent kiek patikimesnių įrodymų. Taigi kol kas oficialiai laikomės versijos, kad Tonį Džourdaną suvažinėjo koks nors girtas vairuotojas ir pabėgo iš įvykio vietos. Bet kadangi toji gatvelė atoki ir rami, man pačiam tai atrodo beveik neįtikėtina.

— Ką gi, vadinasi Ouveno alibi vis dėlto tvirtas. O ar jis negalėjo suklastoti vaizdo įrašo ar panašiai?

— Ne. Nėra jokių abejonių, kad pora minučių anksčiau, nei buvo suvažinėtas jo tėvas, vaikinas buvo „Europoje“.

— O Gajus?

Spedingas atidžiai mane nužvelgė.

— O ką — Gajus?

— Ar Gajaus alibi irgi pasitvirtino?

— Atrodo, kad taip. Juodu su broliu Kamdene buvo užsukę į barą išgerti, o paskui nuvažiavo pas savo merginą, kuri gyvena Šen Džons Vude. Jis atvažiavo pas ją pusę dešimtos, taigi vos penkiomis minutėmis vėliau, negu įvyko žmogžudystė.

— Ir draugė jo parodymus patvirtino, ar ne?

— Ne tik ji. Tą vakarą pas ją nakvojo draugė, ji irgi Gajų matė. Išėjęs iš aludės Kamdene, Gajus nebūtų spėjęs nuvažiuoti į Naitsbridžą ir pusę dešimtos pasirodyti savo merginos bute Šen Džons Vude. Be to, jis tvirtina tą vakarą savo automobiliu nevažiavęs. Mes patikrinome. Bet apžiūrėję automobilį nieko įtartina neradome.

— Gal žinote, ar jis tą dieną buvo susitikęs su tėvu?

— Gajus matėsi su Toniu Džourdanu dieną prieš jo mirtį, jo paties bute Naitsbridže. Pasak Gajaus, tas susitikimas juos abu gerokai suerzino.

— Ar Gajus užsiminė, apie ką jie kalbėjosi?

— Taip. Apie „Ninetyminutes“ įmonės ateitį. Jis mėgino įkalbėti tėvą, kad šis pakeistų savo nuomonę.

Prieš užduodamas kitą klausimą, kelias akimirkas padvejojau. Bet paskui vis dėlto paklausiau:

— O ar jie šnekėjosi ir apie ką nors kita?

— Gajus tvirtina, kad ne, — tarė Spedingas. — Bet jie kalbėjosi akis į akį, o Tonis Džourdanas, žinoma, mums jau nieko nepasakys.

— Suprantu.

— O kodėl klausiate?

— Ak, net nežinau. Tiesiog noriu suvokti, kas ten atsitiko.

— Gal turite man kokios naujos informacijos?

— Ne, neturiu, — atsakiau.

— Matote, aš su jumis gana atviras. Ar negalėtumėte atsilyginti man tuo pačiu?

— Bet aš neturiu jums ką pasakyti.

Spedingas įbedė į mane akis ir nenuleido jų kelias, kaip man pasirodė, labai ilgai užsitęsusias sekundes.

— Šioje byloje kažkas ne taip. Nesueina galai. Mes abu tai žinome. Manau, jog ne viskas, ką man papasakojo Gajus Džourdanas, yra tiesa. Ir dar man atrodo, kad jūs žinote, ką jis man melavo. Nežinau, ar tai — tik įtarimas, ar jūs turite konkrečių įrodymų, bet jei turite, turėtumėte man juos pateikti. Suprantu, Gajus — jūsų draugas ir verslo partneris. Bet žmogžudystė yra sunkus nusikaltimas, Deividai. Įkalčių slėpimas — taip pat.

Aš pakėliau akis ir išlaikiau Spedingo žvilgsnį.

— Aš tai žinau, — pasakiau. — Todėl ir atėjau pas jus.

Spedingas linktelėjo galvą.

— Suprantama. Jei vėl norėsite su manimi pasikalbėti, paskambinkite. Bet kada, — ir jis padavė man savo vizitinę kortelę.

Aš išėjau iš policijos nuovados tvirtai spausdamas ją rankoje.

Tą dieną iš darbo išėjau lygiai penktą valandą. Gajus vis dar sėdėjo biure, ir buvau tikras, kad liks jame dar bent valandą. Sėdau į metro traukinį, važiuojantį Šen Džons Vudo link ir netrukus jau žingsniavau medžių lapais nuklotomis gatvėmis į butą kuriame gyveno Mel.

Prieš kelerius metus buvau porą kartų lankęsis senajame Mel bute Erls Kurte, bet lankytis šiame dar neteko. Ji gyveno antrame aukšte, o namo laiptinė buvo ankšta ir skendėjo tamsoje. Ji pakvietė mane užeiti į svetainę. Kambarys buvo nepriekaištingai sutvarkytas, bet jam trūko jaukumo ir šilumos: ant sienų kabėjo blankoki plakatai ir fotoatspaudai, sienos buvo išdažytos šalta pilka spalva, buvo matyti vos vienas kitas mielas dekoratyvinis niekutis, lentynoje tvarkingai išrikiuota eilutė knygų, kukli kompaktinių plokštelių kolekcija ir viena vienintelė įrėminta fotografija. Pasižvalgęs po svetainę galėjai pamanyti, kad tai tarnybinis butas, o ne namai, kuriuose žmogus gyvena nuolat.

— Malonu tave matyti, Deividai, — mandagiai pratarė Mel.

— Tikiuosi, kad užėjęs be išankstinio perspėjimo tavęs labai nesutrukdžiau, bet... man dėl tavęs buvo neramu. Po to, kas vakar vakare atsitiko...

— Taigi. Vakar vakare. Atsiprašau, aš šiek tiek per daug išgėriau.

— Argi mes visi nebuvome šiek tiek padauginę?

Mudu stovėjome vidury svetainės. Mel užsimerkė ir pasilenkusi įrėmė galvą man į krūtinę. Aš ją apkabinau. Ji ėmė kūkčioti. Atsargiai paglosčiau jai plaukus.

Paskui Mel atšlijo.

— Atsiprašau, — sumurmėjo ji. — Tiesiog pamaniau, kad dabar galutinai jį praradau.

Ir ką gi aš jai galėjau pasakyti? Kad be Gajaus jai bus kur kas geriau? Kad ji neturėtų taip labai sielotis: tikriausiai vieną vakarą, kai jį atstums kita moteris, o jis būtinai norės pasidulkinti, pas ją dar sugrįš? Aš paliečiau jos rankovę.

Mel veidu nuslydo skubri šypsena.

— Žinau, apie ką dabar galvoji, — tarė ji. — Ir neabejoju, kad esi teisus. Aš tik... Na, net nežinau. Jaučiuosi tokia apgailėtina.

— Kas atsitiko?

— Jis liepė man nešdintis ir duoti jam ramybę.

— Tu buvai girta. Jis — irgi. Juk tie žodžiai nieko nereiškia.

— Bet jis buvo su Ingrida.

— Kai tu išėjai, po kelių minučių išėjo ir ji. O Gajus pasiliko, — pamaniau, kad bus tik geriau, jei apie Mišelę Mel nieko nesužinos.

Mel akyse žybtelėjo vilties kibirkštėlė. Ji persibraukė ranka sau per plaukus, aiškiai mėgindama susitvardyti.

— Atleisk. Jaučiuosi taip kvailai. Gal norėtum ko nors išgerti? Nors aš pati po vakar į alkoholį nė pažiūrėti negaliu.

— Ačiū, ne, — atsisakiau sėsdamasis ant sofos.

Šalia manęs, ant židinio atbrailos, stovėjo įrėminta nuotrauka, kurioje Gajus su Mel buvo kartu nusifotografavę. Žvilgtelėjęs pažinau, kad nuotrauka daryta Gajaus bute Glosterio kelyje, kur jis gyveno prieš kelerius metus. Matyt, čia juodu nusifotografavo prieš pat lemtingąją išvyką į Malą.

— Graži nuotrauka, — pasakiau.

— Taigi, — atsakė Mel, — geri buvo laikai.

Aš vogčia žvilgsniu panaršiau po svetainę. Čia daugiau nebuvo nė vienos fotografijos — nei jos tėvų, nei kokio nors keturkojo augintinio.

Mel ėmė kalbėti. Ji norėjo išsipasakoti.

— Žinai, įsimylėjau jį akimirksniu, vos pirmą kartą pamačiusi. Tada mums buvo tik keturiolika. Keturiolika! Dieve mano, kaip, rodos, viskas seniai buvo, — nusijuokė ji. — Tada aš dar buvau aukštesnė už Gajų. Iš pradžių nieko ypatinga nesiėmiau. Kaip tik buvau bepradedanti suvokti, kad jau nesu graži maža mergaitė. Vaikinai pradėjo į mane žvilgčioti. Vyresni vaikinai. Dažnai eidavau į pasimatymus su šešiolikmečiais ar septyniolikmečiais.

— Prisimenu, — atsakiau aš.

Mel traukė ne vien vyresnių vaikinų akį.

— Tai man suteikė jėgų. Atrodė, kad galiu visus juos valdyti. Aš tuo naudojausi. Ir niekada nė vienam iš jų neleisdavau nueiti pernelyg toli. Ir mokyklą baigiau vis dar būdama nekalta mergelė. Man patiko naudotis galiomis ir visiems sakyti „ne“.

— Bet tu nė karto nebuvai pasimatyme su Gajumi, ar ne?

— Ne, pirmasis mūsų pasimatymas įvyko prieš pat baigiant mokyklą. Man labiau patiko būti medžiojamai nei medžioti pačiai. Maniau, jog anksčiau ar vėliau jis ims paskui mane sekioti, ir neapsirikau. Žinojau, kaip vynioti jį aplink pirštą. Tuomet jau buvau tikra tokių dalykų žinovė. Bet, kaip prieš daugelį metų sakiau tau, kai buvome Prancūzijoje, jis buvo vienintelis, kuris man iš tiesų rūpėjo. O tada pergulėjau su tuo šunsnukiu Toniu Džourdanu ir viską sugrioviau.

— Per visus tuos metus tau taip ir nepavyko užmiršti to, kas ten įvyko, ar ne?

— Tiesą sakant, iki galo — ne. Ne ne, jis manęs neišprievartavo, apie tai negali būti nė kalbos. Bet kaip tik tuo metu namie turėjau nemažai problemų ir man buvo sunkus metas. Tėvas paliko šeimą, ir jie abu su motina stengėsi manimi manipuliuoti, nuteikinėjo mane vienas prieš kitą. Aš visuomet buvau gražutė tėčio dukrelė. Aš jį dievinau. Ir staiga paaiškėjo, kad jis dulkinasi su kažkokia kaip prostitutė besirengiančia ir besidažančia, vos keleriais metais už mane vyresne sekretore. O po šešių mėnesių aš pati jau dulkinausi su maždaug mano tėvo amžiaus vyru ir praradau vaikiną, kurį mylėjau. Jaučiausi puolusi, nieko verta, jaučiausi esanti visiška kvailė. Paskui aš pasikeičiau. Universitete tarsi atradau save iš naujo. Lioviausi mūvėjusi prigludusius džinsus. Į vyrus nekreipiau dėmesio. Daug dirbau. Daug draugų irgi neturėjau. Daug mąstydavau, kartais pasijusdavau labai prislėgta. Tai buvo niūrus laikotarpis, bet jis baigėsi, kai buvusių Brodhilo absolventų susitikime vėl sutikau Gajų. Visa kita tu ir pats žinai.

— Kaip manai, ar kada nors įstengtum tiesiog palikti Gajų ir toliau gyventi be jo?

Mel šyptelėjo:

— Turėčiau pamėginti, bet abejoju, ar man pavyktų. Žinau, kad po to, kas atsitiko Prancūzijoje, jis manęs negerbia ir turi tam pagrindą. Aš pasielgiau netinkamai, siaubingai. Štai kodėl jis su manimi taip elgiasi. Bet vis dar tikiuosi, kad jei parodysiu jam, kaip stipriai jį myliu, Gajus man atleis, — Mel balse suskambo nevilties gaidelė.

Aš pažvelgiau į ją ir švelniai nusišypsojau. Puikiai supratau, jog šito niekada nebus. Kuo labiau ji stengsis, tuo akiplėšiškiau Gajus ja naudosis. Bet man pasidarė jos gaila — taip gaila, kad negalėjau jai viso to pasakyti.

— Man neramu dėl „Ninetyminutes“, — pakeitė pokalbio temą Mel. — Bendrovės bankroto Gajus neištvertų. Net jeigu jis mane paliks, noriu būti tikra, kad galėsiu padėti jam išgelbėti įmonę.

— Vakar vakare man pasakojai, kad judu ėmėte draugauti prieš pat Tonio mirtį. Ar tai tiesa?

— Tiesa, — nusišypsojo ji. — Dieną prieš Tonio mirtį. Gajus atėjo pas mane vėlai vakare. Jis buvo girtas. Nepuoselėjau jokių iliuzijų, žinojau, ko jis atėjo: norėjo pasidulkinti. Bet po to... Paskui, kai jis gulėjo mano glėbyje, mes pasikalbėjome. Jis man viską papasakojo. Atskleidė savo susirūpinimą dėl to, ką jo tėvas ketina daryti su „Ninetyminutes“, ir dėl kitų dalykų. Aš jį nuraminau ir paguodžiau.

— Ar jis tau papasakojo, kas nutiko Prancūzijoje jo tėvo namuose dirbusiam sodininkui? Ir apie tai, jog visa tai pasiekė Tonio ausis?

— Taip taip, jis man pasakojo, — Mel pažvelgė į mane suglumusi ir truputį suirzusi. — Bet Gajus sakė niekam daugiau apie tai neprasitaręs.

— Jis man ir neprasitarė, — atsakiau. — Bent jau ne tada. Sužinojau tai gerokai vėliau iš Patriko Hoilo. Prieš kelis mėnesius šnekėjausi apie tai ir su Gajumi. Kaip paprastai, jam buvo neramu dėl Ouveno.

— Tonis mėgino įtikinti Gajų, kad jis liktų „Ninetyminutes“ įmonėje. Gajus, žinoma, apie tai nė girdėti nenorėjo, nes neturėjo jokio noro būti tėvo marionete. Bet Tonis grasino kreipsiąsis į Prancūzijos policiją ir papasakosiąs jiems apie tai, kas nutiko sodininkui ir koks vaidmuo šioje istorijoje tenka Ouvenui.

— Jis ketino įduoti policijai savo sūnų?

— Gajus irgi niekaip negalėjo tuo patikėti. Jis manė, kad tai tik vaidyba, tik taktinis ėjimas, bet juk niekada negali žinoti. Man atrodo, jog mintis, kad tėvas gali šitaip pasielgti su Ouvenu, Gajų slėgė nė kiek ne mažiau, negu supratimas, kad jis sąmoningai verčiamas pasitraukti iš „Ninetyminutes“.

— Vadinasi, visiems labai pasisekė, kad Tonis žuvo būtent tada, argi ne?

— Tikrai labai pasisekė, — tvirtu balsu atsakė Mel. — Gajus nebūtų šito išlaikęs. Jis būtų žlugęs.

— Sakei, kad Gajus visa tai tau atskleidė naktį prieš nužudant Tonį?

— Taip ir buvo. Bet kitą naktį Gajus ir vėl pas mane atėjo. Tu tikriausiai žinai, jog nusikaltimo metu jis buvo čia?

— Taip. Atrodo, kad pas tave dar buvo apsistojusi ir draugė?

— Anė Gleizer. Mudvi drauge studijavome universitete. Ji dirba vienos iš didžiausių Didžiosios Britanijos teisines paslaugas teikiančių bendrovių padalinyje Paryžiuje. Ji buvo pas mane apsistojusi vos vienai nakčiai, — staiga Mel tarsi atitoko ir susigriebė: — O kuriems galams tu viso šito klausinėji?

— Ak, nė pats nežinau, — lyg niekur nieko mestelėjau aš. — Ko gero, todėl, kad man tiesiog smalsu, kas nutiko Toniui Džourdanui.

— Juk nemanai, kad Gajus galėtų būti į tai kaip nors įsivėlęs, ar ne? — Mel akys žybtelėjo pykčiu.

— Ak, ne, žinoma, kad aš taip nemanau, — berte išbėriau. — Žinau, kad jis čia niekuo dėtas. Tik man įdomu, kas galėjo tai padaryti. Tik tiek.

— Na, man rodos, geriausia būtų tiesiog viską pamiršti. Jei atvirai, aš irgi norėčiau išmesti iš galvos mintis apie šitą sumautą Tonį Džourdaną. Aš to žmogaus nekenčiau. Ir dabar nekenčiu, nors jis jau miręs. — Staiga suskambo telefonas. — Atsiprašau, — tarė Mel ir nuėjo pakelti ragelio.

Ji atsigręžė į mane, o jos akys tiesiog spinduliavo. Mel trumpai su kažkuo pasikalbėjo, kuo ramiausiai kelis kartus ištarė „Taip“, kelis kartus — „Ne“. Paskui į ragelį pasakė:

— Ką gi, jei tikrai nori užeiti, prašau... Po pusvalandžio?.. Manau, šaldytuve rasiu ko nors užkrimsti. Ar nori, kad išvirčiau ką nors vakarienei?.. Gerai, iki greito.

Ir ji, neslėpdama savo triumfo, padėjo ragelį.

— Gajus? — paklausiau.

Mel linktelėjo galva.

— Ką gi, tuomet aš jau eisiu.

Jos melancholija akimirksniu kažkur dingo, ir ji apdovanojo mane džiugia šypsena.

— Turiu aplėkti parduotuves ir ko nors nupirkti vakarienei, — pareiškė Mel. — Ačiū, kad užsukai, Deividai. Atleisk, gal aš tave pernelyg apsunkinau, bet kartais, kai su kuo nors pasikalbi, taip palengvėja... Juk tu, galima sakyti, vienintelis žmogus, kuris gerai pažįsta Gajų ir kuris gali mane suprasti. Žinoma, išskyrus Ouveną, bet su juo aš stengiuosi turėti kuo mažiau reikalų.

— Ar prieš išeidamas galėčiau dar užeiti į tualetą?

— Žinoma. Tualetas — pačiame koridoriaus gale.

Grįždamas atgal praėjau pro Mel miegamąjį, kurio durys buvo atdaros. Ant sienos kabėjo įrėmintas fotografijų koliažas. Ten buvo gal dvidešimt nuotraukų. Dvidešimt ciniškų Gajaus atvaizdų, palengvinusių jam rasti kelią į vargšės merginos miegamąjį.

— Gero vakaro, — palinkėjau jai išeidamas.

Bet, nepaisant staiga pasikeitusios Mel nuotaikos, jos pačios labui tikėjausi, kad geras šis vakaras jai nebus.

Grįžęs namo, plumptelėjau ant sofos ir įsijungiau televizorių. Buvau pavargęs. Mano galvoje be perstojo sukosi mintys apie Mel, Gajų, „Ninetyminutes“, Tonį ir Ouveną. Žinojau, kad turiu pamėginti nuvyti jas šalin, bet mano smegenys tiesiog atsisakė paklusti.

Galų gale nusprendžiau eiti miegoti.

Savo kompiuterį laikiau miegamajame. Man nepatiko laikyti jo kituose kambariuose, kur lankydavosi svečių, pavyzdžiui, svetainėje arba antrame miegamajame. Nuo to laiko, kai pradėjau dirbti „Ninetyminutes“, asmeniniu savo kompiuteriu beveik nesinaudojau. Daugumą su „Ninetyminutes“ susijusių darbų atlikdavau nešiojamuoju kompiuteriu, o kitiems užsiėmimams beveik nelikdavo laiko. Šito kompiuterio nebuvau įsijungęs jau gal dvi savaites. Bet, vos pravėręs miegamojo duris, išgirdau švelnų dūzgimą ir pamačiau nuo kompiuterio sklindantį mirguliuojantį švytėjimą.

Keista. Priėjau prie nedidelio pušinio stalelio, ant kurio jis stovėjo. Viskas atrodė lygiai taip, kaip išeidamas palikau. Čiupęs pelę, sprangtelėjau jos klavišą.

Suburzgė kietasis diskas. Monitoriaus ekrane šmėstelėjo man jau pažįstamas animacinis filmukas. Golfo žaidėjas. Golfo lazda. Iš įmonės reklaminei brošiūrai skirtos nuotraukos iškirptas ir kvailai besišypsantis mano veidas. Smūgis. Kraujas, tykštančios smegenys ir tas siaubingas žlegtelėjimas. Tai buvo brutalu, bet kadangi šito visai nesitikėjau, vaizdas mane ir vėl pribloškė. Atšokau nuo klaviatūros ir įsmeigiau akis į monitoriaus ekraną. Raudona košė ekrane dingo, ir įsižiebė tviskančios oranžinės raidės:

TIK NORĖJAU ĮSITIKINTI, KAD NEPAMIRŠAI MANĘS

Ištraukiau kompiuterio kištuką iš lizdo. Vaizdas pranyko, o mano miegamasis vėl nuniro į tamsą.

Ouvenas! Mano bute! Po perkūnais, kaip jis čia pateko?

Uždegiau šviesą ir atidžiai apsižvalgiau po kambarį. Rodos, viskas buvo savo vietose. Apžiūrėjau ir kitus kambarius, visus buto langus, lauko duris. Nieko nebuvo sulaužyta, nieko nepalikta pravira, niekas nepajudinta, — žodžiu, jokių įsilaužimo požymių.

Mintyse ėmiau svarstyti, ar savo purvinos ir apgailėtinos animacinės programos jis negalėjo įgrūsti į mano kompiuterį čia nė neapsilankęs, pavyzdžiui, internetu. Bet tai buvo neįmanoma. Kompiuteris visą laiką buvo išjungtas. Tai galėjo padaryti tik žmogus, patekęs į mano butą. Ouvenas norėjo, jog žinočiau, kad jis čia buvo. Fiziškai. Buvo mano kambaryje.

Pažvelgiau į buto duris. Į vidų Ouvenas galėjo patekti tik pro jas. Namo laiptinės durų apsauga buvo apgailėtina: įeiti jam tikrai nebūtų buvę sunku. Bet kaip jis įėjo pro mano buto duris? Matyt, turėjo raktą. Aš instinktyviai išsitraukiau iš kišenės savo raktų ryšulėlį ir patikrinau, ar tebeturiu raktą nuo buto durų. Jis buvo čia. Vadinasi, Ouvenas, ko gero, pasidarė rakto kopiją. Visai galimas daiktas, jog per tuos mėnesius, kai mudu dar dirbome kartu, aš, nieko bloga negalvodamas, kelioms minutėms galėjau palikti savo raktus ant darbo stalo ar savo švarko kišenėje. Mane nukrėtė šiurpas. Pirmadienio rytą pirmas mano darbas bus pakeisti buto spyną. Ir naujojo buto rakto niekada neišsitrauksiu iš savo kelnių kišenės.

36

Kitą rytą, nors ir nenoromis, šiaip taip nuslinkau į darbą. Neprieštaravau, kad dirbame šeštadieniais, bet praleisti biure dar ir sekmadienius man visai nepatiko. Tačiau dabar „Ninetyminutes“ buvo atsidūrusi gilioje krizėje, ir kitos išeities neturėjome.

— Na, tai ką darysime? — paklausiau Gajaus.

— Gausime lėšų iš ko nors kito.

— Gal iš „Champion Starsat“?

— Tik jau ne iš tos sumautos „Champion Starsat“.

— Žinau, dabar šimto penkiasdešimt milijonų jie mums jau nepasiūlys, toli gražu ne. Bet jei iš šitos investicijos turėtume naudos ir bent kiek uždirbtume, galutinis rezultatas būtų geras.

— Ne, nebūtų. Mums tai būtų tikra katastrofa. Mes prarastume savo nepriklausomybę, jie perimtų vadovavimą ir tai jau nebūtų mūsų svetainė.

— Tai ką siūlai?

— Ar bandei kalbėtis su kitais brokeriais?

— Penktadienį su pora šnekėjausi. „Gumey Kroheim“ banke dirbantis mano pažįstamas sakė, kad, jo nuomone, vertybinių popierių rinkoje susiklosčius tokiai padėčiai, niekas nesutiks mums atstovauti, ypač jeigu su mumis dirbti atsisakys „Bloomfield Weiss“.

— Rytoj paskambink dar keliems brokeriams.

Aš tik sunkiai atsidusau ir pratariau:

— Gerai. Kaip suprantu, „Orchestra“ savo apsisprendimo jau nepakeis, ar ne?

— Ne. Derekas Silvermanas bandė juos paspausti, bet jie neperkalbami.

— Tuomet turėsime sumažinti įmonės išlaidas.

— Ne.

— Mes neturime kitos išeities, Gajau! Jeigu ir toliau šitaip leisime pinigus, po trijų savaičių mūsų sąskaita bus tuščia. O jei kaip reikiant suveršime diržus, turimų pinigų mums užteks per visą vasarą.

— Ne.

— Tai gal turi kokių minčių?

— Šiandien po pietų skrendu į Hamburgą.

— Susitikti su Torstenu?

Gajus linktelėjo.

— Nėra prasmės.

— Yra, — atšovė Gajus. — Jis, atrodo, susidomėjo.

Aš piktai prunkštelėjau:

— Gerai, tu skrisk į Hamburgą, o aš apmesiu lėšų taupymo planą.

Visą dieną praleidau grumdamasis su skaičiais. Turėjau viską suplanuoti taip, kad mūsų turimų pusės milijono svarų pakaktų per vasarą ir dar liktų rudeniui. Tai buvo slegiantis ir daug nervų reikalaujantis darbas. Turėjau mažinti, mažinti ir dar kartą mažinti išlaidas.

Mažmeninės prekybos teko atsisakyti. Ji toli gražu nebuvo pelninga, ir kuo daugiau drabužių mes parduodavome, tuo daugiau grynųjų į šį verslą turėjome sukišti. Be to, reikėjo uždaryti visus Europoje veikiančius įmonės padalinius, netgi tą kuris veikė Miunchene. Ir — daugiau jokių naujų darbuotojų: tiesą sakant, jau dabar būtų buvę protinga atleisti bent pusę pas mus dirbančių žurnalistų. Interneto paslaugas mobiliuosiuose telefonuose teikiantis ir Helsinkyje veikiantis mūsų įmonės padalinys turėjo verstis tik savo lėšomis, nes šią funkciją turintys mobilieji telefonai buvo gerokai tolesnės ateities dalykas. Pagal mano sudarytą planą mums turėjo likti tik originali Jungtinei Karalystei skirta futbolo svetainė. Tai reiškė, kad mūsų verslas praras pagreitį, bet turimų lėšų pakaks iki ateinančių metų.

Bet pati „Ninetyminutes“ išliks.

Kitos dienos rytą, Gajui vis dar tebesisvečiuojant Hamburge, nusprendžiau valandą kitą skirti tam, kad susirasčiau Anę Gleizer, Mel draugę, kuri tą vakarą, kai žuvo Tonis, buvo apsistojusi jos bute. „Ninetyminutes“ padėtis kasdien vis blogėjo, bet tą patį galėjau pasakyti ir apie savo santykius su Gajumi. Galų gale man reikėjo išsiaiškinti, kaip mūsų bendravimas klostysis toliau. Bet tai galėjau padaryti tik atsikratęs abejonių ir sužinojęs, kas iš tiesų tą vakarą atsitiko jo tėvui.

Kelias minutes panaršęs internete iškapsčiau didžiausių Britanijoje veikiančių ir teisines paslaugas teikiančių bendrovių, turinčių savo padalinius Paryžiuje, pavadinimus ir telefonų numerius. Tuomet užguliau telefoną ir ėmiau rinkti numerius, kurie buvo mano sąraše. Tik iš trečio karto, man surinkus „Coward Turner“ įmonės numerį, atsiliepęs operatorius pagaliau patvirtino, kad pas juos dirba Anė Gleizer. Sulaikęs kvapą laukiau, kol mane su ja sujungs, bet ragelyje išgirdau tik angliškai kalbančią jos sekretorę. Ponios Gleizer jau kelios dienos nėra biure, paaiškino ji, ir iki kitos savaitės ji čia nepasirodys.

Tad vėl grįžau prie savo skaičių ir planavimo.

Vėlyvą popietę į biurą grįžo Gajus. Nuo jo iš tolo trenkė alkoholiu.

— Na, kaip sekėsi? — pasidomėjau.

— Gerai, — atsakė jis. — Torstenas sutiko.

— Tikrai? Kiek jis ketina investuoti?

— Man atrodo, apie penkis milijonus.

— Tau atrodo?

— Taip. Turiu dar kartą jį pasigauti ir aptarti visas smulkmenas. Bet jis sakė, kad sutinka investuoti.

— Penkis milijonus. Svarų ar markių?

— Suprantama, kad svarų.

Aš įtariai nužvelgiau Gajų ir paklausiau:

— Kada jis tau sakė, kad sutinka?

— Vakar vakare. Mes užėjome į barą. Puikiai praleidome vakarą.

— Ar kai jis tau tai sakė, buvo girtas?

— Na, galbūt...

— Ar prieš tai atsiklausė tėvo?

— Su tėvu Torstenas dar nesikalbėjo. Bet žadėjo tai padaryti. Jis sako, kad šį kartą yra pasiryžęs tėvui pasipriešinti ir tvirtai laikytis savo nusistatymo.

— Kada tiksliai jis tau taip sakė?

— Ką visa tai reiškia?

— Na, kokiu laiku vakar vakare Torstenas tau pasakė, kad ketina laikytis tvirtai ir pasipriešinti savo tėvui?

— Maždaug apie vidurnaktį.

— Tuomet tai — tuščios kalbos, — pareiškiau. — Kai paskutinį kartą jis ketino tai padaryti, interneto bendrovių reitingai biržoje buvo pavydėtinai geri. Jeigu net ir tada jam nepasisekė pralaužti ledų, kaip manai, kas gali įtikinti jo tėvą investuoti dabar, kai padėtis daug keblesnė?

— Pasitikėk manimi, — ne visai aiškiai tardamas žodžius, bandė nuraminti mane Gajus. — Torstenas mano draugas.

— Ar tu gėrei?

— Dieve! Lėktuve išgėriau truputį šampano. Juk reikėjo atšvęsti. Tiesą sakant, mielai kur nors nueičiau ir išgerčiau dar porą taurių. Gal nori eiti kartu?

Gajaus sarkazmą nutariau praleisti pro ausis.

— Ne, — atsisakiau. — Man tikrai reikia, kad kai kuriuos skaičius peržiūrėtume drauge. Manau, kad galėtume pratempti iki ateinančių metų pradžios. Žinoma, jei tik tuojau pat apkarpysime išlaidas.

Kad ir nenoromis, Gajus vis dėlto užmetė akį į mano skaičiavimus. Jam prireikė poros minučių, kol suvokė mano pasiūlymo esmę. Supratau, kad jo protas toli gražu nėra toks skvarbus kaip paprastai. Galų gale jis pastūmė mano popierius į šalį.

— Visa tai — mėšlas, — tėškė jis.

— Neturime kitos išeities.

— Turime. Mūsų išeitis — Torstenas.

— Ak, liaukis. Negalime atiduoti įmonės likimo į Torsteno rankas. Kartą jau tai padarėme, ir pats žinai, kas iš to išėjo.

Gajus jau buvo besižiojąs man atsakyti, bet staiga susigriebė. Vėl pažvelgė į skaičius. Paskui prabilo, bet šį kartą — tyliu, nuleistu balsu.

— „Ninetyminutes“ — tai visas mano gyvenimas, — pratarė jis.

— Žinau. Šita įmonė mums visiems labai daug reiškia.

Gajus įbedė į mane skvarbų, kiaurai veriantį savo mėlynų akių žvilgsnį.

— Aš nesakau: „Labai daug“. Sakau, kad tai — visas mano gyvenimas. Niekas nepažįsta manęs geriau už tave, Deivai. Na, gal tik mano brolis Ouvenas. Pats matei, kaip bandžiau tapti aktoriumi ir susimoviau. Pasakojau tau, kaip gyvenau Los Andžele ir kaip vos galutinai nenugrimzdau į dugną. Tu pažinojai mano tėvą. Ir žinai, ką jam jaučiau ir vis dar jaučiu. Didžiąją savo gyvenimo dalį praleidau vos per plauką nuo pražūties krašto, — jis kilstelėjo ranką, ištiesė nykštį ir smilių ir parodė, kiek nedaug jam trūko iki žlugimo. — Bet pastaraisiais metais pajutau, kad vėl grįžau į vėžes. Sukūriau gerą įmonę. Netgi daugiau nei gerą — puikią. Kai ką, kas bus verta dešimčių milijonų svarų. Tai, kuo tūkstančiai žmonių kasdien naudojasi. Subūriau komandą, kuri dirba kartu. Man pavyko sukurti kai ką nepaprasta, — dabar jis jau sunkiai košė žodžius. — O dabar tu nori viską sunaikinti, — jis papurtė galvą. — Jeigu „Ninetyminutes“ žlugs, kartu žlugsiu ir aš.

Žinojau, kad pastaruosius kelis mėnesius Gajus jautė nemenką įtampą, bet nuo to vakaro „Jeruzalės“ užeigoje, kai Henris atmetė mūsų pasiūlymą ir atsisakė investuoti, šiandien pirmą kartą išgirdau jį tai pripažįstant. Iki šiol jis šito nepripažino ir tai įtampai pašalinti ieškojo kitų kelių ir būdų: nenorėjo girdėti blogų naujienų, nei iš šio, nei iš to užsiplieksdavo, daug gėrė, ieškojo paguodos pas Mel, pas Mišelę ir dar pas dievai žino ką. Bet dabar jis vėl blaiviai pažvelgė į susidariusią padėtį ir tai, ką pamatė, jam visai nepatiko.

— Būtent apie tai ir kalbame, — pasakiau aš. — Privalome išsaugoti „Ninetyminutes“. Ir vienintelis būdas tai padaryti — be gailesčio sumažinti išlaidas.

Staiga Gajus trenkė delnu į stalą ir pratrūko:

— Po velnių, tu vis dar nesupranti, ar ne? Aš kalbu ne apie „Ninetyminutes“, kaip verslo subjekto, išlikimą. Kalbu apie idėją. Puikią, neprilygstamą idėją. Tavo planas ją galutinai sužlugdys. Jei imsimės įgyvendinti tavo planą, mūsų svetainė niekada netaps pati geriausia. Gal mums pavyks gauti šiokį tokį pelną ir parodyti investuotojams, kad jų įdėti pinigai po truputį sugrįžta. Bet, kita vertus, tai mus pasmerks lėtai ir neišvengiamai mirčiai. Kai tik imsimės šito plano, — čia Gajus pamojavo ore lapais, kuriuos buvau prirašęs skaičių, — „Ninetyminutes“ įmonei — galas. Man, beje, irgi.

Puikiai supratau, ką Gajus turi omenyje. Ir vis dėlto, jam reikėjo bent lašelio realybės jausmo, ir šią injekciją jis galėjo gauti tik iš manęs.

— Kitos išeities nėra.

— Yra. Nagi, Deivai. Mes kartu tiek daug pasiekėme. Bet dabar man kaip niekad reikia tavo palaikymo. Kaip tik dabar, taip ilgai ir sunkiai dirbę, džiūgavę, kai viskas klostėsi gerai, ir ištvėrę blogus laikus, pasiekėme kulminaciją. Tu gali arba sunaikinti „Ninetyminutes“, arba padėti man ją išgelbėti. Bet jei mėginsi įmonę žlugdyti, turi žinoti viena: aš kaip įmanydamas stengsiuosi tave sustabdyti.

Minutėlę mudu žvelgėme nenuleisdami vienas nuo kito akių. Jis viską pastatė ant kortos. Trylika mūsų draugystės metų. Didžiąją to laiko dalį ir pats nebuvau įsitikinęs, ar tikrai esu jo draugas. O dabar jis netiesiogiai pareiškė, jog tai turiu nuspręsti aš pats.

Jis prirėmė mane prie sienos. Ir vis dėlto, be kitų priežasčių, dirbti į „Ninetyminutes“ atėjau ir dėl to, kad norėjau įrodyti nesąs vien portfelį nešiojantis ir su viskuo nuolankiai sutinkantis vyrukas. Norėjau įrodyti, kad galiu turėti savo nuomonę ir savarankiškai priimti sprendimus. Dabar galėjau rinktis: arba pasiduoti Gajaus asmenybės žavesiui, arba atsispirti ir aiškiai pasakyti, ko reikia imtis.

Aš giliai atsidusau ir tariau:

— Ir vis dėlto primygtinai reikalauju, kad tuojau pat sumažintume išlaidas.

Gajus pervėrė mane nuožmiu žvilgsniu, o jo veide aiškiai pamačiau nusivylimą, sumišusį su pykčiu.

— Sakai, primygtinai reikalauji?

— Taip. Primygtinai.

Jis giliai įkvėpė ir tėškė:

— Ką gi, gerai. Aš esu generalinis įmonės direktorius. Ir šiam planui nepritariu.

— Jei nesutiksi, pasikalbėsiu su Silvermanu, — nenusileidau aš. — Ir su Klere Dagias.

— Ar tu man grasini?

— Aš tik paaiškinau, kokių žygių imsiuos.

— Ką gi, kaip tik šiandien esu susitaręs su Silvermanu ir Klere drauge pavakarieniauti. Aš jiems perduosiu tavo nuomonę.

Aš net išsižiojau:

— Vakarienė? Tu man nieko apie tai neužsiminei.

— Man rodos, pats sakei, kad nenori veltis į reikalus, kuriais siekiama paspausti „Orchestrą“?

— Sakiau. Bet tu su jais ketini kalbėti ne vien tik apie investicijas, argi ne?

— Galbūt.

— Aš irgi noriu ten dalyvauti.

— Gaila, bet tavęs niekas nekvietė.

Aš mečiau į Gajų įniršio kupiną žvilgsnį. Jis man neliko skolingas.

— Rytoj rytą aš tau papasakosiu, ką sutarėme, — pašaipiai mestelėjo jis. — O dabar man jau metas. Manau, kad turiu kai ką atšvęsti ir kaip tik dabar ketinu tai padaryti. O tu geriau lik čia ir užsiimk sąvaržėlių inventorizavimu. Neabejoju, kad Eimė per daug jų naudoja.

Taip taręs, jis išėjo. Ir tą dieną į biurą jau negrįžo.

Ryte nekantriai laukiau jo biure. Gajus pasirodė tik dešimtą valandą. Jis atrodė siaubingai: nesiskutęs, paburkusiais paakiais, pavandenijusiomis, nieko nematančiomis akimis. Po bemiegės ūžavimo nakties pagirios Gajui būdavo vienas juokas. Tačiau praeitą naktį, matyt, net ir jis perlenkė lazdą. Neabejojau, kad vakarieniaudamas su Klere ir Dereku Silvermanu jis negalėjo labai nusilesti: matyt, kai šie išvažiavo namo, jis dar perėjo bent kelis barus.

— Na, kaip pavyko vakarienė?

— Klerė neapsigalvos, — burbtelėjo Gajus ir įsijungė kompiuterį. — Bet žinia apie Torsteną juos maloniai nustebino.

— Ar jis tau jau skambino?

— Dar ne. Duok jam truputį laiko.

— Hm... — aš susirinkau popierius, prie kurių taip ilgai sėdėjau, ir grįžau prie vakarykštės temos. — Norėčiau su tavimi išsamiau aptarti išlaidų mažinimo planą.

Gajus susikaupė ir nukreipė savo žvilgsnį į mane.

— Ak, taip. Aš irgi noriu su tavimi apie tai pasikalbėti.

— Aš čia atlikau kelis papildomus skaičiavimus...

— Liaukis pagaliau sukti galvą su tais savo skaičiais. Geriau pasišnekėkime apie tai, kas tikrai svarbu. Ar tu vis dar esi pasiryžęs uždaryti užsienio padalinius, atsisakyti mažmeninės prekybos ir atleisti dalį žurnalistų?

— Taip.

— Net suvokdamas, kad kurdami bendrovę kaip tik tokią veiklą ir planavome?

— Taip, — linktelėjau. — Kitos išeities tiesiog nėra.

— Ir niekas neprivers tavęs apsigalvoti?

— Niekas.

— Ar tikrai?

— Tikrai.

Gajus nutilo. Akimirką man pasirodė, kad jį slegia abejonės, galbūt — netgi liūdesys. Paskui jis, matyt, apsisprendė.

— Tu atleistas, — tyliai ištarė jis.

— Ką?

— Tu atleistas, — šį kartą jau tvirtesniu balsu pakartojo Gajus.

— Ką?! — aš apsižvalgiau aplink.

Niekas iš darbuotojų šių žodžių neišgirdo. „Ninetyminutes“ biure toliau virė darbas, tarsi nieko nebūtų atsitikę. Tiesiog negalėjau patikėti.

— Tu negali manęs atleisti.

— Žinoma, galiu. Aš — generalinis direktorius. Įmonės veiklos strategiją nustatau aš. Tu ką tik man patvirtinai, jog užsispyręs ketini imtis veiklos, kuri aiškiai tai strategijai prieštarauja. Tu nesileidai įkalbamas ir neapsigalvojai. Tu atleistas.

— Silvermanas tau šito neleis.

— Leis. Vakar vakare šį reikalą mes jau aptarėme.

— Ir jis sutiko? Ir Klerė tau pritarė?

Gajus tylomis linktelėjo. Mane apmulkino. Pergudravo ir išstūmė iš žaidimo. Negalėjau patikėti, kad Gajus gali būti toks įtaigus ir mokėti šitaip įtikinti žmones.

— Palauk, mums dar reikia apie tai pasikalbėti.

— Ką tik pasikalbėjome, — trumpą akimirką Gajaus žvilgsnis tapo švelnesnis. — Gal vis dėlto dar nori pamąstyti, ar tavo pasiūlymas buvo teisingas?

Ar aš to norėjau? Jei sutiksiu apie tai pamąstyti, jis manęs neatleis. Jei pamąstysiu, mūsų draugystė nežlugs.

Bet jau per toli buvau nužengęs. Gajus buvo neteisus. Sakiau jam tai daug kartų ir visa širdimi tikėjau tuo, ką sakau. Dabar trauktis negalėjau.

Aš papurčiau galvą.

— Mes išmokėsime tau mėnesio atlyginimo dydžio kompensaciją, — tarė Gajus. — Be to, paprašysiu Mel, kad ji parengtų nutarimą, kuriuo tu valdyboje neteksi direktoriaus pareigų. Bet siūlau, kad eitum namo jau dabar. Juk tau daugiau nėra prasmės čia trintis.

Jis buvo teisus, likti čia nebuvo jokios prasmės. Troškau kuo greičiau išeiti. Ir su niekuo nenorėjau atsisveikinti. Atsidariau savo dėžę ir susikroviau į ją kelis asmeninius daiktus. Paskui uždariau ją ir patraukiau durų link.

Pakeliui praėjau pro Ingridos rašomąjį stalą.

— Deividai! — pašaukė mane ji.

Aš sulėtinau žingsnį. Ji pasivijo mane ir ėmė žingsniuoti greta.

— Deividai. Kas atsitiko?

— Mane atleido.

— Ką?!

— Jis ką tik mane atleido.

— Jis negali šito padaryti.

— Ką tik padarė, — aš pažvelgiau į ją. Aš pralošiau „Ninetyminutes“ bendrovę Gajui. Tą akimirką norėjau žinoti, ar kartu praradau ir Ingridą. — Ar eini?

— Ką turi omenyje?

— Noriu žinoti, ar eisi? Su manimi?

— Pasišnekėsiu su Gajumi, — tarė Ingrida. — Aš dar priversiu jį apsigalvoti. Esu tikra, kad judu dar galite viską išsiaiškinti...

Aš apsigręžiau ir žengiau pro duris.

Parėjau namo. Darbo dienos popietę atsidūrusį namuose mane apėmė keistas jausmas. Krūtinėje putojo pyktis. Nuožmus nesuvaldomas pyktis.

Atsispyriau pagundai užsipilti akis alkoholiu ir, užuot grybštelėjęs butelį, dar kartą išėjau į miestą. Pasukau Kensingtono parko link ir nusprendžiau pasivaikščioti. Vaikščiojau ir mąsčiau.

Prisiminiau tą dieną, kai perskaičiau Gajaus parašytą „Ninetyminutes“ verslo planą ir nusprendžiau viską metęs imtis jį įgyvendinti; prisiminiau didžiulį palengvėjimą, kurį pajutau išėjęs iš „Gumey Kroheim“ investicijų banko; Gajaus entuziazmą, kai mums pavyko įkalbėti Gazą prisidėti prie mūsų; pirmąją mūsų darbo dieną naujajame biure Britono gatvėje; didžiulį jaudulį, kai internete pradėjo veikti mūsų sukurta svetainė; virpulį, kai pasirodė, kad ji turi didžiulį pasisekimą; prisiminiau tą neprilygstamą pasididžiavimo jausmą, kad mums pavyko tiek daug pasiekti, nors pradėjome nuo nulio.

Popietė buvo šilta, šiemet, bent jau kol kas, pati šilčiausia. Susiradau suolelį pavėsyje ir atsisėdau. Pro mane šnekėdamasi ir ginčydamasi praklegėjo gausi italų turistų šeimyna. Praeidami jie nubaidė voverę, kurią ant gretimo suolelio įsitaisiusi senyvo amžiaus ponia bandė prisivilioti duonos gabalėliu. Staiga susierzinusi ji susiraukė, bet paskui vėl ištiesė ranką, kurioje laikė duonos gabalėlį, ir ėmė švelniai pliaukšėti liežuviu kviesdama žvėrelį. Šiaip ar taip, ji turėjo visą dieną.

Kur atsirado spraga, kur mes suklydome? Žinoma, kai kurie įvykiai, netgi, galima sakyti, didžioji jų dalis, neturėjo nieko bendra su Gajumi ir manimi. Mes negalėjome jų pakreipti kita linkme. Mums tiesiog nepasisekė, kad akcijų rinka patyrė krachą kaip tik prieš mums susirandant keturiasdešimt milijonų norintį pakloti investuotoją, o ne tuoj po sandorio sudarymo. Mums nepasisekė, kad interneto rinka irgi pasirodė esanti nepaprastai įnoringa. Bet mudu su Gajumi, dirbdami išvien, galėjome tas problemas išspręsti. Ir netgi jei mums nebūtų pasisekę, vis dėlto žlugimas nebūtų atrodęs toks baisus, jei į bedugnę būtume kritę drauge.

Pagaliau prisiminiau ir mūsų skrydį į Skajaus salą. Siaučiant audrai aš Gajumi pasitikėjau, galima netgi sakyti, jog per ilgai pasitikėjau juo, skrendančiu tuo siauru slėniu. Išplėšiau jam iš rankų valdymo svirtis, kai iki nelaimės buvo likusios vos kelios sekundės. Bet bendrovės „valdymo svirčių“ jis iš rankų nepaleido.

„Ninetyminutes“ man nepaprastai daug reiškė. Man tai buvo proga įrodyti sau, kad nebuvau viso labo apgailėtinas ir visomis keturiomis rizikos vengiantis buhalteris. O gal vis dėlto buvau? Juk tapęs verslininku patyriau nesėkmę. Paskutinę minutę manyje pabudęs buhalteris dar mėgino viską išgelbėti, tačiau buvo jau per vėlu. Aš kritau žemyn ir vis dar negalėjau pasiekti kojomis dugno. Turėjau pažvelgti tiesai į akis. Tiesą sakant, buvau paprastas, iš minios neišsiskiriantis žmogus.

Neabejojau, kad „Ninetyminutes“ bankrutuos. Aš prarasiu savo investuotas lėšas. Na, šią netektį kaip nors ištversiu. Žinoma, turėsiu pasidairyti kito darbo, galbūt — kokiame nors dideliame banke. Ir, žinoma, man teks pasakyti tėvui, kad jį nuvyliau. Kad jis pasielgė kvailai patikėjęs man visas savo santaupas. Ir kad dabar jis neturi nieko.

Pakilau nuo suolelio ir palikau senąją ponią, kuriai per tą laiką pavyko susidraugauti su vovere, ir dar gerą valandą pasivaikščiojau. Grįžęs namo įsijungiau televizorių ir ėmiau žiūrėti kažkokį šlamštą. Paskui atsikimšau butelį alaus, bet — tik vieną.

Kažkas paskambino į duris.

Tai buvo Ingrida.

Kai atidariau duris, ji stovėjo prie mano namų slenksčio.

— Labas, — pasisveikino.

— Labas.

— Aš irgi išeinu iš „Ninetyminutes“.

Pajutau, kaip mano krūtinę sukaustęs ledas ėmė tirpti. Aš nusišypsojau.

Ji ištiesė rankas, ir mudu puolėme vienas kitam į glėbį.

— Kodėl? — paklausiau.

Ji klestelėjo ant sofos ir paprašė:

— Gal galėčiau gauti taurę vyno ar kokio kito gėrimo?

Atkimšau butelį vyno ir pripyliau mums abiem po taurę.

Ji noriai paėmė savąją.

— Mmm, koks geras vynas, — pratarė, o tada atsakė į mano klausimą. — Pameni, išeidamas klausei, ar eisiu su tavimi, o aš tau taip ir neatsakiau. Tauškiau niekus, kai sakiau, jog reikia pasikalbėti su Gajumi ir rasti kompromisą. Matai, kai tik išėjai, iš karto supratau, kad klydau. Puikiai suvokiau, kad išsisukinėju ir nenoriu pažvelgti tiesai į akis. Juk pats žinai, kaip troškau, kad „Ninetyminutes“ veikla būtų sėkminga. Ir tikrai didžiuojuosi tuo, ką pasiekiau dirbdama toje bendrovėje. Man rodos, buvau įsikalusi sau į galvą, kad „Ninetyminutes“ man yra tarsi egzaminas. Jaučiau didelį spaudimą, svarbiausia buvo pasistengti dar labiau ir jokiu būdu nepasiduoti. Ir paremti Gajų. Bet kai pamačiau, kad tu Gajų palieki, nes, tavo įsitikinimu, jis neteisus, staiga man tarsi akys atsivėrė. Žinau, kad „Ninetyminutes“ dabar susiduria su didžiulėmis problemomis. Taip pat žinau, kad Gajus mūsų iš šitos duobės neištrauks. Ir tada... Na...

— Ką?

Šiek tiek sutrikusi, ji neryžtingai pažvelgė į mane:

— Pamaniau, kad geriau eisiu su tavimi, o ne su Gajumi, — Ingrida droviai man nusišypsojo. Paskui pirštais persibraukė savo rusvus plaukus. — Na, net nežinau... Gal darau klaidą, — ji pamalonino mane dar viena šypsena. — Bet nuojauta man sako, kad elgiuosi teisingai.

— Aš irgi taip manau, — atsakiau.

— Rytoj pasakysiu jiems, kad išeinu.

— Tai tu jiems dar nepasakei?

— Ne. Šiandien iš biuro išėjau kiek anksčiau. Tiesą sakant, apsisprendžiau tik pakeliui namo. O tada, užuot ėjusi į savo butą, atėjau čia.

— Džiaugiuosi, kad atėjai.

Minutėlę mudu sėdėjome tylėdami ir siurbčiojome vyną.

— Gal dar vieną taurę? — pasiūliau.

— Mielai, — ji ištiesė savo taurę, ir aš vėl ją pripyliau. — Žinai, nesu tikra, ar „Ninetyminutes“ apskritai kada nors galėjo duoti daug pelno.

— Kodėl taip sakai?

— Matai, juk Gajui visiškai nedaug trūksta, kad pasiektų tai, ką buvo užsibrėžęs, argi ne? Dar keli spartaus įmonės augimo mėnesiai, ir „Ninetyminutes“ neabejotinai taps pačia geriausia futbolo svetaine visoje Europoje. Dauguma žmonių mūsų įmonės pavadinimą jau gerai žino. Be to, daugybė svetainės lankytojų nori įsigyti drabužių ir kitų daiktų su mūsų bendrovės ženklu.

— Teisybė.

— Tai kokia čia problema?

— Problema yra ta, kad mes neturime apyvartinių lėšų ir negalime tikėtis, kad netrukus jų užsidirbsime.

— Būtent, — pritardama linktelėjo Ingrida. — Čia ir yra esmė. Klausyk. Prieš metus tai visai neatrodė svarbu. Prieš metus siautė interneto aukso karštinė ir visi stengėsi pasičiupti kuo didesnę jo dalį. Būtų užtekę prisivilioti į savo svetainę pakankamą skaičių lankytojų, ir pinigai būtų ėmę plaukte plaukti. Reklama, prekyba internetu, — niekas iki galo taip ir nesuvokė, kaip šis mechanizmas veikia, bet visi žinojo, jog taip bus. Jei „Ninetyminutes“ dabartinę savo raidos stadiją būtų pasiekusi metais anksčiau, dabar kiekvienas iš mūsų kišenėje turėtų dešimtis milijonų svarų.

— Tai tiesa.

— Bet pasaulis pasikeitė. Pasirodo, iš interneto milijonų nesusikrausi. Žmonės tikisi, kad internetu galės naudotis nemokamai. Žmonės tikisi, kad pirkdami internetu mokės daug mažiau nei suplotų parduotuvėje. Reklamos agentūros nori matyti apčiuopiamus rezultatus, be to, jų biudžetas irgi ribotas, todėl turi stropiai skaičiuoti, kiek lėšų gali skirti reklamai nepatikrintose žiniasklaidos priemonėse. Tiesiog internete dideli pinigai nesisuka. Taigi iš esmės „Ninetyminutes“ nieko verta. Bet kaip tik to Gajus ir nesupranta.

— Palauk, ką tu nori tuo pasakyti?

— Noriu pasakyti, kad įgyvendinti savo planą mums pavyko. Tik neuždirbome tokių riebių milijonų kaip tikėjomės. Manau, jeigu būtume buvę gudresni, būtume jau seniai tai supratę. Tu bent jau dabar tai suvokei. Bet, man rodos, turėtume didžiuotis tuo, ką mums pavyko pasiekti. Turėtume didžiuotis tuo visi: ir aš, ir tu, ir Gajus, ir Eimė, ir Gazas — visi. O dėl to, kad neuždirbome krūvos pinigų, mes visai nekalti.

Dabar pradėjau suprasti, apie ką ji kalba. Ingridos nuomone, tai nebuvo vien tuščiai praleistas laikas. Tai nebuvo jokia katastrofa.

Ingrida pakėlė taurę ir pasiūlė tostą:

— Už „Ninetyminutes“.

— Už „Ninetyminutes“.

Ir mes abu gurkštelėjome vyno.

— Kuo dabar ketini užsiimti? — pakeitė temą ji.

— Nežinau. Visas santaupas sudėjau į „Ninetyminutes“ įmonę. Mano tėvas — irgi. Ir tikrai labai nenoriu matyti, kaip ji žlunga.

— Bet juk ne tik pinigai neduoda tau ramybės, ar ne?

— Apie ką tu?

— Apie Gajų.

— Tu teisi. Vis galvoju apie Gajų, — ir aš pabandžiau jai paaiškinti, kaip jaučiuosi. — Kai Gajus pasiūlė peržvelgti man „Ninetyminutes“ verslo planą, drauge pasiūlė ne tik gerą darbą ir galimybę tinkamai investuoti pinigus, bet ir visiškai naują gyvenimą. Gyvenimą, kurio visada troškau, bet per daug bijojau, kad į jį pasinerčiau. Jis kalbėjo apie tai, kad galėtume sukurti kai ką visai nauja, tai, kas priverstų smarkiau plakti širdį, paskatintų rizikuoti, laužyti nusistovėjusias taisykles, kurti naują verslo viziją. Tai mane įkvėpė. Jis privertė mane patikėti, kad galiu tapti visai kitu žmogumi. O paskui... Paskui jis mane ir vėl apvylė.

— Bet juk ką tik jau sutarėme, jog Gajus nekaltas dėl to, kad „Ninetyminutes“ palengva grimzta į dugną.

— Aš ne apie tai. Tiesą sakant, jei mudu su Gajumi kartu būtume atvedę „Ninetyminutes“ iki bankroto, dar nebūtų taip blogai. Aišku, būtume praradę šiek tiek pinigų ir mano tėvui tai būtų buvusi tikra katastrofa, tačiau bent jau žinočiau, jog kažką pasiekiau. Kad tapau geresnis ar tiesiog kitoks žmogus. O dabar...

— O kas dabar? Nesuprantu.

Pakėliau akis į Ingridą. Pažadai, kuriuos kadaise daviau Gajui, dabar jau buvo nieko verti.

— Yra kai kas, ko tu apie Gajų nežinai, — pasakiau.

Ir aš jai papasakojau viską apie Ouveną, Dominyką, Abdulatifą ir Gajaus pastangas paslėpti siūlo galą. Be to, prisipažinau Ingridai ir dabar dar nežinąs, ar Tonį nužudė Gajus.

Ji atidžiai manęs klausėsi, — iš pradžių tarsi netikėdama savo ausimis, paskui aiškiai nustebusi ir pagaliau — apimta išgąsčio.

— Taigi matai, kad iš tikrųjų nė pats nežinau, koks tas mūsų Gajus, — baigiau savo pasakojimą. — Žinau tik tiek, kad jis melagis. Žinau, kad jo brolis žudo žmones. Bet nežinau, ar juos žudo ir Gajus. Netgi nežinau, ar „Ninetyminutes“ iki šiol dar nebankrutavo tik dėl to, kad Gajus suvažinėjo savo tėvą.

Ingrida susimąsčiusi siurbčiojo savo vyną.

— Dėl Ouveno tu gal ir teisus, bet Gajus?.. — pagaliau prabilo ji.

— Žinau, atrodo neįtikėtina. Anksčiau ir aš taip maniau. Bet jis — aktorius. Geras aktorius. Ir kas žino, ko jis gali griebtis, kai iškyla pavojus jo broliui ar „Ninetyminutes“ bendrovei, į kurią jis taip įsikibęs?

— Dieve mano... — papurtė galvą Ingrida. — Vis tiek negaliu patikėti.

— Man reikia sužinoti viską, kas susiję su Gajumi. Koks jis žmogus. Ir ar tai, kad darbui įmonėje paaukojau visus praeitus metus, apskritai ką nors reiškia.

— Tai ką dabar darysime? Juk negalime visko šitaip palikti?

— Tu gali, — pasakiau. — Jei atvirai, patarčiau taip ir padaryti.

— Nė nemanau, — pasipriešino Ingrida. — Mes viską išsiaiškinsime drauge.

Jau kelios savaitės jaučiausi draskomas labai prieštaringų emocijų, jausdavau tai viltį, tai neviltį, tai pyktį, tai susierzinimą. Jau ne pirma savaitė grūmiausi su savo jausmais, stengiausi kontroliuoti ir juos, ir „Ninetyminutes“. Šiame kare buvau vienas kaip pirštas. Jau maniau, kad pralaimėjau, bet dabar, kai man į pagalbą atėjo Ingrida, pamaniau, galbūt galų gale man vis dėlto pavyks pasiekti pergalę. Mudu teikėme vienas kitam paguodos, stiprybės ir, — tiesa, kol kas dar aiškiai nejuntamos, — vilties.

Vėliau mes nuėjome į čia pat už kampo įsikūrusį italų restoraną pavakarieniauti. Vėl gėrėme vyną. Svarstėme, ką mums daryti, kad išgelbėtume „Ninetyminutes“, ir ko imtis, kad galutinai išsiaiškintume, ką Gajus padarė ir ko ne. Bet vakarui įsibėgėjus mūsų pokalbis ėmė krypti visai kita vaga: kalbėjomės apie vienas kitą ir apie gyvenimą už „Ninetyminutes“ biuro sienų.

Kai išėjome iš restorano, Ingrida įsikibo man į parankę.

— Ar neprieštarausi, jei grįšiu pas tave? — paklausė ji.

— Ne, — atsakiau. — Jei atvirai, aš ir pats to noriu. Netgi labai.

37

Pabudau pajutęs, kad kažkas pirštais braukia man per šlaunį. Buvo pusė septintos ryto. Lovoje šalia manęs gulėjo Ingrida, o kadangi darbo neturėjau, tai ir skubėti nebuvo kur.

Aš apsiverčiau ant kito šono. Per plonas mano miegamojo lango užuolaidas skverbėsi saulės spinduliai, margindami Ingridos odą blyškios aukso spalvos dryželiais. Ji neabejotinai buvo iš tų moterų, kurios geriau atrodo rytą po kartu praleistos nakties.

— Labas rytas, — pratarė ji ir tingiai šyptelėjo.

— Labas rytas.

Jos ranka ėmė slysti mano kūnu aukštyn.

Po pusvalandžio aš nupėdinau į virtuvę išvirti kavos. Tokiu metu paprastai jau prausdavausi duše. Bet ne šiandien.

— Ar iš karto eisi į „Ninetyminutes“ biurą? — paklausiau.

— Nėra reikalo lėkti kaip akis išdegus. Pastarąsias kelias dienas Gajus visada vėluoja. Be to, man čia patinka, — Ingrida paėmė puodelį ir atsisėdo lovoje. Tada paragavo kavos ir susiraukė. — Fui! Koks bjaurus skonis. Jei nori, kad vėl pas tave ateičiau, tau teks pasistengti ir nupirkti padorios kavos.

— Ką tu sakai? Argi šita nėra „padori“?

— Čia — tikras šlamštas. Aš — brazile. Žinau, ką sakau.

— Taip ir maniau, kad būtų buvę geriau išvirti arbatos, — sumurmėjau.

Nors ir bambėdama, Ingrida vis dėlto dar kartą gurkštelėjo iš puodelio.

— Ką šiandien ketini veikti? — paklausė.

Ir ką gi aš ketinau veikti? Išsivadavęs iš „Ninetyminutes“ jungo jaučiau pagundą pirmąją savo laisvės dieną praleisti lovoje su Ingrida. Bet negalėjau.

— Pirmiausia susitiksiu su Dereku Silvermanu. Ir su Klere. Turiu juos įtikinti, kad viskas yra ne taip, kaip jiems nupasakojo Gajus. O tada dar kartą pamėginsiu susirasti Anę Gleizer. Šiandien ji jau turėtų būti darbe.

— Ir aš eisiu su tavimi pas Silvermaną, — pareiškė Ingrida. — Tik pirma užsuksiu į biurą ir pasakysiu Gajui, kad daugiau nedirbsiu.

— Ačiū. Man tikrai gali prireikti tavo pagalbos.

— Tau turėtų būti labai sunku, ar ne? — tarė ji.

— Ką turi omenyje?

— Sėdėti sudėjus rankas ir žiūrėti, kaip „Ninetyminutes“ ritasi į prarają.

— Na, tikiuosi, kad tą nuopuolį mums pavyks sustabdyti. Bet pasitraukus tau, jų laukia sunkūs laikai.

— Nieko tokio, Gazas kaip nors susitvarkys.

— O aš nebūčiau toks tikras, — galbūt Gazui ir pavyks išlaikyti svetainės turinį tokį, koks jis yra dabar, tačiau be Ingridos netrukus ims strigti visas tekstų rašymo ir redagavimo procesas. — Gal tau vertėtų pasilikti...

— Ką čia kalbi? Juk paaiškinau, kodėl nutariau išeiti.

— Taip. Ir aš viską puikiai suprantu. Patikėk, tavo parama man labai daug reiškia. Bet man dingtelėjo, kad mums bus naudingiau, jei ir toliau liksi dirbti „Ninetyminutes“. Įmonės popieriai ir taip jau prasti, o jei dar tu išeisi... Be to, mums būtų naudinga žinoti, kas vyksta įmonės viduje. Jei norime ištraukti ją iš krizės, turime veikti išvien. Tik aš — išėjęs iš bendrovės, o tu — ir toliau joje dirbdama.

— Juk tu nesitiki, kad dirbsiu ranka rankon su Gajumi, ar ne?

— Aišku, kad dirbsi. Bent jau kol kas. Kol pasieksime, kad Silvermanas ir „Orchestra“ mus išklausytų ir sužinotų mūsų požiūrį.

Ingrida toliau siurbčiojo kavą.

— Gal ir tikrai turėčiau pasilikti, — pagaliau sutiko ji. Ir iš karto suraukė antakius.

— Kas yra?

— Bet tai reiškia, kad tuojau pat turiu lėkti į darbą.

— Deja, taip.

Ji padėjo į šalį puodelį ir pasilenkė manęs pabučiuoti.

— Na, gal ne visai tuojau pat, — atsakiau.

Kai Ingrida išėjo, aš išsimaudžiau po dušu, apsivilkau kostiumą ir išvažiavau susitikti su Dereku Silvermanu į jo namus Čelsio rajone. Jis nusivedė mane į savo darbo kabinetą namo gilumoje, pro jo langus buvo matyti įsauliui augančių ir gausiai žydinčių daugiamečių gėlių lysvės. Silvermanas elgėsi labai mandagiai, netgi pasiūlė man puodelį kavos. Paaiškinau jam, kad, mano nuomone, „Ninetyminutes“ neturi kitos išeities, tik sumažinti išlaidas, ir kad Gajus mane atleisdamas suklydo. Silvermanas kantriai klausėsi ir, atrodo, mano požiūrį suprato. Bet jis buvo neperkalbamas.

— Gajus yra įsitikinęs, kad jam pavyks pritraukti daugiau lėšų. Jis įmonės generalinis direktorius. Nesu iš tų, kurie mano, jog kai tik reikalai ima strigti, pirmiausia reikia pavaryti generalinį direktorių. Jūs stumiate mane į nemalonią padėtį ir verčiate rinktis arba jus, arba jį. O aš neturiu kito pasirinkimo, tik palaikyti jį.

— Bet kartą mes jau pasitikėjome Torstenu Šolenbergu ir dėl to buvome patekę į didelę bėdą.

— Pirmadienio vakarą per vakarienę mes su Gajumi apie tai kalbėjomės. Jis sako, kad galima duoti devyniasdešimt procentų, jog sandoris tikrai bus sudarytas.

— Bet... — aš akimirką padvejojau, o tuomet nusprendžiau iškloti viską iki galo. — „Ninetyminutes“ ir anksčiau yra atsidūrusi labai panašioje padėtyje. Pernai, kai Gajus susiginčijo su savo tėvu ir atsistatydino iš savo pareigų.

— Ir kas iš to?

— Na, po kelių dienų Tonis Džourdanas buvo nužudytas.

— Bet juk tai buvo kažkoks atsitiktinis vairuotojas, pabėgęs iš įvykio vietos, argi ne? — pareiškė Silvermanas.

— Galbūt. Policija taip ir neišsiaiškino, kas tai padarė.

— Tai ką konkrečiai tuo norite pasakyti, Deividai?

Iš tiesų, ką konkrečiai aš norėjau tuo pasakyti? Gal apkaltinti Gajų nužudžius savo tėvą? Jei užsiminsiu apie tai Silvermanui, kelio atgal jau nebus. Be to, neturėjau įrodymų. Net jei būčiau išdėstęs savo įtarimus, ko būčiau galėjęs tikėtis iš Silvermano? Kad pakeis savo nuomonę mano naudai? Atleis Gajų, nes galbūt jis yra žudikas? Ne. Tai būtų nesąžininga. Ir ne tik nesąžininga, — tai būtų neteisinga.

— Nieko, Derekai. Nieko. Ačiū, kad radote laiko mane priimti.

Silvermanas palydėjo mane iki durų ir išleisdamas tarė:

— Man labai gaila, kad pajutote turįs pasitraukti iš bendrovės. Tai, kiek daug per pastaruosius metus jūs prisidėjote prie „Ninetyminutes“ suklestėjimo, man padarė didžiulį įspūdį. Man pačiam liūdniausia yra matyti, kaip neišlaikiusi išorės spaudimo puiki komanda po truputį ima byrėti.

Norėjau jam paprieštarauti, pasakyti, kad aš pats visai nenorėjau išeiti iš darbo, kad ne aš, o Gajus jautė didžiulę įtampą, bet staiga suvokiau, jog nėra prasmės. Gajus jau buvo spėjęs įtikinti jį priešingai. Taigi aš išėjau.

Vos atsidūręs gatvėje išsitraukiau savo mobilųjį telefoną ir surinkau bendrovės „Orchestra“ numerį. Klerė Dagias, kad ir labai nenoriai, vis dėlto sutiko po valandos priimti mane savo biure. Bet įspėjo, kad galės man skirti tik dešimt minučių, — tik tiek, kiek truks pertrauka tarp numatytų susitikimų.

Investicijų bendrovės darbuotojas mane palydėjo į konferencijų salę, kurioje pralaukiau visą pusvalandį, kol pagaliau pasirodė Klerė. Ji atrodė labai nervinga.

— Atsiprašau, — tarė ji. — Investuotojams dabar, atrodo, ne patys geriausi laikai. Vos spėji numalšinti vieną gaisrą, žiūrėk, jau įsiplieskė kitas, — ji žvilgtelėjo į savo rankinį laikrodį. — Deja, aš jau vėluoju į kitą susitikimą. Turiu tik penkias minutes.

— Gerai, — atsiliepiau aš. — Turbūt girdėjote, kad išėjau iš „Ninetyminutes“?

— Taip. Gajus man viską papasakojo.

— Ar jis jums paaiškino, kodėl mane atleido?

— Jis sakė, kad norėjote drastiškai apkarpyti išlaidas ir imti taupyti turimas lėšas. Taip pat jis tvirtino radęs dar vieną investuotoją, tad galįs plėsti verslą.

— Nieko jis dar nerado.

— Na, jis sako, kad rado. Ir aš turiu juo tikėti.

— Tas žmogus — senas mūsų abiejų draugas, mes visi kartu mokėmės vidurinėje mokykloje. Vieną kartą jis mus jau nuvylė. Ir neabejoju, kad dabar tą pačią kiaulystę iškrės antrą kartą.

Klerė trumpam susimąstė. Škotiška jos savitvarda ir ryžtingumas tą rytą buvo gerokai aptirpę. Ji suraukė antakius ir sumurmėjo:

— Gajus kalbėjo visai kitaip...

— Žinau.

Klerė kelias sekundes padvejojo, o tada pasakė:

— Klausykite, aš kalbėjausi su valdybos pirmininku. Man labai gaila jūsų netekti, bet Dereku Silvermanu aš pasitikiu. Mūsų žmonės pažįsta jį jau daug metų, ir jeigu jis nori dirbti kartu su Gajumi, mes jo nuomonei pritarsime.

— Gal vis dėlto dar apsigalvosite?

Klerės veidas akimirksniu tapo griežtas.

— Mes jau nusprendėme. O dabar aš iš tiesų turiu eiti. Ar pats rasite išėjimą?

Ir aš dar kartą atsidūriau ant šaligatvio.

Grįžęs namo, paskambinau Anei Gleizer į Paryžių. Ji jau buvo grįžusi iš savo kelionės ir dirbo. Nusprendžiau, kad man reikia pasikalbėti su ja akis į akį. Jeigu ji žino kokią nors esminę smulkmeną, susijusią su Gajumi ir tuo vakaru, kai žuvo Tonis, telefonu tos smulkmenos aš iš jos niekada neišpešiu. Buvau pasiryžęs vykti į Paryžių ir su ja pasikalbėti, bet pasirodė, jog po savaitės Anė pati atvyks į Londoną, kur jos laukia dalykinis susitikimas, ir prieš tą susitikimą ji maloniai sutiko pusvalandį skirti man.

Kitas skambutis buvo kur kas nemalonesnis. Mano tėvas tokiu laiku buvo darbe: prekybinėje miesto dalyje įsikūrusios statybos bendrovės biure. Iš pradžių mudu persimetėme keliais sakiniais apie visai nereikšmingus dalykus, o tada tėvas man uždavė klausimą, kurio aš ir bijojau.

— Kaip laikosi „Ninetyminutes“?

— Turiu blogų naujienų, — niūriai pratariau.

— O ne! Visas šitas reikalas palengva ima priminti pasivažinėjimą geležinkeliuku atrakcionų parke, ar ne? Kad ir kokios blogos būtų naujienos, neabejoju, kad tu rasi išeitį ir bendrovė atsities.

— Tik ne šį kartą tėti.

— Hm...

— Mudu su Gajumi susipykome. Jis mane atleido.

— Dieve brangus. Ar jis turi teisę taip pasielgti?

— Deja, turi.

— O Viešpatie! Užjaučiu. Tau tai turėtų būti siaubingas smūgis.

— Tiesą sakant, taip ir yra, — jaučiausi dėkingas tėvui, kad jis rūpinasi savo sūnumi. Bet apie save dabar negalvojau ir man rūpėjo visai kas kita. — Tai siaubinga žinia mums visiems. Netrukus išseks „Ninetyminutes“ turimos lėšos, ir aš noriu ko nors imtis, kad taip neatsitiktų. O Gajus tiesiog nenori šito matyti. Bijau, kad šį kartą bendrovės dienos suskaičiuotos.

— Ak...

Tyla. Supratau, kad tėvas karštligiškai bando rasti tinkamų žodžių. Bet aš nutraukiau jo kančias.

— Manau, yra didžiulė tikimybė, jog prarasi visą savo investuotą sumą. Mes visi prarasime.

— O, Dieve... — sušnabždėjo jis.

— Man labai gaila, tėti. Tikrai.

Ragelyje išgirdau jį sunkiai atsidūstant. Paskui jis tarė:

— Ką padarysi, Deividai. Aš pats nusprendžiau investuoti. Nekaltink dėl to savęs.

— Nekaltinu, — atsakiau.

Nors iš tiesų jaučiausi kaltas. Tėvas manimi pasitikėjo, o aš jį apvyliau. Jis niekada dėl šito man nepriekaištaus, bet mane vis tiek slėgs kaltės našta. Tai buvo mano ir tik mano klaida.

— Ir vis dėlto jausčiausi daug geriau, jeigu tu dabar būtum čia.

— Aš irgi, patikėk.

— Na, ką gi... Turiu grįžti prie darbo, — aiškiai girdėjau, kad tėvo balsas trūkčioja, tarsi jis būtų tramdęs ašaras.

Dar niekada nebuvau matęs savo tėvo verkiančio.

— Sudie, tėti.

— Viso.

Jis padėjo ragelį, ir aš likau vienas, įpykęs, liūdnas ir — labai prasikaltęs.

Vakare čia pat už kampo, užeigoje prie mano namų, susitikau su Ingrida. Mane pamačiusi ji plačiai nusišypsojo ir skubriai pakštelėjo į lūpas.

Žvilgtelėjau į savo rankinį laikrodį. Buvo be penkiolikos minučių šešios.

— Vėlai pasirodai darbe. Anksti išeini. Ką žmonės pagalvos?

— Jie nė nežinos, ką manyti. Šiaip ar taip, man tas pats, ką jie pagalvos. Norėjau kuo greičiau pamatyti tave.

— Aš tave irgi, — atsakiau.

— Be to, — ji pasirausė savo rankinėje ir ištraukė nedidelį rudą pakelį, — atsinešiau kavos.

Aš nusišypsojau. Jei už tai, kad Ingrida pasiliks pas mane dar vieną naktį, turėjau iškęsti jos tyčiojimąsi iš mano kavos, buvau pasirengęs tokią kainą sumokėti.

— Ar tau pavyko išsilaikyti darbe? — paklausiau.

— Taip. Tiesą sakant, su Gajumi šiandien beveik nesikalbėjau. Jis atrodė labai užsiėmęs.

— Nesistebiu. Gal jau yra kokių nors žinių iš Torsteno?

— Kiek žinau, ne. Bet į biurą sugrįžo Ouvenas.

— Ne, tu turbūt juokauji?!

— Rimtai. Didžiąją dienos dalį jis praleido prie savo kompiuterio. Bet taip pat trumpai kalbėjosi su Gajumi.

— Pasisaugok jo, Ingrida. Juk žinai, koks jis gali būti pavojingas.

— Nesijaudink. Aš jo vengsiu kaip ugnies.

— Būk atsargi. Labai prašau.

Aš ir pats nustebau, kad staiga tapau toks rūpestingas. Juo labiau kad pats jau šešis mėnesius gyvenau jausdamas grėsmę, jog Ouvenas vėl gali pratrūkti smurtu. Ir man visai nepatiko mintis, kad dabar turės rizikuoti dar ir Ingrida.

— Būsiu, — sujaudinta mano rūpesčio nusišypsojo ji. — Be to, šiandien biure buvo ir Mel.

— Mel?

— Taip. Jau maniau, kad Gajus ją metė. Bet akivaizdu, jog būsiu apsirikusi. Ir pamačiusi mane ji, atrodo, nelabai apsidžiaugė.

— įsivaizduoju. Ką ji ten veikė?

— Nežinau. Bet kad ir kuo ji užsiėmė, darė tai atsisėdusi prie tavo darbo stalo. Vaizdas buvo gana keistas.

— Ko gero, — man buvo nemaloni vien mintis, kad Mel sėdi prie mano rašomojo stalo. Pasijutau nejaukiai. Bet tai, kad ji pasirodė biure, nebuvo sunku paaiškinti. Ji puikiausiai galėjo perimti mano darbus ir susidoroti su jais ne prasčiau už kitus. Tiesa, savo kontoroje „Howles Marriot“ viešbutyje ji tikriausiai turėjo ir kitų klientų, bet jei Gajus švilptelėjo, neabejojau, kad ji paknopstom atkumėjo pas jį.

— Vadinasi, iš Silvermano ir „Orchestros“ nieko gera nepešei, tiesa? — paklausė Ingrida.

— Nieko. Gajus Silvermaną tiesiog užbūrė. O Klerė buvo nuvargusi, nervinga ir norėjo kuo greičiau grįžti prie savo darbų.

— Hm...

— Bet ateinančią savaitę susitiksiu su Ane Gleizer.

— Manai, kad ji tau papasakos ką nors svarbaus?

— Gal ir ne. Bet turiu pamėginti, — siurbčiojau savo alų ir jaučiau, kaip palengva grimztu į nusivylimą. — Ką darysime toliau?

— Taip paprastai pasiduoti neketinu, — pareiškė Ingrida. — Neketinu sėdėti rankų sudėjusi ir laukti, kol Gajus viską sumaus.

— Aš irgi neketinu. Bet jeigu nei Silvermanas, nei Klerė nenori mūsų girdėti, nežinau, kaip mums pavyks priversti Gajų sumažinti bendrovės išlaidas.

— Ar tu tikras, kad Torstenas tikrai atsisakys investuoti?

— Visiškai. Neabejoju, kad Gajus moka įtikinti žmones, bet tai nieko nereiškia. Kai Gajus nori kuo nors tikėti, jis tuo tikėjimu nesunkiai uždega ir kitus. Tu pati tai žinai. Torstenas dės į kojas, o „Ninetyminutes“ bankrutuos.

— O jei susisiektume su „Champion Starsat“ bendrove? — pasiūlė Ingrida.

— Kiek pamenu, valdybos posėdyje balsavai prieš ir nepritarei pasiūlymui parduoti jiems „Ninetyminutes“.

— Tada balsavau prieš. Bet šiandien padėtis pasikeitė. Man rodos, neturime kitos išeities.

— Gajui nepatiks, jei imsiu su jais tartis jam už nugaros.

— Gajus tave vakar atleido.

Aš sunkiai atsidusau ir pasakiau:

— Tu teisi. Rytoj jiems paskambinsiu.

Šįsyk su Džėjumi Meidenu susitikome ne „Savojos“ restorane. Šį kartą jis sutiko mane priimti pietiniame Temzės krante įsikūrusiame savo biure, erdviame savo darbo kabinete, per kurio langus buvo matyti upė. Meidenas įsitaisė prie įspūdingų matmenų rašomojo stalo; aš klestelėjau ant kėdės priešais jį.

— Ką gi, Deividai, — draugiškai šypsodamasis pradėjo pokalbį Meidenas. — Kuo galėčiau būti jums naudingas?

— Pirmiausia norėčiau jums pasakyti, kad išėjau iš „Ninetyminutes“ ir dabar ten nebedirbu. Tarp Gajaus Džourdano ir manęs iškilo šiokių tokių nesutarimų dėl įmonės veiklos strategijos.

Meidenas nustebęs kilstelėjo antakius ir paklausė:

— Argi jūsų nesutarimai dėl įmonės strategijos turi ką nors bendra su „Champion Starsat“ bendrove?

— Turi.

— Kaip pats suprantate, nuo to laiko, kai paskutinį kartą kalbėjomės, padėtis rinkoje gerokai pasikeitė. Mūsų planai irgi. Mes sukūrėme savo interneto svetainę, skirtą futbolui. Ir „Ninetyminutes“ mums nereikia.

— „Ninetyminutes“ interneto svetainė — pati geriausia, — pasakiau ir, didžiai savo nuostabai, ištaręs šiuos žodžius pajutau pasididžiavimą.

Kad ir kokie sunkumai slėgtų „Ninetyminutes“, tai buvo akivaizdi tiesa ir Meidenas negalėjo jos paneigti.

Jis ir nebandė šito daryti. Tiesiog pakreipė pokalbį kita vaga:

— Jums baigėsi pinigai, argi ne?

— Kad „Ninetyminutes“ ir toliau galėtų dirbti visu pajėgumu, mums reikia naujos investicijos. Rimtos investicijos. Ir jūs galite mums ją suteikti. Iš biržos negalime šito tikėtis.

Meidenas minutėlę susimąstė.

— Jūsų interneto svetainė puiki, tai tikra tiesa. Galbūt netgi geresnė už mūsiškę. Bet, kaip ką tik pats pasakėte, mes turime lėšų, o jūs — ne. O tai reiškia, kad šiame rinkos segmente neilgai trukus imsime dominuoti mes. Netrukus jūs bankrutuosite. „Goaldigger“ bendrovė lėšų turi šiek tiek daugiau, tad dar pratemps kiek ilgiau. Bet, šiaip ar taip, mes laimėsime. Ir jūs tai žinote, — jo tonas buvo labai dalykiškas, bet neagresyvus, ir tai darė jo sakomus žodžius tik dar labiau įtikinamus.

— Gal jūs ir teisus. Bet argi jums nebūtų naudinga už prieinamą kainą įsigyti mūsų interneto svetainę ir sujungti ją su ta, kurią jau turite?

Meidenas šyptelėjo:

— Kaip suprantu, Gajus Džourdanas net nežino, kad jūs čia, ar ne?

— Ne nežino. Ir nenorėčiau, kad sužinotų.

— Ar šitaip bandote susigrąžinti darbo vietą?

— Ne. Apie tai negali būti nė kalbos. Tiesiog manau, kad bendrovei tai būtų pati geriausia išeitis. Juk aš — vis dar jos akcininkas.

Meidenas paėmė ant rašomojo stalo gulintį rašiklį ir ėmė juo barbenti sau į smakrą.

— Kodėl manote, kad jeigu mes pateiksime pasiūlymą, Džourdanas jį priims?

— Gali būti, kad jis neturės kitos išeities.

— Ar siūlote paskambinti jam tiesiog dabar?

— Ne. Paskambinkite Derekui Silvermanui. Ir labai prašau apie mane nė neužsiminti.

— Gerai, — pažadėjo Meidenas. — Aš apie tai pagalvosiu.

— Ačiū, — padėkojau aš ir išėjau jausdamas didžiulę savo kaltę.

38

Be Ingridos savaitgalis man, ko gero, būtų buvęs nepakeliamas. Bet kadangi ji buvo čia, ištverti jį pasirodė visiškai nesunku. Šeštadienį ji dirbo, bet vakare drauge nuėjome į kino teatrą pasižiūrėti filmo. Sekmadienį visą rytą prasivartėme lovoje, stengdamiesi vienas kitą vis geriau pažinti, kiek vėliau nuėjome į gretimoje gatvėje veikiančią kavinę pavalgyti priešpiečių, o visą popietę vaikštinėjome po Haido parką. Vasara prasidėjo anksti, oras buvo karštas ir tvankus, o žolė kvieste kvietė prisėsti ir pailsėti. Paskui Ingrida grįžo į savo namus sutvarkyti per visą savaitę susikaupusių reikalų ir nudirbti būtiniausių darbų.

Nemačiau jos iki pat pirmadienio vakaro. Iš darbo ji atėjo tiesiai pas mane. Nekantravau sužinoti, kas per dieną nutiko „Ninetyminutes“ bendrovėje, — mat buvome susitarę, kad kol Ingrida dirba biure, nepalaikysime jokio ryšio. Dabar, kai grįžo Ouvenas, niekada negalėjai žinoti, kas atsitiks...

Be to, troškau vėl pamatyti ją pačią. Šiame pradiniame mūsų draugystės etape diena atrodė esanti be galo ilgas laiko tarpas, juolab kad visai neturėjau ką veikti, ir vienintelis mano užsiėmimas buvo sutaisyti mėsos ir daržovių troškinį.

Ji mane pabučiavo, klestelėjo ant sofos ir prisiglaudė, o aš apkabinau ją per pečius.

— Na? — neištvėriau aš.

— Ką gi... Šiandien buvo įdomi diena.

— Papasakok.

— Šį rytą Gajaus nuotaika buvo labiau subjurusi nei paprastai. Neabejoju, kad jis stengiasi elgtis taip, tarsi manęs biure išvis nebūtų, bet gal jis apskritai nemato aplink esančių žmonių? Na, kad ir kaip ten būtų, aš ėmiau ir paklausiau jį apie Torsteną. Gajus labai susierzino, nudėbė mane ir pareiškė šitą reikalą tvarkysiąs pats. Tada prirėmiau jį prie sienos ir pareiškiau turinti teisę žinoti, ar Torstenas sutiko pervesti pinigus, ar ne, — galų gale esu viena iš įmonės direktorių. Jis pripažino, kad Torstenas apsigalvojo ir neinvestuos.

— O ką aš tau sakiau? Vadinasi, Torsteno tėvas investuoti nesutiko?

— Torstenas Gajui šito nepripažino, bet Gajus ir pats suprato, kaip buvo iš tikrųjų. Ir baisiausiai įsiuto. Akimirką net pamaniau, kad nulėkęs į oro uostą sės į lėktuvą, nuskris į Hamburgą ir savo rankomis Torsteną nudės.

— Nekalbėk taip, — pratariau aš.

— Kodėl?

— Juk žinai kodėl. Tonis Džourdanas žuvo. Aš atsidūriau ligoninėje. Henrio šeimai buvo grasinama. Pastaruoju metu kaišioti pagalius į „Ninetyminutes“ ratus darosi pavojinga.

Ingridą net šiurpas nukrėtė.

— Tu teisus. Atsiprašau. Gajus niekur neišskrido, be to, užbėgdama tau už akių noriu pasakyti, kad ir Ouvenas visą dieną praleido biure.

— Ar Meidenas paskambino Silvermanui?

— Manau, kad turėjo paskambinti. Maždaug per priešpiečius Silvermanas pasirodė biure, juodu su Gajumi užsidarė posėdžių kabinete ir praleido ten porą valandų.

— Ar Gajus tau pasakojo, apie ką jie kalbėjosi?

— Ne. Aš jo dar paklausiau, ar yra kas nors, apie ką aš turėčiau žinoti. Jis man pasakė tik tiek, kad rytoj iš pat ryto šaukiamas įmonės valdybos posėdis. Mat Klerė šiandien išvykusi į Lidsą ar kažkokį kitą miestą. Ir dar jis sakė, jog per posėdį bus patvirtintas sprendimas pašalinti tave iš direktoriaus pareigų. Bet neabejoju, kad bus svarstoma ir dar kažkas.

— Meidenas pateikė pasiūlymą.

— Atrodo, kad taip.

— Įdomu, ką pasakys valdybos nariai...

Antradienis buvo tikras pragaras. Dienai besibaigiant laukimas tapo tiesiog nepakeliamas. Kelias valandas praleidau bandydamas išsiaiškinti, kas suvažinėjo Tonį Džourdaną, bet į priekį beveik nepasistūmėjau. Sprendžiant iš man žinomų aplinkybių, tai galėjo padaryti ir Gajus. Galbūt susitikęs ir pasikalbėjęs su Ane Gleizer pagaliau galėsiu pralaužti ledus, bet iki to susitikimo dar buvo likusi visa para. Mudu su Ingrida buvome nusprendę susitikti per priešpiečius, kad ji galėtų man papasakoti, kaip vyko valdybos posėdis, bet jau devintą valandą ryto aš tiesiog nesitvėriau savo kailyje. Kaip tik ketinau išeiti iš buto ir truputį pasivaikščioti, tik staiga suskambo telefonas. Tai buvo Mišelė.

— Labas, Mišele. Kaip sekasi?

— Gerai, — atsakė ji. Bet jaučiau, kad ji visa įsitempusi. O Mišelė tikrai nebuvo iš tų sekretorių, kurias lengva išmušti iš vėžių. — Turiu tau perduoti žinutę nuo Gajaus.

— Tikrai?

— Taip. Jis nori su tavimi pasimatyti dar šįryt. Dešimtą valandą. Ar galėsi?

— Gerai, — atsakiau. Mane pagavo smalsumas. Be to, man reikėjo kokios nors veiklos. — Netrukus būsiu.

— Jis pageidavo susitikti su tavimi „Howles Marriott“ kontoroje.

Tai man buvo tikra staigmena. Bet pamaniau, jog dabar, kai Gajaus nuotaika tikrai bjauri, jis nori, kad nuo Britono gavės laikyčiausi kuo toliau.

— Gerai. Nuvažiuosiu ten.

„Howles Marriott“ biurai buvo įsikūrę tirštai apgyventame kvartale, kur šaligatviai buvo siaurutėliai, — ankštame plote tarp Čanserio skersgatvio ir Flito gatvės. Kadaise kaip tik šių gatvių labirintą aprašė Čarlzas Dikensas, bet vienas prie kito čia besiglaudusius aptriušusius namus jau seniai su žeme sulygino bombos ir buldozeriai, o jų vietoje iškilo raudonų plytų pastatai, vitrinos veidrodiniais stiklais ir išgrįsti šaligatviai. Beveik pačiame Londono centre tokia ramybė kėlė man šiurpą.

Palaukiau priimamajame. Šiame biure buvau lankęsis kelis tuzinus kartų, ir paprastai Mel nusileisdavo žemyn manęs sutikti. Bet — ne šį kartą. Šiandien į Mel kabinetą mane palydėjo jos sekretorė.

Kartu su ja buvo ir Gajus. Pamatęs Mel, aš jai nusišypsojau. Klaida.

— Prašom sėstis, — tarė ji, o jos balsas buvo neatpažįstamai pasikeitęs, — toks šaltas ir dalykiškas.

Atsisėdau prie nedidelio pasitarimams skirto stalo, ant kurio mudu su Mel anksčiau ne kartą buvome paskleidę savo popierius. Ji sėdėjo šalia Gajaus, atsigręžusi į mane.

Gajus žvelgė į mane priešiškai. Man pasirodė, jog per pastarąsias kelias dienas jis labai suseno, jo veide buvusios raukšlės įsirėžė gerokai giliau. Kaktą irgi vagojo susirūpinimo raukšlės. Po akimis pastebėjau susimetusius maišelius.

Galų gale visa ši padėtis ėmė veikti ir jį.

— Sveikas, Gajau, — pratariau aš.

Jis nieko man neatsakė. Aš atsisėdau.

— Norime pasikalbėti su tavimi apie tai, kaip tu esi susijęs su iš anksto nesuderintu pasiūlymu, kurį „Ninetyminutes“ ką tik gavo iš „Champion Starsat“ įmonės, — pareiškė Mel.

— Suprantu.

— Ar neigsi, kad su jais kalbėjaisi? — Mel tonas buvo nešališkas, šaltas ir tikslus, buvo justi, jog prabilo tikra teisininkė.

— Ne, neneigsiu, — atsakiau trumpai ir aiškiai.

Gajus neištvėręs sušnypštė:

— Ir ką tu sau manei? Juk žinai, kad „Ninetyminutes“ parduočiau bet kam, tik ne „Champion Starsat“. Juk mes prieš porą mėnesių tai aptarėme. Tuomet valdyba balsavo ir nusprendė pasiųsti juos velniop.

— Apsilankiau pas juos kaip nepriklausomas įmonės akcininkas.

— Tu — vis dar vienas iš įmonės direktorių, — įsiterpė Mel. — Ir privalėjai vykdyti valdybos sprendimą.

— Bet praeitą savaitę Gajus mane atleido.

— Formaliai, kol įmonės valdybos posėdyje nebus priimtas sprendimas tave nušalinti, tu vis dar esi direktorius. O valdybos posėdžio dar nebuvo. Tiesa, pagal planą jis turėtų įvykti dar šiandien rytą, tik truputį vėliau.

— Kad ir kaip ten būtų, „Ninetyminutes“ bendrovei šis pasiūlymas — vienintelė išeitis. Kokią kainą pasiūlė „Champion Starsat“?

— Aštuoniolika milijonų svarų.

Aštuoniolika milijonų. Mintyse aš paskubomis peržvelgiau visus skaičius. Gavę tokią sumą, mes visi išneštume sveiką kailį ir išvengtume nuostolių: ir „Orchestra“, aš, Gajus, Ouvenas, Ingrida, ir mano tėvas. Tiesą sakant, būtume netgi šiek tiek uždirbę.

— Pasiūlymas visai neblogas.

— Sakai, neblogas?! Jis visai sumautas, blogesnio pasiūlymo nesu gavęs! Prieš du mėnesius šitas verslas buvo vertas dviejų šimtų milijonų svarų. Nuo to laiko jis dar išsiplėtė, ir ką gi? Dabar įmonė jau verta tik apgailėtinų aštuoniolikos milijonų? Net nežinau, kaip man šovė į galvą mintis paskirti tave įmonės finansų direktoriumi, Deivai. Dirbti su skaičiais tau tikrai nesiseka.

— Dirbti su skaičiais man sekasi kuo puikiausiai, — atšoviau. — Dar po dviejų savaičių „Ninetyminutes“ kaina bus lygiai nulis svarų. O aštuoniolika milijonų svarų yra lygiai aštuoniolika milijonų svarų daugiau už nulį.

Gajus susierzinęs atsiduso ir tarė:

— Man koktu tavęs klausytis. Pasirinkau tave verslo partneriu, nes maniau, jog esi žmogus, kuriuo galiu pasikliauti. Žmogus, kuriuo galiu pasitikėti. Maniau, tu supratai, kokia mūsų verslo vizija. Maniau, kad suvokei. Bet, pasirodo, tu lygiai toks pat netikėlis kaip ir visi kiti. Ir dar blogesnis. Tu išdavei mane, Deivai. Ir aš to nepamiršiu.

Jis užčiuopė mano skaudamą vietą ir, įbedęs pirštą, ėmė stipriai spausti. O aš buvau pasiryžęs nesileisti skaudinamas ar bent jau pasistengti nekreipti į tą skausmą dėmesio.

— Kad taptum sėkmingai dirbančiu verslininku, vien tik vaizduotės ir vizijos maža, Gajau, — atkirtau aš. — Kartkartėmis turi apsižvalgyti aplink ir sugebėti pamatyti, kas ten vyksta. Per kelis pastaruosius mėnesius verslo pasaulyje kai kas pasikeitė. Pasirodė, kad internetas — ne ta sritis, kur galima uždirbti krūvas pinigų. Aš tai suprantu. Tai supranta ir gudresni investuotojai. O jei tu šito nematai, esi pats kaltas.

— Dieve mano, Mel, tu su juo pasikalbėk. Aš negaliu, — burbtelėjo Gajus.

Ir Mel vėl prabilo:

— Deividai, aš įteikiu tau raštą, kuriuo esi įpareigojamas parduoti turimas „Ninetyminutes“ akcijas mūsų įmonei už tokią kainą, kokia buvo nominali jų vertė.

— Ką? Parduoti? Kodėl?

— Nes tu būsi pašalintas iš įmonės valdybos „turint tam priežastį“.

— Ką tai reiškia?

— Tai reiškia, kad perdavei konfidencialią informaciją kitai bendrovei, kuri ją panaudojo prieš „Ninetyminutes“, ir Gajus turi priežastį pašalinti tave iš valdybos. Pagal su tavimi pasirašytą sutartį, esant tokioms aplinkybėms, „Ninetyminutes“ turi teisę pareikalauti, kad parduotum jai savo turimas akcijas nominalia kaina. Beje, ta kaina — vienas pensas už akciją.

— Vienas pensas?

— Vadinasi, gausi penkiasdešimt tūkstančių pensų, — paaiškino Gajus.

— Bet juk tai — juokinga. Su „Champion Starsat“ vadovybe kalbėjausi tik po to, kai Gajus mane atleido.

— Dirbdamas „Ninetyminutes“ įmonėje tu rinkai konfidencialią informaciją ketindamas panaudoti ją prieš šią bendrovę.

— Nesąmonė! Jūs negalite šito įrodyti.

— Ak, tikrai? — sarkastiškai šyptelėjo Mel.

— Tikrai. Aš pasisamdysiu advokatą.

— Žiūrėk, kad būtų geras.

— Nesijaudink, toks ir bus, — aš pakilau nuo kėdės. — Tu tempi „Ninetyminutes“ į dugną, Gajau, ir tai, kad nuleisi kraujo man, išgelbėti įmonės tau nepadės.

Išėjau iš pastato netverdamas pykčiu. Gajus negali taip paprastai pasiglemžti mano investuotų penkiasdešimties tūkstančių svarų numetęs man vos penkis šimtus. Tai būtų labai nesąžininga.

Kai viską ramiai apmąsčiau, supratau, kad iš tikrųjų Mel su Gajum neturi jokių įrodymų, jokių argumentų. Juodu tik bando mane įbauginti arba įsiutinti. Arba ir įbauginti, ir įsiutinti. Bet aš nueisiu ir pasisamdysiu advokatą.

Mel visu šiuo spektakliu aiškiai mėgavosi. Ji sėdėjo ten, kur visada norėjo sėdėti, — šalia Gajaus. Ingrida buvo teisi: Mel buvo įsijautusi į senos, geros ir patikimos mano patarėjos vaidmenį, ir jis jai labai patiko. Mudu su Mel visada atsidurdavome vienoje barikadų pusėje. Ir man buvo labai liūdna matyti, kad dabar ji perėjo į priešingą stovyklą. Tačiau jeigu jau tapau Gajaus priešu, tai ir ji man daugiau ne draugė, — tai aš irgi aiškiai suvokiau.

Susitikau su Ingrida priešpiečių netoli Beikerio gatvės, kavinėje vos už poros metro stotelių nuo Faringdono. Nenorėjome rizikuoti ir netikėtai susitikti ką nors iš „Ninetyminutes“ darbuotojų. Aš jai papasakojau apie Mel su Gajumi ir paklausiau, kaip praėjo įmonės valdybos posėdis.

— Atmosfera buvo slogi, — paaiškino Ingrida. — Po pokalbio su tavimi Gajus buvo itin prastai nusiteikęs. Pradėjome nuo rezoliucijos, kuria tu pašalinamas iš direktoriaus pareigų. Tai turėjo būti tik formalumas, bet Gajus vis nesiliovė taškęsis seilėmis ir aiškinęs, koks tu išdavikas. Silvermanui teko jį nuraminti, kad galėtume susikaupti ir apsvarstyti „Champion Starsat“ pasiūlymą.

— Ar Klerė posėdyje irgi buvo?

— O taip. Posėdyje buvome keturiese: Gajus, Silvermanas, Klerė ir aš. Tiesa, jame dalyvavo ir Mel. Mat ji — bendrovės teisininkė.

— Na, ir kaip viskas klostėsi toliau?

— Silvermanas atskleidė mums siūlomo sandorio detales. „Champion Starsat“ siūlo aštuoniolika milijonų grynaisiais už visą „Ninetyminutes“ bendrovę ir už teisę ją tvarkyti savo nuožiūra. Gajus, jei tik nori, gali likti, bet jų planas — integruoti „ninetyminutes.com“ į jau esamą jų interneto verslą. Pasiūlymas galioja dar visą ketvirtadienį, iki vidurnakčio.

— Visą ketvirtadienį iki vidurnakčio? Vadinasi, tik dvi dienas!

— Taigi. Meidenas spaudžia kaip reikiant.

— Ar valdyba pasiūlymą priims?

— Gajus išrėžė aistringą kalbą ir ragino mus likti nepriklausomus. Visus Gajaus pateiktus argumentus esi girdėjęs ir anksčiau, bet kalbėjo jis tikrai įtaigiai. Paskui Mel ėmė blusinėti „Champions Starsat“ pasiūlymą ir ieškoti jame trūkumų bei spragų. Bet Klerė į tokias pastangas tik ranka numojo; ji pareiškė, kad pasiūlymas atviras ir sąžiningas ir kad nėra jokio pagrindo juo abejoti. Tarp jos ir Mel įsiplieskė tikras karas. Silvermanui teko atvesti jas į protą. Klerė, žinoma, laimėjo. O Mel turėjo prikąsti liežuvį.

— Vadinasi, „Orchestra“ linkusi pasiūlymą priimti?

— Taip.

— Valio! O ką sako Silvermanas?

— Juk pats žinai, kokia yra su „Orchestra“ pasirašyta akcininku sutartis. Tokiais atvejais kaip šis jie turi lemiamą balsą. Silvermanas tai žino, todėl iš karto palaikė Klerę.

— O kaip balsavai tu?

— Aš susilaikiau, — šypsodamasi pareiškė Ingrida. — Man atrodė, kad tokiomis aplinkybėmis geriausia susilaikyti.

— Taigi pasiūlymą jie nusprendė priimti, ar ne?

— Ne visai. Jie nutarė iki penktadienio dar leisti Gajui ieškoti investuotojo. Jeigu iki ketvirtadienio vakaro jis turės tvirtą raštu išdėstytą ir su investuotoju pasirašytą ketinimų sutartį, valdyba šį „Champion Starsat“ pasiūlymą svarstys iš naujo. Jei ne, jie pasiūlymą priims.

— Jam nepavyks rasti investuotojo, argi ne?

Ingrida tik gūžtelėjo pečiais.

— Niekada neskubėk Gajaus nuvertinti, — tarė ji. — Šiandien po pietų jis išvažiavo į Birmingamą susitikti su „Mercia Metro“ televizijos bendrovės atstovais. Jie įsitikinęs, kad ir jiems, ir mums tai būtų puikus sandoris.

Ingrida buvo teisi: Gajaus niekada nederėjo nuvertinti. Ir vis dėlto pajutau didžiulį palengvėjimą. Atrodo, savo investuotus pinigus pavyks išgelbėti. O svarbiausia, — ir mano tėvas nepraras nė penso. Ir, ko gero, pasirodys, kad aš buvau teisus. Žinoma, Gajus patirs skaudų pralaimėjimą, bet po šį rytą įvykusio susitikimo dėl jo nesėkmės visai nesukau sau galvos. Jei atvirai, jaučiausi patenkintas. Džiaugiausi ir dėl mūsų darbuotojų, ypač dėl Gazo, kurio sukurta svetainė gyvuos toliau.

Išėję iš kavinės, mudu pasukome atgal į metro stotį Beikerio gatvėje. Kai sustojome ir ėmėme laukti, kada galėsime pereiti gatvę, Ingrida trumpam nusigręžė pasitikrinti maršruto ir staiga sugriebė man už rankos.

— Dieve mano!

— Kas?

— Žiūrėk!

Aš apsižvalgiau. Mums už nugarų, atsilikusi nuo mūsų maždaug per dvidešimt jardų, buvo matyti stambaus vaikino, vilkinčio firminius „Ninetyminutes“ marškinėlius, užsimaukšlinusio tokią pačią beisbolo kepuraitę ir šaligatviu nerangiai pėdinančio mūsų link, figūra. Ouvenas.

Jis stabtelėjo ir įsmeigė į mudu akis, bet jo veido išraiška nė kiek nepasikeitė. Merilbouno keliu pamačiau mūsų link važiuojantį laisvą taksi. Mostelėjau ranka, spygtelėjo stabdžiai ir automobilis sustojo. Nieko nelaukęs, įstūmiau Ingridą į vidų.

Paskui atsigręžiau norėdamas dar kartą pažvelgti į Ouveną.

Bet jis jau buvo dingęs.

39

Anė Gleizer pasirodė esanti nedidukė, vietoje nenustygstanti, maždaug trisdešimties metų moteris, vilkinti angliško stiliaus kostiumėlį ir nešiojanti „Hermes“ šalį. Skliautuotame naujojo „Coward Turner“ įmonės pastato fojė jau iš tolo išgirdau ją artinantis: jos aukštakulniai garsiai kaukšėjo į akmens plokščių grindis, o ji pati persikreipusi vilko dokumentų prikimštą portfelį. Nors ir ne itin patogiai, mudu įsitaisėme ant oda apmuštų suolų, savo forma primenančių pusiau perpjautą rąstą, kurie, matyt, buvo skirti šios didžiulės teisines paslaugas teikiančios įmonės lankytojams.

— Ačiū, kad sutikote su manimi susitikti, — pradėjau pokalbį aš.

— Nėra už ką, — gyvai atsakė Anė. — Žmogžudystė — sunkus nusikaltimas.

— Iš tiesų.

— Kaip suprantu, policija taip ir neišsiaiškino, kas nužudė Tonį Džourdaną, ar ne?

— Kol kas dar neišsiaiškino.

— Ar žinote, kad jie ir mane labai išsamiai apklausė?

— Taip taip, žinau. Bet, kaip jau sakiau telefonu, aš esu Gajaus Džourdano verslo partneris. Tai, kad šis nusikaltimas vis dar neatskleistas, labai kenkia mūsų verslui, todėl dabar bandau pats išsiaiškinti, kas tą vakarą atsitiko. Norėjau pasikalbėti su jumis akis į akį, nes neabejoju, jog kas jau kas, bet jūs suprantate, kaip svarbu žinoti visas smulkmenas.

Ji suraukė antakius, bet po akimirkos pritariamai linktelėjo galva. Anė kaip tik ir atrodė kaip moteris, kuri ilgai bandė tinkamai sudėlioti detales ir suvokti visumą.

— Ar galite man papasakoti, kas tą vakarą atsitiko? — paprašiau.

— Gerai. Mel — sena mano draugė, susipažinome Mančesteryje, dar būdamos studentės. Mes kartu studijavome teisę. Tad dabar, kai tik su reikalais atvykstu į Londoną, stengiuosi viską suplanuoti taip, kad vieną vakarą galėtume praleisti kartu. Kai ji atvyksta į Paryžių, irgi pas mane pernakvoja. Mudvi matomės gal porą kartų per metus. Taigi tądien po pietų nuvažiavau pas Mel į biurą pasiimti jos buto rakto. Ji man pasakė, kad pasimatysime jos bute, bet šiek tiek vėliau. Be to, ji užsiminė man, kad pas ją į namus gali užsukti ir jos draugas.

Anės balse pajutau šiokį tokį atgrasumą.

— Jums tai nepatiko, ar ne?

— Na, tiesą sakant, nelabai. Ypač kai sužinojau, kas jis toks. Prisiminiau Gajų, prieš kelerius metus mes jau buvome susitikę. Iš jo nieko gera negalėjai tikėtis. Žinau, kad jis jūsų draugas, bet neabejoju, jog suprantate, ką turiu omenyje.

Aš pritariamai linktelėjau. Puikiausiai ją supratau.

— Be to, tikėjausi, kad vakarą praleisiu su Mel. Galų gale tik todėl pas ją ir apsistojau. Tačiau Mel atrodė tokia susijaudinusi, kad man pasidarė nejauku. Juk ir pats tikriausiai žinote, kad šiaip ji — santūrus žmogus. Matyt, dieną prieš man atvykstant Gajus praleido naktį kartu su ja, ir Mel, žinoma, puoselėjo viltį, kad tai — rimtos draugystės pradžia.

Sprendžiant iš jos balso intonacijos, Anė dėl to toli gražu nebuvo tikra.

— Taigi jūs visą vakarą praleidote Mel bute?

— Taip. Maždaug nuo septintos valandos vakaro. Tiesa, į butą buvau trumpam užsukusi jau po pietų, palikau savo daiktus, tada išėjau pasivaikščioti. Grįžau maždaug septintą.

— O tada pasirodė Gajus, ar ne?

— Taip ir buvo.

— Kada?

— Tiksliai neprisimenu. Bet policijai pasakiau. Šiaip ar taip, buvo jau gana vėlu.

Mane pagavo smalsumas:

— Vadinasi, negalite tiksliai pasakyti, kada Gajus pasirodė Mel bute?

— Bent jau ne dabar. Juk praėjo pusmetis, ar ne? Bet tada žinojau tiksliai.

— Gal pusę dešimtos? — paslaugiai pasisiūliau padėti, prisiminęs savo pokalbį su Spedingu.

— Lyg ir taip...

— Kaip galite būti tokia tikra?

Anė vėl suraukė antakius ir jie susijungė į vientisą liniją, — matyt, jai nelabai patiko iki galo neišreikšta, bet vis dėlto gana aiški mano užuomina, kad ji nieko tiksliai negalinti prisiminti.

— Aš vis žvilgčiojau į laikrodį. Mel vis dar negrįžo iš darbo. Buvau susierzinusi. Kaip jau sakiau, pasilikau Londone tik todėl, kad norėjau pasimatyti su ja ir pasišnekėti. Tikėjausi, kad nueisime kur nors pavakarieniauti ar šiaip pasivaikščiosime.

— Vadinasi, kai atėjo Gajus, ji dar nebuvo grįžusi?

— Ne. Į būtą jį įleidau aš.

— Ir kokia gi buvo jo būklė?

— Jis buvo girtas. Ir ne tik girtas, bet dar ir labai susijaudinęs. Atrodė kaip maniakas. Išskyrus „Labas“ ir „Kur Mel?“, jis man nepratarė nė žodžio. Jis iššniukštinėjo visą butą tikėdamasis rasti alkoholio, pagaliau rado butelį vyno, atsikimšo jį, išsidrėbė ant sofos ir ėmė laukti, kol grįš Mel.

— Kas vyko paskui, kai pasirodė Mel?

— Ji su manimi elgėsi ne ką geriau. Tiesa, persimetė su manimi keliais žodžiais, bet nė akimirkos nenuleido akių nuo Gajaus.

Guodė jį, vis pripildydavo jo taurę. Į mane ji visai nekreipė dėmesio! Aš palikau juos ir užsidariau savo kambaryje. Paskui, kai jau buvau pakeliui į oro uostą, Mel paskambino man į mobilųjį ir pranešė, kad nužudytas Gajaus tėvas. Ir dar ji man pasakė, jog policija nori mane apklausti.

— Ar žinote, apie ką Mel su Gajumi kalbėjosi?

— Ne. Jie nenorėjo, kad klausyčiausi jų pokalbio.

— Ar galėtų būti, kad jie šnekėjosi apie Tonio Džourdano mirtį?

— Ne. Tuo metu jie apie tai dar nieko nežinojo, — Anė pažvelgė man tiesiai į akis. — Kaip pats suprantate, Gajus Džourdanas nėra pats mėgstamiausias mano vaikinas, o jei atvirai, ir Mel, bent jau kai ji leidžia laiką su Gajumi, didelės simpatijos nejaučiu, bet tą vakarą jis nepasakė ir nepadarė nieko, iš ko būtų galima spręsti, kad jie rengiasi nužudyti Gajaus tėvą. Beje, pasak policijos, turint omenyje laiką, kada Gajus pasirodė Mel bute, jis niekaip nebūtų spėjęs to padaryti.

— Tai tiesa, — turėjau sutikti aš.

— Tikiuosi, jog bent šiek tiek jums padėjau, — žvelgdama į laikrodį pasakė Anė. — O dabar man tikrai reikia lipti į viršų ir pasiruošti būsimam susitikimui.

Akimis nulydėjau ją, žingsniuojančią liftų kapsulės link, — jos aukštakulniai garsiai nukaukšėjo grindimis, — ir galvojau apie tai, ką ši moteris ką tik man pasakė.

Man pasirodė labai mažai tikėtina, kad Gajus galėjo nužudyti savo tėvą. Padaryti tai pats jis neturėjo pakankamai laiko, o kadangi, bent jau seržanto Spedingo nuomone, tai nebuvo profesionalo darbas, man teko atmesti ir galimybę, kad Gajus ką nors pasamdė.

Ką gi, gera buvo žinoti bent tiek. Tiksliau sakant, būtų buvę gera žinoti. Mat mano jausmai Gajaus atžvilgiu vis dar nebuvo aiškūs, priešingai — dar labiau susipynė, ypač po to, kai jis mane apkaltino, esą aš jį išdaviau, ir mėgino atimti man priklausančią „Ninetyminutes“ akcijų dalį. Ar Gajus tikrai buvo toks geras draugas, kokiu aš jį visada laikiau? O gal jis buvo visiškai kitoks žmogus? Ir ar tikrai pastaruosius savo gyvenimo metus praleidau veltui ir, negana to, nusekęs paskui Gajų sužlugdžiau savo karjerą?

Ir pagaliau, jeigu nei Gajus, nei Ouvenas Tonio Džourdano nenužudė, tuomet kas, po galais, tai galėjo padaryti?

Dabar, kai Ouvenas pamatė mus drauge, leisti Ingridai eiti į „Ninetyminutes“ biurą buvo rizikinga, bet ji buvo tvirtai pasiryžusi ten grįžti. Ji norėjo matyti, kaip įvykiai bendrovėje klostysis toliau.

O toliau dėjosi štai kas: Gajus nėrėsi iš kailio mėgindamas sudominti „Mercia Metro“ televizijos bendrovę „Ninetyminutes“ įmone. Trečiadienį į Birmingamą jis drauge pasiėmė Ingridą, Gazą, Eimę ir Mel. Anot Ingridos, Gajus ten suvaidino įspūdingą spektaklį, ir ji neabejojo, kad „Mercia Metro“ vadovai atkreipė dėmesį į mūsų įmonę. Jis įkalbėjo du bendrovei vadovaujančius žmones kitą dieną atvykti į Londoną, į Britono gatvę, nors šie ir abejojo, ar rytoj iki vidurnakčio sugebės parengti ir pateikti investicinį pasiūlymą.

Iš Ouveno negirdėjome nė žodžio. Ingrida sakė, kad biure jis buvo, bet elgėsi taip, lyg visai nebūtų matęs mūsų drauge. Žinoma, tai nereiškė, kad jis mūsų nepastebėjo. Man buvo neramu dėl Ingridos. Gajus buvo priremtas prie sienos. Anksčiau, kai tik šitaip nutikdavo, kas nors būtinai nukentėdavo. Mintyse meldžiausi, kad šį kartą nekliūtų Ingridai.

Visą ketvirtadienį — dieną, kai baigėsi nustatytas terminas, — praleidau namie iš nekantrumo tiesiog lipdamas sienomis. Vakare, aštuntą valandą, paskambino Ingrida.

— Aš išeinu.

— Ką? Maniau, pasiliksi iki pat vidurnakčio. O gal Gajus pasidavė?

— Ne. Bet jis mums visiems liepė eiti namo.

— Kas atsitiko?

— Aš tau paskui paaiškinsiu.

Po pusvalandžio susitikome, ir ji man viską papasakojo.

— Šiandien rytą pas mus atvyko „Mercia Metro“ televizijos bendrovės atstovai: generalinis ir finansų direktoriai. Gajus parodė jiems mūsų biurą, ir jie, be jokios abejonės, pasiūlymu susidomėjo. Paskui prasidėjo kalbos apie sinergiją interneto erdvę ir panašius tik profesionalams įkandamus dalykus. Paskui visi susėdome prie stalo pasikalbėti apie sandorį. Bet svečiams neatrodė, jog būtų įmanoma dabar iš karto pateikti besąlygišką pasiūlymą. Jie pareiškė pirma turį surinkti reikiamą medžiagą įvertinti padėtį, paprašyti, kad viską peržiūrėtųjų buhalteris, sušaukti bendrovės valdybos posėdį ir dar dievaižin ką nuveikti. Gajus šoko įrodinėti, esą tai visai nebūtina, o tuomet Mel pareiškė, kad pakaktų ir preliminaraus pasiūlymo. Šiaip ar taip, „Champion Starsat“ pasiūlymas irgi yra tik preliminarus, tad jei „Mercia Metro“ pateiks savąjį, lygiai tokį pat, tik geresnį, „Ninetyminutes“ valdyba šį klausimą turės svarstyti iš naujo.

— Kokią kainą pasiūlė naujieji investuotojai?

— Sandoris įvertintas dvidešimt dviem milijonais svarų. Bet „Mercia Metro“ nenupirktų visos įmonės. Iš šios sumos aštuonis milijonus jie nori investuoti į mūsų bendrovę ir tapti akcininkais, bet ne kontrolinio paketo savininkais. Ir toliau pirmuoju smuiku griežtų Gajus. Įmonės strategija ir toliau liktų tokia, kokia buvo: visuotinis augimas.

— Kaip manai, ar „Mercia Metro“ užkibs?

— Ne, nemanau, kad yra bent menkiausia galimybė. Tiesa, generaliniam direktoriui šitas sandoris patiko, bet finansų direktorius buvo skeptiškai nusiteikęs dėl kai kurių praktinių dalykų, ir jo argumentai tikrai svarūs. Be to, įtariu, jie vis tiek turės sušaukti valdybos posėdį, nes pasiūlymas turi būti oficialiai patvirtintas, ir labai jau mažai tikėtina, kad jie spės tai padaryti šiandien dar prieš vidurnaktį.

— Vadinasi, viskas baigta?

— Tik ne Gajui. Jis vis dar mano, kad „Mercia Metro“ suspės. Jis netgi suorganizavo pasitarimą telefonu su Klere Dagias ir Dereku Silvermanu ir derėjosi, ar nepakaktų jam gauti tik preliminaraus pasiūlymo. Tą pokalbį aš pati girdėjau.

— Ar jie sutiko?

— Dieve mano, aišku ne! Silvermanas pareiškė, jog dabar, kai bendrovė atsidūrusi tokioje padėtyje, negalima lengva ranka atsisakyti solidaus pasiūlymo ir laukti kito, dėl kurio nėra jokių garantijų. O Klerė laikėsi tvirtai kaip uola: pasiūlymas turi būti tvirtas, joks kitoks netinka.

— Lengva jai kalbėti...

— Taigi. Bet iš jos balso neatrodė, kad ji dėl to labai džiaugtųsi.

— Ką turi galvoje?

— Juk pažįsti Klerę. Ji visuomet atrodo santūri ir susitvardžiusi. Bet šiandien pajutau, kad ji nervinga ir įsitempusi. Labai įsitempusi. Netgi, sakyčiau, įsibaiminusi.

— Tikrai? Gal bendrovėje „Orchestra“ yra kokių kitų bėdų. Pamenu, kai buvau su Klere susitikęs, ji irgi atrodė susinervinusi. Kalbėjo apie kažkokius slaptus ginklus...

— Gali būti ir taip. Šiaip ar taip, vargu ar verta tikėtis, kad ji apsigalvos.

— O tu? Ką pasakei tu?

— Aš balsavau taip, kaip norėjo Gajus.

— Bet tik dėl akių, ar ne?

— Iš dalies taip. Bet turiu pripažinti, kad man patiktų, jei prisišnekintume „Mercia Metro“ televizijos bendrovę, jie taptų tik paprastais akcininkais, o „Ninetyminutes“ ir toliau galėtų plėstis.

— Žinoma, tai būtų puiku, — pritariau aš. — Bet taip nebus. Juk pati sakei, kad iš interneto kažin kiek neuždirbsi. Dabar mums pasitaikė proga susigrąžinti savo investuotas lėšas ir pasitraukti. Ir kitos tokios progos vargu ar sulauksime.

Ingrida atsiduso:

— Žinoma, tu teisus. Bet man vis tiek gaila Gajaus. Vis dėlto jis drąsus vyrukas. Jis kaunasi iki galo.

— Tai kas dabar bus?

— Lauksime. Gajus visiems liepė eiti namo, sakė, jog tęsti pradėtus darbus dabar jau nėra prasmės. Žmonės norėjo likti biure, bet jis užsispyrė. Man susidarė įspūdis, kad kai išmuš vidurnaktis, „Ninetyminutes“ biure jis nori būti vienas.

— Keista...

— Taigi.

— O kaip jis elgėsi? Ar vis dar buvo nusiteikęs ryžtingai?

— Atrodė, kad laikosi įsikibęs bendrovės kaip koks maniakas. Bent jau kol neužgeso paskutinė viltis.

— O kai vilties nebeliks?

Ingridą nukrėtė šiurpas.

— Kas žino, ko jis tada imsis? — pratarė ji.

Kažkas paskambino į duris. Nuėjęs atidariau jas. Prie slenksčio stovėjo Klerė. Išmušta iš vėžių Klerė. Jos plaukai buvo susitaršę, jos žalios akys, paprastai tokios ramios ir šaltos, dabar atrodė paklaikusios, o veidas — įraudęs.

Pakviečiau ją užeiti ir palydėjau į svetainę. Pamačiusi Ingridą, ji iš nuostabos išpūtė akis.

— Nesijaudinkite. Mudu su Ingrida — draugai, — paaiškinau, tą akimirką visai nesukdamas sau galvos dėl galimos mano ištartų žodžių potekstės. Galų gale, juk tai buvo tiesa.

Klerė ėmė žvilgčioti tai į mane, tai į Ingridą. Ingrida, norėdama ją nuraminti, nusišypsojo.

— Na, gerai, — pripažinusi jai naują faktą, tarė Klerė. — Man reikia su jumis pasikalbėti.

Ji visa drebėjo.

— Sėskitės. Gal norėtumėte ko nors išgerti? Gal puodelį arbatos? O gal — stiklą viskio?

Klerė klestelėjo ant sofos.

— Ne, ačiū, — padėkojo. Paskui skubriai šyptelėjo. — Nors šlakelis viskio gal ir nepakenktų.

Aš padaviau jai stiklą. Viskio šliūkštelėjau negailėdamas, o vandens — tik šlakelį.

Ji siurbtelėjo geroką gurkšnį gėrimo.

— Ačiū, — ir susiraukė: matyt, nesitikėjo, kad gėrimas toks stiprus. Klerės rankos vis dar drebėjo. — Man reikia jūsų pagalbos. Henris pasiūlė man pasikalbėti su jumis.

— Henris? — nustebau ir man pasidarė įdomu, apie ką ji ketina su manimi šnekėtis. Bet po akimirkos viską supratau. — Jums kažkas grasino, ar ne?

Klerė tylomis linktelėjo, o tada pratarė:

— Jau du kartus.

— Kas konkrečiai atsitiko?

— Vakar gavau štai šitą, — ji padavė man A4 formato lapą, sulenktą į tris dalis, kad tilptų į standartinį oficialiai korespondencijai skirtą voką.

Išskleidžiau jį ir perskaičiau:

Kaip jums žinoma, „Ninetyminutes“ iš“ Champion Starsat“ bendrovės gavo preliminarų pasiūlymą išpirkti jos akcijas ir perimti įmonės valdymą. Turite šį pasiūlymą atmesti ir toliau tęsti derybas su kitais galimais investuotojais. Be to, kol bus rastas kitas investuotojas, privalote suteikti „Ninetyminutes“ bendrovei milijono svarų paskolą.

Jei iki ketvirtadienio vidurnakčio neatmesite minėto pasiūlymo, mirsite. Jūsų kolega Henris Brotonas-Džounsas balandžio mėnesį irgi gavo panašų laišką. Jis apsisprendė teisingai. Jūs irgi turėtumėte pasielgti taip pat.

Beje, jei kreipsitės į policiją ar į trečiuosius asmenis, taip pat mirsite.

Laiškas nebuvo pasirašytas. Kaip ir buvo galima tikėtis, jis buvo atspausdintas kompiuteriu, bet parašytas šiek tiek kitokiu šriftu nei tas, kurį gavo Henris.

Žvelgdama man per petį laišką perskaitė ir Ingrida.

— Dieve mano... — sušnabždėjo ji.

— Ar parodėte laišką Henriui?

— Taip, — atsakė Klerė. — Niekšelis man papasakojo viską, kas nutiko jam ir jo šeimai. Tiesiog galvoje netelpa, kad jis leido perimti visus „Ninetyminutes“ reikalus ir manęs neįspėjo. Bailys...

— Jis stengėsi apsaugoti savo šeimą, — pasakiau aš.

— O aš? Be to, Henris sakė, kad viską papasakojo jums. Kodėl jūs manęs neperspėjote, kas čia vyksta?

— Atleiskite. Pažadėjau Henriui, kad tylėsiu. Bandžiau tai sustabdyti. Buvau nuvykęs į Prancūziją ir liepiau Ouvenui liautis, — aš persibraukiau pirštais sau per skruostą, kur vis dar buvo galima užčiuopti šiokį tokį randą. — Bet, atrodo, mano pastangos nuėjo perniek.

— Akivaizdu, — atšovė Klerė.

— Tai štai kodėl šiandien po pietų, bent jau sprendžiant iš jūsų balso, atrodėte sukrėsta?

— Taip, jūs neapsirikote. Nusprendžiau į grasinimą nekreipti dėmesio. Bet jaučiausi gerokai išsigandusi. O paskui gavau šitą.

Ir ji man padavė lapą popieriaus, kuriame buvo išspausdintas gautas elektroninis laiškas. Ši žinutė buvo kur kas trumpesnė.

Turite aštuonias valandas. Atmeskite „Champion Starsat“ pasiūlymą arba mirsite. Aš nejuokauju.

Pagal koduotą siuntimo kelią pamėginau išsiaiškinti, kas buvo laiško siuntėjas. Žinutė buvo adresuota Klerei į „Orchestrą“. Bet susekti, iš kur ji išsiųsta, buvo neįmanoma: nė vienas iš siuntėjo adresų man nebuvo pažįstamas.

— Ar vis dėlto nebūtų galima išsiaiškinti, kas yra siuntėjas? — paklausiau.

— Abejoju, — atsakė man Klerė. — Siuntinėti anoniminius elektroninius laiškus visai paprasta, tik, savaime aišku, reikia šiek tiek išmanyti, kaip tai daroma.

— Anoniminius?! — piktai prunkštelėjau. — Nesuprantu, kodėl Ouvenas taip varginasi?

— Manai, kad tai — Ouveno darbas? — įsiterpė Ingrida.

— Neabejoju, kad tai jis, — linktelėjau galva aš. — Ko gero, tai paskutinis jo bandymas padėti Gajui.

Klerė net nusipurtė:

— Kaskart, kai tą vaikiną pamatau, mane nukrečia šiurpas.

— Jis tuo ir naudojasi, — paaiškinau jai.

— Ką dabar ketinate daryti? — paklausė Ingrida Klerės.

— Žinau tik tiek, kad tikrai nesileisiu įbauginama, — atsakė ši, bet jos ranka vis dar drebėjo.

— Henris leidosi, — priminė Ingrida.

— Žinau, kad jis palūžo. Bet aš pasiduoti nežadu. Jei pasiduosiu, „Orchestra Ventures“ praras milijonus svarų. O būti už tai atsakinga aš nenoriu.

— Būtų visai suprantama, jei sutiktumėte įvykdyti šį reikalavimą, — pasakiau. — Turite žinoti, kad Ouvenas moka ne tik grasinti, bet gali tuos grasinimus ir įgyvendinti. Kiek man žinoma, jis nužudė jau du žmones.

Klerė įrėmė į mane nuostabos kupiną žvilgsnį:

— Dieve šventas, jau ir anksčiau teko turėti reikalų su vienu kitu įtartinos reputacijos žmogumi, tik dar niekad nesu susidūrusi su žudiku, — ji susitvardė, prisimerkė ir pridūrė: — O ne, pagal jo dūdelę aš nešoksiu. Aš ne iš tų, kurias lengva palaužti.

Mudu su Ingrida susižvalgėme. Klerė, be jokios abejonės, buvo drąsi moteris.

— Gerai, — vėl prabilau aš. — Tuomet mums lieka trys išeitys. Galite niekam nieko neprasitarti ir tikėtis, kad debesys praslinks, galite kreiptis į policiją arba aš galiu nuvažiuoti ir pasikalbėti su Ouvenu.

— Kai aną kartą išsiruošei į tokį žygį, jis tavęs vos nenužudė! — užprotestavo Ingrida.

— Žinau. Bet Klerė teisi, kas nors turi sukaupti drąsą ir jam pasipriešinti.

— O gal vis dėlto būtų geriau kreiptis į policiją, kaip manote? — Ingrida kreipėsi į Klerę.

— Na, net nežinau... Man neramu. Grasinimas buvo labai aiškus. Ką jūs apie tai manote, Deividai?

Aš akimirką susimąsčiau, o tada pareiškiau savo nuomonę:

— Kiek pažįstu Ouveną, jeigu jūs įvelsite policiją, jis tikrai gali griebtis smurto, kaip ir grasina.

— Bet jei su Ouvenu nuvažiuosi pasikalbėti tu, pirmiausia jis nusuks galvą tau, o paskui nužudys Klerę, — tokiam problemos sprendimo būdui ji aiškiai nepritarė.

— O jei pasišnekėčiau su Gajumi? Tuomet Gajus galėtų pasikalbėti su Ouvenu, ir Klerei negrėstų joks pavojus.

— Gal jis ir tikrai galėtų pasikalbėti su broliu, — tarė Ingrida. — Bet pastaruoju metu judu tikrai nesate patys geriausi draugai, argi ne? Dėl visko, kas nutiko bendrovei, jis kaltina tave. Be to, nepasakyčiau, kad šiomis dienomis Gajus sugeba visiškai aiškiai mąstyti.

— Manau, kad jis manęs paklausys.

— Ar tikrai?

— Aš būčiau linkęs surizikuoti. Šiaip ar taip, daugiau mes negalime nieko padaryti, nebent Klerė paskambintų Silvermanui ir pasakytų jam norinti atmesti „Champion Starsat“ pasiūlymą, — mudu su Ingrida sužiurome į Klerę. — Kaip jūs manote?

Klerė minutėlę dar svarstė.

— Jei esate pasiryžęs pasikalbėti su Gajumi ir Ouvenu, tuomet taip ir padarykite, — pagaliau sutiko ji.

— Gerai, — linktelėjau aš. — Pabandysiu. Sakei, kad Gajus dabar „Ninetyminutes“ biure?

— Jis tvirtino, kad pasiliks ten visą vakarą, — atsiliepė Ingrida. — Bet aš važiuosiu kartu.

— O ne, tu nevažiuosi, — ryžtingai pasipriešinau aš. — Tai gali būti pavojinga.

— Aišku, kad pavojinga, — nenusileido ji. — Bet jeigu jūs abu rizikuojate savo gyvybe, nesuprantu, kodėl negalėčiau rizikuoti ir aš.

Akimirksniu supratau, kad ginčytis su Ingrida nėra jokios prasmės.

— Na, gerai, — pasakiau ir paklausiau Klerės: — O kur būsite jūs?

— Mel norėjo, kad susitikčiau su ja „Howles Marriott“ biure. Jei iki vidurnakčio iš „Mercia Metro“ televizijos bendrovės negausime jokių žinių, Derekas iš namų išsiųs faksą „Champion Starsat“ bendrovei, kad mes priimame jų pasiūlymą. Mes netgi jau parengėme sutarties projektą. Kadangi Mel yra „Ninetyminutes“ įmonės teisininkė, ji irgi nori žinoti, kas čia dabar vyksta. Bet ji šoka pagal Gajaus dūdelę, tad nei Derekas, nei aš nesame labai sužavėti, kad ji visur kišasi. Gal ji tikisi, kad jeigu „Mercia Metro“ atsiuntus pasiūlymą būsiu kartu su ja, mudvi iš karto galėsime parengti sandoriui reikalingus dokumentus?.. Net nežinau... Bet Mel gana kategoriškai pareikalavo, kad ateičiau pas ją į biurą.

— Mintis gal ir nebloga, — pasakiau. — Teisininkų kontorose — pilna apsaugos priemonių, veikiančių taip pat ir naktį, todėl jūs būsite apsaugota nuo Ouveno. O kai tik mums pavyks pasikalbėti su Gajumi, užeisime jūsų pasiimti. O tada, jau žinodami, ką konkrečiai jis pasakė, nuspręsime, kur jums būtų saugiausia važiuoti.

— Gerai, — tarė Klerė ir išlenkė iki dugno savo stiklą viskio. — Tai ko laukiame?

Klerė pasigavo pirmą pro šalį važiuojantį taksi ir nuskubėjo į „Howles Marriott“ teisinių paslaugų bendrovės biurą Čanserio skersgatvyje, o mudu su Ingrida sėdome į kitą pasirodžiusį taksi.

— Ar tu tikra, kad Gajus ten bus? — dar kartą jos paklausiau.

— Manau, kad taip. Palauk. Tuoj patikrinsiu.

Ji išsitraukė savo mobilųjį ir surinko numerį.

— Sveikas, Gajau, čia aš... Gal yra kokių naujienų?.. Ne?.. Gerai, aš tik norėjau įsitikinti. Iki.

— Ar jis ten?

— Taip.

— Kaip jis jaučiasi? Bent jau sprendžiant iš balso?

— Įsitempęs.

— Kaip manai, ar Ouvenas su juo?

— Nežinau. Iš biuro jis išėjo kartu su mumis visais. Bet manau, jog vėliau galėjo vėl grįžti pas brolį. Bet juk negalėjau imti klausinėti Gajaus, ar biure yra jo brolis, ar ne?

— Ne.

Abu nutilę mintyse apsvarstėme galimybę, kad biure drauge su Gajumi galime rasti ir Ouveną. Bet mums neliko nieko kita, tik surizikuoti.

O rizika buvo nemenka. Jau anksčiau žuvo keli žmonės. Ir galėjo žūti dar daugiau. Įskaitant Ingridą ir mane.

Važiuodamas mintyse apmečiau mūsų veiksmų planą. Jis man pasirodė neblogas. Bent jau kol kas per visas siūles nebraškėjo.

Pamaniau, kad tikrai galiu Gajų suprasti. Tikriausiai jis bus labai įsitempęs. Žinojau, kad „Ninetyminutes“ jam nepaprastai daug reiškia. Bet taip pat žinojau, kad šį tą vis dėlto reiškia ir mudviejų draugystė. Kažin ar jis ims ir šaltakraujiškai nužudys mane. Arba Ingridą. Be to, jis tikrai nestovės nuošalyje ir neleis su mumis susidoroti Ouvenui. Tuo buvau beveik visiškai tikras. O gal — nevisiškai?..

Tiesiog turėjau juo pasitikėti.

Taksi išvažiavo iš Klerkenvelio kelio ir įsuko į gerokai ramesnę Britono gatvę. Mes sustojome prie gerai pažįstamo pastato ir sumokėjome vairuotojui už paslaugą. O tada jis nuvažiavo, palikęs mudu su Ingrida stovinčius ant tuščio šaligatvio, užvertusius galvas ir žvelgiančius aukštyn, į langus kabineto, kuriame, kaip mes tikėjomės — vienas, sėdėjo Gajus.

Mečiau žvilgsnį į Ingridą. Jos veidas man pasirodė sukritęs ir įsitempęs. Ji nervinosi ne mažiau už mane.

— Tau tikrai nereikia to daryti, — pasakiau. — Aš galiu nueiti ir vienas.

— Žinau.

— Ten gali būti pavojinga. Gali netgi nukentėti.

Ji atsigręžė į mane ir šyptelėjo skubria nervinga šypsena.

— Tu — irgi. Taigi aš eisiu kartu.

— Gerai, — atsakiau, — tuomet eime.

Užlipome laiptais į penktą aukštą. Tada atsidarėme duris, ant kurių buvo užrašas „ninetyminutes.com“, ir įžengėme į didelę nesunkiai apžvelgiamą mūsų biuro patalpą.

Prie savo darbo stalo sėdėjo Gajus, įsmeigęs akis į monitoriaus ekraną, kuriame buvo matyti įpusėtas kompiuterinis „Minų lauko“ žaidimas.

Jis buvo vienas.

Mudu priėjome arčiau. Jis atsigręžė. Gajus atrodė baisiai: daug kartų buvau matęs jį prastai atrodantį, bet taip klaikiai — dar neteko. Gajaus akys buvo įdubusios, aplink jas atsiradę juosvi ratilai, be to, paprastai mėlynos ir švytinčios, dabar jo akys buvo kažkokios apsiblaususios ir prigesusios. Gajus buvo nesiskutęs — ant smakro styrojo barzdos šeriai, o skruostai buvo išblyškę ir papurtę. Šviesūs jo plaukai — riebaluoti ir senokai nematę šukų.

— Sveiki, — pratarė jis vangiu ir prislėgtu balsu.

— Labas, Gajau, — atsakiau ir žingtelėjau jo link.

— Sėskitės, — jis atsainiai mostelėjo į mano darbo stalą.

Aš klestelėjau į senąjį savo krėslą. Ingrida prisėdo ant stalo greta manęs.

— Gal jau yra kokių naujienų? — paklausiau.

— Ne, — Gajus žvilgtelėjo į laikrodį. — Dabar dešimt minučių po dešimtos. Aš jau nesitikiu išgirsti nieko nauja. Jeigu „Mercia Metro“ būtų nusprendusi pateikti pasiūlymą, ji jau būtų tai padariusi.

— Jie niekada rimtai nesvarstė, ar sudaryti šį sandorį, Gajau, — pasakiau aš.

Jis vangiai pažvelgė į mane, bet jo akys, atrodo, nieko aplink nematė.

— Ne, — tyliai ištarė Gajus, — matyt, nesvarstė, — jo žvilgsnis užkliuvo už Ingridos. — Ar judu?..

Aš pritariamai linktelėjau.

— Ar seniai?

— Neseniai. Nuo tada, kai tu mane atleidai, — paaiškinau.

Gajus šyptelėjo. Bet šypsena veikiau buvo skirta jam pačiam, o ne mums.

— Gražu, — pratarė jis ir, atrodo, staiga vėl susivokė, jog mes dar čia. — Ar ketinate drauge su manimi laukti vidurnakčio?

— Galbūt.

— Matote, vidurnaktį norėjau būti čia. Bet — vienas.

Nebūčiau galėjęs paaiškinti kodėl, bet jo pasakyti žodžiai mane išgąsdino.

— Kodėl, — paklausiau, — kodėl nori būti vienas?

Gajus man taip ir neatsakė. Jis vėl įbedė akis į monitoriaus ekraną. Spustelėjo pelės klavišą. Mes leidome jam žaisti toliau. Netrukus Gajus „užlipo“ ant minos ir tyliai nusikeikė.

Jis stumtelėjo pelę į šalį ir tarė:

— „Ninetyminutes“ priėjo liepto galą, ar ne, Deivai?

Aš tylomis linktelėjau.

— Šitiek darbo įdėta. Šitiek laiko paaukota. Tiek nerimo, diskusijų, tiek džiaugsmo dėl pasiektų pergalių, o dabar — viskas žlugo.

— Svetainė veiks ir toliau.

— Taip, bet „Ninetyminutes“ turėjo daug ambicingesnių tikslų nei vien įkurti svetainę, — atsiliepė Gajus. — Ši bendrovė turėjo padėti man ir tau tapti visai kitais žmonėmis. Geresniais žmonėmis. Ir buvo laikas, kai maniau, jog mums tai pavyko. Ilgai taip maniau. Buvau verslininkas, kuris galėjo įgyvendinti viską, ką buvo sumanęs. O tu buvai mano dešinioji ranka, žmogus, kuris turėjo pasirūpinti, kad įgyvendinti sumanymai nežlugtų. Tu gerai dirbai, Deivai. Tikrai gerai. Ir reikalai neturėjo pakrypti štai šitaip.

— Ne, tikrai neturėjo.

— Bet pakrypo. Šį vakarą bendrovė bus parduota. O rytoj? Rytoj jau nieko nebus.

— Ką ketini daryti? — pasiteiravo Ingrida.

Iš pradžių atrodė, kad Gajus jos nė negirdi. Paskui jis skubriai šyptelėjo, pasilenkė ir atidarė žemutinį savo rašomojo stalo stalčių. Vėl atsitiesė. Rankoje laikė ginklą.

Mintyse sumečiau, jog tai — sidabriškai pilkos spalvos ir gana didelis revolveris, nors, tiesą sakant, nebuvau ginklų žinovas. Vienas iš tų, kurio šovinių dėtuvė buvo įstatoma į rankeną. Gajus pakilnojo jį rankoje, lyg norėdamas pasverti. Iš pažiūros ginklas buvo gana sunkus.

— Iš kur jį gavai? — paklausiau.

— Ouvenas parūpino, — paaiškino Gajus ir sukikeno. — Tiesiog galva neišneša, ką šiais laikais galima nusipirkti internetu. „Shootsomeone.com“8 Ir kodėl mes nesukūrėme tokio tinklalapio? Arba — „www.blowyourbrainsout.co.uk“9? Tiesa, daug nuolatinių klientų nebūtume turėję. O juk svarbiausia — turėti nuolatinių lankytojų, ar ne?

— Ką ketini veikti su tuo revolveriu?

— Panaudoti pagal paskirtį, — atšovė Gajus. — Bet nesijaudink. Nukreipsiu jo vamzdį į save. Tavęs nušauti neketinu. Palauksiu iki vidurnakčio. Bet jei mane priversi, paspausiu gaiduką tuojau pat.

Ingrida išsigandusi aiktelėjo.

— Sulaukime vidurnakčio, — atsargiai pasiūliau. — Vis dėlto dar liko pora valandų.

Gajus mąsliai pažvelgė į rankoje laikomą ginklą ir tarė:

— Na, net nežinau... Man prailgs laukti dvi valandas, ypač kai judu į mane spoksote.

Jis kilstelėjo revolverį.

— Žinai, tu — netikęs verslininkas, — pasakiau.

Turėjau ką nors pasakyti. Akimirką Gajaus akys plykstelėjo pykčiu. Bet tuoj pat ta ugnis užgeso.

— Pats žinau, — burbtelėjo jis.

— Nė iš tolo negalėjai prilygti savo tėvui.

Gajus vėl nuleido revolverį. Man pavyko nukreipti jo dėmesį nuo ginklo.

— Tu teisus, — pratarė jis.

— Didžiajame ekrane tau nėra lygių, tai tiesa. Arba tuomet, kai reikia sukurti viziją. Bet kaip uždirbami pinigai, tu iki galo taip ir nesupratai, ar ne? Aš žinojau, kaip tai daroma, bet tau pavyko mane apkvailinti.

Gajaus akyse vėl žybtelėjo pyktis.

— Tavo tėvas žinojo, kaip išsunkti pelno, ar ne tiesa? Pripažinkime, kad jei būtume pasielgę taip, kaip jis siūlė, jei būtume savo svetainėje įdėję nuorodas į pornografinius tinklalapius, į bendrovės sąskaitą būtų plūstelėję pinigai. Seksas ir futbolas. Bulvarinių žiniasklaidos priemonių savininkai būtų mus apspitę ir aršiai varžęsi, kad galėtų nupirkti mūsų įmonę. O akcijų kainų indeksus būtume galėję tiesiog pasiųsti po velnių.

— Niekada nebūčiau galėjęs vadovauti tokiai svetainei, — atšovė Gajus.

— Aš — irgi ne. O tu, ar būtum galėjusi, Ingrida? — ji papurtė galvą. — Tai ir buvo pati didžiausia mūsų problema. Užsiėmęs nekilnojamuoju turtu, tu irgi nieko nebūtum pasiekęs.

— Kodėl?

— Pamenu, „Private Eye“ žurnale kadaise skaičiau straipsnį apie tavo tėvą. Apie tai, kad jis papirko kažkokio Šiaurės Anglijos miestelio tarybos narius, kad šie leistų projektuoti ir statyti ten prekybos centrą. Ir apie tai, kaip aštuntajame dešimtmetyje jis jėga privertė pasitraukti savo verslo partnerį.

— Visa tai buvo skiedalai! — šoko prieštarauti Gajus. — Nedaug trūko, kad „Privat Eye“ atsidurtų teisme. Jie sumokėjo mano tėčiui solidžią kompensaciją ir išspausdino viešą atsiprašymą.

— Suprantama. Robertui Maksvelui jie irgi sumokėjo ir jo atsiprašė. Aš irgi nebūčiau norėjęs bylinėtis su tavo tėvu.

— Tai ką tu man nori pasakyti? — sunkiai atsiduso Gajus.

— Tu sukūrei kai ką nepalyginti daugiau, nei būtų sugebėjęs tavo tėvas. „Ninetyminutes“ lydėjo velniška sėkmė. Tiesa, gal ta sėkmė ir nebuvo finansinė. Bet aš nepažįstu jokio kito žmogaus, kuris būtų pradėjęs nuo nulio ir kuriam būtų pavykę sukurti pačią geriausią Europoje futbolui skirtą interneto svetainę.

— Tai bent pasiekimas...

— Tai yra didelis pasiekimas. Man tai padarė didžiulį įspūdį. Ir Ingridai. Ir Gazui. Ir Mišelei. Visiems, kurie pas mus dirbo, — aš pasilenkiau prie jo. — Gajau, aš niekada nesilioviau tavimi žavėjęsis. Buvo laikas, kai man atrodė, jog tu tapsi neprilygstamu verslininku. Bet tau nepavyko. Na, ir kas? Aš vis tiek tavimi žaviuosi.

— Tu taip kalbi tik dėl to, kad aš rankoje laikau revolverį.

— Ne, ne todėl, ir tu pats tai žinai. Aš pažinojau tavo tėvą. Ir tave pažįstu. Patikėk manimi, Gajau. Tu — daug geresnis negu buvo jis. Ir šito tau daugiau nereikia įrodinėti nei man, nei sau.

Gajus vėl pažvelgė į revolverį. Labai lėtai nuleido jį ir padėjo ant stalo, tiesiai prieš save. Tuomet labai lėtai pakilau nuo krėslo ir ištiesiau ranką jo paimti.

Staiga Gajus vėl pastvėrė ginklą ir nukreipė jo vamzdį kažkur į tarp manęs ir jo plytinčią erdvę.

— Dar neapsisprendžiau, ką veiksiu su šituo daikčiuku, todėl geriau manęs neskubink.

Aš vėl klestelėjau į krėslą.

— Gerai, — pasakiau.

Kelias minutes visi trys taip ir sėdėjome tylėdami, o aš galvojau apie ketvirtąjį asmenį, kurio čia su mumis nebuvo. Apie Klerę.

Paskui palengva iš savo vidinės švarko kišenės išsitraukiau jos gautą laišką ir padaviau jį Gajui.

— Kas čia? — nustebo jis.

— Vakar šitą laišką gavo Klerė. Jis nuo Ouveno. Perskaityk.

Gajus, suraukęs antakius, ėmė skaityti.

— Manai, kad jį parašė Ouvenas? — baigęs pratarė.

— Aš tai žinau. O šiandien jis internetu pasiuntė Klerei žinutę, kad nejuokauja.

Gajus sėdėjo tylėdamas, įbedęs akis į lapą. Paskui pagaliau prabilo:

— Nemanau, kad čia Ouveno darbas.

— Aišku, kad Ouveno, — nepasidaviau aš. — Juk Ouvenas grasino Henriui. Ouvenas apkrėtė virusu „Goaldigger“ svetainę. Ouvenas nuolat gąsdino ir mane. Be to, pats žinai, kad Ouvenas nužudė Dominyką. Manau, kad tai jis pakišo po velėna ir Abdulatifą. O dabar ketina nužudyti Klerę. Nebent tu jį sustabdysi.

Gajus atrodė sumišęs. Pasitikėjimas savimi išgaravo. Pasitikėjimas broliu — irgi.

— Tu vienintelis gali jį sulaikyti, — pasakiau.

Ir kaip tik tą akimirką triukšmingai atsilapojo durys. Mes atsigręžėme.

Ten stovėjo Ouvenas.

Jis įžengė pro duris nešinas didele plokščia kartonine dėže.

— Sveikas, Gajau! — šūktelėjo. — Gajau? Atnešiau picą! Su aštriais pipirais! Bus tikra puota!

Tada jis pamatė mus.

— Ką šitie čia veikia? — suirzusiu balsu paklausė jis ir, padėjęs picą ant gretimo stalo, žingtelėjo prie brolio. — Man rodos, sakei, kad nori būti vienas?

— Jie atėjo pasikalbėti su manimi apie šitą, — ir Gajus padavė jam Klerės gautą laišką. — Jie tvirtina, kad jį parašei tu. Ar tai tiesa?

Ouvenas permetė akimis laišką. Ir tyliai sukikeno.

— Ar tu jį parašei? — dar kartą pakartojo Gajus.

Ouvenas tik trūktelėjo pečiais:

— Galbūt.

Gajus prisimerkė. Žvilgtelėjo į Indridą ir mane.

— Ouvenai, jeigu šitą laišką parašei tu, pasakysiu tau, kad pasielgei labai kvailai. Jei „Ninetyminutes“ bus parduota, nužudęs Klerę jos vis tiek nesugrąžinsi.

— Ar ji sutiko įvykdyti reikalavimus? — susidomėjo Ouvenas.

— Ne, — atsakė jam Gajus. — Iš jos neturime jokių žinių. Iš „Mercia Metro“ televizijos koncerno — irgi.

— Ką gi, tuomet, manau, rašyti tokį laišką tikrai buvo kvaila, — mestelėjo Ouvenas.

— Dabar jau nėra jokios prasmės skriausti Klerės, — pasakiau. — „Ninetyminutes“ bus parduota „Champion Starsat“ bendrovei, nesvarbu, ką tu padarysi jai ar kam nors kitam.

Ouvenas pervėrė mane nuožmiu žvilgsniu. Mažos juodos jo akutės žėravo pykčiu. Jis žiojosi man kažką sakyti, tik staiga pastebėjo ant Gajaus rašomojo stalo padėtą revolverį. Jis ištiesė ranką ir pasičiupo ginklą.

Aš net sustingau. Ouvenas buvo pavojingas. Bet Ouvenas su revolveriu rankoje kėlė mirtiną grėsmę.

— Tai vis dėlto galų gale nusprendei panaudoti jį pagal paskirtį, — tarė jis Gajui. — O aš jau buvau pradėjęs nerimauti, kad prisidėsi vamzdį sau prie smilkinio ar panašiai.

Gajus pasijuto nejaukiai ir nieko neatsakė.

— Tu ir ketinai nusišauti, ar ne? — Ouvenas prisitraukė kėdę arčiau prie Gajaus darbo stalo ir atsisėdo. — Štai kodėl šiandien vakare norėjai būti vienas. O paskui šitie bukapročiai sudrumstė tau ramybę. Taip ir žinojau, kad nereikėjo palikti tavęs vieno.

— O kaipgi Klerė? — neiškenčiau aš.

Ir padariau didelę klaidą. Ouvenas pašoko kaip įgeltas:

— Velniop tą Klerę! Man nusispjaut, kas jai atsitiks. Ji išdavė „Ninetyminutes“, — jis nukreipė revolverio vamzdį į mane, bet taip, tarsi tai būtų ne ginklas, o dar vienas jo pirštas. — Ant tavęs man irgi nusispjaut. Ar nematai, ką padarei mano broliui? Tai tu viską sumovei ir sužlugdei bendrovę. Jei ne tu, dabar jis jaustųsi kuo puikiausiai, o ne sėdėtų čia ir planuotų ištaškyti sau smegenis.

— Atiduok man revolverį, Ouvenai, — tyliai pratarė Gajus.

— Kad galėtum nusišauti? Neišdegs. Aš juo pasinaudosiu. Nudėsiu šitą subingalvį.

Jis vėl pakėlė revolverį ir nukreipė jo vamzdį į mane. Dabar Ouvenas jau nejuokais nusitaikė.

— Ouvenai, palauk! — pašoko Gajus.

— Ne. Šitas šūdžius nusipelnė mirties. Jis ir mirs.

Ingrida išgąstingai šūktelėjo.

— Tu irgi, mažyte. Jei nudėsiu vieną, nudėsiu ir antrą.

— Nedaryk to, Ouvenai. Tai kvaila.

— Nieko čia kvaila. Jei nebūčiau čia pasirodęs, tu būtum paleidęs sau kulką į kaktą. Ir vis per jį, — Ouvenas įdėmiai pažvelgė į mane per revolverio taikiklį.

Jis buvo įpykęs, bet tikrai suvokė, ką daro. Netgi puikiai suvokė. Jis žinojo, ką ketina daryti, ir buvo pasiryžęs darbą atlikti iki galo.

— Sakau tau, atiduok man ginklą.

Gajaus balsas buvo griežtas ir įsakmus. Bet Ouvenas į brolio žodžius nekreipė dėmesio. Jis nė akimirkos nepaleido manęs iš akių. Išgirdau, kaip trakštelėjo nuleidžiamas saugiklis. Jis ketino paspausti gaiduką.

— Gerai jau, gerai, — Gajus persibraukė pirštais sau per plaukus. Jo veido išraiška staiga pasikeitė. Anksčiau jis žiūrėjo blausiu sutrikusio žmogaus žvilgsniu, o dabar jo žvilgsnis praskaidrėjo. Ir tame žvilgsnyje atsispindėjo pyktis. — Tu teisus, Ouvenai, — tarė jis. — Dėl visko kaltas šitas šūdžius. Leisk man pagalvoti... Nėra jokios prasmės nudėti jį, o paskui likti čia ir laukti, kol pasirodys policija.

Aš įsistebeilijau į Gajų. Ar jis visai išprotėjo? Bet ne, jis atrodė visiškai sveikas. Įpykęs, bet sveikas.

Ouvenas irgi įbedė akis į savo brolį.

— Gajau? — neištvėriau aš.

— Užčiaupk srėbtuvę.

— Gajau. Tu negali leisti Ouvenui taip pasielgti.

— Pasakiau, užsičiaupk! — riktelėjo Gajus. — Teisingai Ouvenas sakė. Man apskritai nereikėjo tavęs samdyti. Nereikėjo klausytis tavo veblenimų apie Ouveną, Henrį ir mano tėvą. Nereikėjo leisti, kad man už nugaros nubėgtum ir parduotum „Ninetyminutes“. Turėjau atleisti tave jau prieš kelis mėnesius.

Jis pašoko nuo kėdės ir prikišo veidą visai arti manojo. Gajaus veidas buvo persmelktas neapykantos. Dar niekada nebuvau jo tokio matęs, net ir pačiomis blogiausiomis jo gyvenimo akimirkomis.

Gajus staiga pasikeitė.

— Tu, mėšlo gabale. Dabar mirsi, Deivai, ir kai išleisi paskutinį kvapą, aš būsiu labai patenkintas, — tada Gajus atšlijo nuo manęs ir kreipėsi į brolį. — Bet turime viską gerai permąstyti, Ouvenai. Neskubėkime. Nudėsime tuodu, o tada paspruksime iš šalies anksčiau, nei policija susivoks, kad turi du lavonus.

Ouvenas pritariamai linktelėjo. Ne, jo veide nebuvo matyti nė menkiausios šypsenos, bet jis aiškiai tryško pasitenkinimu. Didysis jo brolis pagaliau stojo jo pusėn. Jie kartu pabėgs — tik jis ir Gajus — ir rūpinsis vienas kitu taip, kaip visą gyvenimą rūpinosi.

— Aš nušausiu tą subingalvį, — pareiškė jis. Matyt, kad niekam nekiltų jokių iliuzijų.

— Taip, žinau, — atsiliepė Gajus. — Bet ne čia. Ir dar ne dabar. Turime nusivežti juos kur nors kitur.

— Galime juos nudėti, o paskui pergabenti lavonus.

— Palauk, galva leisk dirbti man, gerai? — kiek susierzinęs atšovė Gajus. — Kai nudėjai Dominyką, aš viską sutvarkiau, tai ir dabar taip darysime. Negalime tampyti lavonų, dar kas pamatys. Nulėksiu paimti tavo automobilio ir grįšiu. Įsisodinsime juos gyvus, o tada nusivešime į kokią nuošalesnę vietelę. Gal kur nors pakeliui į Doverį. Duok man raktus.

Akimirką padvejojęs, Ouvenas kyštelėjo ranką į kišenę. Ištraukė raktų ryšulį ir švystelėjo jį Gajui.

— Nuvažiuosiu į namus paimti tavo paso. Savąjį turiu čia, — Gajus pasilenkė prie šalia savo stalo gulinčio krepšio, ištraukė pasą ir parodė jį Ouvenui. — Ilgai neužtruksiu. O tu juos pasaugok. Jei bandys ištrūkti, tiesiog nušauk. Tada mums bus sunkiau viską sutvarkyti, bet ką nors sugalvosime.

Ir jis išėjo.

40

Ir mudu su Ingrida likome akis į akį su Ouvenu ir jo revolveriu.

Kažin kiek Gajus užtruks? Ouvenas gyveno Kamdene, taigi ne per toliausiai. Jei važiuos taksi, apsisuks greitai. Na, gal per dvidešimt minučių? Dvidešimt nepakeliamai ilgų minučių...

Ingrida vis dar sėdėjo šalia manęs, ant stalviršio. Ji ištiesė man ranką. Aš ją paėmiau.

— Kaip žavu, — nusišaipė Ouvenas. Jis šiek tiek krustelėjo taikiklį, ir nuo mano galvos nukreipė revolverio vamzdį į mudviejų rankas. — Bet rankutes paleiskite, arba peršausiu jums pirštus.

Mes paleidome.

Mintyse keikiau save už tai, kad leidau Ingridai eiti čia kartu, nors ir neįsivaizdavau, kaip būčiau galėjęs ją sulaikyti. Ouvenas norėjo nužudyti mane. Ingrida jam visai nerūpėjo, bet dabar mirtis laukė ir jos.

Be to, vis dar negalėjau patikėti, kad Gajus taip staiga pasikeitė. Iš pradžių jis atrodė sumišęs ir linkęs į savižudybę, o per kelias akimirkas tapo ryžtingas ir pasiruošęs žudyti. Kažkas jame tarsi nutrūko ir apsivertė aukštyn kojomis. Tai buvo Gajus, kurio negalėjau atpažinti, Gajus, kurio aš visiškai nepažinojau.

Tyliai sau svarsčiau, kur jie mus nusiveš. Tikriausiai kur nors į Kente plytinčius miškus. Jie mus nušaus, kūnus kur nors numes, o patys nuvažiuos į prieplauką ir netrukus jau bus žemyne. Kažin, ar jiems pavyks pabėgti? Kiek juos pažinojau, broliai buvo gana sumanūs. Tikriausiai jiems pavyks.

Paskui ėmiau mąstyti apie mirtį. Apie savo tėvus ir apie tai, kaip jie sielvartaus; apie tai, ką gyvenime pasiekiau. Ir, didžiai savo nuostabai, susigriebiau galvojąs apie „Ninetyminutes“. Ši bendrovė jau buvo šioks toks pasiekimas. Tiesą sakant, visai nemenkas. Bet taip pat suvokiau, kad netrukus viskas baigsis. Po geros valandos viskas bus baigta.

Žvilgtelėjau į Ouveną. Jis pamatė mano akyse baimę. Ir šyptelėjo.

Stengiausi susitvardyti. Neketinau suteikti tam šunsnukiui malonumo.

Taip mes sėdėjome gana ilgai. Atrodė, praėjo gerokai daugiau nei dvidešimt minučių, bet nutariau nerizikuoti ir nežiūrėti į savo rankinį laikrodį, kad kartais neišprovokuočiau Ouveno. O jis sėdėjo tarsi sustingęs. Net jei nekantravo ar jautėsi susinervinęs, šito neparodė. Be to, nė akimirkos neatitraukė nuo manęs akių. Ir šypsojosi — šypsojosi vos vos pastebima atsainia savimi pernelyg pasitikinčio žmogaus šypsena. Jam patiko matyti mane štai taip sėdintį ir tirtantį iš baimės. Jis tiesiog smaginosi.

Staiga prabilo Ingrida.

— Ouvenai? — švelniai pratarė ji. — Žinai, tu galėtum mus tiesiog paleisti. Jūs galėtumėte kur nors išvažiuoti, — tik tu ir Gajus. Mes duotume jums laiko ir iki rytojaus ryto į policiją nesikreiptume.

— Tylėk, — atšovė Ouvenas. — Net nemanyk, kad tau pavyks išsukti savo pasturgalį.

— Bet Ouvenai...

— Pasakiau, tylėk! — jis kilstelėjo revolverį.

Ir kaip tik tą akimirką mūsų ausis pasiekė per dvi pakopas aukštyn skuodžiančio Gajaus žingsnių aidas. Durys su trenksmu atsidarė.

— Na bet ir užtrukai, — papriekaištavo Ouvenas.

— Nagi, — paragino Gajus, — eime. Duok man revolverį. Aš juos pasaugosiu.

— Ne, ginklas liks pas mane.

Gajus ištiesė ranką paimti ginklą. Ouvenas patraukė jį toliau nuo brolio.

— Pasakiau, kad revolveris liks pas mane. Jei kas nors turi nušauti šiuos niekšelius, tai būsiu aš.

Gajus rūsčiai pažvelgė į brolį, bet šis atsakė jam tuo pačiu. Ouvenas nusileisti neketino. Gajus tik gūžtelėjo pečiais ir tarė:

— Na, gerai, kaip nori. Automobilis stovi prie pastato. Važiuokime.

Ouvenas ginklu pamojo mudviem su Ingrida, kad judintumės. Kad ir labai nenoriai, mes išėjome paskui Gajų į koridorių ir nusileidome laiptais žemyn, o paskui mus, atsilikęs vos per porą pėdų, žingsniavo Ouvenas.

Gajus pirmas išėjo pro duris ir atsidūrė gatvėje. Aplink viskas buvo ramu. Apsidairiau akimis ieškodamas juodo japoniško Ouveno visureigio, bet jo niekur nebuvo.

— Kur mašina? — paklausė Ouvenas.

— Už kampo, — paaiškino Gajus ir mostelėjo ranką į netoliese, kitoje gatvės pusėje, prasidedančią alėją.

Mes visi perėjome per gatvę.

Paskui viskas įvyko staiga ir vienu metu. Plotą, kuriame mes stovėjome, nutvieskė ryški šviesa. Gajus riktelėjo „Gulkitės“ ir krito ant asfalto, kartu pargriaudamas ir Ingridą. Parpuoliau ir aš, prispaudžiau skruostą prie kieto šaligatvio paviršiaus ir tuomet išgirdau sausai pokštelint du šūvius, o akimirksniu vėliau šaižų man už nugaros buvusio Ouveno riksmą ir ant degutbetonio nukritusio jo revolverio tarkštelėjimą.

Apsiverčiau ant nugaros. Pirmiausia pamačiau važiuojamojoje kelio dalyje susmukusį Ouveną ir ištiestą jo ranką, siekiančią nukritusio ir dabar vos per kelis colius nuo jo pirštų galiukų gulinčio revolverio. Greitai prišliaužiau prie ginklo ir pačiupau jį pirmas. Aplink iš visų pusių buvo girdėti sujudimas ir bėgančių žmonių batų kaukšėjimas.

Vis dar laikydamas revolverį rankoje pašokau ant kojų. Pažvelgiau žemyn į Ouveną, apšviestą galingų prožektorių. Kraujas, atrodo, kliokė iš dviejų žaizdų: viena kulka Ouvenui buvo kliudžiusi petį, kita — pataikiusi į šoną. Netrukus prie jo prišoko keli policininkai, rankose laikantys po šautuvą arba pistoletą, vilkintys neperšaunamomis liemenėmis. Vis arčiau buvo girdėti per mažų gatvelių labirintą atlekiančios greitosios pagalbos automobilio sirena.

Atsigręžiau akimis ieškodamas Ingridos. Ji, rodos, nebuvo sužeista, bet nuo įtampos visu kūnu stipriai drebėjo. Išplėtusi akis, ji atsvirduliavo iki manęs, o aš ją apkabinau. Ji tvirtai suspaudė mane glėbyje.

Gajus sukinėjosi aplink jo brolį apstojusių policininkų būrį ir stebėjo, kaip jie stengiasi sustabdyti kraujavimą. Vieną iš jų aš pažinau: tai buvo detektyvas seržantas Spedingas. Dar po kelių sekundžių į pagalbą atskubėjo greitosios pagalbos medikai. Nepraėjus nė minutei, jie jau buvo paguldę Ouveną ant neštuvų ir kėlė į mašiną.

— Ar jis gyvens? — paklausė Gajus Spedingo, kurio rankos buvo išteptos Ouveno krauju.

— Kol kas jis gyvas. Žaizdos stipriai kraujuoja, bet jūsų brolis — stiprus vyrukas. Gal ir gyvens.

Gajus jau norėjo lipti į greitosios pagalbos automobilį ir lydėti Ouveną į ligoninę, bet Spedingas jį sulaikė. Jis dar turėjo atsakyti į kai kuriuos kausimus.

Aš priėjau prie Gajaus. Jo skruostais riedėjo ašaros. Spedingas žingtelėjo kelis žingsnius į šalį.

— Ačiū, Gajau, — padėkojau.

Jis iš paskutiniųjų pasistengė išspausti šypseną ir paklausė:

— Na ką, apmulkinau tave?

— Apmulkinai. Žinojau, kad esi geras aktorius.

— Turėjau vaidinti įtikinamai, kad suklaidinčiau Ouveną, — jis žvilgtelėjo sau per petį ir akimis nulydėjo gatve tolstantį greitosios pagalbos automobilį, kurio sirenos garsas irgi vis labiau slopo. — Tikiuosi, jis liks gyvas.

Aš irgi tikėjausi. Dėl Gajaus.

— Turėjau taip pasielgti, Deivai. Kai pamačiau, kad jis rimtai planuoja judu nužudyti ir kad netgi aš neįstengiu jo perkalbėti, mano galvoje akimirksniu gimė planas. Nors jis ir mano brolis, bet — nedoras žmogus. Visą gyvenimą nuo šitos tiesos stengiausi pabėgti. Kaltinau tėvus, kaltinau visą pasaulį, tik ne Ouveną. Taigi dabar pats turėjau jį sustabdyti.

— Aš ir galvojau, kur tu taip ilgai užtrukai...

— Paskambinau Spedingui. Turint omenyje visas aplinkybes, jis labai greitai apsisuko. Puikiai supratau, kad ilgam negaliu palikti Ouveno vieno, — jis papurtė galvą ir, žvelgdamas į gatvę, kuria nuvažiavo ir iš akių dingo greitosios pagalbos automobilis, pridūrė: — Gaila, kad jis neatidavė man revolverio.

Prie mūsų priėjo Spedingas.

— Atleiskite, Gajau, bet turiu jums užduoti kelis klausimus, — jis pasivedėjo Gajų kelis jardus į šalį ir ėmė kažko klausinėti.

Kiti policininkai apklausė mudu su Ingrida. Maždaug po pusvalandžio jie leido mums eiti.

— Dabar vykstu į ligoninę, — pasakė Gajus. — Pažiūrėsiu, kaip sekasi Ouvenui.

Aš žvilgtelėjau į Ingridą ir pasisiūliau:

— Mes važiuosime su tavimi.

Į Ouveną man buvo nusispjauti, bet Gajus — netgi labai rūpėjo. Dabar jam ypač reikėjo pagalbos ir palaikymo.

— Ačiū, — padėkojo jis ir atsigręžė į nedidelį būrelį policininkų, vis dar stoviniuojančių ant šaligatvio.

Spedingas jau buvo išvažiavęs, tad Gajus kreipėsi į uniformą vilkintį seržantą.

Po trumpos minutėlės jis sugrįžo prie mūsų.

— Ouveną nuvežė į Šv. Tomo ligoninę. Pareigūnas sakė, kad galėtų mus pavežti, bet turėsime kelias minutes palaukti. Todėl, manau, bus geriausia tiesiog pasigauti taksi.

Ir nieko nelaukęs Gajus pasuko Faringdono kelio link, o mes nusekėme paskui jį, pakeliui žvalgydamiesi juodų taksi su oranžinėmis švieselėmis ant stogo. Bet niekur nė vieno nebuvo matyti.

— Prakeikimas, — pyktelėjo Gajus.

Palengva jis ėmė nekantrauti ir dabar žingsniavo į pietus Smitfildo link. Jis mostelėjo ranka tuščiam taksi su išjungta oranžine šviesele, bet šis pravažiavo nė nestabtelėjęs. Vėl prisiminiau Hoilo maldas, kad šalį ištiktų ekonominis nuosmukis.

Priėję sankryžą mes stabtelėjome. Staiga Gajus sustojo kaip stabo ištiktas. Suraukęs antakius jis atsigręžė į mane ir tarė:

— Žinai, Deivai, tu buvai neteisus.

— Dėl ko?

— Dėl Ouveno. Ir dėl to laiško Klerei.

— Ką tu kalbi? Juk jis pats prisipažino.

— Ne, neprisipažino. Kai aš jo paklausiau, jis atsakė „Galbūt“. Jis stengėsi išlaikyti paslaptį. Ir šitaip truputį pasilinksminti.

Gajus pamatė skeptišką mano veido išraišką, todėl pridūrė:

— Pats pagalvok. Prisimink laiške vartojamus žodžius: „preliminarus pasiūlymas“, „perimti įmonės valdymą“, „tęsti derybas su kitais galimais investuotojais“. Ouvenas taip nesugalvotų.

Tai buvo tiesa. Šie žodžiai prie Ouveno niekaip nelipo.

— Ar matei tekstą laiško, kurį Ouvenas parašė Henriui? — paklausė Gajus.

— Mačiau.

— Ar ten tekstas irgi panašus?

— Ne. Ten buvo parašyta vos pora eilučių. Žodis žodin dabar to teksto neprisimenu, bet ten buvo sakoma: „Duokite „Ninetyminutes“ pinigų, nes kitaip bus blogai“.

— Ir dar vienas dalykas. Aš žinau, kad tėvo Ouvenas nenužudė, — aš jau žiojausi prieštarauti, bet Gajus mane sustabdė. — Tikrai žinau, kad jis ne tik nusikaltimo metu buvo kartu su manimi, bet ir nepasamdė žudiko, kad šis susidorotų su tėvu. Kai išgirdo, kas atsitiko, Ouvenas nuoširdžiai nustebo. Bet vis dėlto tėtį kažkas nužudė. Kažkas tyčia pervažiavo jį automobiliu. Be to, kažkas parašė tą laišką.

Akies krašteliu pastebėjau dideliu greičiu mūsų link važiuojantį taksi, ant kurio stogo degė oranžinė švieselė. Tačiau buvau pernelyg priblokštas Gajaus pasakytų žodžių, kad įstengčiau kilstelti ranką ir taksi sustabdyti.

Raukšlės Gajaus kaktoje dar labiau pagilėjo.

— Kur Mel? — paklausė jis.

— Ji su Klere, — atsakė Ingrida. — „Howles Marriott“ bendrovės kontoroje.

— Ak, Dieve mano! — staiga man tarsi akys atsivėrė.

Gajus buvo teisus. Žinoma, kad Ouvenas negalėjo parašyti tokio laiško, jį parašė teisinį išsilavinimą turintis žmogus. Žmogus, pasiryžęs viskam, kad tik padėtų Gajui. Viskam.

— Kiek dabar valandų? — pasiteiravo Gajus.

Aš žvilgtelėjau į savo laikrodį.

— Be dešimties minučių dvylikta.

— Dieve mano... — Gajus apsidairė aplink. Nebuvo matyti nė vieno laisvo taksi. Dabar nuo Britono gatvės ir ten likusių policininkų mus skyrė gerokas gabalas kelio. — Nagi, pirmyn! Pabėgėkime! Nuo čia iki Mel kontoros — tik pusė mylios.

Ir Gajus pasileido tekinas, o mudu su Ingrida stengėmės neatsilikti. Mes įveikėme Čarterhauzo gatvę, kirtome Holbomo aikštę, paskui prabėgome siaurute Šo gatvele ir pagaliau nėrėme į vingrių tarp Flyto gatvės ir Čanserio skersgatvio gatvelių ir nedidelių skverelių labirintą. Gajus bėgo greitai, ir aš turėjau stengtis iš visų jėgų, kad neatsilikčiau. Mano sportinė forma toli gražu nebuvo tokia gera kaip kadaise; neilgai trukus širdis ėmė daužytis, o aš pats — dusti. Bet šiaip taip dar laikiausi. Ingrida šiek tiek nuo mūsų atsiliko.

Pagaliau pripuolėme prie „Howles Marriott“ bendrovės pastato pagrindinio įėjimo. Viduje prie budėtojo stalo sėdintis apsaugininkas nustebęs pakėlė galvą.

— Ar matėte Melanę Dyn? — vos atgaudamas kvapą paklausė jo Gajus.

— Ji prieš minutėlę išėjo.

— Viena?

— Ne. Su kažkokia kita moterimi.

— Velnias! — nusikeikė Gajus. — Klausykite. Paskambinkite policijai. Pasakykite jiems, kad čia planuojama žmogžudystė. Ir kad turime reikalą su labai pavojinga ir greičiausiai ginkluota moterimi.

Apsaugininkui net lūpa atvipo. Jis nė nekrustelėjo.

— Aš kalbu rimtai. Mikliau, skambinkite!

Ir mudu su Gajumi, pasitraukę nuo pagrindinio įėjimo, vėl pasileidome bėgte. Čia mus pasivijo gerokai pridususi Ingrida.

— Kur dabar? — paklausiau.

— Dievai žino, — atsiliepė Gajus. — Ji galėjo nueiti bet kuria kryptimi.

— Man rodos, bėgdama ten mačiau dviejų žmonių figūras, — tarė Ingrida ir mostelėjo ranka į alėją, kuria mes ką tik buvome prabėgę. — Čia netoli.

— Gerai. Vesk mus ten.

Ingrida vėl leidosi bėgti, o mes pasileidome jai iš paskos. Ji pranėrė pasažu, virš kurio viršutiniuose pastato aukštuose buvo įvairių įmonių biurai, ir išniro nedideliame plytelėmis grįstame skverelyje. Aplinkiniuose raudonų plytų pastatuose, kuriuose buvo įsikūrusios beveik vien teisininkų kontoros, buvo tylu ir ramu. Jokių mašinų. Nė vieno žmogaus. Tik Mel ir Klerė, apšviestos gelsganos gatvės žibinto šviesos.

— Mel! — šūktelėjo Gajus.

Išgirdusi jo balsą, Mel stabtelėjo ir atsigręžė. Klerė stovėjo čia pat, šalia jos, ir atrodė labai išsigandusi. Mel rankoje laikė pistoletą.

Mudu su Ingrida sustojome. Gajus liovėsi bėgęs ir ėmė žingsniuoti. Jis artinosi prie abiejų moterų.

— Nagi, Mel. Paleisk ją, — ramiai ištarė jis.

— Ne, — atšovė Mel. — Aš ją perspėjau: jei neatmes „Champion Starsat“ pasiūlymo, ji mirs. Prieš dešimt minučių Derekas Silvermanas atsiuntė faksą, kad pasiūlymas priimtas.

— Prašau tavęs, paleisk ją, — pakartojo Gajus ir žengė dar vieną žingsnį arčiau jų.

— Nesiartink! — suriko Mel.

Jos akys atrodė paklaikusios ir spindėjo. Ji buvo labai susijaudinusi. Priėjusi kritinę ribą.

Gajus sustojo.

— Darau tai tik dėl tavęs, juk žinai tai, ar ne? — pratarė Mel.

Gajus linktelėjo galva.

— Žinau.

— Aš dėl tavęs tiek daug padariau.

— Žinau.

— Tikrai? Nemanau, kad žinai. Aš pašalinau iš kelio tavo tėvą. Ar irtai žinai? Pameni tą vakarą, kai susikirtai su tėvu, o paskui užėjai pas mane? Tuoj po to, kai jis užsispyrė, kad „Ninetyminutes“ svetainė taptų pornografinė? Ar prisimeni, Gajau?

— Prisimenu.

— Mane apėmė toks pyktis. Norėjau tau padėti. Tad nusprendžiau paspausti tavo tėvą, kad jis leistų ir toliau bendrovėje tvarkytis tau taip, kaip pats nori. Sėdėjau savo automobilyje netoli Tonio buto ir laukiau jo. Ketinau jam pasakyti, kad jei jis nedarys, ką jam liepsiu, iškelsiu jam bylą ir apkaltinsiu, kad tuomet Prancūzijoje mane išprievartavo. Paskui pamačiau jį išeinantį. Jis išėjo iš savo buto ir ėmė žingsniuoti siaura gatvele. Man šmėstelėjo mintis, kad būtų labai paprasta tiesiog iki galo koja nuspausti greičio pedalą ir jį pribaigti. Prisiminiau, ką jis man padarė Prancūzijoje, kaip sugriovė mano gyvenimą. Negalėjau leisti, kad jis sugriautų ir tavąjį. Tad perkėliau pėdą ant greičio pedalo ir paspaudžiau.

Staiga prisiminiau, ką man pasakojo Anė Gleizer: tą vakarą Mel į savo butą grįžo vėliau, nei jame pasirodė Gajus. Ji sutraiškė Tonį, o tuomet iš karto grįžo namo. Tad nenuostabu, kad atrodė labai susijaudinusi.

Negalėjau matyti Gajaus veido, bet jį gerai matė Mel.

— Nestovėk kaip stabo ištiktas, — tarė ji. — Juk Dominyką nužudė Ouvenas, ar ne? Ir tu jam padėjai. Na, o aš sudorojau Tonį. Dėl tavęs.

— Bet nėra jokio reikalo dar ką nors žudyti, — atsiliepė Gajus. — Paleisk Klerę. Dėl manęs.

Mel stipriau sučiupo Klerę už drabužių ir kilstelėjo pistoleto vamzdijai prie galvos.

— Ne. Ji sugriovė „Ninetyminutes“.

Klerė ėmė kūkčioti. Ji buvo mirtinai įbauginta.

— Ar Ouvenas žino? — paklausė Gajus.

— Jis viską ir sugalvojo. Tavo brolis gudrus. Be to, aš žinojau, kad ir jis stengiasi tau padėti. Mes abu darėme viską, ką galėjome.

— Ar jis tau ir ginklą parūpino?

— Taip. Prieš kelias dienas jis atėjo pas mane, pasakė, kad parūpino tau revolverį, ir paklausė, ar aš irgi nenorėčiau panašaus daikčiuko. Ko gero, jis numanė, kur ir kada galėčiau jį panaudoti.

Tolumoje ėmė kaukti sirena. Apimta panikos Mel apsižvalgė aplink. Policija. Jeigu ji rimtai ketino paspausti gaiduką, dabar būtų buvęs pats tinkamiausias metas.

Gajus žingtelėjo dar vieną žingsnį link jos.

— Aš ją nušausiu! Nejuokauju!

Sirenų garsas vis stiprėjo, juolab kad kaukė jau ne viena, o kelios. Gajus surizikavo žengti dar vieną žingsnį.

— Paleisk ją, — pakartojo jis.

— Sakiau, nušausiu ją.

Dar vienas žingsnis.

Ir tada pistoleto vamzdis nuo Klerės galvos nukrypo į Gajų. Klerė staiga pasimuistė ir ištrūko iš Mel nagų. Gajus metėsi į priekį. Mūsų ausis pasiekė šūvis ir — beveik tą pačią akimirką — Gajaus riktelėjimas. Jis parkrito ant grindinio, o Mel atšoko atgal. Klerė jau buvo spėjusi pabėgėti gerokai į šalį. Aš puoliau prie Gajaus ir Mel. Mel apsigręžė ir tekina pasileido bėgti alėja.

Puoliau ją vytis. Žinojau, kad ji turi ginklą, bet buvau labai supykęs ir tvirtai pasiryžęs ją sulaikyti. Kaip tik tą akimirką, kai buvau beišnyrąs iš už kampo, Mel grįžtelėjo ir iššovė. Mudu skyrė vos kelių jardų atstumas, bet pistoletą laikanti Mel ranka gerokai drebėjo, ir kulka pralėkė man virš galvos. Aš staiga pasilenkiau ir šoktelėjau atgal už kampo.

Mel bėgo toliau, o aš — paskui ją. Šaulė ji buvo prasta, o ir aš pats tuo metu galvojau toli gražu ne apie tai, kas man gresia. Sukau galvą, kaip prieiti prie jos arčiau, — taip arti, kad galėčiau atimti pistoletą. Kažin, kiek šovinių jai dar liko dėtuvėje? Šito tikrai nežinojau.

Dar viena sankryža ir dar viena alėja. Tik šį kartą alėja išėjo į Flyto gatvę, o ten net ir po vidurnakčio važiuoja nemažai mašinų. Mel stabtelėjo ir atsigręžė veidu į mane. Dabar ji buvo taip arti, jog nepataikyti buvo tiesiog neįmanoma.

Man dingtelėjo mintis pabandyti sprukti ir vėl užlįsti už pastato kampo. Bet tuomet ji tikrai būtų šovusi. Ir šį kartą galėjo pataikyti.

Tad ramiai ėmiau žingsniuoti į priekį.

— Aš šausiu! — isterišku balsu sukliko Mel.

— Nešauk, Mel. Nuleisk ginklą.

— Ne!

Ištiestoje drebančioje rankoje ji taip stipriai spaudė pistoletą, kad aiškiai mačiau, kaip šokčioja jo vamzdis. Ir vis dėlto, bent jau kartkartėmis tas vamzdis buvo nukreiptas tiesiai į mane.

— Juk dabar jau nėra prasmės Mel. Tu nušovei Gajų. Jis guli ten, ant šaligatvio, skęsdamas savo paties kraujyje. Jis neis drauge su tavimi.

Mel prikando lūpą. Staiga jos pečiai nusviro žemyn, bet ji vis dar stengėsi susitvardyti ir laikyti pistoleto vamzdį nukreiptą į mane.

— Ar jis negyvas? — tyliai, kone pašnibždomis paklausė Mel.

— Galbūt, — atsakiau. — Aš nežinau. Atiduok man ginklą.

Ir aš žengiau dar vieną žingsnį į priekį.

Mel akimirksniu atitoko ir per pistoleto taikiklį pažvelgė tiesiai į mane. Paskui nei iš šio, nei iš toji žingtelėjo atgal ir nugara atsirėmė į pastato sieną. Nusvirusioje rankoje ji vis dar tvirtai tebespaudė pistoletą.

Aš paskubomis prišokau ir išplėšiau ginklą jai iš rankos. Pistoleto vamzdis tebebuvo šiltas. Ji nuslydo žemyn, paskui tupėdama užsidengė veidą rankomis ir ėmė kūkčioti.

Sunkiai gaudydamas kvapą atskubėjo policininkas. Palikau jam ir Mel, ir jos ginklą, o pats nudūmiau atgal į skverelį.

Gajus tebegulėjo ten, kur parkrito. Prie jo buvo Ingrida ir trys ar keturi ginkluoti policininkai.

Prasibroviau pro juos ir priėjau arčiau.

Į Gajų pataikė tik kartą, bet kulkos padaryta žaizda buvo krūtinėje. Iš jos kliokė kraujas. Gajus kvėpavo sunkiai, bet jo akys buvo atmerktos. Šeriais apaugę jo skruostai ir smakras buvo labai išblyškę.

Jis pamatė mane.

— Deivai...

Aš priklaupiau šalia Gajaus.

— Ar Klerė sveika? — paklausė jis.

Pakėliau galvą ir apsižvalgiau. Ji stovėjo keliais jardais toliau, visa išbalusi, delnu užsidengusi burną.

— Taip. Tu ją išgelbėjai.

— O Ouvenas? Kaip laikosi Ouvenas?

— Nežinau.

Gajus pabandė kažką pasakyti, bet neįstengė, tik užsikosėjo. Pro lūpų kraštelį pliūptelėjo kraujas.

— Laikykis, — pratariau aš. — Greitoji pagalba jau važiuoja.

— Ar negali sužinoti? Kaip ten Ouvenas? — jo balsas buvo labai tylus, veikiau primenantis šnabždesį.

Vėl pakėliau akis. Šalia mūsų, stengdamasis atgauti kvapą, stovėjo Spedingas, o jo drabužiai vis dar buvo aptaškyti Ouveno krauju. Aš pažvelgiau į jį ir klausiamai kilstelėjau antakius. Jis pasitraukė šiek tiek į šalį ir su kažkuo trumpai pasišnekėjo per radijo stotelę. Po kelių sekundžių jis susirado mano žvilgsnį ir papurtė galvą.

Aš vėl įbedžiau akis į Gajų. Jis Spedingo nematė.

— Viskas gerai, — pasakiau. — Jis išsikapstys.

Gajus šyptelėjo. Tiksliau sakant, — pabandė nusišypsoti. Paskui užsikosėjo. Vėl pliūptelėjo kraujas. Dar kartą užsikosėjo ir staiga nurimo.

Ingrida tyliai verkė. Apkabinau ją ir stipriai priglaudžiau prie savęs. Žiūrėdamas, kaip greitosios pagalbos medikai uždengia jo kūną ir deda jį ant neštuvų, supratau, kad paskutinėmis Gajaus gyvenimo valandomis aš juo pasitikėjau.

Ir jis manęs nenuvylė.

41

2000-ųjų lapkritis, po šešių mėnesių, Meiferas, Londonas

Dvidešimt šešerių metų buvęs investicijų banko darbuotojas baigė savo bendrovės pristatymą įmantriu sakiniu ir atsisėdo, nekantriai laukdamas atsiliepimų. Aš žvilgtelėjau į Klerę. Šį mėnesį tai buvo jau trečiasis pasiūlymas investuoti į bevielio interneto paslaugas teikiančią bendrovę ir, reikia pasakyti, pats prasčiausias. Klerė vos pastebimai kilstelėjo antakį ir šitaip davė man ženklą, jog visiškai pritaria mano pateiktam įmonės vertinimui. Nenorėdami pasirodyti nemandagūs, mes uždavėme dviem bendrovei atstovavusiems vyrukams kelis klausimus, o tada išprašėme juos lauk.

— Mes niekada nebuvome tokie beviltiški, ar ne, Klere? — paklausiau jos mums grįžtant į nedidelį kabinetą, kuriame kartu dirbome.

Klerė nusijuokė:

— Ne, tokie beviltiški tikrai nebuvote. Bet, palyginti su tais pusgalviais, kurie mūsų bendrovę buvo apgulę prieš metus, šiedu vyrukai — tikri genijai.

Interneto bendrovių burbulas sprogo, bet investicijomis užsiimantys verslininkai išliko ir dirbo toliau. Vienoje iš tokių investicijų bendrovių dabar dirbau ir aš. Čia man patiko: pagaliau radau darbą, kur reikėjo mano — finansų analitiko — sugebėjimų, o kartkartėmis galėjau netgi surizikuoti. „Orchestra Ventures“ veikla buvo pelninga, ir tokią jos sėkmę iš dalies lėmė vienas iš Henrio sudarytų sandorių, būtent investicijos į kavinių tinklą, kurį neseniai už kelias dešimtis milijonų dolerių perpirko viena tarptautinė korporacija. Taigi Henris vis dar buvo „Orchestra Ventures“ dalininkas; tiesiog nuostabu, kiek daug investicijų bendrovės vadovai gali atleisti žmogui, kuris uždirba jiems pinigų.

Sėdėjau prie savo rašomojo stalo ir, spoksodamas į kompiuterio monitoriaus ekraną, prisiminiau, kaip mes patys bandėme sudominti „Orchestrą“, kad ji investuotų į mūsų įmonę. Paskui įsijungiau internetą ir surinkau adresą www.ninetyminutes.com. Netrukus ekrane išniro jau pažįstamas burbulais nusėtas titulinis svetainės puslapis, nors viename iš jų, tiesa, buvo įrašyti žodžiai „Geriausia Europoje futbolo svetainė“. Aš šyptelėjau. Finansuojama „Champion Starsat“ bendrovės ir turėdama tokius žurnalistus kaip Gazas ir tokią redaktorę kaip Ingrida, „Ninetyminutes“ be vargo ir galutinai sutriuškino visus savo konkurentus. Žinoma, mažmeninės prekybos teko atsisakyti, be to, visoje svetainėje buvo pilna nuorodų į „Champion Starsat“ bendrovės padalinius, bet Gajus turbūt vis tiek būtų buvęs patenkintas. Džiaugiausi, kad Meidenui pavyko įkalbėti Ingridą pasilikti. Aš vis dar labai dažnai su ja matydavausi. Tai mane irgi džiugino.

Teisinis mechanizmas sukosi lėtai, girgždėdamas, bet Mel teismas artėjo. Savo noru į bylos nagrinėjimą eiti neketinau, bet nujaučiau, jog vis tiek būsiu ten pakviestas liudyti, nors tikrai neturėjau nė menkiausio noro. Slapčia vyliausi, kad ji pati prisipažins kalta.

Gajus ilsėjosi šalia savo tėvo ir brolio vieno iš Londono priemiesčių kapinėse, tačiau man atrodė, kad pagaliau jis iš jų išsivadavo. Visus trisdešimt dvejus metus, kol buvo gyvas, jis kovojo pats su savimi norėdamas įrodyti, kad gyvenime gali šį tą pasiekti. Ir pasiekė: kaip tik į didžiausią pasiekimą aš dabar ir žvelgiau.

Nuo to laiko, kai jis mirė, gal jau šimtąjį kartą pajutau, kaip visu mano kūnu nusirito liūdesio banga.

Staiga man pasirodė, kad girdžiu jo balsą, šnibždantį man į ausį: „Tęsk toliau, Deivai!“

Tylomis šyptelėjau. Porą kartų paspaudžiau pelės klavišą ir išėjau iš „Ninetyminutes“ svetainės. Ir tęsiau savo darbus toliau.

Autoriaus pastaba

Nė vienas iš šiame romane vaizduojamų veikėjų neatitinka jokio realiai gyvenančio žmogaus. Per pastaruosius kelerius metus buvo įkurta tokia daugybė naujų interneto bendrovių, kad sugalvoti įmonės pavadinimą, kurio niekas ir niekada nebuvo panaudojęs, buvo tiesiog neįmanoma. Nors čia minimos ir kelios tikrai egzistuojančios bendrovės, knygoje joms skirtas tik epizodinis vaidmuo, o visų kitų pavadinimai, pavyzdžiui, „Ninetyminutes“, „Goaldigger“, „Babyloves“, „Lastrest“, „Sick As A Parrot“, „Orchestra Ventures“, „Bloomfield Weiss“, „Howles Marriott“, „Coward Turner“, „Leipziger Gumey Kroheim“, „Champion Starsat“ ar „Midland Mercia TV“, yra vien autoriaus fantazijos vaisius.

Rašant šią knygą man talkino daugybė žmonių. Ir vis dėlto ypač norėčiau padėkoti Vilui Muirhedui iš „Sportev“, Seonai Saufem ir jos kolegoms iš televizijos pokalbių laidos „Temtalk“, Eldarui Tuviui iš įmonės „Mailroud“, bendrovės „Amadeus“ darbuotojai Anei Glouver ir jos kolegoms, taip pat — Tobiui Vailui, Piteriui Morisui, Timui Boterilui, Troelsui Henriksenui, Solui Keimbridžui, Dagiui Martsonui, Džonatanui Keipui, Ričardui Horvudui, Saimonui Peterikui, mano agentei Kerolei Bleik ir mano leidėjams Beverlei Kazins bei Tomui Veldonui.

Šis romanas dedikuotas Hju Peitonui, patyrusiam ir labai atsakingam pilotui. Aš jo labai pasiilgstu.

Maiklas Ridpatas 2002-ųjų rugsėjis, Londonas

Išnašos

Neišverčiamas žodžių žaismas: plg. pranc. une gosse ir angl. a goose - žąsis.

„Gal senjorita norėtų dar truputi?“ (port.)

„Taip, prašyčiau. Dabar jau pakaks. Ačiū.“ (port.)

„Nėra už ką.“ (port.)

„Piktas kaip širšė“ (angl.).

„Prašau?“ (pranc.)

„Na?“ (pranc.)

„Nušaukkąnors.com“ (angl.)

„www.ištaškyksausmegenis.co.uk“ (angl.)

Content

Ридпат Майкл Lemtinga klaida