Филлипс Джин

Королівство жахів

Джин Філліпс

Королівство жахів

Еллі, яка має цілі світи всередині нього

Я просто хочу знати, чи може звук створити хлопчика.

Або чи стає жінка матір’ю, коли їй здається, що вона чує,

як дитина плаче за нею.

Елізабет Г’юґі. Запитання для Емілі

4:55 пополудні

Протягом досить тривалого часу Джоан примудрялася балансувати на кінчиках пальців своїх ніг, із зігнутими коліньми, підмітаючи спідницею пилюку. Але зрештою її стегна не витримали, й вона опустила руку і приземлилася на пісок.

Щось укололо її в стегно. Вона обмацала свою ногу, й дістала звідти невеличкий пластиковий спис — не довший за палець — й анітрохи не здивувалася, бо вона завжди знаходила дрібну зброю в найнесподіваніших місцях.

— Ти загубив свого списа? — запитала вона. — Чи це скіпетр?

Лінкольн не відповів, хоча взяв шматочок пластику з її розкритої долоні. Він явно чекав, коли її нога вище коліна стане йому доступною. Він зручно всівся на ній, зовсім не забруднившись піском. Він мав свої химери: скажімо, ніколи не любив малювати пальцем на піску.

— Тобі потрібен ніс, мамо? — запитав він.

— Я маю носа, — відповіла вона.

— Ти хочеш ще одного?

— Хто б цього не хотів?

Його темні кучері вже пора підстригти, й він відкинув їх рукою з лоба. Листя падало навколо них. Дерев’яний дах, підпертий грубими палями, створював для них досконалий затінок, але поза ним сірий гравій був змережаний плямами світла й тіней, що зміщувалися, коли вітер віяв між деревами.

— Де ти береш ці зайві носи? — запитала вона.

— На складі носів.

Вона засміялася, посунувшись на руках, відчуваючи вологий пісок. Вона виколупала з-під нігтів кілька розмоклих піщинок. Яма динозаврів була завжди мокрою й холодною, туди ніколи не проникало сонячне проміння, та, попри пісок на її спідниці та листя, що налипло на її светр, це було її улюблене місце в зоопарку — збоку від головних стежок, за каруселлю, неподалік від дитячого зоопарку, де тварин можна погладити, й кліток із півнями, проте далеченько від лісистої місцевості, позначеної лише табличкою ЛІСОВА ЗОНА. Там лише дерева та скелі, й кілька самотніх тварин блукали понад вузькими гравійними стежками. Там є також гриф, який живе в загоні, й також бозна-чого стоїть іржавий пікап, завалений усіляким мотлохом. Блискуча іграшка у формі сови, яку можна жувати. Дикі індички, що завжди нерухомо сидять, вона не певна, що вони мають ноги. Витівка якогось жорстокого мисливця, що зробив собі намисто з індичих ніг.

Їй подобалися випадкові дивовижі цього лісу, що претендували на справжню привабливість. Між деревами тут був натягнутий канат, хоча вона ніколи не бачила, щоби по ньому хтось їздив. Вона пам’ятала аніматронних динозаврів, які були тут десь два роки тому, а одного разу тут був навіть слід зацькованого привиду. Існували тут також натяки на більш далекі втілення. Вона припускала, що величезні валуни є справжніми, втім, можливо й ні. І навіщо тут паркани й хатина першопрохідників? Усе це було споруджено без певної мети. Порожні зацементовані басейни, можливо, готувалися як водопої для великих ссавців. Тут є випадкові стежки, а знаки були розставлені безсистемно, щоби, прогулюючись, люди не дуже на них зважали: на одному дереві висіла табличка з його назвою «сасафрас», тоді як двадцятеро дерев навколо нього не мали назв.

— А зараз дозволь мені тобі щось сказати, — почав Лінкольн, поклавши руку їй на коліно. — Ти знаєш, чим може користуватися Одін?[1]

Вона це знала, вона довідалася дуже багато про нордичних богів останнім часом.

— Складом очей? — припустила вона.

— Так. Справді. Бо так він може не носити своєї пов’язки на оці.

— А може, він хоче носити пов’язку на оці?

— Можливо й хоче, — погодився Лінкольн.

Пісок навколо них був укритий пластиковими героями та мерзотниками: Тор і Локі[2], Капітан Америка[3], Зелений Ліхтар[4] і Залізний Чоловік[5]. Усі вони зрештою стануть супергероями. Уявні скелети були заховані під ними в піщаній ямі — хребти якогось доісторичного звіра стриміли з піску позад них, а поблизу стояло відро зі щіточками для змітання піску. Вона й Лінкольн мали звичай приходити сюди й розкопувати кістки динозаврів, це було в його колишньому житті трирічного хлопчика. Але тепер, через два місяці після свого четвертого дня народження, він більше захоплювався втіленнями звірів, аніж своїми колишніми археологічними знахідками.

Яма динозаврів — це тепер Острів Тиші, в’язниця, в якій сидить Локі, підлий брат Тора, й — коли не постає питання про зайві носи — повітря відлунює від звуків епічної битви, під час якої Тор намагається примусити Локі признатися, що він створив вогненного демона.

Лінкольн нахиляється вперед, і його епічне життя триває.

— Підлий мерзотник захихотів, — каже він. — Але в Тора виникла ідея!

Він називає ці фантазії своїми історіями, й вони можуть тривати годинами, якщо вона дозволить. Вона воліє слухати ті, де він вигадує власних персонажів. Так він придумав мерзотника на ім’я Конячий Чоловік, що обертає людей на коней. Його непримиренним ворогом є Фон Кінь, який знову обертає цих коней на людей. Такий собі зловісний цикл.

Джоан майже не чула голосу Лінкольна, що змінював тон та інтонацію, намагаючись умовити своїх вигаданих персонажів піти з ними. Але їй ішлося легко. Вранці тут прогулювалося багато чоловіків та жінок у шортах, але у другій половині дня багато відвідувачів покинуло зоопарк. Вона й Лінкольн нерідко приходили сюди, після того як вона забирала його зі школи — вони по черзі відвідували зоопарк, і бібліотеку, й науковий музей — й вона завжди, коли могла, водила його до лісу. Тут сюрчали цвіркуни чи щось подібне до цвіркунів, щебетали пташки й шелестіло опале листя, але не лунали жодні людські звуки, крім голосу Лінкольна, що проголошував свій діалог. Він запозичував жаргон говірки героїв, і міг бездумно повторювати їхню балаканину, й робити її своєю.

— На його поясі була секретна зброя!

— Його підступний план провалився!

Він тремтів від збудження. Тремтіла кожна його частина, від пальців на ногах до пальчиків на руках, стиснутих у кулаки. Тор злетів у повітря, й Лінкольн підстрибнув, й вона запитала себе, чи йому подобається думка про те, що добро перемагає зло, чи його просто збуджує битва, й вона думає про те, коли вона почне пояснювати йому, що існує проміжна зона між добром і злом, в якій живе більшість людей, але він такий щасливий, що вона не хоче ускладнювати речі.

— Ти знаєш, що станеться потім, мамо? — запитав він. — Коли Тор його поб’є?

— А що? — запитує вона.

Вона вдосконалила мистецтво слухати лише половиною себе, тоді як друга її половина напівобертається й дивиться на всі боки.

— Локі справді впливав на думки Тора. Та коли Тор його поб’є, то він утратить свою силу!

— Он як, — каже вона. — А що потім?

— Тор урятує день!

Він не замовкає:

— Але з’являється новий негідник у місті.

Вона тим часом нахиляється й поправляє свої сандалі. Вона думає.

Вона думає, який весільний подарунок піднести своєму другові Мюррею — є один художник, який малює собак, і одна з його картин здається їй зовсім непоганою, тож їй слід відправити йому листа електронкою із замовленням, хоча слово «замовлення» може бути образливим для художника. Вона пригадує, що збиралася вранці зателефонувати своїй двоюрідній тітці, й думає, що, можливо, натомість — вона має звичай розв’язувати тут безліч проблем, вона переживає сплеск ментальної ефективності, коли син зариває Локі в пісок — може, замість телефонувати своїй двоюрідній тітці, вона надішле їй посилку зі смішною паперовою сумкою, на якій Лінкольн намалював у школі мавпу. Звичайно ж, подарувати витвір мистецтва — це краще, ніж просто зателефонувати, хоч у цьому є певний егоїзм, позаяк вона ненавидить розмовляти по телефону, й, звичайно ж, це боягузливий компроміс, вона знає, проте все одно вона зупиняється на паперовій сумці з малюнком мавпи. Вона думає про те, з якими труднощами вдягається її тітка. Вона думає про шматки бананів, які залишилися в кухонній шафі. Думає про Брюса Бокслайтнера. У своїй далекій юності вона захоплювалася цим актором у кінофільмі «Опудало й місіс Кінг», і вона відкрила, що цей фільм повністю повторюється в інтернеті, тож вона ще раз переглянула його серію за серією — його повторювали в 1980 році — зі шпигунами часів холодної війни й рекламою догляду за волоссям — й вона не пригадує, коли Лі й Аманда нарешті поцілувалися, в кінці другого чи третього сезону, й у другому сезоні можна подивитися ще шість серій, але вона завжди могла перестрибнути на третій.

Дятел застукотів десь поблизу, уриваючи її роздуми. Вона помітила, що бородавка на руці Лінкольна побільшала. Вона стала схожа на анемон. Тіні на гравії стали зміщуватися, а Лінкольн зловісно зареготав, і її вразив той факт, що цими днями пополудні, коли її син усією своєю вагою вмощувався на її колінах, ліс навколо них ставав якимсь загадковішим.

Тор упав їй на ноги, його пластикова голова вдарила її по пальцю.

— Мамо?

— Чого тобі?

— Чому в кіно Тор воює без шолома?

— Я думаю, в шоломі важче бачити.

— Але хіба він не хоче захистити свою голову?

— Я думаю, іноді він надіває шолом, а іноді ні. Залежно від свого настрою.

— Як на мене, то він повинен захищати свою голову весь час, — сказав малий. — Небезпечно воювати без шолома. Як ти гадаєш, чому Капітан Америка накриває голову лише каптуром? Це поганий захист — хіба ні?

Пол знуджується від цього базікання про супергероїв — її чоловік воліє радше розмовляти про футбол та про гравців баскетбольної ліги — але Джоан не має нічого проти такої балачки.

Колись вона була зачарована Диво-Жінкою, Супер-Друзями, Неймовірним Халком. «Хто переможе в битві, — одного разу запитала вона свого дядька, — Супермен чи Неймовірний Халк?» Він відповів: «Якщо Супермен програватиме, він завжди може відлетіти геть». І ця відповідь здалася їй блискучою.

— Капітан Америка має щит, — сказала вона Лінкольну. — Він у нього для захисту.

— А що, як він не зможе вчасно накрити ним голову?

— Він дуже швидкий.

— І все ж таки, — запитав він, бо її відповідь не переконала його.

— Ти знаєш — ти маєш слушність, — сказала вона, бо він справді її переконав. — Він таки повинен носити шолом.

Великий, штучно виготовлений валун, бежевий та опуклий, утворював задню стіну улоговини, і якесь мале звірятко рило землю за ним. Вона сподівалася, що то не пацюк. Вона уявила, що то білка, але примусила себе не обертати голови.

Джоан відкрила свою сумочку, щоби поглянути на телефон.

— Певно, нам треба рушити до виходу не пізніше, як через п’ять хвилин, — сказала вона.

Як і завжди, коли мати каже, що час припинити гру, Лінкольн прикинувся, ніби вона нічого не говорила.

— Чи Доктор Доля[6] завжди носить маску? — запитав він.

— Ти мене чув? — запитала вона.

— Авжеж.

— Що я сказала?

— Що нам час іти.

— Ти правильно почув, — підтвердила вона. — Доктор Доля завжди ходить у масці. Через свої шрами.

— Шрами?

— Так, через шрами, які він дістав під час лабораторного експерименту.

— А чому шрами вимагають від нього носити маску?

— Бо він хоче прикрити їх, — каже вона. — Він думає, що вони бридкі.

— А чому він думає, що вони бридкі?

Вона задивилася, як падає світлий помаранчевий листок.

— Бо вони змінюють його зовнішній вигляд, — сказала вона. — Люди іноді не хочуть, щоб їхній вигляд змінювався.

— Мені не здається, що шрами бридкі.

Коли він сказав цю фразу, гострий, гучний звук пролунав над лісом. Два виляски, потім ще кілька. Так наче десь вибухнули балони. Або феєрверк. Вона спробувала уявити собі, щó хтось може робити в зоопарку, утворюючи такі виляски. Щось пов’язане зі святкуванням Гелловіна? Вони повсюди увімкнули ліхтарі — не тут, у лісовій зоні, але скрізь над популярними стежками — то, може, десь полетів трансформатор? Десь на будівництві хтось працює відбійним молотком?

Пролунав іще виляск. Іще й іще. Надто гучно для балонів, надто низька частотність для відбійного молотка.

Пташки мовчали, але листя осипалося з дерев.

Лінкольн анітрохи не стривожився.

— Чи можу я застосувати свого Бетмена для Доктора Долі? — запитав він. — Він одягнений у чорне. Чи можеш ти пошити йому маску відповідного кольору?

— Звичайно, — відповіла Джоан.

— А з чого ти її зробиш?

— З фольги, — запропонувала вона.

Білочка вистрибнула на накривку сміттєвого бака, й Джоан почула, як вона пошкреблася, перебігши на дерево.

— А що ми зробимо з шарфами? — запитує Лінкольн.

Вона подивилася вниз на нього.

— З шарфами? — перепитала вона.

Він кивнув головою. Вона кивнула йому у відповідь, обмірковуючи його слова. Вона намагалася розшифрувати роботу його мозку: це є часткою її материнської турботи, яка тішила її все більше, що вона не знала про її існування. Розум сина був складний та унікальний, він створював свої власні світи. Уві сні він іноді вигукував цілі речення — «Я не піду сходами!» — й існували вікна в його внутрішній структурі, проблиски, але вона ніколи реально не знатиме всього, й це найбільше збуджувало її. Він був окремим створінням, таким як і вона.

Шарфи. Вона намагалася розв’язати цю загадку.

— Ти говориш про шарфи на його обличчі?

— Так. Про ті, які він вважає бридкими.

Вона засміялася.

— Розумієш, я казала «шрами», як отой, що його ти бачив у тата на руці, там, де він ошпарився окропом у дитинстві. Або сліди на моєму коліні, які з’явилися там, коли я впала.

— Он як, — промовив він із дурнуватим обличчям. Він також засміявся, бо відразу зрозумів жарт. — Шрами, а не шарфи. То він не думає, що шарфи бридкі?

— Я не знаю, якої думки Доктор Доля про шарфи, — каже вона.

— У нього на обличчі їх нема.

— Нема. Там є шрами.

Вона слухала сина, міркуючи, як доступніше викласти йому ідею про шрами, разом з тим переймаючись пострілами. Втім, це не могли бути постріли. Бо якби вони були, вона тепер чула б щось інше. Зойки, або сирени, або голоси з гучномовців, які про щось би повідомляли.

Але нічого такого не було.

Вона бачила надто багато битв.

Вона поглянула на час на своєму телефоні. Залишилося всього кілька хвилин до закриття зоопарку, і їх цілком можуть не побачити тут, у лісі. Вона кілька разів уявила собі таку картину: вони отаборилися в зоопарку на ніч, можливо, навіть умисне, заховавшись тут, щоб навідати тварин посеред глупої ночі — у дитячих книжках пишуть про такі ситуації. Сподіватися на успіх, звичайно, безглуздо, бо в зоопарку, безперечно, є охоронці.

Їм пора йти.

— Нам треба йти, мій любий, — сказала вона, знімаючи його зі своїх колін, чекаючи, коли він перенесе свою вагу на власні ноги, що він зробив неохоче.

Вона хотіла, щоб він одягнув курточку, але він заприсягся, що йому не холодно, тому вона залишила її в автомобілі.

— Ми ще маємо трохи часу? — запитав він.

Вона піднялася з піску і взулася в сандалі. Перевага, яку вона віддала сандалям, позбавила її морального авторитету вимагати від нього, щоб він надягнув курточку.

— Ні, — відповіла вона. — Уже майже о пів на шосту. Час закриття зоопарку. Мені шкода. Ми повинні якнайшвидше звідси забратися, бо нас можуть замкнути тут.

Вона вже почала нервуватися через таку ймовірність — вона надто затрималася, і їм ще треба вийти з лісу, а потім здолати довгу дорогу через дитячу зону, й вони справді ризикують натрапити на замкнену браму.

— Ми можемо зупинитися на майданчику для гри й перейти через міст? — запитав Лінкольн.

— Не сьогодні. Ми можемо прийти сюди завтра.

Він кивнув головою і вийшов із піску на ріденьку траву. Він не любив порушувати правил. Якщо працівники зоопарку кажуть, що їм час іти додому, то він піде додому.

— Ти допоможеш мені взути черевики? — запитав він. — І вкинеш моїх хлопців у свою сумочку?

Вона нахилилася, змела з його ніг пісок, потім натягла шкарпетки на його бліді пальці та його широкі незграбні ступні. Застебнула його тенісні черевики, підняла голову й побачила кардинала, що сів біля неї на відстані простягненої руки. Звірі й птахи зовсім їх тут не боялися. Вона іноді бачила зграю горобців, бурундуків або білок на відстані кількох футів — вони спостерігали за битвою, яку влаштовував малий Лінкольн.

Мати вкинула його пластикові фігурки у свою сумочку.

— Зроблено, — сказала вона.

5:23 пополудні

Джоан обшукала піщану яму, чи вони не забули в ній якихось пластикових чоловічків, а тоді взяла Лінкольна за руку й вивела його на стежку, по якій можна було вийти з лісу. Цікаво, коли вже він не захоче триматися за її руку, але поки що вони обоє були задоволені цим контактом. Дерева закінчилися вже через двадцять кроків — тут, власне, був не ліс, а ілюзія лісу — і стало чути плюскіт водоспаду, де потік води розбивався на камінні перед вольєром видр.

Видри були одними з їхніх улюблених тварин, одними з тих, які могли відвернути увагу Лінкольна від його фантазій. Дві видри мешкають у вольєрі, що має вигляд великої печери, де над ними нависає штучна скеля, а тварини вигинаються, вистрибують і пірнають у басейні із зеленавою водою за широкою скляною стіною. Скелі нависають над стежкою, й водоспад шумить над головами відвідувачів і виливається в басейн для утримання черепах, густо зарослий ліліями, очеретом і якимись рослинами, що цвітуть червоними квітами. Стежка, яка виходила з лісу й закручувалася навколо басейну, завжди здавалася їй найгарнішим місцем лісової території — але тепер вона була зовсім порожня.

Лінкольн засміявся поруч з нею.

— Поглянь на видру. Помилуйся, як вона плаває.

Він усе ще погано вимовляв звук «р». «Видля» каже він замість «видра».

— Мені подобаються її лапи, — сказала вона.

— Хіба вона має лапи? А не плавці? Справжні лапи, схожі на лапи собаки або лапи з пальцями, як у мавпи?

Вона відчула спокусу зупинитися й розповісти йому про анатомію видр — вона, либонь, найбільше хотіла, аби він зрозумів, що життя наповнене дивовижами, які не варто обминати увагою. «Поглянь, як гарно», — сказав він їй одного разу, дивлячись на калюжу бензину на паркувальному майданчику зоопарку — але в них не було часу. Вона потягла його за руку, і він не чинив їй спротиву, хоч його голова не хотіла відвертатися від видри. Коли вони ступили на дерев’яний місточок, вода обабіч якого була вкрита ліліями, їй захотілося побачити когось ще, ще одну родину, яка базікає, також запізнюючись до виходу. Втім, вони звикли мати стежку тільки для себе. Вони часто нікого на ній не бачили, коли надвечір поспішали до виходу, бо вони схильні запізнюватися. Вона прискорила ходу.

— Ти хочеш побігти? — запитала вона.

— Ні.

— Може, побіжиш підстрибуючи?

— Ні, не хочу, — сказав він, ще більше сповільнюючи ходу.

Їй іноді здавалося, що його рішучість чогось не робити перебувала в прямій пропорції до того ентузіазму, який виявляла вона. Він повільно дибав дерев’яним місточком, зупиняючись, щоб відігнати комара або подивитися вниз на дзеркального коропа. Він геть зупинився, щоб почухати собі підборіддя. Коли вона попросила, щоб він поквапився, він спохмурнів, і вона знала з виразу його обличчя, чого він зараз попросить.

— Я хочу, щоб ти взяла мене на руки, — сказав він.

— Я не можу нести тебе всю дорогу до автомобіля, — відповіла вона. — Ти став надто великий.

Вона побачила, як обвисла його губа.

— Пропоную тобі компроміс, — сказала вона, перш ніж їхня суперечка загостриться й ще більше сповільнить їхню ходу. — Я візьму тебе на руки, коли ми дійдемо до опудал, і звідти тебе понесу. Якщо ти швидко дійдеш до них.

— Гаразд, — погодився він, хоч його голос тремтів, а губа випнулася більше, й він почав хлипати, хоч і переставляв ноги водночас із її ногами.

До неї дійшло, що дарма вона не поставила умови, аби він не скиглив, доки йтиме. Він прийняв її умову лише в технічному розумінні. Він міг заплакати через кілька секунд, й одразу його увагу могла відвернути якась перебіжна думка про шолом Тора або про підбите око Одіна. Ця думка могла примусити його заплакати ще голосніше, й тоді вона капітулювала б і таки взяла на руки, бо він уже пройшов досить довгий шлях, не нарікаючи, на своїх маленьких ніжках. Не виключено, що він не перестане плакати, й вона зупиниться й примусить його пройти пішки весь шлях до автомобіля, бо вона не хотіла, аби він став вередливою дитиною.

Вона дотримувалася такої системи стримувань і рівноваг, що спиралася на розрахунки майбутніх вигод і невигод.

Бабка літала в повітрі, раз у раз пікіруючи вниз. Чапля проходила понад краєм води. Лісова стежка петляла між деревами й густою травою.

Лінкольн перестав плакати, й вона була майже переконана, що він мугикав собі бойову пісню «Бульдогів Джорджії» — «Слався, слався, стара Джорджіє! Слався, слався, стара Джорджіє!», хоч коли вона закінчила свою думку, він перемкнув свій голос на «Тексас лонґхорнз». Ніхто з їхньої родини не був прихильником цієї футбольної команди, але він усмоктує в себе бойову лірику, як усмоктував супергероїв та мерзотників.

Він колекціонер. Він збирає все, що його зацікавило.

Крізь дерева вона побачила верх каруселі, схожий на намет. Він блищав білим кольором на тлі помийного неба. Вони проминули дротяну загорожу, за якою жив одноногий орел, і майже невидиму клітку для двох білих чапель. Тут лежали колоди на траві та бур’янах жовто-зеленого кольору. Вона підійшла до гілки, яка висіла вгорі, й один з листочків, відокремившись від неї, обернувся жовтим метеликом і знявся вгору.

Нарешті вони підійшли до бетонної доріжки, широкої, як дорога. На стовпах паркану стриміли гарбузи з отворами на місці очей та лампочками всередині.

Вони ступили кілька кроків у цивілізацію, й Джоан подивилася на карусель. Вона була нерухома й мовчазна; намальовані жирафи, зебри, ведмеді, горили та страуси завмерли на своїх місцях. Лінкольн любив кататися на каруселі, хоч і сідав верхи тільки на зебру. Тепер карусельні тварини були накриті гумовими попонками, й виготовлені фірмою «Клінекс» крихітні привиди літали над ними, звисаючи з дерев’яного обрамлення. Вона й Лінкольн підійшли дуже близько до каруселі, і її біле накриття нависло над ними, світле й спокійне.

— Мамо, — попросив він, — візьми мене на руки.

— Коли підійдемо до страхопудів, — сказала вона, нехтуючи його простягнені до неї руки. — Трошки далі.

Цього разу він не протестував. Вони поквапно поминули карусель, йдучи в напрямку автоматів з їжею та дитячого парку з бризками, де досі над синьо-малиновою поверхнею води на довжину людської руки здіймалися водограї.

— Тут жила Медуза, — проголосив Лінкольн, і вона подивилася понад збуреною водою на затінене місце з кам’яними статуями черепахи, жаби та ящірки. Щоразу, коли вони бачать витесані з каменю статуї, це означало, що Медуза тут була.

— Тут була Людина-Павук, — повідомив Лінкольн, дивлячись на павутину.

— Бідолашні хлопці, — сказала вона, бо вона щоразу це каже, коли вони минають жертви Медузи.

— Вони мали б не розплющувати очей, — зауважив він, бо це він казав щоразу.

Вона подивилася на темне скло кав’ярні «Коала» з її полицями загорнутих у пластикові обгортки сандвічів та круто зварених яєць, але не побачила всередині ніякого руху. Пластмасові стільці вже стояли догори ніжками на столах. Працівники ресторанів зазвичай зачиняли свої заклади за п’ятнадцять хвилин до закриття, тому вона не здивувалася.

Вони звернули праворуч, до майданчика для гри зі скелястими горами та підвісного місточка. Колись Лінкольн виявляв цікавість до Антарктики, й тоді вони дивилися на великі валуни, як на айсберги. Останньої весни він грався в лицарів і за́мки на підвісному містку, горлаючи на невидимих королів, щоб вони викотили гармати й зарядили катапульти каменями. Тепер цей самий місток завжди був пофарбований у колір веселки — стежки Тора, якою він спускається до землі. Через рік Лінкольн піде в дитячий садочок і ці дні супергероїв для нього поблякнуть і будуть замінені чимось, чого вона не може вгадати, а згодом і зоопарк буде чимось замінений, життя триватиме, й цей хлопець, що тримається за її руку, стане чимось зовсім іншим.

Вони тепер не затримувалися, проминаючи крамницю подарунків і дерев’яну статую, де хлопець може просунути голову в отвір й уявити себе горилою. Вони сповільнили ходу біля захаращеного водоростями акваріума на краю майданчика для дітей — Лінкольн не міг утриматися від спокуси й не подивитися на велетенську черепаху — і попереду них з’явилася жінка старшого віку, лише за кілька ярдів від стінки акваріума, трохи відхиляючись назад. Вона тримала в руках черевичок.

— Скелі закінчилися, Таро, — сказала вона, і в її голосі пролунав веселий розпач, що дозволив упізнати її як бабусю. — Ходімо далі.

Двоє білявих дівчаток, безперечно сестри, теж з’явилися на видноті, й бабуся нахилилася й віддала черевичок меншій дівчинці. Її волосся було заплетене в кіски, й вона здавалася меншою, ніж Лінкольн.

— Нам треба поспішати, — сказала бабуся, натягуючи гумову сандалю на маленьку ніжку.

Потім вона випросталася.

Менша дівчинка щось промовила, надто тихо, хоч вони тепер перебували за кілька футів одна від одної. Кілька мух ударилися об акваріумне скло.

— Я тебе роззую, коли ми сядемо в машину, — сказала бабуся, відсапуючись.

Вона ступила крок, хитаючись, але тримаючи за руки обох дівчаток. Вони зиркнули на Лінкольна, але жінка швидко потягла їх уперед.

— Це їхня бабуся, — повідомив Лінкольн, несподівано зупиняючись, досить раптово, щоб смикнути Джоан за руку.

— Я теж так думаю, — прошепотіла вона.

Джоан подивилася на старшу жінку — вона відчула в повітрі хімічний запах, запах парфумів, що нагадав їй про місіс Меннінг, яка в останній день у школі в шостому класі подарувала їй, і нікому іншому, книжку під заголовком «Острів голубих дельфінів», але жінка та її онучки вже пішли, зникнувши за поворотом акваріума.

— Якби я мав бабусю, вона була б схожою на цю? — запитав Лінкольн.

Останнім часом він зациклився на дідусеві й бабусі. Джоан сподівалася, що ця примха швидко помине, як і всі інші його забаганки.

— Ти маєш бабусю, — сказала Джоан, знову підштовхуючи його вперед. — Матір твого тата. Вона була в нас на Різдво, пам’ятаєш? Вона лише живе далеко. Нам треба поспішати, мій любий.

— У деяких людей є й бабусі, й дідусі. Я маю тільки одну бабусю.

— Ні, ти маєш аж трьох. Забувся? Тепер поквапмося, а то вскочимо в халепу.

Магічні слова. Він кивнув й прискорив ходу, обличчя в нього було серйозне й рішуче.

І тут пролунав ще один виляск, гучніший і ближчий, аніж раніше, — потім у повітрі пролунало їх іще з десяток. Вона подумала, це щось пов’язане з гідравлікою.

Вони підійшли до ставка — найбільшого в зоопарку, розмірами майже з озеро — і вона помітила, як на воді промайнули лебеді. Стежка роздвоїлася: права гілка мала провести їх навколо далекої сторони басейну, крізь ділянку африканських тварин, але ліва швидше приведе їх до виходу. Вона побачила зелений і червоний зблиск папуг попереду, напрочуд спокійних. Їй подобався цей невеличкий острів посеред забетонованої землі — обкладений цеглою басейн із зарослими травою берегами й високими деревами — це їхня перша й остання зупинка, фінальний ритуал кожного візиту.

— Ану спробуй наслідувати голос папуги, — сказала вона йому.

— Мені немає потреби пробувати, — відповів малий. — Я лише хочу побачити страхопудів.

— Ми подивимося на них під час ходьби.

Довгий ряд страхопудів вишикувався понад парканом басейну. Багато з них мали гарбузи замість голів, і Лінкольн був зачарований ними. Він любив Супермена й любив астронавта з гарбузовою головою, розмальованою під білий космічний шолом, та особливо подобався йому Кіт у Капелюсі.

— Гаразд, любий, — погодилася вона.

Він випустив її руку й підняв свої руки.

Вона подивилася понад парканом, зосередивши погляд на яскраво-голубій гарбузовій голові Кота Піта. Близько половини страхопудів, що стояли попід парканом, попадали. Вона припустила, що їх повалив вітер, але ні, великого штормового вітру не було. Проте страхопуди були повалені, з півдесятка розкидані попід кліткою папуг і трохи далі.

Ні, це не страхопуд. Не страхопуд.

Вона побачила, як рухається рука. Побачила тіло, надто маленьке, щоби бути опудалом. Спідниця на ньому була непристойно задерта до білого стегна, ноги зігнуті.

Вона не квапилася підняти погляд, та коли подивилася далі, повз фігури, що лежали на землі, повз папуг, до довгої присадкуватої будівлі з публічними туалетами й написами на дверях ТІЛЬКИ ДЛЯ СЛУЖБОВЦІВ, вона побачила чоловіка, що стояв нерухомо, дивлячись у протилежний від неї бік. Він стояв біля водограю. Він був у джинсах і в темній сорочці, без куртки. Його волосся мало брунатний або чорний колір, більше вона ніяких деталей помітити не могла та й не могла пропустити це, коли він нарешті зворухнувся. Він ударив ногами по дверях туалету, наставивши лікоть, щоб вони знову не зачинилися, в його правій руці було щось подібне до гвинтівки з довгим чорним стволом, її вузький кінець простягся, як антена, повз його темну голову, коли він зник за світло-зеленою стіною жіночого туалету.

Джоан подумала, що біля папуг відбувся якийсь інший рух, хтось іще стояв на ногах, але вона вже відвернулася й не дивилася далі.

Вона схопила Лінкольна й підняла його. Ноги йому важко гойдалися, коли вона притисла його до себе, її права рука схопилася за лівий зап’ясток під його сідницями, і її руки з’єдналися.

Вони кинулися бігти.

5:32 пополудні

Вона побігла вперед, не до повалених страхопудів, звичайно, а навколо басейну, до «Африки». Коли вона бігла, їй спало на думку, що вона могла б повернути назад, у ліс, і що вона може ще повернути й побігти до затінку їхньої піщаної ями або до високих дерев, але вона не захотіла повертатися назад, бо не була певна, що незнайомець — незнайомці? — не бачив і він не стане переслідувати їх, обравши час, бо він має рушницю і квапитися йому немає куди. До того ж існує частина її, яка не хоче повертатися назад, яка думає, що ліпше бігти вперед. Безпечніше.

Швидше. Швидше. Швидше. Це слово повторювалося в її голові. Її ноги стукотіли по бетону в ритмі з ним.

Джоан уявила собі, як чоловік із рушницею стежить за ними, робить перші кроки в їхньому напрямку, обминає басейн, усміхається на всю ширину рота. Вона уявила, як він набирає швидкість.

Вона не втрималася, подивилася через плече й не побачила нікого, але вона не могла подивитися добре, бо не хотіла сповільнювати ходу.

В’язана спідниця туго обхопила її ноги, коли вона побігла, й вона хотіла підсмикнути її вище, але не мала вільної руки. Може, вона трісне по шву, з надією подумала вона. Вона чула, як дрібна галька скрипить під її підошвами. Вона затиснула ремінець сандалі між пальцями ніг, чуючи, як ляскають підошви — вона боялася, що взуття злетить з її ноги.

Засвічені на честь Гелловіна ліхтарі стояли над цією стежкою прямо у неї над головою, весело освітлюючи кожен її крок сліпучо-білим світлом — так Лінкольн іноді ненароком спрямовував увімкненого ліхтарика їй у вічі.

Небо темнішало.

— Чого ми біжимо? — запитав Лінкольн.

Усі його сорок фунтів гупали об її стегно, й вона здивувалася, що він був так довго спокійним. Можливо, він тільки тепер помітив, що вони прямують не до паркувального майданчика.

Її легені горіли, коли вона намагалася набрати в них повітря, щоб сформулювати відповідь.

— Я скажу тобі, — промовила вона (їй довелося знову вдихнути повітря), — через хвилину.

Його руки тугіше обняли її шию. Залізниця бігла паралельно до них, відразу за яскравими ліхтарями, і чого б вона не дала б, аби побачити, що їде невеличкий червоний і чорний потяг, який міг би забрати їх, хоч Джоан думала, що вона спроможна бігти швидше, аніж їхатиме потяг. Але вона хотіла б сісти на потяг. Руки їй почали боліти, й вона пригадала, як минулого тижня вони прийшли у парк — Чи качки мають зуби? Вони справді не вкусять мене? Чи качки мають ніжки? Чому я не ходив ніжками, коли був немовлям? А чи мав я ніжки? Того полудня вона справді досягла такого стану, коли вони поверталися додому, що була неспроможна нести його далі й мусила опустити його на траву, хоч він і плакав, коли вона його опускала.

Цього разу вона його не опустить.

— Мамо, — сказав він, поклавши руку їй на обличчя, — хвилина вже минула.

— Там був поганий чоловік, — сказала Джоан, і, звичайно, вона цього не сказала б, якби не запанікувала.

— Де? — запитав він.

Вона втратила нитку розмови.

— Ти про що?

— Де був поганий чоловік? — запитав він.

Вона стрибнула на колію, перетнувши її двома кроками — а якби також до неї наблизився потяг, то це б означало, що там є інше людське створіння, яке веде його, а вона хотіла б побачити інше людське створіння — й озеро опинилося позад них, і тіла на землі та незнайомець із рушницею опинилися позад них, і це було добре. Покручена стежка, нагору в напрямку до «Африки», тягнулася поміж двома рядами дерев — ці широколисті, омиті дощем рослини могли затулити їх від зовнішніх поглядів. Їх, безперечно, зараз видно гірше, якщо хтось намагається дивитися на них.

— Він був позаду, — сказала вона, майже спотикаючись.

Вона почула сирени. Важко сказати, чи близько вони лунали, але це означало, що в зоопарк увійшла поліція й вони розберуться в тому, що тут діється, але тепер це їй не допомагало.

— Я не бачив поганого чоловіка. Звідки ти знаєш, що він поганий?

Його підборіддя вперлося їй у плече.

Він гнівається, коли вона не відповідає на його запитання, й вона не хоче, щоб він заплакав, бо він тоді почне хвилюватися або, ще гірше, кульгати. Він стає удвічі важчим, коли нервується.

— Нам треба забиратися геть, — сказала вона, відсапуючись. — Негайно. Тож допоможи мамі й тримайся — обхопи мене ніжками міцніше — і дозволь мені дістатися до безпечного місця, тоді я тобі про все розповім.

Вона ледь знайшла в собі сили договорити. Її легені були готові вибухнути. Ноги підгиналися. Сонце сховалося за верхівки дерев, тіні від рослин тяглися довгі й були розмазані під її ногами.

Її лікті зачепилися за лист банана, твердий та широкий, як пташине крило.

— Куди? — запитав він, бо запитувати він, звичайно, не перестане. — Куди ми біжимо?

Вона не знала. Куди їй тепер звертати? Чого вона шукає? Її ноги зберігали свій ритм, і вона стиснула свої пальці на ногах і шкодувала, що стежка, по якій вона бігла, веде нагору.

Вона не зможе бігти дуже довго.

Сховатися. Їм треба сховатися.

Це вона мусить зробити насамперед, а потім вони покличуть поліцію, або Пола, або обох. Вона вважала, що поліцію їй покликати слід — хіба не треба їх повідомити, що вони потрапили тут у пастку? Хіба полісмени не повинні знати, хто ще залишається в зоопарку? Джоан перекинула Лінкольна зі свого правого стегна на ліве й обхопила його зручніше.

— Мамо? — сказав він, прагнучи дістати якусь відповідь.

Він завжди хоче дістати відповідь.

Нарешті вони досягли вершини пагорба, стіни ландшафтних рослин залишилися позаду, й вона добігла до вольєра африканських слонів, на вершини піщаних пагорбів, до трав’янистих моріжків та струмка, і їм треба було повернути або ліворуч, або праворуч. Праворуч стежка приведе їх до жирафів, левів і тигрів; ліворуч — вона обмине носорогів, диких собак і мавп.

— Мамо!

Вона поцілувала його в голову й повернула ліворуч.

— Я вдарився зубом об твоє плече, — сказав він.

— Пробач.

Вона була рада, що вони не пішли в ліс та не звернули на одну з вузеньких стежок в ямі динозаврів, бо навіть з усіма тими високими деревами навкруги, вони не змогли б заховатися за ними, а кілька добрих схованок — таких як хатина з колод або будиночок для метеликів — були б надто явними. Звісно, там вистачає місця, щоб бігати й маневрувати, якщо їх викриють, але як довго вона зможе маневрувати з Лінкольном на руках? Ні, їм не знадобиться простір для бігання. Якщо хтось їх викриє, біганина нікуди їх не приведе.

Ця думка видалася їй важливою. Вона довела, що її розсудливість не запанікувала.

Атож, нікуди вони не втечуть. Їм треба заховатися так добре, щоб їх не змогли побачити, навіть якби хтось пройшов упритул повз них. Їй потрібна кроляча нора. Бункер. Або якась потаємна стежка.

Він перестав її кликати. Щось від її страху, мабуть, передалося йому, й вона тільки радітиме, якщо ця частка страху виявиться достатньою, аби зробити його слухняним, але не вселити йому жах. Поки що вона не знала, як її переляк подіяв на нього, та незабаром вона про це довідається, коли вони опиняться в безпеці.

Слони займали досить велику територію, й, ідучи понад її загорожею, вона чула музику, спершу мало зрозумілу, то там нота, то там нота, але потім уловила в ній тему пісні «Ловці привидів». Весела музика почала звучати надто гучно, коли вона проминала автомати кока-коли, що їх Лінкольн іноді сприймав як комп’ютери Бетмена.

Джокер[7] знову береться за свої давні витівки! Він хоче зіпсувати автомобіль Бетмена! Мамо, як ти гадаєш, Бетмен може помити свій автомобіль, коли він у нього забрудниться, адже він у нього з відкидним верхом? Тож вони можуть помити його? Джоан злегка підвернула собі ногу, але ходи не сповільнила. Вона побачила справжнього слона, сонного на вигляд, який перебував близько до загорожі, й вона зраділа, що він такий великий. Краєм ока вона бачила легке погойдування його хобота, помічала ритм його рухів, але обернулася в протилежний бік, ліворуч, роздивляючись широку будівлю на відстані лише кількох ярдів. Бар «Савана». Вони їли родзинки під її величезною солом’яною стріхою з вентилятором під стелею, який обвіював їх свіжим повітрям у жаркий літній день, але вони ніколи не сиділи у справжньому ресторані. Їй подобалося тут зовні спостерігати за слонами, прикидаючись, ніби вони перебувають в Африці — колись вона повезе його туди — вона любила думати про всі місця, які вона йому покаже. Ти справді каталася на слоні в Таїланді, мамо? — Атож, це було тоді, коли ти ще й не народився. Вона подивилася на туалети, коли їх проминала, але згадала, як там відчиняли двері копняками й прискорила ходу. Ресторан може бути для них надійнішою схованкою — двері там, безперечно, замикаються, а всередині має бути більше кімнат, офісів та складів із надійнішими замками, схованок і клозетів, там, певно, є стільці, або столи, або важкі ящики, якими можна підперти двері. Ця думка була швидкою і спокусливою, і вона побігла під затінок стріхи й натиснула на скляні двері, але вони не ворухнулися, а всередині було зовсім темно.

ВІДЧИНЕНО, — оголошувала одна табличка.

ВІДЬМАЦЬКИЙ БУЛЬЙОН, — повідомляла друга. — ДЛЯ ГОДІВЛІ ПРИВИДІВ.

Джоан обкрутилася й знову побігла, а руки Лінкольна міцно вчепилися їй у шию, що трохи допомагало зняти трохи його ваги з її рук, але вона геть виснажилась і втратила рівновагу, мало не вдарившись об бетонну колону.

Вона помітила гучномовець у себе над головою. Музика долинала з нього. Невидимець / Спить у твоєму ліжку. / Кого ти покличеш? / Тих, хто полює на привидів.

Вона поточилася, виходячи з павільйону, геть від гучномовців, назад у дедалі слабше сонячне світло. Слон зі своїм елегантним хоботом зник, а як може зникнути щось таке велике? І вона шепоче Усе гаразд Лінкольнові на вухо, знову й знову прискорюючи ходу, хоч і не знає, куди їй іти. Це ніщо супроти її регулярного ритму, коли вона бігає навколишніми вулицями. Вона погано підготовлена. Вона подумала про свого брата під час його тренування у війську: як то було накинути на себе тридцятифунтовий рюкзак і пробігти з ним багато миль. На той час вона майже його не знала, бо він переселився в Огайо з її батьком, утік з родини набагато раніше, аніж вона, й вона зустрічалася з ним не більше як на два тижні влітку та іноді на свята. Він був тоді дорослим чоловіком і мав звичай чіпляти свій рюкзак на неї, це було на сім років раніше, ніж вона пробігла свій перший марафон — і вона хотіла здивувати його, але її спина швидко змокріла, й вона засапувалася вже через два квартали. Вона засапалася й тепер, біцепси в неї горіли, вага Лінкольна схиляла її набік, і вона набагато краще себе почувала б, якби тренувалася з бігу всі ці роки.

Скільки часу вона бігла? Три хвилини? Чотири? Ні, мабуть, вічно.

Попри музику, що лунала з синтезаторів вісімдесятих років, вона досі чула сирени. Тепер вони лунали гучніше.

Вона майже добігла до вольєра носорогів. Там вона побачила двох підлітків, хлопця й дівчину, які бігли до неї, ніби хотіли повідомити про якесь лихо, а не просто квапилися до брами, щоби встигнути до її закриття. Вона думала, що хоче бачити людей, але тепер зрозуміла, що не хоче. Люди лише ускладнюють речі. Хлопець і дівчина зупинилися, коли побачили її, хлопець підхопив свої темні окуляри, які впали йому з обличчя — й вони обоє водночас заговорили, щось запитуючи, але Джоан лише обминула їх і повернула обличчя вбік, коли пішла далі.

Помаранчева спідниця дівчини, облямлена чорним мереживом, була така коротка й туга, що ледве прикривала її білизну, і, певно, ця дівчина мала дуже добру матір, бо та явно переконала свою доньку, що вона гарна навіть у спідничці, схожій на обгортку ковбаси.

— Не йдіть до виходу, — сказала Джоан, трохи сповільнивши ходу. — Там якийсь чоловік стріляє в людей.

— Стріляє? — перепитала дівчина.

Хлопець промовив набагато більше слів, надто багато, але надто багато з них розчинилося в повітрі.

— Він уб’є вас, якщо побачить, — гукнула Джоан через плече, але вона була вже далеко від них. — Заховайтеся де-небудь, поки прийде поліція.

Вона не оглянулася назад. Для неї був важливий лише Лінкольн. Вона не допустить, щоб він лежав на бетоні, стікаючи кров’ю.

Добре, що ресторан замкнений. Залишитися в ньому було б дурістю. Вона з Лінкольном могли б добре заховатися там, але ж той чоловік обшукуватиме всі будівлі, хіба ні? Приміщення в будівлях стануть його першими мішенями. Він повибиває двері, потрощить вікна, поскидає на підлогу всі речі — це має задовольнити його, і йому залишиться небагато роботи на вільному повітрі, де не знайдеш таких твердих матеріалів, як меблі, двері та людські кістки.

Вона чула своє дихання і свої кроки, проте намагалася йти якомога тихше, чула також вітер, і гудіння вуличного руху неподалік, і тремтіння листя на деревах, і шум на задньому плані, який вона ніколи не намагалася почути. Вона потребувала цього шуму на задньому плані, бо Лінкольн ніколи не дотримуватиметься тиші. Він гарний хлопчик, але не можна від нього очікувати, щоб він весь час мовчав, а що, як найтихіший шепіт зможе занапастити їх?

Отже, вони знайдуть якийсь закутень на вільному повітрі.

Але прихований. В якомусь місці, куди ніхто не захоче заглянути.

Вона подивилася позад себе, на відкритий простір оселі слонів, де було чимало каміння і цілих стін, викладених із валунів, але туди веде крутий спуск — перестрибнути його не можна — униз до рівня землі. До того ж там слони, тому її ідея ідіотська, але ж там таке місце, куди терористи напевно не захочуть проникнути?

Вона обміркувала це все не більш як за десять кроків, дуже швидко й дуже повільно — якщо вона повернеться назад, то знову зустрінеться з підлітками — і всі ці думки не привели й не приведуть її нікуди. Десь удалині почувся рик лева, і цей звук її не здивував, бо вони годують тварин перед закриттям зоопарку й лев постійно подає голос, чекаючи. Він знову зарикав, майже заспокоївши її. Вона оточена дикими тваринами в клітках. Її опанувало почуття солідарності.

Високо в гіллі пронизливо й агресивно заверещала мавпа, і Джоан подумала, можливо, доглядачі зоопарку ніколи не годують тварин увечері. А можливо, їм хтось перешкодив нагодувати їх.

Вона почула чийсь голос, і до неї дійшло. Дикобраз.

Усі приміщення мають бути замкнені, але, може, їх не всі замикають?

Вона помолилася, як не молилася давно, й обернулася до будівлі приматів. Проминула африканську зону ліворуч від себе — барабани, маски, гойдалка й подоба скарабея — а тоді пірнула під заплутаний лабіринт павукоподібних мавп, де вони сиділи про все забувши, розгойдуючи лапами й хвостами, й опинилася на вході до зони приматів, штовхнувши подвійні двері, які легко відчинилися. Вона проникла глибше в холодні, темні приміщення цієї будівлі, проминувши лемурів з їхніми чорно-білими смугастими хвостами, а потім завернула за поворот, де панувала темрява, а крізь підлогу проростали стовбури дерев. Як і щодо більшості місцевої рослинності вона не знала, чи дерева тут реальні, чи штучно виготовлені, та коли вона простягла руку, щоб зрівноважити своє тіло, то відчула кору реальною.

— Той чоловік стріляв у людей? — запитав Лінкольн, притиснувши рот до її ключиці.

— Так.

— Він женеться за нами?

— Ні, — сказала вона.

— А чому ж ми біжимо?

Вона побачила природне світло у вольєрах, сонячні промені, зловлені в скло, й не могла не помітити, що тут були великі камені й печери, де могли ховатися звірі, печери, які навіть могли вести до невидимих звідси кімнат, якби ви тільки могли проникнути крізь скляні бар’єри. Але вона не могла пройти крізь стіни — Невидимиця? Одна з людей Ікс? Тож вона й далі плентала від зали до зали, тручись об гладеньке скло та обвуглені й шкарубкі стіни.

Настане мить, вона знає, її м’язи перестануть працювати. Коли руки їй ослабнуть і опустяться, хоч би як вона намагалася втримати їх угорі. Тепер її руки й ноги лише горять і пульсують — від плечей до зап’ястків, від стегон до литок.

— Мамо?

— Ми майже дійшли, — повідомила вона, але слова плуталися, вилітаючи в неї з рота.

Вони проминали мавп, байдужих до їхніх проблем.

Потім вона побачила скляні двері, штурхнула їх плечем, і вони знову опинилися на свіжому повітрі, під прохолодним вітерцем. Вони дивилися на паркан, який був їй по груди. За парканом був сосняк із високою травою, оточений ще одним парканом. Вона стояла на дерев’яних дошках підлоги — це було патіо між клітками. Ліворуч від неї були ще одні скляні двері, які вели до бабуїнів та орангутангів й інших мешканців засклених осель та відкритих коридорів, куди їй не варто було виходити. На табличці на цегляній стіні йшлося про звички дикобраза, хоч навряд чи хто міг би пояснити, чому дикобраза оселили в зоні приматів. Кілька місяців тому наглядачка зоопарку з блокнотом у руці повідомила — дуже тихо, тому Лінкольн не міг чути, — що дикобраз помер. Джоан і Лінкольн регулярно приходили дивитися, чи працівники зоопарку не доставили новий екземпляр. Вона сказала йому правду, адже він уже бачив мертвих птахів та білок і розчавлених тарганів, і навіщо прикидатися перед ним, що нічого не помирає, і він сподівався, що скоро побачить дитя дикобраза. Але його відгороджений куточок залишався порожнім.

Вона сподівалася, що він і тепер порожній.

Підступила ближче до огорожі, оглядаючи низенькі дерева та викопані із землі колоди. Брудний гравій лежав на жмутиках дикої трави. Уся місцина була занедбана. Вона пам’ятала, що в середній частині закутня були великі камені заввишки в три-чотири фути. Стіна з каміння простягалася на десяток футів, загинаючись так, що за нею нічого не було видно. Паркан, поєднаний ланцюгом і наполовину заплетений виноградом, закривав простір. Паркан мав заввишки футів п’ятнадцять, його верхня лінія загиналася, певно, всередину — невже вони справді мають якісь проблеми з дикобразами, що лізуть угору? — і під парканом ще й стояли сосни.

Дикобраз ховався десь тут, між закутнями й поворотами зони приматів. Людям тут, здається, не було місця, й така криївка видалася їй досконалою.

Вона поставила Лінкольна на загорожу й відітхнула, звільнившись від його ваги. Через загорожу можна було легко перелізти, й на її протилежному боці був виступ, на якому можуть поміститися її ноги.

Вона поставить там ноги, а потім підніме Лінкольна, й навіть якби сталося щось несподіване, то стрибнути вниз було б не більше як два фути, й він би не поранився, але міг заплакати, й пролунав би непотрібний звук плачу — ні, небезпеки, що він упаде, не було. Вона зможе весь час тримати на ньому руку.

— Ось що ми зробимо, — сказала вона. — Ти поки що тут посидиш, а я перелізу через загорожу…

Він похитав головою й міцно схопив її за лікті.

— Мамо, нам не слід бути серед тварин!

— Їх тут немає, запам’ятай! — сказала вона, намагаючись розчепити його пальці. — Це дім дикобраза. А нового дикобраза ще не привезли.

— Паркани ставлять для того, щоб тримати звірів усередині, а людей зовні, — сказав він.

Вона ніколи так не шкодувала, що він завжди дотримувався правил.

— Сьогодні правила інші, — сказала вона. — Тепер існують правила для непередбачених випадків. Вони диктують нам ховатися й не дозволяти, щоб дядько з рушницею знайшов нас.

Лінкольн ослабив свою хватку, оглянувся й знову схопився за її лікті.

— Я впаду, — сказав він. — Там надто високо.

— Хіба я дозволю тобі впасти?

— Ні, мамо, — сказав він, притискаючись до неї.

— Я обхоплю тебе руками. Я лише перелізу зараз.

— Мамо… — заскиглив він.

— Цссс… Я тримаю тебе.

Вона переступила ногою через загорожу, тримаючи руками обидва боки його тіла. Це було не дуже зручно, але вона переставила й другу ногу через загорожу, досить вдало вмостивши на протилежному виступі свої ступні.

Він легенько стиснув обидва її зап’ястки. Вона відчула, що його дихання близьке до сліз. Тому що незнайомець стріляє в людей чи тому що вони відступили від правил усталеної поведінки? Вона не знала чому.

— Мамо…

— Я тримаю тебе, — сказала Джоан й обхопила його рукою, притягнувши його до себе згином своєї руки. Його ніжки стукнулися об щось металеве.

— Я хочу опустити тебе вниз, — сказала вона йому. — Постав свої ніжки на ось цей невеличкий виступ і вхопися за цю залізяку. Тоді я стрибну й підхоплю тебе.

Вона підняла його, навіть говорячи, не давши йому шансу поміркувати про це, бо він не ставав хоробрішим після своїх роздумів, а вона це зробила за дві секунди. Вона міцно вхопилася за огорожу однією рукою й потягла його до себе, зігнувши свою талію й відхилившись від огорожі, щоб створити простір для нього. На якусь мить він завис у повітрі, підтримуваний лише її рукою та ліктем, і вона відчула, що він наполоханий, але тут вона поставила його ніжки на той самий виступ, на якому стояла вона, його теніски стали між її шкіряними сандалями. Вона обгорнула його пальчики навколо цієї петлі.

— Тримайся міцно, — сказала Джоан.

Вона стрибнула вниз, м’яко й легко приземлившись на брудну землю під собою, трава була така висока, що залоскотала їй зап’ястки. Вона потягла його вниз до себе, повернувши так, що він обхопив ручками її за шию. Його ніжки обхопили її за стегна, й вона пішла далі, дивлячись собі під ноги, як тільки могла, бо він загороджував їй погляд — вона пам’ятала, як вагітний живіт заважав дивитися під ноги й ускладнював пересування — і нарешті вони опинилися за високими валунами, які здалися їй такими спокусливими.

Вона нахилилася, обпершись спиною об скельний камінь — твердий і холодний — і її ноги роз’їхалися по землі. Він усе ще не відпускав її.

5:42 пополудні

Лінкольн не послабив своєї хватки, тож вона дістала мобілку із сумочки й тримала її перед собою, біля його потилиці, розчісуючи пальцями його переплутані кучері, які завжди мали над шиєю такий вигляд, ніби він вилляв собі на голову сироп. Вона провела великим пальцем по екрану, а потім завмерла, досі не певна, кому їй телефонувати — у поліцію чи Полу. Поліція, схоже, вже тут, і вони почнуть їй ставити запитання. Ні, либонь, їй треба почути голос Пола.

А потім вона побачила, що від Пола вже надійшов текст. Вона подивилася на такі знайомі їй чорно-сірі літери.

«Ти сьогодні не пішла в зоопарк? Відповідай швидше».

Звичайно, він не знає, куди вони пішли. Вона зазвичай теж не знає, куди вони підуть, аж доки Лінкольн не сповістить про свій вибір на другу половину дня, коли вона застібає на ньому ремінь безпеки. А Пол, певно, щось знає, тому й запитує.

Вона написала йому відповідь, хоча хотіла б натомість зателефонувати йому, але її пальці почали автоматично відповідати. Така в них звичка.

«Так. Я в зоопарку. Ти знаєш, що тут відбувається? Зараз ми заховалися в оселі дикобраза».

Звідки йому знати, де вона є, та оселя дикобраза. Він не ходить у зоопарк так часто, як вона сюди ходить. Вона додала.

«У зоні приматів».

Вона натиснула Send[8] і стала друкувати наступне послання.

«Поклич поліцію. Я бачила тіла на вході в зоопарк. Чоловік із рушницею».

Вона знову натиснула Send — щось було не так у порядку послань — вона передавала їх цілком безсистемно, але не могла зупинитися, її пальці друкували й друкували. Вона любила дивитись, як вони рухаються, як літери поєднуються в речення, наче промінь світла ковзає екраном, і доки вона друкує, перед її очима лише миготять літери, напливаючи одна на одну.

«В нас усе гаразд. Ми в цілковитій безпеці», — повідомила вона йому, але потім її пальці зупинилася, й вона замислилася, що написати далі.

Волосся Лінкольна лоскотало їй руку. Він почав зсовуватися й вигинатися. Її дихання уривалося, коли вона намагалася мугикати «Едельвейс», колискову пісню, яку вони з Полом щоночі наспівують Лінкольну. Хоч тепер вона мугикала надто швидко й надто високо, як ото коли перемотують магнітну стрічку.

Їй треба надрукувати щось іще. Її пальці швидко згиналися в повітрі.

— Чому ти розмовляєш по телефону? — запитав Лінкольн. Його голос у її плече пролунав приглушеним.

— Я повідомляю тата про наше становище, — відповіла вона, а тим часом Пол надіслав нове послання.

«Ти все прочитала. Тепер я телефоную тобі. Я тебе кохаю».

Під текстом ішло якесь посилання. Вона подивилася на синю стрічку підкреслених літер та цифр, і в цю мить задзвенів телефон, надто гучно — їй не спало на думку вимкнути його звук — і вона негайно відповіла.

— Я не можу говорити, — сказала вона, її голос пролунав якось професійно. Так ніби вона була на зборах абощо. Вона не знала, звідки в неї взявся такий голос. — Нам треба мовчати. Я не знаю, де вони перебувають.

Можливо, йшлося не тільки про звичку, як про її недавнє письмове повідомлення.

Можливо, частина її вже знала те, що тепер усвідомила і її решта: телефон — це ризик. Він створює шум. Коли вона розмовляє, утворюється шум. Шум привабить терористів.

Це цілком очевидно. Якщо думати про це певним чином, то все має сенс.

Вона почала знову:

— У нас усе гаразд, але…

Чоловік почав говорити, перш ніж вона закінчила свою фразу, і його голос пролунав надто гучно.

— Що там відбувається? — запитав він. — З тобою хтось є? Ти бачила поліцію? З Лінкольном усе гаразд? Що ти маєш на увазі, коли кажеш, що у вас усе гаразд? Вони можуть до вас дістатися? Боже, мені так шкода, що я не з вами, моя люба, мені так шкода…

Вона дозволила йому говорити. Вона зрозуміла його потребу чути її й подумала, що має ту саму потребу, але його голос не створював враження, що він поруч з нею — від цього йому здається, що він ще далі, чи то, навпаки, це їй здається, що вона ще далі. Ніби частина її полинула до нього, геть із цього зоопарку, у те життя, яке вона знала, а вона нікуди не хотіла линути. Вона не може. Вона мусить бути тут, повністю тут. Вона не може втішити його в цю мить.

— Нам добре, — прошепотіла вона, досі говорячи голосом адвоката. Чи якимсь директорським голосом. Якщо такі люди коли-небудь шепталися. — Ми ховаємося.

— Що ти бачила? — запитав він.

— Я кохаю тебе, — відповіла вона, — і з нами все гаразд, але я нічого не можу вдіяти. Я повинна бути уважною. Я бачила здалеку якогось типа. Була, — вона подивилася вниз на голову Лінкольна, — якась стрілянина на вході, а я проходила мимо після того, як це сталося. Тоді ми кинулися втікати й заховалися. Це все, що я знаю. Не телефонуй мені тепер. Я тобі зателефоную, коли ми будемо в безпеці.

— Я зателефоную 911 і скажу поліції, що ви в дикобраза, — сказав він, видихнувши свої слова одним подихом. Так, як ото він розмовляє, коли йде нагору до свого офісу, щоб заспівати для неї якусь серенаду, що застряла в його голові — він завжди співає — і він знає, що вона засміється й пригорнеться до нього. — Я кохаю тебе. І скажи малому, що я його люблю. Бережіться.

Вона вимкнула телефон, обернувшись до Лінкольна. Він незручно притиснувся до неї, копаючи її своїми ніжками, б’ючи її по боках своїми тенісними черевиками. Вона просунула руку йому під пахви й допомогла обернутися й опустити ніжки. Він став на землю, а вона тримала руку навколо його стану.

— Тож це був тато, — прошепотів він.

Він відхилився назад і сперся на камінь за своєю спиною.

— Я знаю, що це був він.

— Говори пошепки. Він сказав, що любить тебе.

— Я знаю, що він мене любить.

— Ще тихше, — сказала вона.

— Окей, — прошепотів він.

Його коліна знову стали підстрибувати, ноги залишалися на місці, але все тіло почало вигинатися. Його плечі стали соватися вгору і вниз у такому собі незручному танці.

Небо почало рожевіти, над верхівками дерев простяглися довгі смуги кольору лаванди.

— Ти стаєш справді великим, — сказала вона.

— Поганий дядько переслідує нас? — запитав він.

— Не знаю, — відповіла вона. — Але якщо й переслідує, то він нас тут не знайде.

Ще вигинаючись, він обернув голову ліворуч і праворуч, оглядаючи нове оточення. Як завжди, він був цікавий, але й обережний. Вона пильно спостерігала за ним. Його очі стріляли повсюди. Його ноги стояли на місці.

Цікавість перемогла. Він ступив крок до цегляної стіни, показав пальцем.

— Тут миска для води, — каже він.

— Так, — підтвердила вона.

Вона знову оглянула траву навколо них і, крім потрісканої, сухої пластикової миски, знайшла інші розкидані навкруг речі. Праворуч від них лежала чорнильна ручка, а ближче до паркану — блискуча стрічка для волосся. Їй здалося, вона побачила білу шкарпетку на ланцюжку, що скріплював паркан.

— Дикобрази потребують миски для води? — запитав Лінкольн.

— Думаю, що так.

— Вони п’ють воду?

Вона уявила собі, як вона затуляє йому рот рукою, міцно її там тримаючи й наказуючи йому стояти тихо й мовчати. Вона розпачливо хотіла б зробити це, але не могла уявити собі сцену, коли це було б можливо. Якщо вона налякає його так, щоб він не наважувався базікати, він, мабуть, почне хникати.

— Тссс! — знову попросила вона його. — Розмовляй тихше. Усі живі створіння п’ють воду.

— Геть усі? — прошепотів він.

— Усі, — повторила вона.

— То дикобраз пив з цієї миски? — перепитав він, підступивши до неї ближче й притиснувшись до її правого боку. — І він сидів на цьому камені, як і ми? Ти думаєш, то був хлопчик? Чи дівчинка?

Вона не побачила в ньому ніякого страху. Його сині очі були великі й широко розплющені, але вони завжди в нього великі й широко розплющені. Він зручно примостився біля неї і, схоже, відчував легке збудження від того, що вони перебувають в оселі дикобраза. Звичайно, він не знав, чого йому справді слід боятися — його жахали ті, хто приносить лихо, люті персонажі, яких він бачить у мультиках. Минулого тижня вони дивилися один із фільмів про Бетмена, той, у якому грає Гіт Леджер, неймовірно жорстокий, і Лінкольн запевнив, що давня версія 1960 року — він фахівець з фільмів про Бетмена — має ще жахливішого Джокера.

Він іноді скрикував, коли чув несподіваний голос по гучномовцю, і він жахався циркових інспекторів манежу, а зараз він колупав бородавку на своїй правій руці й тихо наспівував: «Слава, слава старій Джорджії!»

Він тихий. Але годі вгадати, що відбувається за його спокійним круглим обличчям. Вона повинна дати йому якесь пояснення. Він виношував якийсь план. Він завжди любив передбачувані події — наприклад знати, що у вівторок у школі музичний день, а в середу буде день іспанської мови, в четвер буде день малювання, і що вона забирає його зі школи щодня, крім середи, коли його забирає Пол, і що в неділю вони замовлять на вечерю китайську їжу, й що вранці в середу йому дозволено протягом цілої години дивитися мультики.

Він любить знати, що відбудеться.

— Отже, — прошепотіла вона, і його пальці ковзнули по її щоці, доторкнувшись до ластовиння, яке він любив погладжувати, — все буде гаразд. Ми тут у безпеці. Все відбудеться, як в історії, де відбувається битва, й поганих хлопців забирають у в’язницю. Нам просто треба сидіти тут і сидіти тихо доти, доки поганий хлопець звідси піде.

Він кивнув.

— А як звуть поганого хлопця?

— Я не знаю.

— А він має ім’я?

— Звичайно, має. Кожен має ім’я. Але я не знаю його.

Він знову кивнув, знову подивившись на свою бородавку. Вона щільніше притислася до валуна, підтягнувши ноги ближче, тримаючи свою долоню на його нозі. Подивилася позад себе — утворення валунів цілком затулило їх від будь-кого, хто наблизився б до них з боку зони приматів. Задерла голову — тільки вершини дерев і небо. Тож побачити їх ніяк не можна.

Потім оглянула паркан навколо вольєра, повівши очима зліва направо. Досі вона не звернула уваги, щó лежить за їхньою обгородженою ділянкою, але тепер їй здалося, що зарості понад парканом були не такі густі, як їй би хотілося. Крізь неї вона почасти бачила стіни інших вольєрів. Спробувала уявити собі схему зоопарку й подумала, що тепер дивиться на частину вольєрів «Африка», найімовірніше, на відділення носорогів. Там могла бути відокремлена ділянка, яка нині не використовувалася. Біля паркану сусіднього вольєра стояли густі хащі високого бамбука, й крізь них вона нічого не могла бачити. Крізь інший просвіт у заростях вона побачила рейки залізничної колії, а поруч з ними — заасфальтовану стежку, яка робила поворот, й Джоан не змогла зрозуміти, куди вона веде. Вона могла бути частиною звичайної прогулянкової стежки, хоч вона не пам’ятала, щоби бачила оселю дикобраза з якоїсь зовнішньої стежки. То могла бути доріжка, якою користалися лише доглядачі зоопарку. Але сьогодні важило тільки те, чи міг би побачити їх той, хто йшов би цією доріжкою.

Вона подумала, що просвіти в заростях не досить великі для цього.

Вона більше не чула нічого тривожного — ані кроків, ані пострілів із рушниці. Не чула й сирен. Її здивувало, чому більше не чути сирен.

Вона раптом зрозуміла, що зовсім не дивилася на посилання, яке надіслав їй Пол — вона не могла дозволити собі таке неорганізоване мислення — тому схопила свою мобілку й подивилася на екран. Клацнула на сайті місцевих новин, де побачила два короткі абзаци, з яких вихопила кілька фраз: «постріли», «один чоловік» й «можливо багато поранених». Останнє речення цього коротенького тексту твердило: «Поліція вже перебуває на місці подій».

Порожнеча цього останнього речення розлютила її. Воно не повідомило їй нічого. Де саме перебуває поліція — на паркувальному майданчику чи за кілька кроків від них. Чи вони стрибають з гелікоптерів? Їх тут десяток чи сотня?

Лінкольн знову став випручуватися від неї, і вона його відпустила, розуміючи, що йому треба розім’яти ніжки. Коли він ступив кілька кроків, вона схопила його за сорочку й відтягла назад.

— Залишайся близько, — сказала вона. — Ми повинні сидіти дуже тихо, доки не прийде поліція.

— Поліція прийде по нас?

Вона забула сказати про це.

— Так, — відповіла вона. — Ми мусимо чекати, доки поліція прийде сюди і зловить дядька з рушницею, а тоді поліція повідомить нас, що ми можемо йти додому. Але ми повинні сидіти дуже тихо, бо нам не треба, щоб поганий дядько побачив нас. Ми з тобою наче граємось у хованки.

— Я не люблю гратися в хованки.

— Говори пошепки, — знову попросила вона.

— Я не люблю гратися в хованки, — сказав він голосом, який із натяжкою можна було назвати шепотом.

— Ти не любиш, коли тебе змушують ховатися, — уточнила вона. — Цього разу я також ховаюся з тобою.

Він почовгав ніжками в пилюці й траві, впираючись пальцями у свої тенісні черевики й підіймаючи невеличкі хмарки куряви. Протягом якогось часу він нічого не казав, дивлячись, як човгають його ніжки. Він провів рукою по валуну.

— Намба, намба, намба, намба, намба, — заспівав він, і після перших п’ятьох нот вона впізнала мелодію бойової пісні штату Мічиган. Він часто співав без слів. Він наповнений по вінця звуками й рухом, й одне або друге завжди перехлюпує через край, й це зазвичай непогано, але тепер підіймає її жах на поверхню.

Джоан розціпила зуби. Вона тільки тепер зрозуміла, що тримала їх зціпленими, бо її щелепи стали болісно пульсувати.

— Намба, намба, намба, намба, намба, — повторив він, точно дотримуючись мелодії.

— Надто гучно, — сказала вона, хоч і сама говорила гучно.

Лінкольн кивнув, наче чекав від неї цієї реакції. Він уже став дивитися на щось над її плечем. Він стояв на одній нозі, балансуючи.

— Дозволь мені тобі щось сказати, — прошепотів він, нахиливши голову до стіни. — Це стебло.

— Стебло? — перепитала вона.

Він підняв руку, показуючи на кран, який стремів зі стіни.

— Так.

— Ця штука схожа на кран?

— Так. Але це не кран. Стебла схожі на крани.

— Розкажи мені про них.

— Про стебла? — запитав він.

— Атож.

Вона не зціпила зуби. І не дихала важко. Вона думала, її голос звучить цілком нормально і більше не схожий на голос адвоката. Вона контролювала його щоразу, коли говорила — переконувалася, що кожне її слово лунає спокійно, розслаблено, намагалася переконати себе, що вона досі звучить, як його мати, а не якась божевільна жінка, що репетує, виє і рве на собі волосся.

Він підійшов, але не сів біля неї. Можливо, відчував, що поруч божевільна жінка.

— Розумієш, — пояснив він, — стебла мають голову, тіло й ікла. Тіло в них довге, а замість ніг волосся.

— А ще? — пошепки запитала вона.

— У них немає рота. Вони їдять носами, а нюхають очима. Вони не можуть мати язика.

— І вони живуть у зоопарках?

— Так. Тільки в зоопарках. Я ніколи не чув про дике стебло.

— А вони небезпечні? — запитала вона й одразу ж подумала, що ліпше вона про це не запитувала б. Її мета — розважити його й краще не нагадувати йому, що в житті існують погані люди, які чатують на них.

Але Лінкольн анітрохи не стривожився.

— Деякі з них, — відповів він.

— А цей небезпечний? — запитала вона, подивившись на кран у стіні.

— Ні. Це той, який перелазить. Вони люблять перелазити з дерева на дерево, але якщо вони не можуть перелазити, то повзають по землі. Деякі стебла виготовлені з трави. Інші — з рослин або з білизни. Або з м’яса.

Вона поміркувала над його висновками. Примусила себе всміхнутися, бо це те, що вона зробила б за нормальних обставин.

Їй подобалося слухати його, коли він отак вигадував речі. Був час, коли він дивився на неї у вестибюлі готелю й оголошував: «Я маю в кишені двох дівчаток. Маленьких дівчаток. Одну звуть Люсі, а другу — Пожежник». Це був той час, коли він казав їй, що всі його набивні звірі пішли до церкви, де ніхто не носить штанів.

Це добре, подумала вона. Це альтернатива паніці.

— Але вони схожі на крани? — спокійно запитала вона в нього.

Вона й не знала, що може говорити так лагідно.

— Це хижак, — прошепотів він, наче відповідаючи на її запитання. — Також і рептилія. Але вони, як і бегемоти, можуть бути агресивними.

Вона спробувала пригадати, в якій з їхніх книжок їм трапилося слово «агресивний» — у книжці про алігаторів? Чи про стародавніх греків — але в цю мить її мобілка завібрувала об стегно. Вона затулила її долонею й прочитала текст чоловіка.

«Я не можу цього витримати. Як ви там? Поговори зі мною».

Вона міцніше стиснула свій телефон. Пол, звичайно, уявляє собі, що тут відбувається щось жахливе. Якщо ти завжди чекаєш, що станеться найгірше, то тебе чекають лише приємні несподіванки, — сказав він їй, коли вони тільки почали зустрічатися, а вона йому відповіла: — Я ніколи не чула нічого дурнішого. Іноді вони жартують з його запеклого песимізму, але не тепер. Тепер він почуває себе виправданим.

«В нас усе гаразд, — надрукувала вона йому. — Ми у відносно безпечному місці. Я нікуди звідси не піду. Поліція уже в зоопарку?»

«Я не знаю. Ніхто нічого не хоче казати мені по телефону. Я їду в зоопарк».

— Стебло не може рухатися, мамо, — прошепотів їй Лінкольн. — Стебло, яке над нами, зовсім не рухається.

— Але я думала, воно належить до тих стебел, які рухаються, — промовила вона, водночас друкуючи.

«Один чоловік, — подумала вона. — І вся поліція. Хіба не мають тут бути броньовані пікапи й прилади нічного бачення або агенти ФБР? Минуло вже принаймні з півгодини, коли я почула постріли».

«Чому вони затримуються так довго?» — надрукувала вона.

«Не маю уявлення. Спробую з’ясувати. Кохаю тебе».

Лінкольн розбалакався. Вона подумала, що він повторив себе кілька разів.

— Що, любчику? — запитала вона.

— Він лазив, — сказав він. — Стебло лазив. Мамо, він мав звичай…

Якщо не звертати на нього увагу, то він лише повторюватиме свої вигадки.

— Гаразд, — швидко сказала вона. — Добре. Стебло мав звичай лазити.

Лінкольн заходився жувати свій комір, дивлячись на кран.

— Думаю, він помер, — сказав він.

Вона подивилася на нього, мобілка ще була гарячою в її руці.

— Мабуть, він просто заснув, — сказала вона.

— Ні, — заперечив малий. — Він помер. Стебла помирають дуже легко.

Вона знову подивилася на екран і написала Полу, що вона сконтактується з ним пізніше. Вона переконалася вп’яте чи вшосте, що телефон остаточно вимкнувся. Вона примусила себе покласти його на землю біля себе й знову залишилася сама-одна зі своїм сином, і ніхто не міг їй допомогти. Ніхто, крім мертвого стебла.

— Думаю, він заснув, — повторила вона.

Він старанно жував комір сорочки. За нормальних умов вона просить його припинити, але зараз не звертає на це уваги.

— Мені хочеться пити, — прошепотів він.

Вона зраділа, що вони поміняли тему розмови. Вона засунула руку в сумочку, рада, що це не один із тих днів, коли вона наполягала, щоб він пив воду з фонтанів.

— Ось тобі кілька ковтків, — сказала вона, подавши йому пластикову пляшку.

— Ммм, — сказав він після довгого ковтка. Потім намочив верхню губу. — Ще холодна.

Він випив ще, вода стікала його підборіддям, врешті він опустив пляшку й витер рот сорочкою.

Іноді вона застосовувала слово «ковтнути» замість «пити», розмовляючи з дорослими. Це реальне й прийнятне слово в їхньому домі, як і будь-яке слово у словнику, одне з тих багатьох слів, які не існували, доки він не прийшов у їхнє життя. Слинявцем він називав охайного собаку, бо одного разу вони прочитали книжку про те, як неохайний пес розлив свою їжу, а собака охайний одягав слинявчик. Мені можна покликати охайного пса? — запитував Лінкольн, коли забруднював свою сорочку. Він називав суглоби своїми коліньми на пальцях. І створив цілий словник слів, які не існували, коли був зовсім малий, такий малий, що навіть не був собою. Протягом якогось часу він називав м’ячі дагами, а родзинки — зуґзаґами. Коли він хотів узятися до малювання, то шморгав носом, бо якось вони намагалися малювати носом замість пальцями, й, очевидно, такий спосіб справив на нього враження.

Він підняв одну руку догори, зігнувши зап’ясток, і це був знак, що він обернувся на «фламінго».

Він сичав, коли просив підкласти під нього більше яєць. С-с-с-с. Той звук нагадував звук смаженого на розжареній сковорідці. Він створив власну мову.

До його появи не існувало дуже багато речей.

Кейлін знала одне: її мати завинила. Якби вона не позбавила її телефона, все було б інакше. Кейлін стояла б тут, телефонуючи в поліцію, або своєму татові, або кому завгодно. Люди були б у розпачі, чуючи її дзвінок. Вона пригадала, як Вікторія у школі надіслала безліч повідомлень після тієї автомобільної катастрофи, коли вона зіткнулася з іншою машиною, і всі були такі стривожені, а це було ніщо супроти сидіння замкненою в одному з приміщень зоопарку.

Вона була тричі проспала й щоразу запізнювалася на шкільний автобус, і матері доводилося відвозити її в школу, тому мати й покарала її тим, що забрала в неї мобілку. Але тепер існував непоганий шанс, що мати усвідомить свою провину в усій цій історії й подарує Кейлін новісіньку мобілку.

Цього було досить, аби розвеселити її, але не зовсім. Сталеві двері були тверді й холодні, коли вона їх торкалася, але їй подобалася гладенька металева поверхня, тож вона витягла вперед свої пальці, ніби збиралася залишити відбиток долоні. Її рука була вимащена в кетчуп.

Вона тут лише одна. А якби вона мала свій телефон, вона не була б тут сама-одна.

Цього третього дня вона теж проспала, виглянула з вікна своєї спальні, й побачила, як автобус з іншими дівчатами відходив від її під’їзної дороги, і збігла донизу сходами, щоб наздогнати їх. Вона не винна, що автобус від’їхав так швидко. Не можна було вважати, що вона запізнилася. Але матері було байдужісінько.

Кейлін відтягла засув, трішки відчинила двері й подивилася крізь тонку шпарину простору. Нічого. Нікого. Вона відкинула волосся зі свого обличчя й надкусила печиво — фігурку жирафи. Цукор усунув ватний смак з її рота, хоч вона ліпше б з’їла цибульні кружальця чи картоплю фрі.

Їжа завжди допомагає.

Тато сміється з її бажання не бути самій, робити своє домашнє завдання в будь-якій кімнаті, де є ще хтось — у вітальні, де він дивиться телевізор, або в кухні, коли мати миє там стільницю. Він каже, що вона не любить бути самою-самісінькою навіть у власній спальні, й це, мабуть, правда, бо вона ділить спальню із сестрою, хоч їй кажуть, що, позаяк вона старша, вона може переселитися на нижній поверх. Але вона любить слухати, як хтось поруч дихає, коли вона намагається заснути.

Їй хотілося б, щоб мати була тут, поруч.

З нею все гаразд. Зараз вона в цілком безпечному місці, і якби хтось підійшов, вона могла б узяти двері на засув і ніхто не зміг би до неї дістатися. Не треба боятися. Її батька неможливо налякати. Коли він був малим, він ходив у ліс із пістолетом, стріляв там тварин, а потім розтинав їх, аби подивитися, що там усередині. Він ставив стілець на вогнище, аби зручніше було подивитися, як воно горить. Він ніколи не обмежувався бажаннями. Він завжди щось робив.

Вона хотіла б, аби й вона завжди щось робила.

Вона з’їла ще одне печивко. Цього разу лева.

Маргарет завжди приходила в такий час, щоби потрапити до загорожі слонів о 5:10 пополудні, тобто на той час, коли доглядачі приходили годувати тварин, вигукуючи команди, щоб слони підійшли ближче, потім відступили, стали навколішки й підняли ноги. Доглядачі запевняли, що після денної рутини треба побачити, чи не стерлися копита в слонів і як згинаються їхні суглоби, але Маргарет припускала, що вони хочуть всього-на-всього похизуватися.

Проте вона любила спостерігати. Це була безкоштовна циркова вистава, й ніхто з відвідувачів зоопарку, крім неї, либонь, не знав, що вона відбувається. Вона також не розуміла, що примушувало цих старих невеселих людей у спортивних костюмах робити свої вправи, бігаючи навколо торгових центрів.

Вона приходила сюди кожного понеділка, середи й четверга, йдучи так швидко, як тільки могла, протягом майже години, як і рекомендував їй лікар. Вона завжди прямувала до паркувального майданчика, після того як слонів заганяли в їхню будівлю з металу й цегли.

Маргарет завжди приходила вчасно, чого не можна було сказати про доглядачів. Іноді вона приходила, а в загорожі для годівлі не було нікого, крім пари розгублених слонів. Слони надійніші за доглядачів. Вона гадала, що доглядачі слонів — це люди, які народилися наприкінці минулого тисячоліття, які більше дбали про йогу та про внутрішній мир, аніж про те, щоби вчасно виконувати свою роботу.

Отож сьогодні її здивувала не так відсутність доглядачів, як відсутність слонів. Вона бачила їх удалині, де вони блукали штучною саваною. В них порушився розклад. Вона чекала їх кілька хвилин, стоячи біля величезної металевої клітки. Вона не знімала навушників, не дочитала лише два розділи роману Патриції Корнвел — і її погляд упав на напис на клітці, що запитував її: «Ти коли-небудь думала про те, як перевезти одного слона?»

Зрештою Маргарет скинула навушники, поклавши свій програвач MP-3 в кишеню, й негайно відчула — щось тут негаразд. Вона напружилася без видимої причини. Подумала, що її турбує лише навколишня тиша і спокій. Подивилася на годинник, приголомшена думкою, що, може, вона втратила відчуття часу. Але ні, було ще кілька хвилин до того, як зоопарк закриється.

За нормальних умов вона мала побачити кількох інших відвідувачів, які поспішали б до виходу. Сьогодні вона не побачила жодного.

Звичайно, вона стояла внизу крутосхилу біля самої межі території слонів. Між пагорбом, що височів перед нею, і металевою кліткою праворуч від неї залишалося мало простору. Вона почала братися на пагорб, заспокоюючи свої нерви, але перш ніж дійшла до вершини, почула два швидкі звуки, щось на кшталт статичних вибухів чи тріскотливих ударів грому. Майже водночас пролунав голос, високий голос на одній ноті. Вона не змогла б назвати його зойком.

Вона ступила ще один крок, досить, аби побачити солом’яну крівлю ресторану, й почула, як до неї швидко наближаються чиїсь кроки. Вона не зрозуміла, чому це робить, але швидко обернулася й побігла вниз по схилу, зробивши оберт, який примусив її хворе коліно зігнутися. Вона знехтувала болем і поквапилася через отвір великої металевої клітки, в якій стояла густіша темрява, ніж вона гадала.

Вона притиснулася до стіни, доторкнулася руками до холодного металу. Почувала себе по-дурному, але пішла далі в темряву, прикипівши поглядом до отвору в клітці, дивлячись на пісок в загоні для слонів. Вона знову почула кроки, потім стишені голоси, й кроки прискорилися. Почула дзенькіт металу чи тріск скла. Десь гримнули двері. Ще якісь тріскотливі звуки.

Вона подумала, а чи слони коли-небудь відчувають клаустрофобію. Холодний камінь бірюзи її намиста притулився їй до шкіри, й вона помацала його пальцями. Вона купила його, бо він не відрізнявся кольором від її блузки. Люди досі відчувають задоволення, якщо якісь кольори точно збігаються.

Вона не знала, скільки минуло хвилин. Вона не рухалася, бо, хоч би що відбувалося, Маргарет не вірила в те, що треба діяти швидко. Вона воліла обміркувати весь контекст проблеми. Така поведінка добре послугувала їй, коли вона вирішила освітлити своє волосся до медово-білявого кольору, в якому не вирізняється сивина, й вона також стала їй у пригоді, коли вона вирішила купити новий, але нецікавий дім замість чудового котеджу арт-деко з прикрасами на даху, й вона також послужила їй, допомігши не розтуляти рота, коли дочка вирішила навчати її внука вдома, який, либонь, мав би більше користі, навчаючись у державній школі.

Маргарет подумала про обличчя дочки, яка завжди здавалася втомленою, бо не хотіла накладати губної помади, коли виходила з дому.

Комар залетів до металевої клітки й загубився в темряві. Протягом тривалого часу вона не чула ніяких звуків. Те, що протягом якоїсь миті здавалося таким реальним, тепер видалося їй звичайною атакою паніки або проявами ранніх симптомів хвороби Альцгеймера чи пухлини мозку. Існувало безліч способів пояснити тупотіння кроків і далекий жіночий крик, схожий на зойк. Мабуть, це хуліганські витівки підлітків. Схоже, її вже замкнули в зоопарку, й доведеться шукати поблажливого працівника, бо далі перебувати в цьому велетенському чорному ящику вона більше не могла.

Тож вона вийшла назовні, побачивши, що сонце вже опустилося за дерева. Повільно пішла до вершини пагорба, давши своєму коліну шанс розслабитися: стояти для нього було важко. Не побачила нічого, крім давньої картини — майданчик для ігор праворуч від неї і мавпи, що гойдаються на своєму мотуззі в будівлі приматів.

Вона стала нервовою старою жінкою.

Вона подивилася вниз від своєї стежки й обернула голову до хатини «Перекуска в Сахарі», чи як вона там називається. Почула човгання гумових підошов на бетоні, й повітря запахло димом.

Вона випадково відкинула ногою покинуту на землі дитячу чашку. Пройшла під солом’яну крівлю ресторанного павільйону, й коли вийшла з його затінку, то побачила якийсь рух крізь загорожу штучно створених тут джунглів. Торговельні автомати заблокували їй видимість. Це могли бути рослини, розгойдувані вітром, але могла би бути ще одна людина, яка йшла іншою стежкою. Один зі службовців зоопарку? Вона могла зустрітися з ним.

Звернула на бетон, прямуючи до автомата кока-коли. Там двері, що ведуть до ресторану, але щоб дійти до них, їй доведеться обминути торговельні автомати.

Вона лише дивилася на двері, коли поминула їх.

Вона лише дивилася, як вони почали відчинятися.

Вона лише дивилася, як з них вигулькнула рука й потягла її до себе.

Він загубив Марка. Роббі не знав, щó йому робити тепер, стоячи тут сам-один, дивлячись на свиней. Марк знав би, що робити, й не міг же він просто зникнути. Хоч він такий спокійний. У цьому вся проблема. Він може зникнути так, що й не помітиш.

Ніхто не міг сказати, що Роббі надто спокійний.

Він і Марк стояли біля озера, поруч один з одним, коли в повітрі пролунали перші постріли — реальних куль вони бачити не могли, але могли бачити, як тиньк відколювався від стін і посічене листя й гілля падали від оселі папуг, а також яскраве пір’я, і в повітрі кружляли різні речі, як ото буває під час бурі, але навіть швидше; ніхто йому ніколи не казав, що стрілянина з рушниць може утворювати таке. Пролунали зойки, люди вигукували багато імен, зокрема — «Елізабет!», знову й знову. На якусь мить усе це його немов заморозило, а потім він і Марк побігли геть слідом за небагатьма людьми, які ще могли рухатися — з десяток їх уже лежало на землі, обличчями вгору і вниз, і він переступив через жінку, яка щось шепотіла, коли він біг схилом нагору, й вони спробували забігти до ресторану, що стояв на вершині пагорба, але там у них нічого не вийшло, й тоді вони повернули до диких котів, і Марк ще був поруч з ним. Але потім Роббі подивився через плече й не побачив Марка. Тоді Роббі зупинився під високою затіненою будівлею для диких свиней, проте знак називав їх вепрами.

Це було непогане місце, бо навколо нього височіли стіни, тож ніхто не міг побачити його здалеку, але він міг дивитися в щілини між дошками й бачити, що відбувається на стежках. Дикі кабани рилися писками в багнюці у своїй загорожі. Їм було байдужісінько до рушниць і куль. У цьому він був цілком упевнений.

Роббі не знав, як йому бути — бігти далі чи залишатися тут. Чи, може, когось покликати на допомогу й сподіватися, що погані люди його не почують?

Легше зачекати. Спостерігати. Він уміє спостерігати.

Він умів не так багато. Йому згадалася вечірка на день народження, що відбулася давно, хоч він не хотів про неї думати — він спробував зосередити свою увагу на вепрах, на розмірі їхніх голів і на цілковитій відсутності ший, ні, він не думатиме про той день народження, але якось він зачепив не той нейрон, який не стирав його спогадів, а навпаки, їх роздмухував: нагадував йому про той день, коли вони пішли на вечірку до Айдана, коли його мати сказала йому, що там буде печиво, а він дуже його любив, й Айданова мати відчинила їм двері й показала йому намет, у якому вони збиралися відзначати Айданів день народження.

Мати Айдана була вродливою жінкою з довгим чорним волоссям, і вона нерідко погоджувалася з ним, що в команди «Рейдерз» був жахливий логотип Національної футбольної ліги. Йому було приємно спогадувати розмови з Айдановою матір’ю, і йому подобалося, коли хтось його слухав, а інші дітлахи робили щось зовсім інше — скажімо, гралися в рибалку — якось під час однієї з таких розмов йому знадобилося піти в туалет. Коли він повертався у вітальню, то почув, як говорила Айданова мама.

— Я хочу щось сказати вам усім, — промовила вона, і її голос звучав дуже серйозно, й він напружив свою увагу, бо не хотів проґавити інструкції щодо того, як треба їсти крекер Грехема й шоколад.

— Я хочу, щоб ви добре ставилися до Роббі, — сказала вона, коли він підходив до дверей, саме в ту мить, коли він притиснувся до стіни й хотів зробитися невидимим. — Він хлопець незвичайний. Більше я не скажу нічого.

Роббі вже знав, що він не зовсім такий, як усі. Але почути, як це промовляє стороння людина, було чимсь іншим. Мама Айдана намагалася промовити ці слова таким тоном, ніби робила йому комплімент, але це було не так, і він це знав, і знали всі інші. Й ось тепер він тут, маючи за товариство лише диких свиней, і вони покриті багнюкою та лайном, бридкі, й сьогоднішній день має бути для нього іншим, хіба не так? Нарешті. Він став частиною чогось. Він для чогось придатний. Але, може, інші лише стримувалися, лише вдаючи терплячість, і, може, весь час вони планували це. Ні, це не має глузду.

Він потер долоні об свої штани. Став стискати й розгинати свої пальці. Долоні в нього були пітні. Це була ще одна проблема з дитячими вечірками — багато ігор, де треба було щось тримати руками, й вони казали, О твої руки, а одного разу навіть дорослий назвав його Цей спітнілий малюк. Але вітерець допомагав, він висушував йому долоні, й він не міг просто стояти тут, милуючись собою. Він повинен подумати, хоч йому тут стало й краще, не набагато, але він почувався впевненим у собі. Він почував більше, аніж інші люди, й іноді він їм це казав, але вони не розуміли.

Він має роздивитися навколо. Дивився ліворуч і праворуч на все, що рухається. Йому потрібно було знайти людей. Він почув свист хвостів від тієї загорожі, за якою жили зебри, далі по стежці. Побачив залізничну колію. Дерева. Білок у гіллі дерев, що ганялися одна за одною. Він намагався дивитися на це все.

Перш ніж Роббі загубив Марка, він чув, як той йому сказав, що вони помруть, якщо не виберуться звідси. Він знову подивився на диких свиней. Подумав про жінку, яка щось шепотіла, коли він утікав і переступив через неї. Вона була в однострої зоопарку, й половина її сорочки забарвилася в яскраво-червоний колір. Він подивився на диків і подумав, як цікаво було б приручити якогось і тримати його при собі замість домашнього собаки, й те саме він подумав про білок, уявивши їх прирученими й домашніми, але подумав також про тих двох білок, які ганялися одна за одною, чи то гра, чи щось серйозне й що ті білки почувають одна до одної?

Думай.

Думай.

Невже так важко для всякого іншого вишикувати потрібні думки, одну за одною, як ото вагони в потязі? Він знову й знову змінював напрям своїх думок і повертався до початку. Куди подівся Марк? Чи стоятиме він тут сам-один, аж поки прийдуть чоловіки з рушницями й застрелять його, і чи не буде його найбільшою помилкою, що він захотів прийти в зоопарк цього дня? Чи він такий дурний? Здебільшого дурний. Іноді він переконаний у цьому, і його мати терпіти не може, коли він їй про це каже. Він заплющив очі, намагався зловити свій подих. Навіщо він це робить? Чому він завжди спохоплюється занадто пізно, прагнучи повернутися до початку подій, коли він міг би повестися зовсім інакше, так не заплутуватися, знаючи, що він знову заплутається?

Один із вепрів помочився на землю. Вони грубі тварини, бридкі й дурні на вигляд, і чому вони дозволили зловити себе й посадити в клітку?

Він підняв рушницю, яку тримав у руці, підтримав ствол долонею, підняв її над загорожею. Натиснув на спусковий гачок. Його слух відключився, став неясним, відколи вони сюди ввійшли, й він шкодував, що вони не подумали взяти вуха із собою, але постріли тепер лунали зовсім не гучно. Він віддавав перевагу швидкості перед точністю, прицілюючись у голову, живіт і хвіст: йому хотілося б відстрелити хвіст. Він перебував за кілька ярдів від своїх мішеней, а не за сорок чи п’ятдесят ярдів, як у тирі, й ця мішень не рухається, як люди, тому він здивувався шкоді, якої завдавали його постріли. У першого кабана був розпоротий живіт, і все вивалилося з нього на землю, паруючи, другий кабан також був мертвий, і Роббі відійшов від загорожі, доки запах не дійшов до нього.

Ніхто ніколи не говорив про запах.

Він тримав пальці зігнутими на спусковому гачку свого «Бушмастера» класичної моделі, й до нього повернулася впевненість. Він узяв свої думки та почуття під контроль. Він не знав, чому Марк наговорив йому дурниць про те, що він потребував, щоб його приціл поправляли, щоб хтось натягував задній ремінь, тоді можна було обрати найкращий кут. Йому стало подобатися, як воно є. Рушниця в руці надала йому впевненості.

Він почув кроки. Обернувся й наставив рушницю, готовий до несподіваної зустрічі.

— Заспокойся, придурку! — закричав Марк, нахилившись так низько, ніби впав навколішки. Він мав «Ґлок» у своїй руці та «Сміт і Вессон» у кобурі.

Роббі опустив рушницю.

— Де ти був?

— На полюванні. Я думав, ти біжиш за мною. Ти готовий?

Роббі кивнув.

6:00 пополудні

Джоан не пам’ятала, щоб вона коли-небудь так уважно спостерігала за змінами в небі. Одна вогниста смуга, яку вона побачила, коли сонце сховалося за обрій, стала ширшою й глибшою. А тепер уже все небо було смугастим, кольору обчищеного персика. Барви стали ще інтенсивнішими.

Вона почула якийсь звук від зони приматів. Гучний звук — або хряснули зачинені двері, або щось важке впало. Тріскучий звук, не схожий на вибухи балонів — у ритмі, наче хтось стукав пальцями по столу — а потім брязкіт розбитого скла. Пронизливий крик, нелюдський.

Ці всі звуки були приглушеними, наче їхня гучність раптово зменшилася, але сумніву не було — в будівлі хтось ходив. Той, хто не боявся, що його почують.

— Цссс, — прошепотіла вона Лінкольну. — Не кажи ні слова. Будь мовчазний, як статуя. Він іде.

Лінкольн не запитав її, хто йде.

— Обхопи мене руками, — прошепотіла вона. — Заплющ очі й зникни.

Вона хотіла теж заплющитися, але не змогла. Натомість підлаштувала своє дихання до його подиху. Відчула, як його ручки намотують на себе її волосся й обіймають її за шию. Відчула, як усе його тіло притислося до неї, від ступнів до лоба.

Він не такий непривітний, як інші хлопчаки. Він весь — тепла маса любові. Він знає, що йому дозволено залазити в їхнє ліжко о пів на восьму ранку — сім-три-нуль називає він це — і старанно дотримується цього терміна. Незалежно від того як рано він прокидається, він співає у своєму ліжку до призначеного часу, а тоді згрібає під пахву цілу купу іграшкових тварин і відчиняє двері до їхньої спальні, оголошуючи, Уже сім-три-нуль. Я прийшов, щоб тут полежати.

Вона підіймала ковдру й відкривала обійми, й іноді він ховав свою голову під її плече або під шию, заплющував очі й казав: Я зник, і тепер вона хотіла, щоб це повторилося. Щоб вона могла притягти його до себе й примусити його зникнути.

Пролунав ще один зойк десь у будівлі, й тепер він був схожий на крик папуги, хоч папуг у цьому приміщенні не було.

Дихання Лінкольна було вологе й гучне. Пластикова торбинка метлялася на паркані, надуваючись і спадаючи на вітрі, як медуза, спіймана хвилею.

Вона вдихала й видихала. Вдих і видих.

Вона наготувалася почути кроки — саме до них вона дослухалася, бо так пишуть про подібні події в романах, але вона жодного разу не почула чогось схожого на човгання взуття. Була переконана, що той чоловік ходить у чоботях, які гучно гупають під час ходи, але протягом тривалих, тривалих секунд стояла тиша, коли вона почула лише скрипіння скляних дверей, відчинених поштовхом ноги — цей звук, а також довгий свист і короткий стогін та всмоктування повітря більше, аніж будь-які інші звуки, мали б свідчити про чиюсь присутність, а проте й після них кроків не було чутно.

Натомість вона почула тихе скрипіння дверей, які зачинялися, а потім не було нічого, й вона подивилася через загороджене місце біля паркану, на сосни, стала шукати поглядом пластикову торбинку на паркані, проте замість неї побачила листок, який завис у повітрі, підтримуваний павутиною. Вона почала думати, що взагалі не було нічого, були лише витівки вітру або всі ті шуми їй просто вчулися.

Але потім пролунали два голоси, один з них тихий.

— Нема нічого, — сказав гучний голос.

— Ти коли-небудь ходив полювати, — сказав тихіший голос, хрипкий, наче він щойно відкашлявся. — Заткнися, йолопе.

Їх було двоє. Двоє чоловіків. Либонь, вони стояли на дерев’яній палубі, що нависала над вольєром. Це означало, що їх відокремлював від неї та Лінкольна паркан заввишки в дванадцять футів та маса валунів, у які вона впиралася спиною.

Вона не могла не намалювати їх собі, орієнтуючись на кілька почутих звуків. Тихий голос нагадав їй високого хлопця в класі математики в її середній школі. Він був надзвичайно гарний, але зазвичай перебував під кайфом, і його волосся завжди було зачесане назад й недбало підстрижене. Він ніколи не озивався, доки до нього не зверталися, а якщо вчителька кликала його, то вона, мабуть, помічала, що він дивиться у стелю або зашнуровує свої черевики, в якомусь розумінні, агресивно нехтуючи урок, і місіс Вінсон горлала його ім’я гострим і роздратованим голосом і ставила йому якесь специфічне запитання, відповіді на яке він не мав би знати, але він її знав, щоразу в таких випадках. Він ніколи не пропускав жодного запитання й завжди говорив дещо тихо, тож треба було напружувати слух, аби почути його, але ви завжди напружували слух, бо відбувалася постійна, невизнана боротьба між ним і місіс Вінсон, яка намагалася спіймати його на незнанні й ніколи не ловила.

— Якщо немає нікого… — сказав голос, який хотів, щоб його чули…

— Немає тварин.

— То це не означає…

— Тварин більше немає.

Того, що говорив гучно, вона уявляла, як людину з надмірною вагою, й припускала, що його голова надто велика для його тіла. Сорочка не заправлена в штани, пальці короткі й товсті. Різновид людини, яка відчуває, що вона не відповідає своєму призначенню й докладає зусиль, щоб відповідати, але робить тільки гірше.

Вона не уявляла їх собі арабами, хоч думала на цю тему, звичайно. Але вони не здалися їй терористами такого штибу. Їхні голоси звучали, як голоси молодих і огидних білих чоловіків — і вона не певна, що це робить їх більш чи менш небезпечними, аніж фанатики джихаду.

Вона почула, як відчинилися ще одні двері, ті, які вели до орангутангів. Почувся слабенький шум від Лінкольна, коли він повертав головою, певно, зараз він промовить її ім’я — «Мамо», слово, яке майже перетворилося на її ім’я — і вона тихо цитькає на нього, скуйовдивши йому волосся, й він не озивається, але вона замислюється, як довго триватиме його мовчання.

Його тенісний черевик впирався в її стегно.

Листок розгойдувався геть аж повільно на павутині, і їй хотілося, аби він зовсім перестав гойдатися, бо їй не подобався будь-який рух. Вона хоче, щоб усе залишалося нерухомим і не створювало ніякого звуку.

Їй хотілося, щоб уся сцена перетворилася на картину, де ніхто не зміг би ворухнутися.

— Ти ніколи не хотів би підстрелити лева? — запитав гучний голос. Важкий голос. — Не хотів би поїхати на сафарі? Я знаю, ти туди їздив.

— То був не лев.

— Ні, але що ж то було? Чорне, біле й волохате, й оті зуби на ньому. Та тварина не була мавпою.

«То був колобус», — подумала вона. Їй подобаються їхні білі бороди, й сумні очі, й те, як їхнє хутро густо затуляє їхні руки. Вони звисають зі своїх мотузів у кутовому вольєрі між лемурами й гібонами.

— Заткнися, — сказав майже хлопець з їхнього класу математики.

— Не зосталося жодного, — сказав гучний голос. — І серйозно, той хряк розпався навпіл, ти мусив би…

— Заткнися. Кілька ще є. Ходімо.

Вона помітила, як напружилися її м’язи, а тіло стало твердим, наче панцир. Вона знову зціпила зуби. Лінкольн щось вистукував своїми легенькими пальцями на її потилиці, але решта його тіла було нерухомим.

— Даремно ми принесли цю штуку, — роздратовано промовив спокійний голос. — Де виклик? Ти випускаєш тридцять куль водночас — де мистецтво?

— Ти мені заздриш? — запитав гучний голос.

Чому вони досі тут і розмовляють? Чому вони не вийдуть у двері, які вони відчинили сто років тому?

— Ти що, осліп, медовий пирожику? — сказав гучний голос, тепер набагато голосніше, так голосно, що в неї смикнулася голова. — Чи ти пацюк, що риється в гної? А може, ти сліпа риба, що нявкає, ніби кіт?

— Я не сліпий, — сказав спокійний голос уже без роздратування. Хоч він став звучати вже не як його голос. Він лунав повільніше й глибше. Так, наче він грав якусь роль. — Я думаю.

— Це нічого не змінює, медовий пирожику.

«Щось є в них дивне, — подумала вона. — Дивне в їхніх голосах. Дивне в цьому медовому пиріжку».

— Ти справді думаєш, що їх тут більше? — запитав гучний голос.

Він знову став звучати нормально, без жодних слідів розтягнутої вимови, яку вона чула в цьому голосі ще хвилину тому. Вона чекала, коли спокійний відповість, але він промовчав. Мовчанка видалася їй гіршою, ніж балачка. Чи не бачили вони зблиску її волосся, яке промайнуло над валунами? Чи вони не підняли рушниць і не націлили їх поверх паркану? Може, спокійний відповів кивком голови? Чи не стоять вони там, зашнуровуючи черевики або пригладжуючи своє волосся, стягнуте у кінський хвіст? Чи мають вони кінські хвости на головах, чи мають ножі і які вони є — гарні вони, чи дурні, чи божевільні й чи мають вони план, чи мають стратегію, схильні вони до самогубства чи до садизму, чого вони хочуть?

Хіба може вона щось знати? Вона не може навіть їх бачити. Ворог зовсім близько, й це її шанс щось з’ясувати — що завгодно — що допомогло б їй зрозуміти сенс усього цього, але вона має лише осколки інформації — мавп, медові пироги й математику — і жодні з них не тримаються купи.

Вона почула, як заскрипів дерев’яний настил під їхніми ногами.

— Ходімо, — сказав спокійний.

— Слухаюся, сер.

Обидва засміялися. Потім двері зачинилися, всмоктавши трохи повітря й створивши невеличке відлуння. Вона усвідомила, що вона зображує свист вітру біля Лінкольнового вуха. Вона не перестала свистіти, бо він спокійний, а вона не готова розмовляти з ним. Її руки обіймали його міцніше. Якби вона могла, то заморозила б їх обох на годину або дві, на день, навічно, на стільки часу, щоб він забув, як звучать людські голоси.

Лінкольн заворушився в її обіймах, маківка його голови вдарилася об її підборіддя.

— Я маю гіпопотамів, — прошепотів він.

Вона відкрила рота, проте з нього вилетіло лише якесь тихе хрюкання. Вона зробила ковток і спробувала знову.

— Цссс, — сказала вона.

— Я маю гіпопотамів, — повторив він, хоч і трохи тихшим голосом.

— Он як, — витиснула вона з себе.

Це один з перших каламбурів, які він вигадав — він хотів сказати, що в нього буде гикавка. Вона спочатку думала, він жартує. Але вона пригадала тепер — коли зосередила погляд на його обличчі та звернула увагу на його дихання, яке пахло мигдалевим маслом, яке він, певно, з’їв, коли робив перекуску — ще до того, як він почав розмовляти, він удавав, що нахиляється й надпиває її каву, а вона казала: «Немовлята кави не п’ють!» І він весело реготав.

Він подумав: буде смішно, якщо він поставить ноги на книжку.

Вона злегка відсторонила його від себе й посадила собі на коліна.

— Спробуй затримувати свій подих у роті, а потім ковтати його, — прошепотіла вона.

— Я маю гіпопотамів, — знову прошепотів він, спохмурнівши.

Вона позирнула на нього кілька разів, перш ніж до неї дійшло: вона завжди сміялася, коли він промовляв гіпопотамний жарт. У цьому була й проблема: він знав, що вона засміється, а вона не сміялася. Тому він знову й знову повторював свій жарт.

— Дурненький, — прошепотіла вона й видала звук, який, вона сподівалася, він прийме за сміх.

У повітрі пролунали постріли. Вона більше не думала про них, як про вибухи балонів. Вона здригнулася, але зрозуміла, що вони пролунали не дуже близько до них. Але близько один до одного — ціла низка пострілів, майже без інтервалів між ними.

Вона пригадала, як спокійний голос сказав гучному голосу, що він випускає тридцять куль водночас.

Лінкольн знову гикнув. Він не згадав про постріли, не згадала про них і вона.

Вона подивилася на їхній краєвид. Гойдалися лише дерева — то був єдиний рух.

Її мобілка несподівано ожила. Вона завібрувала на твердій землі, повідомляючи про свою присутність, хоч її звук і був вимкнений. Вона подивилася на освітлений екран і підняла її, щоб не створювала шуму.

Скоро мало споночіти, й екран стане ще видимішим. Телефон обернеться на неабияку проблему.

«Я тепер біля зоопарку, — писав її чоловік. — Поліція заблокувала всі виходи, але наша група чекає розвитку подій на вулиці Ессекс. Нас уже близько десятка, усі ми запитували про тих, хто ще залишається на території зоопарку. Тож там мусять бути й інші люди, а не тільки ви. Поліція не повідомляє нам нічого».

Вона замислилася над його посланням. Вона знала, що тут є інші люди. Бачила, як вони лежали на стежці. І поліція помиляється: стріляє не один чоловік. Вона повинна сказати йому це, але це означає повідомити, що ті люди зовсім близько від неї і вона могла б доторкнутися до них, якби захотіла.

Але вона повинна відповісти йому.

«Вони вже на території зоопарку? Поліція?» — надрукувала вона.

«Я не знаю. Досі навіть не бачив входу в зоопарк. Нам наказано чекати тут. Мовляв, вони самі про все подбають. Не знаю, що я міг би зробити ще».

Вона відчула знайомий напад роздратування — запідозрила, що він чекає, коли вона скаже йому, що він повинен робити. Бувають часи, коли вона відчуває, що на ній лежить відповідальність за все: щó Лінкольну взяти з собою на свою прогулянку, коли має прийти винищувач мишей і пацюків, коли треба зняти каструлю з плити, щоб не збігло молоко, — і чому їй доводиться дбати про тисячу речей, і чому Пол з такою радістю дозволяє, щоб за все відповідала вона? Навіть тепер він вважає її більш відповідальною. Більш винною?

Вона подивилася на його послання, і нахилений чорний шрифт видався їй нестерпним.

І все ж таки вона любила його почерк. Він щоранку залишає їй записку на кухонній стільниці. «Я тебе кохаю, а надто найтовщу частину твого тіла. Ти мій головний вибір». Він готує для неї каву, й вона ще гаряча, коли вона прокидається, хоч сам він кави й не п’є.

Він найсором’язливіший танцюрист, якого вона будь-коли знала.

«В нас усе гаразд, — надрукувала йому вона. — Принаймні ніяких волоцюг тут немає».

«Це найгірший сценарій», — негайно відповів він.

Вона майже примусила себе всміхнутися.

«В інтернеті повідомляється, вони думають, що тут стріляє один чоловік. Їх тут двоє. Я чула, як вони нас минали», — надрукувала йому вона.

Він відповів не одразу, як вона сподівалася. Він, звичайно, уявляв собі жахливіші події, навіть знаючи, що вони не відбулися.

«Вони проминули вас?» — надрукував він.

«Вони нас не бачили. Але скажи поліції, що їх тут щонайменше двоє. Хоч я чула тільки голоси. Не бачила нікого».

«Я скажу їм», — надрукував він.

Вона знала, він хотів написати більше, але вона не надала йому такої можливості. Надрукувала, що мусить стерегтися, що кохає його, він відповів їй тим самим, і телефон перестав світитися в темряві.

— Гіпопотам пішов? — запитала вона в сина.

— Думаю, що так, — відповів Лінкольн.

Вона спробувала повернути собі нормальний настрій, щоби поговорити з ним — стати спокійною, спокійною, наскільки можливо — щоб усе було нормально й добре. Значною частиною виховання дітей є прикидатися, тобто показувати те, чого ти насправді не відчуваєш. Вона думала про це й раніше, спостерігаючи, як воюють між собою пластикові люди іноді протягом годин, але тепер їй здавалося, що всі ті вічні битви були корисними, можливо, вони давали малому практичні знання.

Вона вміла прикидатися. Це вміння може їй знадобитися будь-якої хвилини.

Вона втупила погляд у траву. Їй здалося, вона побачила там змію, але то була лише палиця. Знову почувся звук сирен, він, безперечно, надходив не з паркувального майданчика. Вони звучали дедалі інтенсивніше, лунаючи десь далеко, але наближаючись. Вона мала відчуття, що чує сигнал пожежної машини — чи двох або трьох машин — а не поліційного автомобіля, хоч вона й не знала, як визначити різницю між ними.

Коли ще його мова й була плутаною, Лінкольн завжди телефонував у пожежне управління зі свого місця в автомобілі, стискаючи в руці свою пластикову мобілку: «Привіт, пожежнику. У великому місті спалахнула пожежа. Не забудь надіти шолом. І чоботи. І куртку. Не забудь також узяти сокиру й шланги».

Вона сумнівалася, чи може вона залишатися тут у цю мить. Із цим малюком. Подумала, що треба воскресити його колишні версії. Вони плавали навколо неї, гойдливі й теплі.

— Я чую сирени, — сказав він.

— І я теж, — відповіла вона.

Він кивнув.

— Ти думаєш, зоопарк загорівся? Від пострілів?

— Я так не думаю.

— Ті люди, либонь, прийшли з бомбами.

— Я так не думаю.

— То оті дядьки й були поганими? — запитав він. — Ті, чиї голоси ми чули? Один з них розмовляв про тварин. І про личинки.

Вона згадала, що він учив про личинки у школі. Мабуть, тоді коли їм розповідали про метеликів. Він слухав, міркував й прокручував це в собі, наче полірував камінь, а потім випльовував готовий продукт. Вона думала, його мовчанка означає, що його увага була відвернута гіпопотамами, але насправді він намагався прояснити свої інші думки.

— Саме ті дядьки були поганими, — підтвердила вона.

— Вони сміялися.

Він боровся з цим у своїх історіях. Він вважав, що погані люди не всміхаються й не сміються. «Як можуть погані люди бути щасливими?» — запитував він.

Вона повела пальцем по його суглобах.

— Пригадай, як іноді погані люди радіють, коли завдають комусь болю, — сказала вона й, навіть кажучи це, подумала, щó він їй відповість: «Ти знаєш, мамо, ми читали про поганих людей, але я не знаю жодної поганої людини. Усі люди, яких я знаю, є людьми добрими».

— Отже, ті дядьки сміялися, бо вважали, що зробити комусь боляче — це добре? — запитав він.

— Так, — відповіла вона.

Він похитав головою.

— Негідники, — сказав він.

Вона подивилася на його личко, спокійне й замислене. Його довгі вії падали донизу, коли він моргав очима, й усе навколо здавалося йому м’яким. Їхній педіатр називав його «об’єктивно вродливою» дитиною.

Після того як він народився, мати назвала його Джорджем Клуні[9] серед немовлят. Пол сказав їй, що Мадлз — це Джордж Клуні серед такс, а вона сказала йому, що він, звичайно, Джордж Клуні серед чоловіків, а він сказав, що вона оточила себе Джорджами Клуні. Це було того дня, коли вона намагалася з’їсти кокосовий суп із Лінкольном, що заснув на її плечі, й розлила суп йому на спину, й він пахнув лимонґрасом протягом усієї другої половини дня.

Вітер підсилився. Вона відчула, як холод почав підійматися по її руках.

— Тобі холодно? — запитала вона в Лінкольна.

— Ні.

Це, мабуть, було правдою. Від нього пашіло жаром.

— Скажеш мені, коли почнеш мерзнути.

— Скажу.

Якби тільки все було так просто. Якби вона вірила, що він завжди скаже їй, чого йому треба. Що він думає. Чого він хоче.

Сосни навколо оселі дикобраза були обмотані внизу ланцюгами. Покійна тварина, либонь, їла кору. Трава була вкрита досить-таки товстим шаром соснової глиці, вона цього не помітила, доки вони не сіли, але тепер відчувала, як їхні гострі кінці кололи їй у ноги та в долоні. Вона почула десь удалині звук гелікоптера й спрямувала погляд у небо, але не побачила там нічого. Вона часто чула гелікоптери, коли вони летіли до лікарень у центрі міста, й було завжди щось утішне й тривожне в гудінні моторів; цей звук означав, що хтось тяжко поранився — жінка, на яку налетів вісімнадцятирічний велосипедист? Підліток, що стрибнув із високого мосту? — але він також означав, що пораненого оглянуто і йому намагаються допомогти.

Звук гелікоптера розтанув, і став чутний інший звук. Вона довго дослухалася до гуркоту вертолітного двигуна, не бажаючи, щоб він зник. Але зрештою мусила перестати чути його, бо інший звук став набагато гучнішим.

Десь заплакало немовля.

Немовля.

Вона спочатку не повірила своїм вухам, але потім це квиління лише стало голоснішим, і вона знала — ніщо не може його пояснити. Воно не звучало як плач реальної дитини, він був хрипкий і носовий, більше схожий на плач ляльки, який лунає, коли натискають їй на живіт.

Але вона знала, це не лялька.

Побачила рух по той бік паркану, поблизу бамбука. Спочатку це було лише зміщення у темряві, яке не дуже відрізнялося від нахиленого дерева, але потім там виокремилася постать, і та постать була жінкою з довгим волоссям, яке маяло на вітрі. Її руки були притиснуті до грудей, коли вона невпевнено переступала ногами. Жінка була схожа на тінь, а в широкому обхваті її руки або не було нічого, або міг бути великий светр, або й сумочка.

Але плач робив усе очевидним. Те, що жінка притискала до себе, було не сумочкою.

— Я чую плач немовляти, — сказав Лінкольн.

— Цссс, — сказала мати. — Сиди тихо.

— Звідки тут взялося немовля?

Джоан спостерігала, як жінка рухалася понад лінією бамбука, і їй здалося, вона щось бубонить, але то міг бути лише посвист вітру. Вона припустила, що жінка намагалася заспокоїти немовля, бо вона робила всі ті маленькі рухи, які супроводжують заспокоєння — навіть трохи підстрибуючи при ході. Хитаючи станом, погладжуючи рукою те, що мало бути кучерявою голівкою. Але немовля не заспокоювалося, хоч його плач ставав приглушенішим, не таким пронизливим, як він був, і Джоан знала, що мати — безперечно ж, мати — притискала маленьке личко до свого плеча.

— Я його бачу! — заволав Лінкольн. — Онде воно.

Джоан затулила йому рот долонею. Його губи на її пальцях підсилили спогад її тіла — спогад, як то було притискати його до грудей, коли його ніжки компактно підгиналися, складки жиру ставали тугішими, голівка ховалася у згині її рук і дитина досконало прилаштовувалася навпроти неї, і їй добре запам’яталося, як вона намагалася погамувати плач.

Тепер він борюкався, намагаючись скинути її долоню зі своїх губів. Вона дозволила йому її скинути.

— Цссс, — промовила вона.

Іноді в таких випадках його рот лягав на її підборіддя, немов прилипав до нього. Вона гойдала його на руці впритул до тіла, обходячи навколо свого дому, й він хитався, наче втримуваний гумою.

— Благаю тебе…

Ці два слова пролунали в повітрі. Звичайно, жінка зверталася до своєї дитини, а не до когось іншого, хто міг би слухати її. В тих словах була паніка і ще багато чого.

— Що вони роблять? — запитав Лінкольн, нарешті відсапавшись.

— Намагаються заховатися, — сказала вона йому на вухо. — Як і ми.

Мати з дитиною була за тридцять або сорок футів від того місця, де принишкли Джоан та Лінкольн. Джоан могла б легко гукнути їх. Могла сказати жінці, що озброєні чоловіки, мабуть, ще зовсім близько. Могла б остерегти її, щоб вона залишалася зовні й не ступала ногою в жоден з вольєрів, бо ті чоловіки там полюють. Вона могла б розділити з нею цю схованку, що захищена й безпечна краще, ніж будь-яке інше місце в зоопарку. Вона вже врятувала її з Лінкольном.

Але немовля волало надто гучно.

Якщо вона обізветься, то жінка, безперечно, захоче посидіти з нею. Захоче розділити з нею комфорт.

Але немовля волало надто гучно.

Якби жінка з немовлям попросила допомоги, то хто посмів би відмовити їй?

Коли Джоан бачила жінок з немовлятами, вона їм заздрила, мріяла відчути ту вагу, яку вони відчувають на своїх руках, хотіла нахилитися над немовлям чужої жінки, понюхати його голівку й доторкнутися пальцем до його долоньки, бо вона любила відчувати маленьке тіло притуленим до свого тіла й міркувала, чи не сказати Полу, що вона хоче народити другу дитину, хоч вони дійшли думки, що досить і одної. Коли вона бачила жінку, яка обхопила руками немовля, її опановувало пристрасне бажання.

Мати дитину, в якої шкіра на голівці схожа на косметичний папір. Маленький ротик просить їсти. Ручки совгаються по подушці.

Але вона не покликала ту жінку. Не сказала їй жодного слова.

Натомість дивилася, як темна постать жінки просувалася повз бамбук, весь час хитаючись. Немовля не затихло. І незабаром і постать, і плач зникли, й вона та Лінкольн знову залишилися самі-одні.

6:17 пополудні

— Мамо, я хочу на горщик.

Він мав дуже міцний міхур, цей хлопчик. Він майже ніколи не просився в туалет.

— Ти зможеш попісяти, як цуценя? — прошепотіла вона.

— Я не хочу пісяти, як цуценя. Бо вже темно.

Він мав слушність, говорячи про темряву. Небо вже стало синьо-чорне. Вона могла бачити свою руку перед своїм обличчям, але тільки її обриси.

— Ти можеш усе бачити, — сказала вона.

— Я хочу сісти на горщик, — сказав він занадто гучно. — На справжній горщик. І щоб потім його змити.

— Послухай-но, — відповіла йому мати. — Погані дядьки досі тут. Я хочу, щоб ти поводився тихо, аби вони нас не знайшли. Коли прийдуть полісмени, ми підемо додому. Але поки що ти повинен попісяти, як цуценя.

Він замислився. Коли його тренували ходити на горщик, він міг сидіти на ньому по кілька місяців, якщо йому дозволяли надіти велосипедний шолом.

— Вони можуть почути, як я пісяю, — сказав він. — Вони можуть вистрелити в мене.

Вона відчула, як ніс у неї горить — прелюдія до сліз, і ця думка посіяла у ній паніку, як і все інше. Він не повинен бачити, як вона плаче.

— Вони тебе не почують, — сказала вона. — Я буду тут.

І я можу зупинити кулі, хотіла вона додати. Я ніколи не дозволю, щоб у тебе влучили, і я сильніша й швидша, ніж усе, що тут є. І, власне, вона навіть могла цього не казати, бо він у це вірить, і їй хотілося б і самій у це вірити.

Його нижня губа затремтіла, й вона побачила, що затремтіли також його плечі. Вперше вона побачила вираз страху на його обличчі.

— Мамо, — сказав він, — я хочу притулитися до тебе.

Він давно так не робив поза вранішньою рутиною — це був його давній пароль до нервозності, до тих хвилин, коли він заходив у напхом напхану людьми кімнату, чиї обличчя були йому незнайомі. Вона розкрила обійми, й він пригорнувся до неї, обличчям до її шиї. Вона відчувала його дихання, і його рот був вологим, коли притискався до її шкіри. Його руки встромлялися в її волосся. Коли він був немовлям, він занурював у нього свої пальчики, доки вона годувала його, і вона перестала носити «кінські хвости», бо його маленькі пальчики завдавали собі багато мороки, шукаючи їх.

— Ти мій хлопчику, — сказала вона йому.

Вона відчула, як її плечі ослабли, коли вона прийняла на себе його вагу. Можливо, це поганий знак для неї, що його потреба в ній утішає її. Він потерся носом об її підборіддя, дихаючи трохи натужно. Він трохи відхилився, й вона відчула, як його соплі потяглися до її підборіддя.

Він потерся своїм вологим носиком об її ключицю.

Вона вхопилася за свій комір, розтягнувши тканину, й витерла соплі зі своєї шкіри. Її досі дивувало, що вона не відчувала огиди до них. Якщо вони належали йому.

Це був зовсім інший вид інтимності, аніж той, який, скажімо, поєднував її з коханцем. З коханцем ти можеш мати досконалу втіху тілами одне одного, відчуттям, що його тіло належить тобі, а твоє йому, й ти маєш цілковиту свободу покласти руку йому на стегно, притулити свої губи до його губів у такий спосіб, який, ти знаєш, подобається йому найбільше, тобі приємно, коли він обхоплює твоє голе тіло своїм голим тілом у ліжку, коли ви притуляєтеся сідницями до сідниці — але при цьому ви залишаєтеся двома окремими тілами й здобуваєте втіху від того, що вони різні.

Коли ж ідеться про Лінкольна, то лінія між двома їхніми особистостями стирається. Вона купає його й витирає від будь-якого витікання з його тіла, а він застромляє пальчики їй у рот або шукає рівновагу для себе, кладучи долоньку на її голову. Він каталогізує її веснянки та родимки не менш старанно, аніж стежить за своїми подряпинами й синцями. Він навіть не усвідомлює, що він є іншою істотою, ніж вона. Принаймні поки що. Бо тепер її рука так само доступна для нього, як і його рука — її кінцівки належать також йому.

Вони взаємозамінні.

— Тобі все ще треба попісяти? — запитала вона, притиснувшись губами до його скроні.

— Думаю, я ще можу трохи утримати це в собі.

— Ні, — сказала вона. — Я не знаю, коли ми доберемося до туалету. Ти повинен попісяти тепер. Тобі буде добре.

Він похитав головою.

— Я буду з тобою поруч, — сказала вона. — Ти можеш почати зараз.

— Там, де ми сидимо? — у його голосі пролунав жах.

— Ні. Трохи збоку. Бачиш оті великі бур’яни?

Вона відчула, як він підняв голову й обернув її туди, куди вона показала.

— Мені треба зняти черевики, — сказав він, відступаючи від неї, і вона зрозуміла, що переконала його.

— Цссс. Дотримуйся тиші. Не роззувайся. — Усе було б набагато складніше, якби він скинув черевики. — Бо інакше ти забрудниш свої ступні багнюкою.

Бувають часи, коли вона анітрохи не може вплинути на нього. Але іноді він схожий на кімнату, яку вона знає так добре, що може пересуватися по ній у темряві.

— Мої ступні не люблять бруду, — сказав він.

— Я знаю.

Він підійшов точно до бур’янів, на які вона показала, й почав спускати штанці, не доторкаючись до черевиків. Коли він почав пісяти, звук струменя, який бризкав на бур’ян, здавалося, ніколи не закінчиться, й вона на хвилину засумнівалася, чи мала вона рацію, сказавши йому, що ніякого шуму не буде. Але зрештою він закінчив і був стурбований тепер тим, що кілька крапель упало йому на черевики, але вона сказала йому не перейматися й дістала йому із сумки вологу серветку, щоб він витер нею ті краплі.

— Мамо?

— Чого тобі?

— Я не хочу більше тут залишатися.

— Я знаю, любчику. Але витри свої долоньки.

Лінкольн дивився вниз на мокру серветку, тримаючи її між двома пальцями й не рухаючись.

Вона вдивлялася в темряву, приваблена кількома точками ілюмінації: світло від найближчого стовпа з ліхтарем, слабше світло з протилежного боку дерев — місяць у небі. Вона подивилася вниз на свою мобілку. Темрява змінила речі: вона це знала. Вона завжди дослухалася до звуків від свого телефона, але від нього було й світло. Світло стало тепер рідкісною й помітною річчю. Звичайно ж, мають бути якісь новини. У певному розумінні вона ризикує більше, не дивлячись на телефон. Вона охопила мобілку долонями, і, коли її ввімкнула, світло стало інтенсивнішим і ніби знайомішим. Весь світ помістився в маленькому, акуратному прямокутнику.

Вона низько нахилилася над телефоном. Коли вона перейшла на адресу www.wbta.com, то побачила ті самі два короткі абзаци. Подивилася на ще один сайт місцевих новин і не знайшла там нічого. У неї промайнула думка поглянути на СNN, але там вона побачила тільки фотографію входу в зоопарк — надто досконалий піар-знімок. Головна новина була подана в куточку фото, де було написано: «Припускаємо активну ситуацію зі стріляниною в Бельвільському зоопарку, повідомляють, що там узято заручників».

Вона відчула вологий дотик серветки до своєї литки.

— Я не хочу витирати своїх рук, — оголосив Лінкольн.

— Цссс. Говори пошепки. Мама дивиться інтернет.

— Я не хочу витирати своїх рук! — крикнув він, так гучно, що вона здригнулася.

— Тихше! — просичала вона, опустивши телефон у сумочку. — Не кричи! Вони почують тебе.

Він витріщився на неї, і вона протяжно зітхнула. Узяла його за невитерту руку й притягла до себе. Коли вона заговорила, її голос звучав уже спокійніше.

— Ти знаєш, ми повинні сидіти тихо, — прошепотіла вона. — І знаєш, що ми завжди миємо руки після того, як сходимо в туалет. Інакше ти можеш захворіти.

Навіть коли це сказала, вона не зрозуміла, навіщо вона сперечається з ним про гігієну.

Ситуація із заручниками.

Заручники.

— Я хочу захворіти, — сказав Лінкольн. — Мені подобається хворіти.

Вона повільно кивнула головою. Його голос знову став звучати гучніше. Вона закопалася у глибини своєї думки й знову зосередила всю увагу на ньому. Вона не могла звинувачувати його за потребу суперечити їй. Вони ховалися від чоловіків з рушницями в брудному закутні. Й до того ж пора було вечеряти, а його настрій пов’язаний з рівнем цукру в його крові, й голод цей рівень підвищує. Якщо вона не нагодує його, то він почне хникати, плакати, а можливо, й верещати.

— Тобі подобається хворіти? — запитала вона.

— Так, — виклично відповів він.

Надто голосно, надто голосно, надто голосно. Жах знову.

— Цссс, — тихо застерегла його вона. Делікатно й обережно. Ніби наливаючи в ложку мікстури від кашлю або розплутуючи ковтун у його волоссі — доторк має бути дуже обережним. — Хіба ти не знаєш, що Супермен ніколи не хворіє?

— Він може захворіти, якщо буде криптоніт, — відповів малий, і вона відчула тріумф, подібний до того, як їй видалося, що його відчув Едмунд Гілларі, коли дістався вершини Евересту.

— Зелений криптоніт, — пояснив Лінкольн. — Як у «Долі в трубі» або в «Скреґ — завойовник Землі».

— Мені подобається історія про Скреґа, — сказала вона.

Вона помітила зміну у виразі його обличчя навіть перед тим, як він підняв підборіддя й відхилив назад плечі. Йому захотілося сперечатися.

— Мені вона не подобається.

— Ні? А мені здавалося, вона дуже тобі подобається.

— Вона зовсім мені не подобається.

Вона не захотіла давати йому причини сперечатися з нею.

— Гаразд, — погодилася вона.

— Це жахлива книжка.

— Гаразд. Але говори тихше.

— Це найгірша книжка з тих, які я будь-коли читав.

Він вигадує аргументи, коли налаштований достатньо войовничо. Вона повела долонею по своєму обличчю, й доторк до своєї шкіри задовольнив її. Натиснула на свої повіки, очі залишилися твердими під її пальцями, і, коли нарешті вона відвела долоню вбік й облизала свої пересохлі губи, відчула смак пилюки й солі і не могла сказати, що це їй неприємно.

— Ти хотів би погратися зі своїми хлопцями? — запитала вона.

— Ні, — швидко відповів він.

Його відповідь не можна вважати серйозною, коли він відповідає так швидко. Вона зачекала, спостерігаючи, як його думки відбиваються на його обличчі.

— Так, будь ласка, — змінив він свою думку.

І темрява, яка вимагала від нього певної поведінки, розвіялася. Зникла так само швидко, як і настала, що характерно для неї. Вона знову з’явиться так само швидко. Але Джоан вживе заходів, коли це станеться.

Вона відкрила сумочку і вдала, наче вона там нишпорить і щось шукає, але своєю другою рукою піднесла до очей телефон. Її нервувало світло й надокучливий Лінкольн, її увага була розполовинена, але вона подумала, що є якісь відсилання під фотографією зоопарку та під заголовком. Досить було легенького натиску її великого пальця, щоб відкрилася невелика шпальта тексту.

«Поліційний спецназ уже на сцені подій, але поліція не розголошує подробиць. Свідки дають суперечливі повідомлення».

Це ще не схоже на історію. Більше пропусків, аніж змісту.

— Мамо, де мої хлопці? — запитав Лінкольн, поклавши руку їй на плече.

— Я шукаю їх, — сказала вона, намагаючись збагнути сенс прочитаного.

Чи поліція досі думає, що вони мають справу лише з одним озброєним терористом? І чи він забарикадувався в якійсь кімнаті? Чи вірять вони в те, що небезпеку локалізовано?

— Мамо! — знову нагадав про себе Лінкольн, уже голосніше.

У його голосі пролунало роздратування.

Вона обернулася до нього, діставши нарешті із сумочки жменю пластикових чоловічків. Вона подала їх йому, не певна, що зробила розумний вибір — він ніколи не поводиться тихо, коли вигадує свої історії, там завжди відбуваються битви та суперечки — але іншого вибору в неї не було.

Якщо він почне галасувати, вона його заспокоїть.

Вона так подумала, ніби це завжди так легко. Ніби вона спроможна заспокоїти його, коли їй захочеться.

— Я вигадаю історію, — сказав Лінкольн, розставляючи своїх людей на нерівному ґрунті. — Я маю хижака?

— Думаю, маєш, — сказала вона, далі нишпорячи в сумці однією рукою.

Вона поклала телефон у сумку. Нехай вона краще пропустить якийсь текст, але сумка надійно заблокує світло від екрана. Обернула голову, щоб вивчити кожен дюйм їхнього вузького краєвиду — дерева, бамбук, залізничні рейки й відкритий простір, і не помітила в темряві ніякого руху. Але почула вдалині щось подібне до пронизливого крику — можливо, то заплакала дитина. Вона чула той крик не вперше й не була певна, що він реальний.

— Мамо, ти його знайшла? — запитав Лінкольн.

Вона нишпорила пальцями на дні сумки, де досі лежало чимало всякої всячини. Намацала ключі, кілька авторучок і щось липке, що втрапило їй під нігті, але також тверді ноги, руки та шоломи. Дістала одну фігурку — ні то була Диво-Жінка. Вона вкинула її в сумку й почала знову копирсатися в ній.

Ага. Ось він — Хижак. Вона витягла його й зняла стару родзинку з його голови.

— Ось він, — сказала вона, подавши його Лінкольну.

Вона купила Хижака, бо він продавався за два долари на ринку, а Лінкольн завжди шукав фігурку, яка грала б чужинця. Потім якось увечері вони переглядали канали телебачення, й вона побачила старий фільм зі Шварценеґґером, і то була редагована версія, без крові, як їй здалося, тож вона дозволила Лінкольну дивитися той фільм, тепер уже на регулярному телебаченні, де можна було почути Не будь хвойдою та Пішов ти під три чорти й усе, що їм захочеться сказати, тож хіба можна дозволити чотирирічному малюкові дивитися будь-які фільми?

Проте він не злякався. Він бачив, як чоловіка, що звисав з дерева, розпанахали навпіл, і він запитав, То це його нутрощі чи не так?

Його дуже цікавили органи тіла.

— Як ти думаєш, він може бути зомбі? — запитав Лінкольн, провівши пальцем по крихітній голівці чужинця.

— Чом би й ні, — відповіла вона.

Цілком можливо, вони тримають заручників. Цілком можливо, що чоловіки, яких вона чула, коли вони проходили крізь мавпячий дім, тепер замкнули в окремій кімнаті кількох безпорадних людей і весь жах зосередився в тій кошмарній кімнаті. Можливо, єдиною помилкою поліції чи спецназу було хибне уявлення про кількість озброєних чоловіків. А може, поліція помиляється щодо всього.

Ті люди, що лежали на бетоні, стікаючи кров’ю, деякі з них були, мабуть, ще живі? Їм потрібний лікар, чи не так? Треба, щоби поліція якнайскорше натрапила на них. А бандити з рушницями досі блукають по зоопарку, їх негайно треба вбити або схопити. Часу на обережність немає.

Вона б могла повідомити про це поліцію. Вона б могла повідомити Пола, щоб він їм сказав про це.

Але що, як заручники справді є? А що, як вона помиляється, закликаючи їх якомога швидше вдертися до зоопарку, бо тоді загине більше людей? А що, як терористи замкнулися в якійсь кімнаті й вона та Лінкольн тепер перебувають у цілковитій безпеці?

А що, як вони по той бік паркану і в її голові куля, якої вона й не відчує, й не може зробити нічого, аби захистити свого малюка?

— Зомбі мають зелену шкіру, — сказав Лінкольн.

— Так, — погодилася вона.

У той вечір, коли вони дивилися «Хижака», він був схвильований. Чи Хижак повернеться в космос? — запитав він, стрибаючи обома ногами на товстому килимі. — А що я міг би використати для космічного корабля?

Хижак — це хлопець? Чи він сам? Чи має він друзів? Чи ходить він до дантиста? Чи розмовляє він англійською мовою? Чи може він жити на Землі? Чи може дихати повітрям? Чи він справжній? Чи він перебуває у справжніх джунглях? Чому він у кінці сміється? Чи витікає в нього кров, як у нас?

Ти завжди будеш моєю мамою? — запитав він також незабаром по тому, як вони побачили, як з людей здирають шкіру, а небо освітлене вибухами.

Завжди, сказала вона.

Коли я виросту, ти будеш моєю мамою?

Буду.

Чи зможу я жити з тобою, коли виросту?

Ні, хай йому чорт, прошепотів Пол, сховавшись за канапою й дихаючи теплом їй у вухо, але вона сказала, Звичайно.

Бо я хочу завжди бути біля тебе, сказав Лінкольн, і його долонька лягла їй на руку, в заглибинку, де біцепс переходив у передпліччя.

Він, звичайно, цього не захоче. Але чути таке приємно.

— Мамо, дозволь тобі щось сказати, — повідомив він тепер, а Хижак — зомбі — схоже, став ритися в пилюці, чогось шукаючи. — Не всі зомбі погані.

— Справді?

— Справді. Існують зомбі, яких називають поліційні зомбі, і їхня робота полягає в тому, щоб ловити поганих зомбі й кидати їх у глибоку яму. Зомбі використовують її для в’язниці.

— Цссс, — сказала вона, трохи помовчавши. — Не так голосно.

Він грався, а вона втисячне — у мільйонне — оглядала дерева й темряву навколо них. Лінкольн, звичайно ж, маневрував своїми фігурками навпомацки, а не за допомогою зору, попри те що місяць відкидав сріблясте світло й проникало до них також слабке світло з патіо, розташованого позаду них. Вона могла бачити силует голівки сина, силуети дерев і дахи ближніх будівель. Все навкруги неї має тільки форму. Проте їй довелось би йти дуже обережно, якщо вона спробує вилізти з цієї огорожі — вона не розрізнятиме ямки або окремі камінчики, які можуть бути на кожному кроці.

Які тепер стежки зоопарку? Чи досі на них лежать смуги світла? Чи досі вказують дорогу стовпи з ліхтарями? Якщо там є світло, то, звичайно, вона повинна уникати його. Якщо вона кудись піде.

Якщо вони кудись підуть.

Так не має бути. Вона досить начиталася про терористичні акти і певна, що знає, як вони стаються. Терорист приходить і поливає все кулями, й люди падають на землю, мертві або поранені, або ті, хто прикидається, й це справжнє пекло, але також усе закінчується за кілька хвилин, а потім приходить поліція, й терорист або вбиває себе, або його вбиває поліція. Жахлива схема. Але це схема. Можна передбачити, й це завжди вражало її як найжахливіша частина. Вбивства є чимось звичайним, вони спричиняють послідовність заголовків про постріли терористів, і про веселі вакації жертв, і про їхні записи у фейсбуці про те, звідки терористи взяли зброю, і стримані заяви родичів жертв. Джоан тепер хоче передбачити події. Вона хоче мати схему.

Ця невідомість і мовчанка — мертві тіла на бетоні через годину після стрілянини, такого досі ніколи не траплялося.

Вона повинна зрозуміти ситуацію. Чи мають вони залишатися тут? Незалежно від того, доки це триватиме? Це не єдиний вибір для них.

Вона знає, що є стіни по периметру зоопарку — «периметр» — слово військове — але їй невідомо, якими вони є, зовнішні мури. Звичайно, вона не раз бачила їх за ті години, що провела поблизу них — безперечно, вона проходила за кілька дюймів від них. З чого вони виготовлені — з цегли? І скріплені ланцюгами? Чи дуже вони високі й чи є там колючий дріт?

Вона подумала, що якби вона сиділа тут сама, то вигадала б план, що включав би в себе зовнішні мури.

Пол ненавидить польоти. Він завжди хоче триматися за її руку, коли вони злітають. Він намагається прикинути, скільки літаків піднімається з їхнього конкретного аеропорту, а потім множить це число на кількість аеропортів у країні, він одержує якісь цифри, додає їх і визначає уявну кількість авіакатастроф. Математика його втішає.

Вона хоче прикинути, скільки квадратних футів займає зоопарк. Вона й Лінкольн тепер займають близько трьох квадратних футів.

А якщо зоопарк має площу в одну квадратну милю, а в милі приблизно п’ять тисяч двісті футів, то скільки ж це буде футів квадратних? Більше, аніж двадцять п’ять тисяч, якби вона понесла Лінкольна звідси, то вони б удвох займали два квадратні фути водночас, тож імовірність того, що вони опиняться в одному квадраті з терористами дорівнювала б одній дванадцятитисячній.

Вона знала, що її математичні підрахунки дуже далекі від реальної дійсності.

— Я користуюся двома ногами, — промовив Лінкольн голосом, який їй здався голосом зомбі. — Але нікому дві ноги не потрібні. Вистачить і однієї.

Щось рухалося крізь опале листя та глицю. На мить Джоан опанувала паніка — уже далеко не вперше. Але цього разу страх минув швидко. Хоч би що там рухалося, воно було маленьке. Пташка або ящірка.

У своєму дитинстві вона любила ніч. Дім її матері був напхом напханий речами, вона не хотіла навіть думати про темні кутки, завалені всякою всячиною. Але темрява надворі була іншою. Вона виходила на невеличкий забетонований квадрат, що правив за патіо, боса, й сідала на розхитаний газонний стілець — її мати ніколи не замінювала подушку, коли та втрачала форму — і намагалася ловити звуки. Жаби й цвіркуни, а іноді десь гавкав собака, гуркіт автомобілів, що проминали їхнє подвір’я, ланцюги гойдалки, розгойдувані вітром, і вона зачаровано дослухалася до звуків, коли вони долітали до неї.

Те саме тут. Один звук накладається на інший. Тільки вони тепер не зачаровують її. Вони збивають їй дихання.

Вона знову почула, як плаче немовля.

6:28 пополудні

Вітер посилився, і з’явився новий звук — так звучить мармур, коли падає на кухонну підлогу. Це з ближнього дуба жолуді падали на бетон, здогадалася Джоан. Іноді вони звучали, немов бігло багато маленьких ніг.

Вона відчула щось тверде під своїм стегном і дістала звідти камінь, завбільшки з кулак, мабуть, шматок бетону, подумала вона. Вона відкинула його геть на кілька дюймів, і саме в цю мить засвітився телефон у сумочці.

«Ти там?» — запитав Пол.

Їй хотілося б, щоб її чоловік був поруч з нею. Дуже хотілося б. Насправді вона цього не хоче, звичайно, — вона ніколи не хотіла б, щоб він опинився в небезпеці, — але вона подумала про тверді вигини його тіла, яке притискалося до неї, коли вони вимикали світло, притулившись одне до одного у вигляді літери S, стегна до стегон і живіт до спини, її пупок до його хребта.

Вона не захотіла відповідати йому. Не захотіла перетворювати свої почуття на слова.

Вона знову відчула, як засвітився телефон, і з полегкістю подумала, що нарешті дістане реальну відповідь на свої запитання. Щось відбулося — поліція, либонь, близько. Терористів убито. Така ймовірність промайнула в її голові, коли вона дістала телефон і прочитала слова, прочитала їх кілька разів, бо вони не мали для неї сенсу.

«Десятки людей загинуло під час раптової повені в Техасі», — повідомив їй телефон.

Для неї було незбагненно, що люди могли помирати не тут, а десь-інде. Вона не розуміла, чому крім цього місця були й інші такі місця. Вона все ще дивилася на слова, навіть коли стерла непотрібне їй повідомлення з екрана. Вона поглянула на Лінкольна, який сидів, стискаючи в руці Хижака.

Їй треба було відповісти Полу.

«Ми чекаємо, — надрукувала вона, — не знаю, чи повинна я робити щось іще».

Вона не мала коли подумати, перш ніж його слова матеріалізувалися — у його прямих рядках не було найменшої непевності.

«ЗАЛИШАЙТЕСЯ ТАМ».

Невже він думає, що великі літери переконають її?

«Ти знаєш, що…» — почала вона, але тут її пальці зупинилися, й вона подивилася на них, зігнутих у світлі, й подумала, що її поза схожа на позу учасниці гавайського танцю хула, й до неї дійшло, що вона милується власними пальцями.

Одна секунда. Дві секунди. Три секунди.

Вона слухала.

Щось примусило її зупинитися. Спершу вона зрозуміла: щось було, а вже потім усвідомила: «щось» — то був звук.

Потім вона почула його знову. Той самий звук, який вона створювала на цих покручених забетонованих стежках — човгання черевика по камінчиках гравію. Тертя й човгання. А може, людський шепіт. Він долинав від стежки за їхнім скріпленим ланцюгом парканом, від покритого нічною темрявою простору за їхньою огорожею.

Вона швидко вимкнула телефон і пригорнула Лінкольна до себе. Її опанувало почуття, ніби вона завжди пригортає його до себе, стискає свої обійми навколо нього, нервуючись, що він далеко — крім тих разів, звичайно, коли він хапається за неї, притягує її до себе, нервуючись, що вона далеко.

Мамо, будь ближче, — мав звичай казати він, коли ще не виговорював л.

Будь бижче, будь бижче, будь бижче.

Вона вдивлялася в темряву — тепер непроникну — і не бачила нічого поза їхньою схованкою. Вона знала, що поруч росте бамбук, а трохи далі лежать залізничні рейки й забетоновані стежки, й сподівалася, можливо, то знову вийшла жінка з немовлям чи хтось інший шукає собі криївку, й цього разу вона обіцяє Богові, що вона покличе їх, допоможе їм і розділить з ними свою схованку, якщо тільки шум пояснюється цим.

Вона нічого не бачила. Але могла чути.

Вона справді почула шепіт, непомильний шепіт. Чоловічий шепіт, схожий на голос радіо, який приникає крізь темряву.

Вони не забарикадувалися в кімнаті.

— Тихо, — сказала вона Лінкольну, хоч він не мовив ні звуку. — Погані дядьки.

— Хто… — почав він, але вона зацитькала його, й проказала тиху подячну молитву, й, навіть проказуючи її, знову подумала, чи Бог не покарає її за те, що в думках вона віддала перевагу своїй дитині перед дитиною іншої жінки. Вона знову зробила б це, не замислюючись, навіть якби відчуття провини давило на неї, як мокра вовна, й іноді вона замислювалася про те, як вона собі уявляє Бога.

Вони підходять ближче, подумала вона, майже напевне йдуть заасфальтованою стежкою, яка тягнеться паралельно з коліями. Вона чула їхні кроки, човгання й скрипіння знову й знову.

Сутінки і нерухомість.

Джоан не думала, що вона та Лінкольн видимі. Вона бачила світло, що падало на карниз — воно накривало вгорі дерев’яну поверхню і краєчок їхньої схованки, але кам’яниста зона, де вони ховаються, була вкрита суцільною чорнотою. Вона похитала пальцями й ледве-ледве помітила цей рух.

Але ще є телефон. Вони можуть помітити світло від телефона.

— Ось тут, — спокійно промовив голос, ближче до них, ніж вона могла сподіватися, й це було найжахливіше слово, яке вона будь-коли чула.

— Отам? — перепитав другий голос.

— Ні. Трохи далі.

Вона ще не могла їх бачити. Але їхні голоси лунали так, ніби вони перебували за не так багато футів від паркану. Можливо, за двадцять? За тридцять? Зовсім близько, щоб вона могла почути кожне їхнє слово, хоч для цього їй і доводилося напружувати слух. Вони стоять нерухомо, подумала вона, чекаючи.

Чи бачать вони її? Може, вони дивляться на неї саме тепер, прицілюючись?

Нічний метелик доторкнувся до її щоки своїми важкими крильцями. Над головою в неї заскрипіла гілка. Вітер запхав їй волосся в рот, і вона не виплюнула його.

— Я нічого не бачу, — сказав один з них.

— Цссс.

Вона подивилася вниз на свій телефон, який вона запхала собі під стегно, хоч і не могла бачити його в темряві. Вона переконана, що вони бачили світло екрана й так само переконана, що вони дивитимуться, доки знову його побачать. Це цілком її провина. Вона розуміла ризик, але не вжила достатніх заходів.

Ціна її помилки надто висока.

— Мамо, — сказав Лінкольн їй у вухо, й вона не могла зрозуміти, чи справді він говорив так голосно, як їй здавалося.

Іноді вони робили поцілунки у вуха кожному так голосно, як тільки могли. Лінкольн казав, Я зробив чмок у твоє вухо, й притуляв свої губи до раковини її вуха, й вона відчувала солодкий болючий дотик від його поцілунку та його тепле дихання, як оце тепер, вологе тепло його видиху вилітало з нього й ковзало їй по шкірі, перш ніж знімалося в повітря.

— Зникни, — прошепотіла вона так тихо, що навіть не знала, чи він міг почути її, але, мабуть, почув, бо опустив голову їй на плече.

Вона якось підвелася навколішки, однією ногою впершись у землю, готова підстрибнути й утікати. Вона хотіла кинутися бігти. Але вона нічого не бачила й не знала, куди їй бігти, навіть якби могла бачити. Вони почули б, як вона заворушилася. Їй довелося б перелізти через огорожу, тягнучи його на собі, а огорожа добре освітлена.

Вона не мала права ворушитися.

Вона не була певна, що зможе це все витримати. Й була також не певна, що зможе дозволити їм підійти до неї.

— Ти певен? — озвався голос.

Вона припустила, що це ті самі двоє чоловіків, які переходили через дім приматів, але цілковитої певності в неї не було. Вона більше не могла відрізняти їхніх голосів. Вони розмовляли надто тихо.

— Хтось тут є, — сказав другий голос.

— Ховається?

Другий голос не відповів. Якусь мить лише посвистував вітер, що переносив листя, і щось далеко гуділо. Вона зовсім не рухалася, хіба іноді гладила Лінкольна по голівці, знову й знову.

Щось дзенькнуло, й біля паркану виник якийсь рух. Можливо, черевик або рука зачепили за ланцюг або хтось спіткнувся. Вона подумала, що побачила в темряві обриси голови й плечей, нерухомі, мов паперові ляльки.

— Ти загубився, але тепер тебе знайшли, — сказав хтось співочим голосом, хоч він не співав, а ритмічно декламував то гучніше, то тихіше. — Ти втік і опинився у вигнанні. Але тепер ти мій.

Він говорив далі. Голосніше. Вона уявила собі, що він посміхається, й майже чекала, що він почне відбивати ритм.

— Ти хотів утекти, але ти знав, я тебе не відпущу / твоя шия була гола / опусти голову / я схопив тебе за комір.

Тепер голос промовляв багато слів, які вона могла розчути. Вона подумала, що це той, який раніше говорив дуже тихо. Його голос був набагато тонший, набагато вищий. Той, хто вважав себе експертом у полюванні, тепер вирішив, що йому більше не треба говорити пошепки.

Або, можливо, він завжди був упевненим у собі.

— Я схопив тебе за комір, — повторив він і повів своєю рукою — ні, чимось металевим — по паркану, видобувши майже музичний звук.

Джоан намагалася заспокоїти своє дихання — їй здавалося, вона майже відсапується. Тремтіння напливало на неї з її легень.

— Один товстун сказав мені, що вона хотіла тільки миру, — повідомив один з них тим навмисне розтягнутим голосом, яким вони говорили раніше, і принаймні вони перестали виспівувати свої монологи. Тепер вони говорили досить голосно, аби вона зрозуміла, що вони не надто забудькуваті або надто самовпевнені — або принаймні є лише такими. Вони хотіли, щоб їх чув той, хто перебував зовні.

Шкрябання по паркану тривало. Безперервне й металеве. Жолудь упав з дуба, тихо гупнувши.

— І що ти зробив? — запитав другий.

— Що я зробив, медовий пирожику? — Його голос прозвучав протяжно. — Я дав їй чимало шматків. Руки, ноги й палець або два.

Обидва засміялися, й то був той узгоджений сміх — давній жарт — що допоміг їй усвідомити: вони цитують якусь виставу.

Вона не впізнала слів, але не сумнівалася, що вгадала правильно. Колись вона мала друга, який міг декламувати цілі абзаци зі «Щелеп», а коли ще її брат жив з нею — вона ледве пам’ятала той час, коли вона не жила лише з матір’ю — він вставляв у нормальну розмову цілі рядки із «Зоряних воєн», і це звучало достоту, як сьогоднішня розмова, яку вона підслухала. Її друг і її брат блукали в різних мовах, застосовували слова, значення яких вона не розуміла — вона тоді чула той самий запаморочливий, загадковий потік у їхніх голосах, який чула тепер від цих співучих чоловіків.

Тисячу сто чоловіків увійшли у воду, триста шістнадцять вийшли на берег, решту забрали акули.

Це не ті ро`боти, яких ви шукаєте.

Паркан тріщав, немов чоловіки взялися його розхитувати. Зламати його вони, звичайно, не могли — єдиною метою такого розхитування міг бути лише тріск і шум. Вони зійшли зі стежки й наблизилися до бамбука. Вона помітила їхній рух — їхні обриси в темряві змінилися. І також вони стали трясти паркан.

— Я щось бачу своїм маленьким оком! — вигукнув один.

Але вони не бачили нічого. Вона це знала тепер. Вони грали в ігри. Сподіваючись сполохати свою жертву, як ото її батько посилав свого лабрадора полохати голубів, коли батько був ще поряд, голуби злітали в повітря, батько стріляв, і собака приносив йому голуба, і, якщо птах не був мертвий, батько відкручував йому голову й кидав її на землю, бо, казав він, для голуба це не так боляче, а проте з дірки в шиї капала кров, а маленька голівка із дзьобиком лежала на землі. Батько взяв її на полювання лише один раз, і вона все запам’ятала.

— Що ти бачиш своїм маленьким оком? — запитав другий чоловік своїм нормальним голосом.

— Щось темне.

Вони знову засміялися. Чи вони не п’яні, бува?

Лінкольн щось сказав їй у шию, і цей звук був схожий на той, який видає Мадлз, коли йому наступлять на лапу.

Страх, який вона переживала, холонув і тверднув, коли чоловіки сміялися, і вона з тремтінням усвідомила, що її опанував гнів. Ці дурні чоловіки розмахують рушницями й декламують дитячі віршики, тоді як вона докладає всіх зусиль, щоб її малюк не хникав у її обіймах. Вона пам’ятала, як потрапила в дім, де були привиди, коли навчалася в коледжі, й перед нею був високий чоловік — футів шести на зріст, зі статурою футболіста — він був так близько до неї, що вона наштовхнулася на його спину, коли він раптово зупинився. З нею був її кавалер, але великий чоловік був для неї кращим щитом. І раптом у стробоскопічному світлі за три дюйми від її обличчя вистрибнув зомбі з бензопилою в руках, і вона зойкнула від страху, й зомбі, певно, налякав великого чоловіка, бо той, у спалаху білого світла, зацідив зомбі кулаком в обличчя, й замість зомбі вона побачила на землі тінейджера, маска спала з його обличчя, й кров текла в нього з рота, він стогнав, і вона не відчула жалю до нього й була дуже задоволена тим, що поруч з нею опинився той високий чоловік.

Вони тінейджери, подумала вона, оті чоловіки з рушницями. Вони не чоловіки чи принаймні ще не чоловіки. І вони йолопи. Вона не дозволить, щоб її сина вбили тупі тінейджери, які наспівують дитячих пісеньок.

Якщо вони хочуть прикинутися учасниками вистави, то вона теж дивилася кінофільми. І якщо вона тільки персонаж, то їй легше діяти. Вона відпустила Лінкольна однією рукою — її друга рука залишилася в його кучерях — і намацала в бур’янах уламок бетону, який відкинула туди раніше. Майже відразу її пальці обхопили його. Твердий і з гострими кутами, він ліг у її долоню зручно, наче бейсбольний м’яч. Вона притулила його до свого стегна й знову стала обмацувати пальцями землю, малюючи кола в пилюці. Вони намацали ще один камінь, більший, аніж перший. Вона не змогла обхопити його пальцями цілком.

Вона обернулася під невеличким кутом, просунувши Лінкольна трохи вперед, щоб могла забрати свою руку назад. Хоч і не могла зрозуміти, як вона поводиться — відважно чи по-ідіотському, але вже схопила камінь, напружила плече й пожбурила його через задній паркан їхньої схованки, сподіваючись, що він не зачепиться за гілля дерев і долетить до залізничної колії або до чагарників біля неї.

Вона умисне не стала замислюватися про свою ціль.

Раз. Два. Вона відрахувала секунди, ще затримавши руку в повітрі, й почула, як її камінь ударився в гілки або в листя, й звук був сильніший, ніж вона сподівалася, й, безперечно, камінь полетів не так далеко, як вона хотіла, але він очистив їхню схованку й упав у приблизному напрямку залізничної колії. Він упав за багато ярдів позаду чоловіків, якщо вони досі стояли біля паркану.

Чи здалося їм, що хтось кинув цей камінь, аби прогнати їх звідси геть?

Мабуть, ні, бо вони збуджено хрюкнули й побігли в напрямку звуку, проламуючись крізь чагарі, що ростуть біля диких стежок, і їхні кроки були незграбними, невпевненими й надто поквапними.

Вона подумала, не варто сподіватися, що хтось із них зламає собі ногу.

Під шарудіння їхніх кроків вона дістала телефон із-під своєї ноги. Він був тепер холодний у її руках — шматок пластику, не більше. Ні, більше, аніж це. Телефон — та причина, що вони сидять тут, ховаючись від чоловіків, які майже не можуть ходити в темряві.

Пролунав ще один виляск — постріл із рушниці. Цього разу він був схожий на натиск клавіші, наче хтось десь друкував — повільно й твердо. Вона навіть не здригнулася, хоч і не зрозуміла, чому вона зовсім не злякалася. Можливо, вона звикла до цього, можливо, подумала, що стріляють не в її напрямку, а може, тому що вирішила діяти, а не боятися.

Вона зробила вдих, довгий і тривалий. Тремтіння минуло. Вона тепер спокійна, тверда й готова, витесана й відполірована для якоїсь мети. Вона ковзнула пальцем по телефону, знову освітивши екран, а тоді пожбурила його з усією силою, на яку була спроможна, через скріплений ланцюгом паркан, у напрямку бамбука, туди, де вона бачила грубий шар соснової глиці. Праворуч від того місця, де стояли чоловіки до того, як вони побігли до каменя, що вона його кинула. Звичайно, є шанс, що чоловіки побачать, як освітлена річ летить у повітрі, і ймовірно, телефон може звучати й після того, як упаде на бетон, та головне, він повідомить, що його хтось пожбурив — удар об землю буде очевидним — і це зруйнує все. Але вона не повернеться до своєї криївки безпорадною, отож вона дивилася, як кружляє в повітрі її телефон, швидко і впевнено, аеродинамічно, так наче він був виготовлений для цього часу та місця, і не було стуку, лише звук м’якого падіння — чи почули вони його?

— Що там? — вигукнув один з них, і дурні ноги, що толочили дурний бур’ян, розгублено зупинилися.

Вони почули той звук, і добре це чи погано, але вона щось зробила — вона напружила їхні нерви, як вони напружили її, і несподівано вона стала впевненішою в собі.

Вона відчула в собі силу, спостерігаючи за ситуацією.

Вона бачила, як удалині світиться екран телефона, світла точка, видима крізь укріплений ланцюгом паркан. Її мета була пристойною, хоч і не досконалою. Телефон лежав екраном догори — вона на це сподівалася — за кілька футів у бамбуковому гаю. Світло від екрана освітлювало кілька гладеньких стовбурів і трохи листя, яке досі тремтіло.

— Онде воно, — сказав один з них, і вона побачила рух їхніх тіней, коли вони побігли по бетону в кружечок світла від карниза зони приматів і проминули кружечок світла, але нахилилися над її телефоном, і їхні руки та обличчя на мить стали видимі, як у привидів.

Вона побачила, як один з них підніс її телефон до свого обличчя. Він був чисто поголений, світловолосий і білошкірий, як вона й думала. Обличчя в нього було тонке й безвиразне, й вона подумала, що це, мабуть, тонкоголосий, і його обличчя певною мірою відповідало голосу.

Але вона ще не все зробила.

Поки він дивився на екран, вона відвела руку назад і схопила другий камінь, прицілившись повз чоловіків, уздовж стежки, у протилежний бік як від себе, так і від залізничної колії. У напрямку центру зоопарку, у напрямку геть усього. Якби вона могла зобразити на мапі ті об’єкти, в напрямку яких вона кинула камінь, і вони утворили б пряму лінію, ця лінія простяглася б назад до тротуарів, туалетів, лавок і столів, назад до очевидних криївок, знаків та оголошень. Вона простяглася б куди завгодно, але геть від цього місця.

Лінкольн щось лагідно муркнув, розбуджений посмиком її руки, а тоді вона знову привела її в дію й нарешті почула, як камінь ударився об щось щільне й м’яке. Багнюка, зробила вона висновок.

— Вони втікають, — сказав спокійний, високий голос. Той, що тримав її телефон.

Він, певно, вимкнув її телефон або засунув його в кишеню абощо, бо світло зникло, й вона почула, як вони біжать по стежці геть від неї та Лінкольна, біжучи за каменем, але не надто швидко, бо вони не були стурбовані. Вони тішилися.

Те, що вона вчинила, не було якоюсь надзвичайною наукою. Вона, певно, бачила щось подібне, коли переглядала такі фільми, як «Страхопуд і місіс Кінг», або «Хижак», або в якійсь телевиставі, що її вона будь-коли бачила. Як дивно було думати про себе перед телевізором, на своїй кушетці, Лінкольн пригортався до неї, потягуючи воду з пляшки й ставив запитання, бо він не міг дивитися якусь виставу протягом більш як хвилини й нічого не запитувати. Вона була певна, що чоловіки з рушницями також бачили мільйон таких фільмів, але не сумнівалася, що вони надто самовпевнені й надто тупі, аби робити з них реальні висновки.

Вона досі чула їхні легкі й ритмічні кроки.

До неї раптом дійшло, що Лінкольн поводився надто спокійно. Якби не біль у руці й вага на своєму стегні, їй би ніщо не нагадувало, що він тут.

— Як ти, любий? — запитала вона.

Він лише пригорнувся ближче до неї, навіть не піднявши голівки.

Він і Марк бігли майже лікоть в лікоть, а їхнє дихання було одним скрипучим звуком. Хоч вони й не бачили, аби хтось кинув телефон, швидкість робить усе легким і досконалим. Роббі ніколи не міркував так швидко, як цієї ночі. Він ніколи не відчував свого тіла таким могутнім інструментом, готовим зробити все. Попереду них була металева лавка без спинки, і її легко було б оминути, але він стрибнув через неї, зачепившись однією ногою за поверхню. Коли він біжить, він уже не відчуває себе Роббі, а іноді й рушниця в його руці створювала йому те саме враження також, але не завжди. Темрява навколо них, спалахи світла над головою й велике листя, що розгойдувалося на вітрі, — все було йому до вподоби. Це було те, що він хотів відчувати завжди: правильність.

Коли він почував себе погано — коли стояв біля свиней — таке почуття опанувало його, бо він забув, що більше він уже не Роббі. Лише Роббі міг почувати себе таким занедбаним, таким безногим, безруким і безмозким, якимсь недоладним обрубком.

— Сюди, — прошепотів Марк, повертаючи ліворуч до жирафа.

Він не завдав собі клопоту зачекати й подивитись, чи Роббі біжить за ним. Роббі ніколи від нього не відставав.

Марк сповільнив біг до джоґінгу. Його борлак стримів на обтягненій шкірою шиї, його голова лише опускалася вниз і задиралася вгору, хлопець ніколи ще у своєму житті не був так схожий на китайського бовванчика. Він не зміг набрати собі десять фунтів після середньої школи — справжнє пекло на землі називала це мати Роббі, напівсміючись, але Роббі знав, що коли вона могла сміятися, то вона нічого не розуміла — і якось він запросив Марка до себе, і той побачив програвач DVD на полиці, схопив його й загорлав: «Приховані?» таким гучним голосом, яким інші хлопці могли заволати хіба тоді, якби вони знайшли порнуху, а Марк увімкнув пульт, навіть не запитуючи. І тоді вони подивилися першу сцену, яку Роббі бачив не менше як разів десять, де екран був темний-темнісінький і лише згодом дуже повільно в тій чорноті стали з’являтися маленькі точки світла.

Це було так, ніби ви дивилися в простір, але потім камера від’їхала й насправді ви дивилися в дупло на стовбурі дерева. Точки світла — це якісь комахи, личинки або терміти, вони лише флюоресцентні, а потім ви дивилися на велетенське дерево, а потім бачили інші дерева й усвідомлювали, що це джунглі, але не такі джунглі, про які ви будь-коли чули. Ви й неба не побачите. Крони дерев були такі густі, що все перетворювалося на тіні, а кожен листок був такий великий, як дорослий чоловік. Це велетенське листя ляскало об шоломи й закручувалося навколо рушниць, і Роббі завжди думав, що йому буде важко дихати, якщо дерева так на нього наступатимуть, хоч вважають, що дерева виробляють кисень, принаймні земні дерева. І це найзагадковіша річ, коли ти дивишся кіно: ти ніколи не знаєш, чи показують тобі Землю, чи якусь іншу планету. Бо чоловіки, вони належать до людей, а вночі листя світиться, як жуйка Екстра, а речі, на які чоловіки полюють, завжди ховаються під головними уборами, пір’ям або дредами.

— Ти знаєш, що ми її втратили? — сказав Майк, засапуючись через кожні два слова, які він видихав. Він ніколи не був атлетом. — Неможливо вгадати, де вона тепер є.

Роббі був іще наполовину в кіно, тож йому знадобилася секунда, щоб повернутись у своє тіло.

— Вона? — запитав він.

— Жінка, що покинула телефон.

— Звідки ти знаєш, що це вона?

Марк дістав телефон, обернувши його так, щоб обкладинка спіймала світло. Роббі побачив розмиту фотографію.

— Фото її дитини, — сказав Марк. — Отже, це жінка.

Роббі не був у цьому переконаний, але сперечатися не було сенсу.

— Тоді чому ми досі біжимо? — запитав він.

Марк підняв руку, й тоді почувся звук телефона, який підстрибував на хіднику, й це був чудовий звук. Наступної секунди вони схилилися над розколотими шматками екрана, оболонки та його внутрішніх частин.

— Полювання триває, — сказав Марк. — Ми підтримуємо порядок. На нас надія.

Отже, подумав Роббі, Марк почуває себе так само, коли вони все покинули зовні від воріт, на паркувальному майданчику. Тут, усередині, немає історії.

Протягом восьми місяців вони працювали в ресторанах мережі Старбакс, протягом чотирьох — в ресторанах Еплбі, протягом п’яти — в Бадз Бурґерс, і він уже наготувався покинути й цю мережу, бо вона була переповнена товстунами, так наче лише гладких чоловіків пропускали в ці двері, й животи нависали в них, наче тісто над формою для випічки, й вам хотілося витягти ніж, і відтяти їх геть, і подивитись, на що буде схожий бідолашний хлопець без свого обвислого черева.

Була ще мережа продажу букіністичних книжок та мережа Чік-філ-Ей енд Сіарс, де продавали сандвічі з курятини і де вони працювали два місяці. А місяць тому їхню увагу привабила Система одночасних версій.

Його тупий бос, глибоко задоволений собою, позаяк він менеджер аптеки, і, уявіть собі, тобі лише сорок років, а ти керуєш аптекою, тож ти цілком спроможний підпалити світ. Луїза Брансон, яка, він був певен, щиро втішалася, коли вони ходили на боулінг, навіть не захотіла відірватися від телевізора, коли він подзвонив їй наступного вечора й вони розмовляли. Вона сказала, її мати думає, вона повинна зосередитись на уроках у коледжі, а не забивати собі голову побаченнями, але він знав, Луїзина мати просто не хотіла, щоб вона зустрічалася з ним. Бо саме таких думок дотримуються батьки про нього, а надто Луїзина мати, що має вибалушені, як у жаби, очі, й не працювала жодного дня у своєму житті, одна з тих жінок, яка є жахливою персоною і, либонь, була такою, коли й народилася, й даремно її батьки не втопили її тоді, як кошеня. А перед Луїзою в нього була Анджела Вільярд, спершу мила й сором’язлива дівчина, але потім виявилось, що вона тупа хвойда, й він мав би знати це від самого початку.

Хвойда, мила, сором’язлива — це ті слова, що їх його ноги відбивають на хіднику.

Його восьмирічна небога запитала, чи Роббі сплатив ренту своєї матері. Він здивувався, які розмови вона підслухала від своїх батьків, щоби поставити йому таке запитання. Та частина їхньої родини називає себе християнами, але вони люблять розділяти людей. Вони бридкі й дріб’язкові люди. Бридких людей так багато — переважна частина світу — але ніхто не бачить брутальної ницості інших, ні, ні, бо кожен надто заклопотаний тим, що уявляє собі Роббі нікчемним ледачим хлопцем, і вони такі сліпі й жалюгідні, що нічого не знають ані про себе, ані по свій навколишній світ.

Усіх їх треба стерти з лиця землі. Геть усіх.

Ми порядок / ми надія

Ми порядок / ми надія.

Цей спів лунав гучніше й гучніше, коли камера від’їжджала назад і ритм ставав схожий на те, що вигукують солдати, коли марширують; голоси гучнішали на фінальному слові надія, але протягом кількох секунд на екрані були хіба дерева, але потім там з’явилася постать, яка мовчки біжить. За нею женеться темноволосий солдат у добре випрасуваному однострої, і ви майже відчуваєте співчуття до тьмяної форми, тонкої і в більшості випадків голої, крім величезного головного убору. Потім, коли солдат хапається за руку істоти, за якою він женеться — це рука чи щось дивніше? — його друга рука торкається владного обличчя, й солдат замерзає, відхиляється назад, хребет його згинається, й він падає.

Підбігають інші солдати — довга досконало вишикувана лінія — й загадкове створіння пірнає під кущ. Ви вперше бачите лейтенанта Гардінга, й він підіймає руку, не кажучи й слова. Тоді підступає до куща, простягає руку під його гілля й витягує звідти за одну ногу чоловічка, який брикається й щось белькоче. Він хапає зап’ястки чоловічка в одну руку, вдягнену в рукавичку, тримаючи його отруйні руки далеко від своєї шкіри. Він співає йому всміхаючись, Ти зник, але тебе знайшли, й від цієї миті, коли ви бачите обличчя Гардінга й він обхоплює пальцями шию невідомої істоти, ви переконуєтеся, що це вона, бо в неї є груди, хоч і прикриті якимсь яскраво-пурпуровим металом — але ви переконуєтеся також у тому, що ці істоти погані, а солдати — добрі. І коли лейтенант скручує їй шию, ви радієте.

— Біжімо назад до озера, — сказав Марк, підтягуючи свої джинси. — Закінчімо петлю.

— Гаразд, — сказав Роббі.

— Цссс… — промовив Марк.

Ти радий, коли Гардінг усвідомлює, що їхня місія стримування пузатих істот зазнала невдачі. Стримування не досить. Бо пузаті істоти почали перетинати кордони джунглів і проникати в місто, яке не має назви, і лейтенант Гардінг зрозумів, що ці створіння можуть знищити все населення. Натомість потрібно знищити їх самих.

Пузаті створіння запевняють, що вони не завдають шкоди. Вони посилають балакучий контингент, трьох із них, у табір солдатів — їхнє пір’я та дреди майорять на вітрі — і вони вимовляють лише одне слово, яке, здається, вони знають, мир, мир, мир, і підіймають руки, але ж їхні руки — це зброя, хіба не так? Вони можуть убивати дотиком.

Гардінг носить із собою довгу голку й уночі біля вогнища починає проколювати водяні пухирі, що їх черевики натерли на його ногах. Він проколює голкою пухирі, й вони лопаються, й сукровиця витікає в пилюку на землі, й він ніколи не змінює виразу обличчя, коли знову взуває черевики. Згодом він штрикає голкою в шию пузатої істоти, знову й знову, й сльози скочуються щоками пузатої істоти, коли вона розпачливо кричить. Її сльози схожі на гній, коли вони падають на землю — різниці ніякої.

Пузаті істоти здаються тендітними. Це те, що Роббі найбільше в них ненавидить. Гардінг розумніший і сильніший, і він не проявляє слабкості. Ви повинні цим захоплюватися, хіба ні? Захоплюватися чоловіком, що не робить помилок. А якщо він їх і робить, то ніхто цього не помічає, і це справжній талант, правда ж?

Коли вони потурили його з CVS, він сказав їм, що запізнився на роботу, бо знову проспав свого будильника — і що він мав робити, коли його проспав? Його бос — зі своєю цапиною борідкою та своїм самовдоволенням, зі своїми шкіряними джинсами і своєю фальшивою британською звичкою знову й знову повторювати «Ну ж бо, давайте» — сказав, що будильник Роббі — не його проблема. Можливо, він мав слушність. Може, запізнюватися на роботу — це власна проблема Роббі. Що він міг вдіяти? Хіба він міг повернути назад те, що вже сталося? Думають, він спроможний винайти машину часу, повернутися назад і прокидатися вчасно? Протягом усього свого життя він ніколи не міг зрозуміти, чому його звинувачують за те, що поза його контролем. Чому його постійно кóпають за це? Він не може вплинути на те, що він так міцно спить. Він не може відповідати за те, що забув поглянути на свій спідометр й випадково проїхав зі швидкістю п’ятдесят миль на годину перед школою. Він не може контролювати, що він подав хибне замовлення, і йому принесли бекон-бургер замість бургера з чорною квасолею. Це сталося ненавмисне. Навіть якщо люди мають рацію, і він ледачий, грубий або егоїстичний — зрештою так воно і є, правда ж? Це генетика чистої води. Це не вибір. Але це не має значення, чи не так? Усім байдуже, що він намагається не бути таким.

Але Роббі все ж таки намагається. Він не Роббі. Він не той паскудний хлопець, який сьогодні покинув дім.

Ти що, осліп, медовий пиріжечку?

Пузаті створіння, найрозумніші мерзотники будь-коли створені, іноді думає він. Коли з них витікає кров, вона світло-рожева, й неможливо зрозуміти, чи це хибне освітлення, чи цей колір означає, що кров не людська. Кров розбризкується й капає на мох, і це схоже на деякі картини, що він їх колись задумав на вакаціях у Біблійній школі.

Це колір антибіотика, — сказав Марк того першого дня. — Ти коли-небудь застосовував амоксицилін?

І Роббі подумав, що й справді кров мала колір амоксициліну. Він пам’ятав його смак, солодкий, медовий і вишуканий. Він сказав Маркові, що йому подобається ця штука.

Тобі вона сподобалася? — запитав Марк, і він сказав, що ніколи не зустрів жодної людини, яка не сказала б йому, що смак у неї огидний. Марк розповів йому, як дитиною він спустився сходами посеред ночі й випив цілу пляшку цієї речовини.

Минуло багато часу, відколи Роббі спізнав те відчуття — що він такий, як і хтось інший.

Через якийсь час по тому його мати принесла їм миску з чіпсами Дорітос, нічого не кажучи, не дивлячись на них, і Роббі стало неприємно, бо він був упевнений, що вона знала, як він не хотів, щоб вона нагадувала про своє існування. То це якимсь чином зачіпало її почуття? І вона хотіла, щоб він відчув свою провину за це? Але потім він перехопив її погляд, кинутий через плече, й побачив, що вона всміхнулася. Вона дуже зраділа, що він знайшов собі друга. Вона відчула полегкість.

Але бувають часи, коли він її майже ненавидить. Але він ненавидить і себе за це, тож вони квити.

— Поглянь, котра година, — сказав Марк, переходячи на ходьбу й важко відсапуючись.

Роббі подивився на свого годинника, який він досі відчував незвично на своєму зап’ястку, але їм усім був потрібен годинник.

— Поглянув.

— Власне, він нам і не потрібен, — сказав Марк.

Вони майже підійшли до озера. Він побачив, як спалахували вогні, миготіли прегарні декорації Гелловіна.

— Так, — погодився Роббі.

— Усе, що нам треба зробити, — сказав Марк уже втисячне, — це перелізти через мур. Ми підемо стежкою попід ним, знайдемо темне місце, переліземо й опинимося на Черрі-стріт або на Гаверсі. Ми підемо до мого автомобіля й заберемося звідси. Ніхто нічого не знатиме.

Такий він Марк у горіховій шкаралупі — він хоче, щоб усе було легко. Він ніколи не хоче платити за свої вчинки. Якщо в класі треба написати твір, він ніколи не напише й сторінки й збреше, що в нього мігрень абощо, а проте нарікатиме, коли йому поставлять нуль, а от Роббі такий хлопець, який відсидить собі біля комп’ютера в лабораторії до 4:00 пополудні, але зможе написати не більш як дві сторінки, тобто п’ятдесят або шістдесят відсотків, і вони обидва зазнають невдачі. Але хто з них вчинив розумніше?

— А що потім? — запитав Роббі. — Поїдемо в Перу й вічно житимемо на пляжі?

— Перу не має пляжів, йолопе, — сказав Марк. — Ми робитимемо все, що заманеться. Ми повернемося додому і їстимемо піцу. Нам немає сенсу кудись утікати. Йому все одно кінець. Він має те, що має. Ми зробили те, що обіцяли зробити.

Вони зійшли із бетонованої стежки, під їхніми ногами зашурхотіла трава й соснова глиця. Роббі побачив у кущах якийсь рух, але то була лише качка по другий бік скріпленого ланцюгом паркану.

— Ні, — сказав Роббі. — Я вже сказав тобі, що ні.

Позаяк Роббі ніколи не сперечається, Марк ніколи не намагався в чомусь переконати його, і це видно. З нього був би поганий продавець — він весь час це собі повторює.

— Ми зможемо втекти, — сказав Марк, підступаючи ближче. — Ми зможемо прокинутися завтра вранці.

Коли Роббі був маленький, він дивився мультик про робота, чи мишу, чи, можливо, про собаку. Усі ці створіння могли бути дуже схожими в мультику. Та коли робот-миша-собака з’являлася на екрані, чийсь глибокий голос вигукував:

— А зараз ви бачите зірку вистави!

Роббі іноді чує цей голос у своїй голові, коли бачить Дестіна, того, хто спричинив ці події. Того, хто побачив щось особливе в них. Зірку вистави. Роббі має намір закінчити це, як він пообіцяв Дестіну.

Закінчення — це, звичайно, найважливіша частина.

Роббі подивився на вогні, які горіли на озері.

Він посміхнувся.

6:40 пополудні

— Я голодний, — сказав Лінкольн.

Джоан мусила напружитися, щоб розібрати слова. Це вперше він щось сказав за тривалий час. Вони сиділи мовчки, Лінкольн притулився до її грудей. Для його пластикових хлопців стало дуже темно.

Стало темно для чого завгодно.

Вона була до смішного рада почути його голос, хоч, звичайно, їй хотілося, аби він сказав щось — що завгодно — інше.

— Дай-но мені подивитися, — відповіла вона, хоч була переконана, що нічого їстівного в неї немає. Вона навпомацки пошукала в сумці, але спочатку обмацала кишені.

— Скажи-но мені, — промовила вона, — як, ти думаєш, тренувався Бетмен? Щоб стати швидшим і сильнішим?

Він нічого не відповів.

— Я думаю, він підіймав гирі, — припустила вона.

Вона намацала крейду. Дивно, чому вона не викинула цього всього?

— Мабуть, він крутив хула-хуп, — сказала вона в розпачі. — І займався балетом.

Вона дістала розчавлений снікерс, розгорнула й подала йому.

— Ось тобі цукерка, любчику. Снікерс.

Його пальці торкнулися її пальців, і він узяв запропоновану цукерку.

— Ти маєш іще?

— Я пошукаю, — сказала вона.

Вона більше нічого не мала. Проте тримала руки в сумочці й чула, як його вологий рот торкався її пальців — він завжди кладе їжу в рот набагато далі, ніж потрібно — а потім вона почула, як він жує.

За кілька секунд вона почула, як він облизує собі пальчики.

— Ти знайшла ще? — запитав він спокійним і врівноваженим голосом.

Вона бачила його дуже неясно, коли його голівка підсунулася до неї. Вона не могла роздивитися рис його обличчя, навіть його очей чи зубів, що, на її думку, могли зблиснути білим кольором у темряві. Вона відхилилася назад до стіни, холодної й твердої, її волосся зачепилося за її краї.

— У мене більше немає, любчику, — сказала вона.

— Мені все ще справді хочеться їсти. Може, ти маєш крекери?

— Ні. До речі, ти ще маєш своїх хлопців?

— Ні.

— Де вони?

Мовчанка.

— Ти ж не хочеш, щоб вони загубилися, любий. Ми повинні їх знайти.

Він нічого не відповів. Вона простягла руку, яка опустилася на його стегні й стала мацати, доки всі його пальці не опинилися в її пальцях. Вона взяла його руку, й він не відсмикнув її, але не стиснув своїми пальчиками її пальці, як він зазвичай робить.

— Ну ж бо помацаймо на землі, — сказала вона, — чи зможемо ми їх знайти? Як ото шукають у темряві великоднє яйце. Тільки ми шукатимемо твоїх хлопців.

Лінкольн любив Великдень.

Він забрав свою руку від неї.

— Я стану мацати рукою довкола, шукаючи їх, — прошепотіла вона, знаючи, що її голос звучить надто весело. — Вони всі загубилися чи не всі?

Вона не могла не заповнювати мовчанку, коли він не відповідав.

— Я віддала тобі Бетмена, — сказала вона, пробігшись руками по пилюці, й трава була така суха, що вона поколола собі шкіру. Майже одразу вона доторкнулася до гладенького пластику й зрозуміла, що то за фігурка по рогатому шолому. — Я знайшла Локі. Кого я шукаю ще?

— Тора, — сказав він мляво. — Хижака. Білявого хлопчика.

Вона вже знайшла три фігурки. Їй здавалося дуже важливим, щоб він нічого не залишив тут у пилюці, і її руки швидко обмацували землю, роблячи там кола. Вона відчула болючий укол — скло? Камінець? Але це її не зупинило.

— Вони повтікали? — запитав він таким тихим голосом, що вона ледве його почула.

Вона обтерла руки об спідницю. Потім закрила сумку, акуратно застебнувши її змійку, щоб жоден пластиковий хлопець випадково з неї не випав.

— Погані дядьки? — прошепотіла вона.

— Так.

— Я не знаю. Доки ми не довідаємося про них більше, я хочу, щоб ми сиділи тут і поводилися дуже тихо.

— А поліція вже тут?

— Не знаю.

— Вони нас уб’ють?

— Як ти використав білявого хлопця у своїй історії?

— Вони нас уб’ють?

Вона чула, як він дихав. Його дихання було значно гучнішим, ніж його слова. Вона хотіла б побачити його личко.

— Вони можуть, — відповіла вона. — Якби вони знайшли нас. Але вони нас не знайдуть.

Вона чула, як його тепло поширювалося від її стегна до плеча. Він сказав щось іще, дуже тихо — занадто тихо! — і вона нахилилася ближче до нього, щоби почути його слова.

— Що ти сказав? — прошепотіла вона.

— Якщо вони нас уб’ють, то чи полетять наші тіла на небо?

— На небо летять душі, а не тіла.

— О, так, — видихнув він. — А наші тіла залишаться тут?

— Атож. Але нам їх не бракуватиме. Найважливішою частиною є душі.

— Але ми не можемо побачити свої душі. Або доторкнутися до них.

— Тепер ні, — відповіла вона.

Знову знявся вітер. Вона змерзла, але можна жити. Вона не хотіла запитувати його, чи він не змерз, щоб ця думка не застрягла в його голові.

Він повернувся до неї, але більше запитань не ставив. Він не мугикав і не промовляв безглуздих слів. Вона дослухалася до шуму листя та сюрчання цвіркунів і думала про Пола — тепер вона не могла сконтактуватися з ним — і думала, чи не повернуться чоловіки з рушницями й про те, як стає дедалі тяжче сидіти в цій тиші, яка пульсує й розтягується.

— Нам залишилося сидіти тут недовго, — прошепотіла вона Лінкольну.

— Мені все ще хочеться їсти, — відповів він.

Вона втисячне запитала себе, куди поділася поліція. Можливо, їй і пощастить протягом якогось часу заспокоювати свого малого сина, але цукор у його крові падатиме, й з кожною хвилиною він ставатиме все більше схожим на дике звірятко й рано чи пізно зламається.

Джоан могла б залишити його тут, а сама пройшла б через зону приматів, повз майданчик для гри та оселю слонів понад баром «Савана» до автоматів продажу їжі. Якби все склалося добре, вона прихопила б там пачку крекерів і повернулася до їхнього притулку через дві або три хвилини. Він міг би зачекати там, а вона повернулася б назад за той відтинок часу, за який вона вдома ходить у туалет чи збігає нагору сходами, щоби взяти книжку.

Це мрія чистої води, й вона це знає. Він ніколи не сидітиме тут, спокійно чекаючи. Навіть протягом двох хвилин. Він не дозволить їй перелізти через паркан, а підніме руки й вимагатиме, щоб вона взяла його з собою. А якщо вона знехтує його вимоги, він гучно горлатиме, коли вона піде геть.

А що, як і для неї похід по їжу для нього виявиться не таким легким? А що, як терористи десь поблизу й очікують? Яка то буде вигода для нього, якщо вони її вб’ють, а він залишиться тут і гукатиме її, доки вони його не знайдуть?

Ні, навіть якби він погодився тут чекати, важко собі уявити, яка може бути з цього вигода. Її опановував набагато більший жах, коли вона собі уявляла, як вони знаходять його самого-одного, думати про нього, маленького й переляканого, коли вони підіймуть рушниці. Вона переживала якусь бридку втіху, думаючи, що коли дійде до цього, то вона триматиме його і…

Вона відкинула цю думку. Подумала про те, як іноді виразно вона бачить якийсь жахливий нещасний випадок — ось її син виходить на вулицю, і на нього наїжджає автомобіль — вона практикувалася, що вона скаже Полу, якщо треба буде повідомити йому таку новину. Вона пережила справжній напад жаху, побачивши, як сестра Пола пристебнула її сина ременем безпеки до сидіння автомобіля й від’їхала з ним, бо вона чітко уявила собі катастрофу, яка спіткає їх на федеральній автостраді, й тоді вона почує цю новину, слухаючи, як ридає в телефоні її зовиця.

Вона іноді заходила після півночі в його кімнату, аби переконатися, що він дихає.

Вона залишає його в школі, але протягом не одного дня жене від себе думки, як у школі відбувається стрілянина й терористи вдираються до класних кімнат, як учителі верещать від жаху й скільки дітей можуть вистрибнути у вікно, перш ніж терористи забіжать у класи, і чи його вчитель обере його як першого претендента на втечу — це думки не раціональні, завжди переконувала вона себе, але ось вони тут з нею, і так відверто вони ще ніколи не обступали її.

Хворобливі фантазії ослабли, коли Лінкольн став трохи старшим. Коли він був зовсім малюком, вона перейшла через фазу, коли майже не могла дивитися на вікна. На будь-які вікна. Вона завжди уявляла собі, як він випадає з якогось із них.

Тепер, коли вони сиділи в пилюці, коли весь світ обступила темрява, що наповнилася звуками, які вона майже не могла розшифрувати, вона не могла уявити собі, як у нього стріляють. Ця картина не приходила до неї. Вона не допускала її до себе.

— Ти не хочеш лягти? — запитала вона. — Можеш покласти голову на мої коліна, як на подушку. Або я триматиму тебе, як тримала тоді, коли ти був немовлям.

Іноді він буває зачарований думкою, щó вона з ним робила, коли він був немовлям. Але це ті частини його життя, яких він не може пам’ятати. Він зачарований думкою, що з її грудей витікало молоко.

— Ні, — сказав він. — Я хочу вечеряти.

— Тобі може стати краще, коли ти трохи відпочинеш, — сказала вона, хоч і знала, що спроби керувати ним їй не допоможуть. Проте вона не хотіла втрачати слабку надію, що він, можливо, засне. Тоді вона зможе взяти його на руки й гладити його по личку, аж поки він відпливе в царство Морфея, і тоді вони зможуть перебувати тут нескінченно, і їй несподівано захотілося, щоб він мав у роті бодай заспокійливу соску, бо не хто інший, як Павлов, запевняв, що оченята в дитини заплющаться, як тільки вона почне смоктати — соска — це друг, якого ти тримаєш у роті, сказав їй одного разу її малий, але він з радістю перестав її смоктати того вечора, коли йому сповнився четвертий рік, і він сидів у своїй кімнаті, зробивши собі невеличку хатку з паличок для морозива, з ліжком для ляльки і ковдрочкою.

— Мені хочеться їсти, — знову сказав він, — я помираю з голоду.

Він вимовляв ці слова так, що в нього виходить помилаю.

— Ти тільки ляж на хвилинку й побачиш, як усе буде добре, — сказала вона.

— Я не хочу лягати. Я хочу вечеряти.

— Ми повечеряємо трохи згодом.

— Але я помираю з голоду.

— Полеж п’ять хвилин, — сказала вона. — Лише п’ять хвилин, і ми тоді побачимо, що буде.

— Гаразд, — сказав він, але його личко зморщилося, губи випнулися вперед, а брови опустилися вниз, і він почав заїкатися: — Га-разд, га-разд…

— Лінкольне… — почала вона.

Він завжди починав плакати після слів. Він намагався щось казати крізь плач, але його слова розтягувалися у схлипування, а тоді слова випаровувалися й котилися сльози, котилися по його щоках, утворюючи щось однотонне й ритмічне, як океан, тільки набагато деречливіше.

— Цссс… — сказала вона. — Ти повинен поводитися тихо.

— Га-разд-разд-разд, — сказав він багатослівним словом, більше схожим на стогін.

Вона почала вдивлятися в темряву. Він говорив надто гучно, надто гучно, надто гучно. Вона погладила його голівку, пригорнула його до себе, шепочучи й погладжуючи, але ні те, ні те не діяло.

Вона не знала, де їй взяти більше часу. Він не повинен створювати шуму. Хоч би які інші фактори діяли, але ця частина пазла була вирішальною.

Незабаром сльози перейдуть у тупотіння й розпачливі зойки, й він зможе примусити її затуляти вуха від звуків, які будуть уже не людськими, а радше механічними. Наче зірвуться триби десь у нього всередині, або глушник десь подінеться.

— Ну, гаразд, — сказала вона. — То ти хочеш повечеряти?

Схлипування припинилися майже одразу. Його дихання уривалося, й він шморгав носом, але схлипувати перестав.

Він витер носа своїм рукавом.

— Тут є ресторан?

— А що ти скажеш про перекуску? — запитала вона. — Про сир і крекери на вечерю? Або арахіс. І солодкий батончик на десерт?

Хоч вона й не бачила його обличчя, але знала, що він сприйняв її слова несхвально.

— Це не нормальна здорова їжа, — сказав він.

— Ні, — погодилася вона. — Ми візьмемо все це з автомата розпродажу. Все, чого ти захочеш.

— Ми знайдемо в автоматі їжу на вечерю?

— Так, — сказала вона.

Вона робила б усе інакше, якби була сама-одна. Якби йшла через зоопарк, коли почалися постріли з рушниць. Вона, безперечно, побігла б. І сховалася б. Але що потім? Вона помірковано сильна й помірковано швидка, й вона жінка розумна, і якби вона була сама, то подумала б, що їй не слід чекати, поки хтось прийде і врятує її. Має бути якась точка в периметрі зоопарку, де вона змогла б перелізти, навіть якби довелося до крові подряпатися об колючий дріт. Вона бачила себе, як вона виповзає з цієї криївки, обминаючи кути, а потім вибігає на відкритий простір під дерева та нескінченні покручені стежки, вона була б мовчазна й швидка, й вони б її не побачили.

Вона не вважала, що ті чоловіки напрочуд компетентні, і якби вона була уважною, то змогла б уникнути їх і знайти вихід із зоопарку. Вона шукала б і інших людей — вона не була б егоїстичною, якби була сама, вона б рятувала не лише себе. Вона знайшла б ту жінку з її немовлям, і простягла б руку кожному іншому, який би тут ховався, і всіх привела б до безпеки. Вона б рухалась у тіні, і вела б усіх за собою. Вона б не поспішала і не створила б жодного звуку, й не випадає сумніватися, що в тисячі футів паркану вона не знайшла б слабкого місця. Або натрапила б на полісмена, який би стояв там на варті.

Вона перетворилася б на тінь.

А якби терористи знайшли її, вона кинулася б навтьоки. Завернула б за ріг і змогла би бігти набагато довше, ніж вони — вона намагається пробігти шість миль чотири рази на тиждень — і вона любить почуття, які опановують її під час бігу, коли вологість низька, а твої м’язи розслаблюються, й через певний час ти стаєш невагомою, скидаючи із себе вагу, а біль у твоїх стегнах та легенях дозволяє тобі вдихати гелій, і ти більше не відчуваєш болю в легенях.

Іноді вона переставала відчувати свої ноги. Іноді все її тіло ставало невагомим. Коли вона бігла.

— Мамо, — покликав син.

— Ти готовий? — прошепотіла вона. — Ти повинен напружити увагу й робити точно те, що я тобі казатиму. І не створювати ніякого шуму.

— Або вони нас уб’ють, — закінчив за неї він.

Вона поміркувала над його словами.

— Або вони зможуть убити нас, — погодилася з ним вона.

Їй здалося, він їй кивнув.

Вона підвелася і взяла його за руку. Підняла його, і його ноги обкрутилися навколо її талії, а вона нейтралізувала його вагу, твердо ставши на землю. Усе навколо них було чорне-чорнісіньке, тож вона не бачила свого першого кроку. Тримала одну руку під його сідницями і впиралася своєю другою рукою в стіну, щоб зберегти рівновагу тіла про всяк випадок.

Він притискався голівкою до її підборіддя, й вона відчувала, як його ручки копирсаються в її волоссі. Вона ступила свій перший крок так повільно, що відчувала, як рухається кожен м’яз у її нозі. Її п’яти ступали землею, а ноги зминали найменші стеблинки сухої трави.

Вона відчувала, ніби ступає два кроки за хвилину, її рука ковзала по валунові, відміряючи її поступ, коли вона пересувалася дюйм за дюймом до його кута — вона наступила на гілку, і у неї було враження, що її сандаля стала на гілці й гілка тріснула надто гучно, але, можливо, не надто гучніше, аніж гілка, що падає з дерева? — й ось вона вже попереду валуна, перед дерев’яними дошками поверхні, під якою вони сиділи, й дивиться прямо на ліхтарі, що світять біля двох виходів: один виведе її на головні стежки, а другий — до вольєра орангутангів.

Двері туди й туди освітлені, як варіанти вибору в якійсь грі. Вона закліпала очима від яскравого світла.

Ліхтарі освітлювали усе до кінця паркану й трохи далі — вона могла бачити павутину, що звисала з дерев’яних дощок до самої землі, й павутина нагадувала їй про сіті пожежників, які зловили б тебе, якби ти впала.

Метелики в екстазі кружляли навколо ліхтарів. Листя зиґзаґами падало з дерев, яких вона більше не бачила, крім їхніх верхніх гілок, освітлених місячним світлом. Крилаті створіння, менші, ніж метелики, м’яко стукалися в скляні двері. Навкруг неї не було нічого, крім чорної темряви, але в освітленій плямі все здавалося жахливим.

Вона постояла в темряві якусь хвилю-другу, але потім побігла до огорожі й поставила Лінкольна на зовнішній виступ.

— Хапайся, — сказала вона, ще тримаючи руку на його спині.

Вона мусила покинути його цілком, щоб перелізти через огорожу, але його пальчики міцно вхопилися за дерево й він мовчав, а потім вона перекинула обидві ноги через огорожу й вибралася на дерев’яний настил, а комахи все ще кружляли навколо неї, забудькуваті й збуджені, й вона нахилилася над огорожею, гострі краї якої вп’ялися їй у стегна, й підняла Лінкольна — його тенісні черевики стукотіли об огорожу, а потім він знову пригорнувся до неї, й вона вийшла під покрівлю в дальньому куті від дверей, ступивши в темряву, й відновила своє дихання.

6:58 пополудні

Їй було добре стояти, прихилившись спиною до цегляної стіни. Вона подумала про те, що досить довго перебувала в сидячій позі, й помацала рукою бокову кишеню своєї сумочки — її тіло згадало про телефон незалежно від її свідомості.

Її телефон.

Коли вона викинула його, то відчула тільки полегкість і по-справжньому не змирилася з тим фактом, що річ закордонного виробництва, яку вона викинула геть, та річ, яка приваблювала до них чоловіків з рушницями, була тією самою, яка давала їй можливість поговорити зі своїм чоловіком і тримати хоч якийсь зв’язок зі світом зовнішнім.

Тепер вона не знатиме нічого про те, що відбуватиметься за мурами зоопарку.

Це не турбувало її тією мірою, якою мусило б турбувати. Зовнішній світ не мав стосунку до них. Певною мірою корисно було знати про те, що її сорочка на її спині терлася об цеглу, а біль у її лівому плечі, де вона мусила втримувати Лінкольна, підтверджував, що вони залишилися тільки вдвох і що так було від самого початку. Телефон лише давав їй ілюзію, ніби вони не самі-одні.

Безперечно, зовсім інша історія була з тими бідолашними людьми в Техасі, які плавають обличчями вниз і тепер уже мертві, й, можливо, їхні легені наповнювалися водою в ті самі секунди, коли вона слухала, як терористи розгойдують паркан.

Ніхто до них не йде. Куди поділася поліція?

Вона стала сприймати все гостріше тепер, коли знає про це.

Звісно, ще є Пол. Він, певно, нажаханий. Але вона нічим не може допомогти йому. Пол перебуває поза її контролем, як і майже все, крім того, в які двері їй тепер краще вийти, і в який бік ліпше спрямувати свою ходу, та повільніше чи швидше рухатися. Вона замислилася, куди їй іти: попереду лежала найнебезпечніша частина їхньої дороги: якщо чоловіки з рушницями заховалися й чекають, то вони з Лінкольном не мають куди йти. Іншого виходу звідси немає, як головні двері зони приматів, ті самі, в які вони сюди забігли, коли шукали схованку, й це була досконала схованка, цілком безпечна, й вона вчинила по-ідіотському й недбало, покинувши її, і їй би варто повернутися назад, але малий майже тремтить від голоду, а можливо, й від чогось іншого, ніж голоду, але вона про це не подумала, — скільки часу вони згаяли, тут просидівши? — але щоб пройти до головного виходу, вони мають подолати вузький прохід між залами з міцними стінами й відокремленими склом вольєрами тварин навколо, без дверей чи поворотів. Вони опиняться в пастці.

Але вона не має вибору або принаймні не має кращого.

— Мамо? — озивається малий, голосніше, ніж раніш.

Чи говоритиме вона одним чи двома словами, починаючи відтепер? Чи вичерпалися його нескінченні запитання та історії?

— Усе гаразд, — сказала вона, пригорнувши його до себе й виходячи на світло.

Нічні метелики сяяли сріблястим світлом в неї над головою. Вона ступила чотири довгі, швидкі кроки й штовхнула скляні двері, швидко ввійшовши в них, знехтувавши їхнє скрипіння, коли вони зачинялися за нею, хоч вона й намагалася притримати їх рукою.

Двері зрештою зачинилися. Тиша всередині налягла на неї, наче підвищена вологість. Повітря було важке від тиші. Від цього кута, який утворювали нерівні стіни, вона зрозуміла, що почувається зручніше, коли в неї за спиною щось є — тепер вона бачила навколо лише стіни зі штучного каменю та флюоресцентне світіння понад плінтусами й гладенькою, блискучою поверхнею підлоги. Вольєри тварин починалися за першим поворотом центрального проходу, й тепер їй здавалося, що вона стоїть посередині якоїсь футуристичної печери або підземного бункера. Це приміщення здавалося цілком природним і повністю штучним. Вона зітхнула, відчувши теплоту. Ця будівля звичайно здавалася холодною — вона завжди потирала руки, коли перетинала її, але тепер її температура була на кілька градусів вища від зовнішньої.

Вона прислухалася, але не почула нічого. Жодного звуку від системи нагрівання, тварини також мовчали. Верхнє світло не розхитувалося від вітру. Вона могла б назвати безліч звуків, які вона могла б чути, але не чула.

Її хлопчик поводився тихо.

Вона подумала, чи не попросити, щоб він трохи пройшовся — можливо, йому захочеться розім’яти ніжки. Їй також не зашкодить, якщо вона дасть трохи відпочити своїм рукам. Але тримати його на руках їй здавалося набагато безпечніше. Хоч він і здається їй важким, але він притискається так, що його від неї не відокремити.

Вона прислухалася далі, але не почула жодного звуку.

— Ну, що ж, ходімо, — прошепотіла вона.

Він не відповів, і вона повільно ступила вперед, обережно переставляючи ноги червоно-коричневою плиткою. Ступивши два-три кроки, вона вже опинилася далеко від стіни, й не могла доторкнутися до неї, й відчула втрату рівноваги, так ніби вона ступала по дну човна. Навколо неї було забагато місця. Але ще через кілька кроків її рука торкнулася до пористої поверхні іншої стіни, і вона дійшла до першого повороту центрального проходу — побачила там фотографії вимерлих тварин, додо й мандрівного голуба, піренейського гірського козла й гагарки, й жодного з приматів, і логіка цього місця була їй незрозуміла. Спершись плечем на стіну, а руками обхопивши Лінкольна, вона нахилила голову, щоб подивитись, що там за поворотом.

Там була мавпа, яка сиділа на підлозі.

Вона виступила з-за скелі, завернувши за поворот, і побачила скляні стіни по обидва боки від неї: маленькі білячі мавпи праворуч і те, що мало бути вольєром колобусів, — ліворуч. Але тепер цей вольєр був лише квадратним отвором у стіні, показуючи лише мотузки й бетон. Там майже не було скла, крім його уламків на підлозі. Не було й світла в огорожі, лише якісь флуоресцентні відблиски на скельному ґрунті та штучному струмкові. Вона поглянула лише на ландшафт, бо вся її увага зосередилася на мавпі, що сиділа перед нею.

Це був, звичайно, колобус, чорно-білий, його голова звисала вперед, а руки — чи лапи — впиралися в покриту уламками скла підлогу, й через кут, під яким вона на нього дивилася, вона через мить зрозуміла, що був ще один колобус, який нерухомо лежав на підлозі. Вона змогла побачити лише чорні лапи і зад. Решту тіла не було видно.

Вона уважно подивилася на його ноги й не помітила найменшого тремтіння — голуби, яких убивав її батько, смикалися б ще кілька секунд, навіть після того, як він відривав їм голови — тож вона не сумнівалася, що та мавпа мертва. Другий колобус, живий, сидів так близько від мертвого, що його довга біла шерсть змішувалася з шерстю мертвого, й Джоан не могла відрізнити, де кінчається одна й починається інша.

Вона тісніше притисла до себе Лінкольна, шкодуючи, що мало знає про звички приматів.

Живий колобус не дивився в її бік. Його спина була вигнута, і його шерсть була гладенькою, шовковистою й такою, що мавпу хотілося погладити. Цікаво, чи люди коли-небудь виготовляли з неї пальта?

Ворушилися тільки його пальці, згинаючись і розгинаючись за кілька міліметрів від підлоги. Великого пальця там, здається, не було.

Вона пригадала, як у Міссісіпі опосум вибіг на хідник перед нею й вона вирішила перейти на протилежний бік вулиці, бо їй не сподобалися його зуби. А в Гондурасі, коли вона уклала той вічний контракт із кавовим кооперативом, вона одного разу прокинулася й побачила корову у своїй спальні, чия широка голова тяглася до її матраца, а товстий язик звисав у повітрі. Її дядько зловив білочок, з якими вона гралася, коли була маленька — це було після того, як її батько помер, бо, звичайно ж, її батько, мабуть, застрелив би тих білочок — але вони були домашніми тваринками не її, а її дядька. Він не дозволив би їй гратися з ними, бо вони кусалися, і його пальці були закривавлені й покриті подряпинами, хоч вони й любили його, вибігали йому на плече й смикали його вушні раковини своїми маленькими кігтиками.

Колобус легенько хитав головою з боку в бік, витягуючи шию, і вона пригадала, як співав Стіві Вандер[10] і злякалася майже до реготу. Її губи розтяглися в усмішці, перш ніж вона змогла їх зупинити, і їй довелося докласти чималих зусиль, щоб привести м’язи своєї щоки до того стану, в якому вона хотіла, щоб вони перебували.

Вона замислилася, чи це колобус витяг свого мертвого товариша сюди в прохід. Чи мають ці мавпи ритуал поховання? Чи вони сумують, коли хтось із них помирає? Чи, може, мертвий колобус протягом короткого часу жив після того, як його підстрелили, й хотів утекти звідси, а другий, непоранений колобус, побіг за ним, зрештою, чому всі мавпи не кинулися врозтіч й не розбіглися хтозна-куди, коли ляснули навколо них перші постріли — чому цей і досі тут? Чи натрапив він на зачинені двері й зрештою повернувся сюди, чи був тут весь час, охороняючи тіло мертвого товариша?

Вона й мавпа завмерли на місці, відмовляючись визнати присутність одне одного. Мавпа зневажливо погладжувала одним пальцем свою білу борідку, але не підіймала голови.

Різниця відбивалася ніби у дзеркалі. Собака або кіт — тварина одомашнена — поводиться цілком по-іншому. Дика тварина перед вами, не домашній улюбленець, а реальна тварина — це всі імпульси, зібрані в одному. Вам вона здається лагідною й приязною, й, можливо, це так, але вона також поранить вас до крові без ніякого жалю. Покусає вам пальці й мочку вуха. Ви не можете передбачити поведінки дикої тварини.

Вона не могла стояти тут нерухомо без кінця. Могла обернутися й піти іншою дорогою, але в неї забере набагато більше часу обхідний шлях крізь оселю орангутангів, велетенських видр та кількох інших тварин, чиї назви вона забула. Їй доведеться повернутися назад через освітлену дощану платформу, тому вона б хотіла піти прямо.

— Мамо? — озвався Лінкольн, ще вткнувшись головою в її тіло.

— Чого тобі, синку?

— Що тут робить ота мавпа?

— Просто думає, так мені здається.

— А хіба мавпи думають? — запитав він, і вона подумала, так, для них було б добре, якби вони рушили звідси, бо така зміна оточення — дикі тварини десь поховалися й думають — зробила б його не таким неврівноваженим.

— Авжеж, думають, — відповіла вона.

— І кусаються?

Це більш слушне запитання, визнала вона.

— Не думаю. Принаймні, якщо ти їх не злякаєш.

— Як ото джмелі?

— Десь так.

Поки вона говорила, колобус підняв свою руку над головою, і той рух такий був раптовий для неї, що вона відхилилася назад. Мавпа розкрила рот, позіхаючи, її зуби були довгі й по-вампірському гострі. Але вона вкусила тільки свою шерсть.

Джоан вирішила рухатися повільно й безперервно, не загрозливо. Але спершу вона подивилася на уламки скла на підлозі в себе під ногами, нахилилася й обережно обхопила пальцями найбільший з них, майже досконалий трикутник. Вона вколола долоню, і знала, що порізала об нього руку, але підвелася на ноги, стуливши стегна, й міцніше стиснула в руці уламок скла. Їй сподобалося, що він гострий.

Вона подивилася на мавпу та на її стулений рот, повний зубів. Одного разу, коли вони дивилися в новинах якусь жахливу історію, її дядько сказав, що якби він наступав на грабіжника, який наставив рушницю на когось, кого він любив — і якби й він тримав рушницю у своїй руці, він не певен, що примусив би себе натиснути на гачок. Він не міг вирішити, чи це зробило б його поганою людиною, якби він не зміг перешкодити комусь скривдити свого друга, бо не міг би змиритися з думкою, що для цього треба вбити іншу людину.

Якби хтось намагався вдарити Лінкольна, вона виплеснула б його мозок на бетон.

Якщо ця мавпа накинеться на них, вона виколе їй очі. Вона переріже їй горлянку.

Вона звернула праворуч, проходячи впритул до вольєра саймірі — білячих мавп. Вона не відривала очей від колобуса, і в якусь мить мавпа майже подивилася на неї, цей оберт її голови показав Джоан, що мавпа знала про її пересування, але вона жодного разу не затримала на ній погляду. Вона посувалася вперед, притискаючись до протилежної стіни — її долоня була волога від крові — і зрештою обидва колобуси опинилися в неї за спиною. Джоан подивилася назад і переконалася, що жива мавпа досі сидить там, де вона й сиділа, тулячи свою шерсть до шерсті мертвої.

Стежка повернула. Джоан проминула гібонів і тамаринів і побачила на підлозі мокру пляму, темну, наче від розлитої соди, а попереду неї були лемури. Усі подальші скляні вікна були неушкоджені. Оселі звірів попереду темніли, хоч над кожною були тьмяні круглі плями світла, схожі на місяць.

Вона підійшла до дверей виходу швидше, ніж сподівалася, стала скраю й доклала всіх зусиль, аби роздивитися, що там назовні. Відгороджені ділянки для ігор павукоподібних мавп займали чималий простір по обидва боки дверей, тож вона могла бачити лише вузький тунель хідника і неба, а потім ледве видимий краєчок майданчика для гри й дві порожні зелені лавки.

Вона нахилилася й поклала на підлогу свій гострий трикутник скла. Вона не хотіла порізатися більше, аніж вона вже порізалася, і скло не допоможе їй проти двох чоловіків з рушницями.

— Ми вже біля автомата їжі? — запитав Лінкольн.

— Майже, — відповіла вона і штовхнула двері.

Зовнішнє повітря було холоднішим, аніж вона його пам’ятала ще кілька хвилин тому. Але їй подобався його дотик до її шкіри. Вона віддавала перевагу відкритості, відсутності стін, хоч недавно вона й думала зовсім інакше. Та коли вона подивилася на небо — де котилися хмари, білі й тонкі, наче розмотані клубки бавовни — його височина й широчінь примусили її груди дихати зовсім легко.

Двері зачинилися, мало не прищемивши їй стегно, але вона не поспішала рухатися далі, бо коли вона ступить крок уперед, вони опиняться на освітленому місці — ще одному клятому освітленому місці — але вона підняла Лінкольна вище на своєму стегні й стартувала спринтом, щоб вибігти зі світла. Коли клітки з павучими мавпами опинилися позад них, стишила біг, бо навколо знову була безпечна темрява. Хоч обіч прогулянкових стежок і стояли стовпи з ліхтарями, утворюючи нові світляні кола, вони тепер перебували у плямі густої темряви на межі майданчика для гри.

Місяць сховався за хмари. Місяць був примарним галеоном, що плив по хмарних морях, згадала вона рядок з поеми, який мав звичай читати їй її дядько, й Добраніч кімнаті, Добраніч Місяцю, Добраніч нікому, і якось, коли вони тільки-но одружилися, вона й Пол стояли на ґанку й милувалися помаранчевим місяцем, що висів так низько й був таким величенним, наче намальований Далі, й вони пішли з дому, навіть не замкнувши за собою двері, й переслідували місяць понад сусідськими будинками протягом багатьох миль, підходячи до нього ближче й ближче, тримаючись за руки, іноді біжучи, а коли завернули за ріг, то мало не схопилися за нього руками, але раптом він знову виплив у небо й набув свого нормального розміру й кольору, а вони повернулися додому з таким відчуттям, ніби прилучилися до мрії.

Зовсім недалеко струмені світла, падаючи від ліхтарів на стовпах, утворювали конуси світла на забетонованій поверхні, перетворюючи її на плямисту поверхню світла й тіней. Тіні здавалися тропічними на межі майданчика для гри, на кущах пампасної трави. Тут були також паркани, виготовлені з дерев’яних стовпчиків і мотуззя. Бананове листя, розвіяне вітром.

Вона оглянула структури для гри, виготовлені з фібергласу й металу. Тут була штучна гора, на яку Лінкольн любив видиратися, і її обриси нагадували велетенський кактус. Ряд африканських тамтамів, бездіяльних і мовчазних. Дерев’яні маски були розвішені на стовпах, чорні, золотаві, з роззявленими ротами, трохи демонічні, й одна з них мала язик, схожий на пеніс, хоч Джоан і не бачила її з цієї відстані. Тут не було нічого такого, чого вона не бачила безліч разів раніше, хоч дуже рідко вночі й дуже рідко без натовпу. Вона не побачила тут ані покалічених тіл, ані калюж крові. Якби не засмучена мавпа та не розбите скло, що досі потріскувало під її сандалями — принаймні так їй вчувалося — вона могла б подумати, що́ уявила собі кілька останніх годин.

Вона стояла тихо, дослухаючись, дослухаючись постійно. Чекаючи, коли якісь тіні відокремляться від темряви й обернуться чоловіками. Поблизу гудів вітер, граючи таку мелодію, ніби в будь-яку мить мала прибути фея. Вітер розбуджував відлуння, й чарівні пісні налітали на неї з усіх напрямків.

Вона майже вигиналася під музику вітру, але її вразило, що вона досі напружена, хоч її страх розвіявся відтоді, як вона почула, що чоловіки мугикають у її присутності. Вона здивувалася своєму спокою — ні, це не зовсім так, вона не спокійна, але вона зосереджена й без тієї засапаності, яку вона пам’ятала від тих перших хвилин, коли здавалося, вона може розпастися на шматки, вона подумала, що, мабуть, неможливо постійно перебувати на такому рівні страху.

Поблизу своїх ніг вона бачила вкритий зеленим мохом камінь, він ледь світився. Її рука вже майже не кровоточила.

На мить вона завмерла, відчувши ліворуч щось більше, аніж розгойдана гілка чи жук у польоті. Та коли вона обернулася, то побачила лише самотнього колоритного африканського пса, що гасав крізь тіні своєї клітки. Собака був надто худий, самі ноги й ребра — він блукав туди й назад під стінкою своєї клітки. Зазвичай їх тут двоє, але зараз вона могла побачити лише одного. Він здавався голодним і в цілковитому розпачі, ніби збирався втікати.

Вона уявила, що знаходить якусь засувку на його клітці й випускає його.

Місяць виглянув з-за хмари. Ландшафт навколо неї був білястий, зловісний, і вона йшла попід майданчиком для гри, намагаючись триматися на краю стежки, всюди, де була темрява. Там було досить дерев, під гіллям яких вона могла стояти, прихилившись до стовбура. Вона поминула високий паркан, що відгороджував носорогів, і волоцюга-пес залишився позаду, невидимий. Вольєр слонів був попереду; вона побачила вкритий очеретом дах бару «Савана», а за далекою стіною цієї будівлі стояли автомати, що продавали їжу. Вони прийшли до мети.

Вона подивилася на стежку попереду них. Побачила на бетоні маленький стаканчик, з якого вилилася якась рідина, утворивши маленьку калюжку. Вона обійшла її, оминувши також пляму світла, притискаючись до бамбукового паркану оселі слонів, що перебувала в темряві.

Вона не дозволила собі оглянутись на покинутий стаканчик.

Вона не дозволила собі знову подумати ані про жінку з немовлям, ані про ту жінку, яка перевіряла сьогодні їхню членську картку, і сказала Лінкольну, що їй подобаються його кучері, ані про бабусю й малих дівчаток, які лиш якусь хвилину були попереду них, коли вони йшли до виходу — а чи бачила вона жінку в темно-синій сукні? Може, той стаканчик належав дівчинці в рожевих панчохах або хлопчикові старшого віку в окулярах, який підняв Тора, коли Лінкольн впустив його на хідник?

Вона не дозволяла собі задуматися над цим.

Але відчувала, як позад неї витікала рідина з маленького стаканчика.

7:06 пополудні

Дивлячись на домівку слонів, Джоан не побачила жодної тварини. Вона побачила в місячному світлі лише траву й пилюку. Її погляд перекинувся на протилежний бік слонячої оселі — п’ята частина милі, через увесь вольєр, десь так? Коли вона бачила, як там бігають слони, їхня оселя здавалася їй нескінченною, але тепер, коли вона ковзнула по ній поглядом, в неї склалося інше враження. Ілюзія Африки підтримувалася лише масивним бар’єром сосон, а відразу за різдвяними вітами цих дерев вона побачила в місячному світлі рейки зоопаркової залізниці. По той бік залізниці в коротких спалахах між деревами вона побачила вуличні вогні, освітлені літери вивіски аптеки «Волгрінз», потік автомобілів, які завертали за ріг вулиці.

Вони шокували її, автомобілі. Вони весь час неквапно їхали повз зоопарк з увімкненими фарами. Невже ніхто не міг зупинити людей, які вибралися купити туалетного паперу або випити мартіні? Хіба не мали тут бути лише помаранчеві загороджувальні стовпчики з поліційними стрічками й сиренами, а може, й танки та броньовики?

Їй було нестерпно дивитись на автомобілі, які байдуже проїздили мимо.

Її погляд ковзнув назад до поворотів залізничної колії. Рейки зблискували сріблом лише де-не-де під місячним світлом. Вона зосередила увагу на тих зблисках. Її дядько мав звичай брати її на пікніки та риболовні поїздки в сільську місцевість, і їй це подобалося, бо якби йшлося тільки про її матір, Джоан не виїздила б нікуди — лише дім, школа, торговий центр. У сільській місцевості не було б нічого, крім корів та фермерського господарства, а пилюка там була зі слюдою, і вона її ретельно збирала. Вона думала, це чогось варте, але дядько сказав, що ні, це лише такий собі блискучий матеріал, і вона вдавала, ніби шматки слюди були фрагментами метеорів. Таким було її відкриття. Одного разу вона наповнила нею пакет, ніби вчений, що зібрав для себе цінні зразки, й принесла його додому, щоби показати матері, яка ніколи не вибиралася до сільської місцевості — вона й дядько Джоан не мали нічого спільного в плані генів чи спадковості, вони були зовсім різними людьми. Того дня мати вищипувала собі брови, вкривши всю полицю у ванній дрібними чорними волосинками, й коли Джоан запропонувала їй подивитися на слюду, мати сказала, Не принось каміння в дім. Джоан була ще надто юна й поступитися не хотіла. Вона спробувала пояснити, Ти маєш тільки зняти верхній шар, і вона засяє, як скарб, ти тільки заглянь під шар, покритий пилюкою, але мати сказала їй щось на кшталт, Ця штукенція не варта нічого, Джоан, і, звичайно ж, Джоан це знала. Але вона не знаходила слів, щоби пояснити матері, яке це диво, яка краса, й мати зовсім її не слухала й навіть не заглянула в пакет. Навіть не зиркнула на її знахідки. Мати стояла перед дзеркалом, піднявши руку до свого лоба, висмикувала волосини з брів і дивилася, як вони падають униз.

Джоан відвела погляд від залізничної колії, потершись щокою об голівку Лінкольна. Він ніколи не бачив слюди. Вона б хотіла показати йому, як її можна відколупнути пальцем.

Потім вона почула виляск і звук удару й наполовину наблизилася до землі, впавши на одне коліно, й обгорнула своїм тілом тіло Лінкольна, перш ніж зрозуміла, що це, ймовірно, впала гілка або горіх. Вона подивилася на всі боки, не побачивши нічого, крім плям темряви і плям світла, тіней та рослин.

Вона залишилася стояти на коліні й спокійно озиратися навкруги.

Нарешті Джоан звелася. Вона обмірковувала все, що могло б статися, доки вони перебувають тут, на цьому клапті бетону. На бетоні, який тягнувся перед ними на десять або двадцять футів у затінку масивної солом’яної покрівлі.

Вона поставила одну ногу попереду другої.

Вона знову подивилася на залізничну колію, яка мала вигляд одного правильного кола. Безліч разів потяг підвозив її та Лінкольна так близько до зовнішнього паркану, що вони могли стрибнути вниз — потяг їхав дуже повільно — й могли обпертися руками об цеглу або залізо загорожі й бути так близько до протилежної сторони.

Вона не зупинилася, навіть думаючи про колію. Вона й Лінкольн просувалися вперед паралельно до вольєра слонів, наближаючись до вкритого соломою павільйону легкої перекуски. З гучномовців лунала пісня «Я наклала на тебе закляття», і голос співака справляв моторошне враження. Вона подивилася вперед, намагаючись побачити гучномовці, але вони ще не підійшли достатньо близько.

— Можна мені пройтися? — прошепотів Лінкольн, і звук його голосу чомусь вразив її не менше, ніж музика з гучномовців.

— Ти хочеш, щоб я поставила тебе на землю?

Вона могла розраховувати лише на одну руку всі ті безліч разів, коли він просив, щоб вона дала йому пройтися тоді, як вона несла його.

— Так, — відповів він.

Тож вона опустила його на землю, тримаючи його за руку своєю непораненою рукою. Полегкість, яку вона відчула, коли звільнилася від його ваги — несподівана полегкість — збалансувалася відчуттям порожнечі. Вона міцніше стиснула своїми пальцями його пальчики. Він підступив ближче до бамбукової огорожі, потягши її за собою.

— Що то таке? — запитав він.

Вона спробувала простежити за лінією його вказівного пальчика. Вольєр слонів видавався уночі дивовижним — в цьому не випадало сумніватися. Низенькі дерева й невисока трава, здавалося, підіймалися в повітря над пагорбами, а пісок відсвічував золотою барвою, і ця картина вразила її, як позаземний ландшафт на Місяці або на Марсі.

— Ти про рослину? — запитала вона, помітивши кущ, схожий на живе створіння з мацаками.

— Ні, — відповів він. — Про оту річ на землі.

Вона подивилася знову, і їй знадобилося кілька секунд, щоби побачити чорнильного кольору фігуру на землі, й вона була навіть повільніша, коли намагалася зрозуміти, що то таке.

Терористи вбили слона.

Його тіло було широким, темним і твердим, але хобот лежав скручений на землі, наче товста змія, і якась її частина відчувала, ніби він відокремлений від решти тіла, ще живий і намагається відповзти геть у пилюці. Але він не рухався.

— Що то таке, мамо? — повторив своє запитання Лінкольн.

— Слон, — прошепотіла вона

Хмари розійшлися в небі, й вона сподівалася побачити, як ворушаться від вітру волосинки на його грубій шкурі.

— Він лежить? — запитав Лінкольн.

— Так.

— А чому він лежить?

Вона могла б сказати йому, що слон спить. Відповісти так, мабуть, було б правильніше, але вона не хотіла так йому відповідати, бо йому могло б видатися дивним, що можна спати отак, обличчям до землі, тоді як він проспав три години, притуляючись до її щоки й тримаючись за її руку, й вона також хотіла обмінятися з кимось кількома словами, а поруч був тільки він.

— Він мертвий, — сказала вона.

— То ті дядьки з рушницями вбили його?

— Так.

Вона не могла відірвати погляду від мертвого слона. Його хвіст здався їй жалюгідним, схожим на черв’яка.

— Як його звали?

— Не знаю, — відповіла вона. — А на твою думку, яким було його ім’я?

Він гмикнув, показуючи, що замислився над її запитанням.

Вона схитнулася, потягши його за собою, прискоривши ходу, роздратована тим, що згаяла енергію й час на слона, тоді як їй треба добре пильнувати за всіма поворотами, загорожами та схованками, що були навколо них, і Лінкольн пішов за нею, але він усе ще обертав голову до слона. Він любив давати імена створінням. У нього була родина крихітних іграшкових кроликів в одежі. Одного звали Софтбол, другого Бейсбол, і вони мали брата на ім’я Безвухий Кріль — Мадлз від’їв йому вуха — та сестру на ім’я Сьюзі Кицька. Було в них також немовля на ім’я Сьюзі Відьма, але Мадлз з’їв його цілком. Він мав безліч футболістів і футбольне поле, яке складалося, й знову й знову називав та перейменовував гравців. Одного з помічників судді називали Жований Губань. Був у нього також холдер на ім’я Сьюзен.

— Було? — запитав Лінкольн.

Вона втратила нитку розмови.

— Ти про що?

— Хіба він вже не має імені? Хіба ти втрачаєш ім’я, коли помираєш?

— Я маю на увазі, яке у нього є ім’я, — виправилась вона. — Як ти гадаєш, яке у нього є ім’я?

— Зефір, — сказав він.

Вона міцніше стиснула його руку.

Коли він грає зі своїми футболістами в футбол, він кричить на своїх гравців: Грайте сильно! Грайте швидко! Ми робимо погане блокування? Ні, ми робимо добре блокування? Так!

Він надзвичайно лагідний хлопчик. Його дуже легко скривдити.

Він зупинився знову й обернувся до слона. Чи, може, його увагу привернули нічний метелик або листок, що падає?

— Лінкольне, — прошепотіла вона, нахилившись до його вуха. — Ми повинні йти. Ми не можемо затримуватися, дивлячись на речі, які не мають значення.

Тут було багато простору. Тож багато й потенційних схованок, яких вона не могла навіть помітити доти, доки хтось не вийде з однієї й не наставить на них рушницю. Вона дивилася й дивилася в усі боки, але знала, що всіх криївок вона не побачить.

Коли вона про це думала — тобто про те, скількох криївок вона не зможе побачити — їй забивало дух.

Ходи швидше. Пильнуй, але ходи швидше.

Слон залишився за кілька ярдів позаду них. Вони майже дійшли до ресторану з його павільйоном і гучномовцями, а ще один гучномовець висів на паркані, зрозуміла вона, коли на них стала напливати музика, заглушуючи всі інші звуки. Проте вона притиснулася до бамбукового паркану й до темної смужки трави, куди світло з ліхтаря на стовпі не досягало. Вона потягла Лінкольна за руку. Вона не могла довго стояти тут на видноті. Вона не тільки не могла бачити звідси все, але через музику — «Перевертні Лондона» — не могла також нічого чути.

Ресторан був праворуч від неї, а накритий соломою павільйон простягався в її напрямку. Але між нею й будівлею була смуга освітленої бетонки, де за нормальних умов діти підбігають, ковзаються й падають, а потім випивають сік. Стежки від різних вольєрів сходилися тут. Це жахливо широке відкрите місце. Якщо вона ступить ногою на цей порожній бетон, їх бачитимуть усі, й вона стане глуха до всього, крім вовчих завивань і стукотіння клавіатури.

Музика відбивалася болючою пульсацією в її голові.

Вона вирішила, що вони пройдуть трохи далі до вольєра черепах, де величезне дерево накривало своїм гіллям бетоновану стежку, й вони зможуть перетнути її в затінку дерева. Ухваливши рішення, вона стала його виконувати. Вони притискалися до паркану й дюйм за дюймом посувалися вперед, і вона ні на що не відвертала своєї уваги й завмерла лише тоді, коли музика на мить замовкла, вовче виття припинилося, й почалася наступна пісня.

Під час цієї короткої тиші вона почула, як заверещало немовля. Спочатку вона подумала, що то зойкнула мавпа, але потім зойк піднявся вище, хтось втягнув повітря, й вона зрозуміла, що то не мавпа. То був булькітливий, розлючений плач, і він пролунав близько. Так близько, як ото було тоді, коли вона ще лежала в ліжку вдосвітку, а ліжечко Лінкольна стояло в сусідній кімнаті, на відстані десяти футів, коли вона прокидалася через якусь частку секунди, щойно від нього лунав найтихший звук невдоволення, й миттю вступала в капці, ще навіть не розплющивши очей.

Вона рвучко підвела голову, поглянувши на лавку, яка була попереду них — з якої зручно було дивитися на слонів — сподіваючись побачити, що мати з довгим волоссям принишкла там, досі намагаючись заспокоїти своє немовля, та лавка була порожня.

Потім музика знову зазвучала гучніше, заглушивши все інше. Вона мало не переконала себе в тому, що вона все собі уявила — що це її розум глузує з неї. Але вона знала, що не помилилася. Й вона не ухвалила якогось нового рішення: вона трималася свого попереднього наміру, коли наблизилася до лавки, що стояла в кутку паркану й на якій не було нічого, лише стояв металевий сміттєвий бак з одного її боку.

Вона зупинилася, згорбившись, ще в тіні. Тут не було нікого. Вочевидь не було нікого, ані немовляти, ані матері. Лінкольн зігнув свої пальчики в її пальцях не тому, що намагався вирватися від неї, а тому, що його змагало нетерпіння. Вона відчула, як він нахилився вперед, перевіряючи, чи може він прискорити її ходу.

Та вочевидь тут не було нікого.

Але вона притягла Лінкольна ближче до себе, підрівнявши його спину проти своїх ніг, і посунула вперед, аж поки змогла покласти руки на холодний метал сміттєвого бака, трохи липкого, й розправила свої долоні та підняла накривку одним ривком. Вона знала, щó вона знайде — хоч і переконувала себе, що цього не станеться, але знала, що станеться — і справді, коли накривка піднялася, вона побачила немовля, яке верещало, дивлячись на неї.

Вона майже не чула його через музику, хоч і бачила, як його ротик ворушиться. Сонячне світло було тьмяне, але достатнє. Його ніжки вглибились у сміттєвий бак, але само немовля лежало на ковдрі, яка накривала більшу частину сміття. Воно було маленьке, м’яке й рухливе. Це був Мойсей, у кошику.

Вона поклала накривку сміттєвого бака на бетон, а потім нахилилася, тихо цитькаючи й не чуючи власних звуків, бо музика гриміла надто гучно. Подивилася на маленькі пальчики, що тяглися до неї. На долоньки, які ляскали. На пухнасту голівку з темним волоссячком. Дитя було народжене не щойно, а кілька місяців тому, замотане в другу ковдрочку, пастельних тонів — зелений, жовтий чи білий? — але воно було сповите досить вільно, вона могла бачити його сорочечку також пастельного кольору, але найбільше її зачарував його гнів, його заплющені оченята, зморшкуватий лобик і напружений розкритий ротик, який попри всі свої зусилля не міг змагатися з акустичною системою.

Та жінка — чи якась жінка — покинула свою дитину в смітті. У смітті.

Це було неймовірно.

Лінкольн смикав її за руку й щось казав. Вона не уявляла собі, що він міг казати й нахилилася ближче до нього.

— Скажи мені на вухо, — порадила вона йому.

— Що там, мамо? — зойкнув він, але вона все ще ледве могла чути його.

Вона зрозуміла, що він не бачить немовляти. Він надто низенький, щоб заглянути через край металевого смітника, і він не чув нічого крім музики й стояв там приголомшений.

— Нічого, — сказала вона, й сама не зрозуміла, навіщо вона йому бреше.

— Тоді на що ти дивишся?

Вона випросталася, дивлячись на немовля. Потім помітила, що її руки всередині й відступила назад.

— Я подумала, мені щось почулося, — сказала вона.

Мати немовляти, певно, запанікувала. Може, вона побачила, як до неї наближаються чоловіки з рушницями, або просто була жінкою слабкою чи егоїстичною, не змогла заспокоїти дитину й припинила свої зусилля. Вона вирішила врятувати себе. Либонь, вона тепер перебуває в безпеці, залишивши свою дитину качатися посеред бляшанок від содової води та гамбургерових обгорток, і Джоан відчула справжню ненависть до неї. Її руки знову потяглися до металевого смітника, але чому вона не доторкнулася до дитини?

Лінкольн знову потягнув її за спідницю.

Вона не могла відвести очей від немовляти. Це не така вже жахлива схованка, якщо не думати про сміття. Якщо забути про той факт, що жінка фактично викинула свою дитину, то це дуже вдале місце для того, щоб сховати її. Лежачи під самими гучномовцями, дитина могла репетувати як завгодно голосно — це дівчинка чи хлопчик? Звичайно, їй не слід думати про неї як про «воно» — та незалежно від цього воно може скиглити так гучно, як йому хочеться, й ніхто його не почує. А дитя, звичайно, верещатиме, бо воно саме-одне, й налякане, й, мабуть, голодне, і немає лагідного тепла там, де має бути тіло його матері, й діти не можуть не звертати уваги на запах, і воно нюхатиме незвичне й смердюче повітря наповненого смітника. Але звук дитячого плачу тут заглушений, а смітник — це геть негодяще ліжко з високими стінками для немовляти, де йому не має місця, щоб вільно повзати.

Але в ній можуть бути пацюки або таргани, що залізуть дитині в очі або в рот. Таргани. У цьому смітникові небезпечно. Адже це смітник. Лінкольн спроможний іти, а ця дитина не важитиме нічого. Вона змогла б понести їх обох, хоч і недовго.

Музика з диска відлунювала в її мозку.

Вона нахилилася, простягла руку й доторкнулася нею до личка дитини, червонястого навіть у місячному світлі. Шкіра в неї така м’якенька, як вона й думала. Дитина не перестала плакати. Вона обернула свій ротик до Джоан і вхопила її за великий палець, який вона дала їй посмоктати. Біля її личка лежала обгортка для цукерок, Джоан відкинула її геть. Немовля дриґнуло ніжкою, і вона побачила якусь річ під її білим, м’яким стегенцем. Засунувши туди руку, вона знайшла соску.

Джоан обтерла соску об свою руку й запропонувала її немовляті, й вона пригадує, як маленький ротик утворив досконалу літеру О, й дитя задоволено чмокнуло, прийнявши соску.

Воно посмоктало її двічі, а потім виплюнуло й заверещало. Джоан уже відчула його вагу на згині своєї руки.

Лінкольн не перестав тягти її за спідницю. Вона подивилася вниз, і він підтягнув її ближче до себе.

— Ти, здається, сказала, — закричав він їй у вухо, — що нам не слід відвертати уваги на речі, які не мають ваги.

Джоан рвучко випросталася, розглядаючись навколо. Вона зрозуміла, що освітлена — та сама пляма світла, яка падала на дитину, падала і на її руки. Вона випустила руку Лінкольна. Це вперше вона цілком від’єдналася від нього, відколи вони вибралися з оселі дикобраза. Й вона не дивилася на нього. Якби він пішов геть, вона цього не помітила б. Якби чоловіки з рушницями були тут із наведеною на них зброєю, вона б їх не побачила.

Бо вона не дивилася.

Дитина все ще скиглить.

Вона присіла, знову опинившись у затінку й обнявши рукою сина.

— Так, — сказала вона йому. — Ти маєш рацію.

Вона мусила діяти швидко. Інакше вона діяти не могла. Вона стояла, намагаючись триматися якомога нижче, й знову погладила голівку немовляти. Притулила свій великий палець йому до рота й дала йому посмоктати з нього — зубів у малюка ще не було — а потім знову встромила йому в ротика соску. І швидко відвернулася, бажаючи вірити, що цього разу малюк її триматиме. Потім нахилилася, щоб підняти накривку металевого смітника.

Вона поклала її на місце. Це вийшло не так швидко, як вона думала — треба було прилаштувати щільно краї, і весь час, доки це робила, вона відверталася й дивилася кудись у темряву. Протягом якоїсь миті дитина ворушилася внизу під нею, а потім перестала ворушитися, й вона бачила перед собою лише темний обрис металевого смітника.

— Ходімо, — сказала вона Лінкольну.

Вона знову присіла, ступивши кілька кроків, і музика стала трохи тихшою, не гупаючи їй у голову. Ще один крок, і ще крок, і вона лише переступала їх, нічого не відчуваючи.

Їй треба лише вберегти свого сина.

— Що там було? — запитав Лінкольн, притиснувшись обличчям до її волосся.

— Нічого, — відповіла вона.

Вона знає, він ще хотів поговорити й не хотів, щоб вони йшли, але вона прискорила ходу, залишаючи позаду сміттєвий бак. Музика стала гучнішою. Електрична гітара зазвучала в екстазі, й листя з дерев, жовте навіть у темряві, почало сипатися на траву їм під ноги. Коли вони дійшли до розлогого дерева біля вольєра черепах, то перебігли через затінений бетон, тримаючись за руки, а потім вона стала навколішки біля низенького паркану, щоб відпочити й знову обдумати ситуацію. До автоматів із перекускою залишилося кілька кроків, майже невидимих під гіллям бамбука, але вона бачила, як світилися електричні лампочки на стовпах, що освітлювали червоні й білі смуги внизу.

Ще кілька кроків. Вона опустила руку до своєї сумочки, засунувши пальці в її бічну кишеню. Вона притиснула свою візитну карточку до долоні й затулила її пальцями.

— Які крекери вони мають? — запитав Лінкольн.

— Мабуть, із сиром, — сказала вона. Вона невідь-чого розгнівалася, що він знову згадав про крекери. — Говори пошепки.

— Я хочу сиру.

Вона відчула, як його хода сповільнилася, наче риболовна жилка, яка поринає під воду. Її стегно доторкнулося до бамбукового паркану, який відгороджував автомати з перекусками.

Ще десять або дванадцять кроків, і вона зможе нагодувати його.

— Я не хочу арахісового масла, — сказав він. — Я хочу крекера з сиром. Якщо вони не зробили сандвічі з арахісовим маслом, які любить тато.

— Тихше, — сердито прошепотіла вона.

Не можна допустити, щоб він накликав на них постріли через арахісове масло на цьому етапі їхнього шляху, й невже він не розуміє, щó вона зробила для нього? Звичайно, не розуміє, Богу дякувати. Але вона не може сперечатися з ним через крекери.

— Там, напевно, буде сир, — сказала вона заспокійливим голосом.

— Пообіцяй мені, — відповів він.

Сльози набігли їй на очі — вона помилялася. Почуття, яке вона намагалася стримувати, не було гнівом. Її рука легенько прилипла до його руки, вона не згадуватиме про солодку масу, якою була вимащена накривка смітника. Коли він спіткнувся, притискаючись до неї, то заскиглив і загарчав, наче вона намагалася розбудити його надто рано-вранці, але вони вже проминули паркан.

Вона завмерла на місці.

Потім поточилася назад, відступивши за паркан, притягши Лінкольна до своїх ніг. Вона знову запанікувала, і це добре, бо паніка спалила всі інші емоції. Вона очистила її.

Між бамбуковим парканом, де вони стояли, й цегляною стороною бару «Савана» було майже денне світло. Блискучі автомати стояли під стіною: кока- й пепсі-кола, вода дасані, а в далекому кінці — металева коробка, наповнена невеличкими пакетами. Вона ніколи не бачила їх уночі. Веселе світло здавалося агресивно механічним. Автомати нічого не знали про її скрутне становище, й вона ненавиділа їх за їхнє яскраве освітлення.

Їй довелося затулити очі від світла.

Ліворуч від автоматів бамбуковий паркан завертав, зрештою впираючись у стіну ресторану. Стебла бананів густо росли на згині паркану, й принаймні з цього боку існував певний бар’єр.

Але від того місця, де вона стояла, до щілини для кредитних карток харчових автоматів — благаю тебе, Боже, нехай кредитна картка читається, бо іноді ця система не працює, а в неї ніколи немає монет — від цього місця до автоматів немає куди сховатися. Там немає нічого, крім бетону. Не лише самі автомати освітлені зсередини, а й лампочки під навісом освітлювали весь простір.

Вона пильно оглянула банани, які росли поблизу автоматів. Їхнє листя нависало парасолями, а внизу були товсті стовбури, що стриміли з шару перегною. Три смітники були поставлені впритул в одному з кутів паркану, але інший кут біля самої будівлі був порожній і темний. Бананові рослини давали прикриття, й Джоан подумала, що вона й Лінкольн могли ввійти глибоко в бананові хащі, які росли під парканом.

Не було ніякої переваги в тому, щоб стояти там вічно. Там вони також не були в безпеці.

Вона пильно роздивлялася все, що могла бачити, й усе, чого не могла бачити. Вона знову підняла Лінкольна, зачекавши, доки він обплутав її своїми руками й ногами.

— Ось наша дорога, — сказала вона йому, перебігаючи через освітлений простір, її тінь була масивною й безформною на бетоні — повз автомати для пиття й повз автомат для їжі до самого краю бананових хащів. Близько до них вона побачила декоративне запилюжене каміння й квадратну чорно-білу мозаїку. Вона поставила його на листя, притиснувшись до цегляної стіни ресторану. Автомат із перекусками стояв так близько, що вона могла доторкнутися до нього. Він блокував їх під кількома кутами. Вона обережно вивільнила його руку й відіпхнула його назад — спотикаючись, він відступив крок за кроком на прілу солому.

— Стій на тому камені, — прошепотіла вона. — Стій там, а я принесу тобі їжу.

Вона була задоволена тим, де він стоїть. Вона майже не бачила його, навіть із такої близької відстані.

З цього боку автомата вона могла стояти в затінку й виставити на світло лише руку з карточкою оплати. Легенько обмацавши карточку — бо пучки її пальців були сухими — вона встромила її в щілину, й машина її прийняла, й вона вибрала собі пшеничні крекери з сиром, показавши свій зап’ясток біля дна автомата й схопивши крекери, перш ніж вони впали на дно. Вона витягла їх звідти й прислухалася. Потім купила другий пакет, бо наступні п’ять секунд могли бути набагато небезпечнішими, але вона натиснула не на ту кнопку, на А6 замість В6 і їй випав батончик Зеро, але вона його підхопила.

Вона відступила назад, у тінь, і намокле листя охолоджувало їй шию.

7:12 пополудні

Його сорочка задерлася, коли він примостився їй на коліна, й вона подумала про кістлявість його тіла й про вузькість стегон. Він народився великим — важив понад десять фунтів — і протягом якогось часу мав кілька підборідь, хоч то була гарна повнота, від якої незнайомі жінки зупинялись на вулиці, щоб потиснути його ніжки. Він був повненьким довго, але в якийсь невідомий спосіб став високим і худим.

Вона розгорнула пакет із крекерами й подала йому один — обгортка зашаруділа гучніше, ніж вона сподівалася, але вона розірвала її посередині, крекери повипадали на пластикову обгортку — й вона примостилася на камені так, щоб стояти на ньому, а не на прілій соломі. Широке й пласке холодне листя падало їй на голову та плечі. З гучномовців тепер долітала запальна інструментальна музика, яка завжди супроводжувала Люту Відьму в кінофільмі «Чарівник з країни Оз». Вітри в лісі були гучними й шаленими. Цей звук різав слух, але вона не хотіла, щоб він замовк. Вона не хотіла чути чогось іншого.

Лінкольн з’їв два крекери, перш ніж вона це усвідомила. Вона дала йому напитися, потім заглянула в чашку й побачила, що вона ще наполовину повна. Закрутила пляшку й застромила її між його коліньми, які вона тримала між своїми.

— Дякую, — сказав він.

Він злегка підстрибнув, майже відірвавши свій зад від землі. Крекери справили чудодійний вплив на його організм.

— Ти маєш батончика? — запитав він. — Який він? Можна мені трохи покуштувати?

Вона відламала шматок і подала йому. Слова вилетіли з неї повільно.

— Це білий шоколад з карамеллю, — сказала вона.

— Ти ж не любиш білого шоколаду. Від нього тебе нудить.

Це, в принципі, була правда. Спогад з її часів у Таїланді. Вона працювала з черницями в Ірландії, перш ніж полетіла в Бангкок, а був Великий Піст, тож вона перестала їсти шоколад, бо коли навколо тебе черниці, ти переймаєш їхні уявлення про самозречення, а потім у Таїланді був Великдень, й вона купила там кролика з білого шоколаду — звідки в них великодні цукерки в Таїланді? — але вона з’їла всього шоколадного кролика, а потім виблювала його, й це був кінець для її взаємин з білим шоколадом.

— Я любила білий шоколад у давні часи, — сказала вона.

Край каменя був гострим під її стегнами, й коли вона заворушилася, щоб прилаштуватися зручніше, то подряпала об нього руку. Вона відчула укол, а потім потік рідини — вона відкрила поріз на своїй долоні.

— До того як я народився? — запитав Лінкольн.

— Так, — підтвердила вона, стискаючи й розтискаючи свій кулак, відчуваючи в’язкість крові. — Задовго до того, як ти народився.

— Коли ти стала подорожувати в далекі країни?

— Так, тоді.

Він покуштував батончик із карамеллю, задоволено зітхнув, і вся плитка зникла в його роті.

— Ти їла це весь час до того як я народився, — сказав він. — Ти тоді любила білий шоколад. Але не було білого шоколаду до того, як я народився, і ти кажеш неправду.

— Неправду? — перепитала вона.

Виникла якась неполадка в автоматі кока-коли, мабуть, коротке замикання. Кнопка Спрайту на ньому стала блимати, то згасаючи, то спалахуючи.

— До того, як я народився, — сказав він, — не було ніякого шоколаду. Не було будинків. Були тільки зáмки. Не було меблів. Не було тарілок, не було капелюхів, не було пилюки. Були динозаври. Світ тоді не існував. Не існувало нічого. Але існувала одна лікарня, де я народився.

Вона подивилася на нього.

Одного дня він почав плакати, почувши голос із гучномовця в бакалійній крамниці. Страховища, які демонструються у фільмі Скубі-Ду, здалися йому неймовірно жорстокими. Але в цю мить він, схоже, не пам’ятав подій останньої години. Він повернувся до свого нормального стану.

— Я цього не знала, — прошепотіла вона.

— Я знаю, що ти не знала.

Їм треба було якнайшвидше забиратися звідти. Вони були під самою будівлею, біля головної стежки. Вона принишкла під цегляною стіною, намагаючись розташуватися так, щоб вони обоє перебували в затінку й завдяки смужці світла, яка проникала крізь листя, спостерігала, як він їв.

— Смачні цукерки? — прошепотіла вона.

— Смакота, — сказав він з повним ротом. Він знову взявся за крекери. — Так смачно, що я повторив це двічі.

— Цссс… — сказала вона. — Говори тихше. Не напихайся ними. Втішайся їжею.

Це був ще один його словесний винахід: «Не напихайся ними» замість «Не запихайся». Якось він запитав у неї, Чому ти сказала приємне горе? Хіба горе не мусить бути поганим?

— Я втішаюся їжею, — прошепотів він, відкушуючи від крекера крихітний шматочок.

Вона часто наказувала йому смакувати їжу, але особливо тепер вона хотіла, щоб він їв повільно. Вона любила спостерігати, як він тішився акуратно приготованим сиром. Він жував голосно, не зовсім відкриваючи рот, але його щелепи й губи рухалися швидше, ніж було треба. Він облизав свій зап’ясток, і вона подумала, що туди налипли крихти.

Вона хотіла, щоб він думав тільки про крекери.

Він притиснувся до неї, її стегно доторкалося до його стегна, й вона подумала про свого дядька в його старому, відкидному — примітивно пофарбованому — кріслі, який посувався, щоб дати місце її дрібній істоті, й казав, Хтось із нас, напевно, стає більшим. Її дядько завжди пахнув скошеною травою і приємним потом, і після того як вона втискалася в крісло поруч з ним, він притуляв щоку до її голови, і вона відчувала, як його серце калатало навпроти її скроні, і їй було радісно відчувати його, впевненого й безпечного, поруч себе.

Наскільки вона могла судити — з кінофільмів і книжок та з ланчів із друзями — люди завжди невдоволені. Вони хочуть мати іншу роботу й іншу дружину або чоловіка, а у своєму віці вона нібито повинна переживати велику екзистенційну кризу, тобто ставити під сумнів усі варіанти вибору у своєму житті й прагнути розпочати все спочатку, й від цього буде навіть гірше, бо вона жінка, має дитину й працює, й вона повинна прагнути до цього всього, але її плани руйнуються за кожним поворотом, підштовхувані її бажанням знайти для себе місце у світі, яке відповідало б її материнським прагненням.

Вона цього не відчувала.

Вона прочитала одну історію у своєму дитинстві ще до того, як її опанувало спонтанне людське хвилювання або чаклунство, й думала, що ця історія належала одній з її грубих книжок, переповнених привидами. У ній розповідалося про чоловіка, якому диявол подарував годинника, й той годинник міг зупинити час. Той чоловік мав лише натиснути на кнопку на своєму годиннику, і його життя назавжди завмерло б, незмінне. Він би ніколи не помер. Ніколи не постарів би. Він би жив щодня так само, як жив напередодні. Усе, що він мав зробити, — це обрати час, коли натиснути на кнопку. Але він ніколи не був готовий натиснути на неї — думав, що повинен зустріти саме ту жінку, а потім, коли йому здалося, що він її зустрів, він вирішив, що хоче стати батьком, а потім, коли дитина йому народилася, він втратив певність, що ця жінка саме та, а потім йому захотілося здобути більше грошей, а потім він нарешті став старим чоловіком, і диявол прийшов по його душу. Диявол сказав йому, що так, він застосовує цей трюк, обіцяючи людям життя вічне, але весь фокус полягає в тому, що ніхто ніколи не натискав на кнопку. Ніхто ніколи не доходив висновку, що саме ця мить — ця мить — найдосконаліша.

Вона зупинила б годинник. Будь-якого дня. Будь-якої миті.

Можливо, задоволення є її найбільшим обдаруванням. Вона цінує те, що має. Її син теплий і пригортається до неї, і цього майже досить, щоб відкинути все інше.

Але її рука знову зволожилася, з пальців закапала кров.

Вона підняла її, готова щось прикласти до своєї порізаної долоні, але цього разу кривавилася бічна частина її руки біля ліктя, й вона з подивом подивилася на цю рану, на роздерту шкіру над зап’ястком, вона зрозуміла, що натерла шкіру об камінь, на якому сиділа, але червоні краплі також пролилися на її стегно, надто близько до Лінкольна, й вона відсмикнула руку — проте їй чомусь хотілося потерти її об камінь іще.

Вона притиснула роздряпану шкіру до своєї спідниці.

Вона хотіла б зупинити годинник. Згодом вона дивилася на своє віддзеркалення в мереживній нічній сорочці, можливо, в тій, яка була з глибоким вирізом і розрізами до стегна, тій самій, яку Пол завжди просив її надягати, коли приходив додому на четверговий ланч, а вона думала, Одного дня я перестану носити такий одяг. Одного дня моя шкіра ослабне, на ній з’являться припухлості, і я стану старою жінкою, яка не вдягатиме сексуальної білизни, а потім Пол помре, й мені не буде для кого її вдягати, так чи інак. Або вона крутитиме хула-хуп для Лінкольна, рахуючи — вісімнадцять, дев’ятнадцять, двадцять — й частина її пишатиметься, частина сміятиметься, а частина думатиме, одного дня я буду не спроможна крутити обруча, і я сподіваюся, що він принаймні пам’ятатиме мене такою й пам’ятатиме ті дні, коли я могла, а що, як я завтра загину в дорожній пригоді, чи він пам’ятатиме, як ми говорили магічні слова, щоб світлофори загорілися зеленим світлом, і як ми перетворювали обідній стіл на укріплений форт?

Вона не знає, коли почала уявляти собі кінець світу. Можливо, досягнення нею сорокарічного віку ввімкнуло це почуття, а може, його ввімкнув Лінкольн тїєї миті, коли перетворився з немовляти на хлопчика, і вона зрозуміла, що він почне зникати, знову й знову, аж поки нарешті стане дорослим і піде від неї, й, можливо, вона має такі чорні думки, бо нічого їй не хочеться так, як оце, аби її життя зупинилося саме в ту мить, і не стане змінюватися, й, може, їй подобається весь цей процес тому, що вона знає: її життя не триватиме вічно. Цікаво, чи в усіх виникають такі думки про автомобільні катастрофи та померлих чоловіків, чи то вона одна така ненормальна.

— Що там сталося з моїм фільмом «Трансильванія Твіст»? — запитав хтось басом із гучномовця.

Лінкольн залишив один крекер в упаковці. Їй треба було підводитись. Вона повинна знайти безпечнішу схованку.

Ні. Вона мусить вирішити, що їм робити далі. Їй не треба виходити на освітлене місце, доки вона не знатиме, куди вони підуть далі. А він такий тихий. Такий спокійний. Коли він такий, то вони майже невидимі. Крім того, якщо вони звідси підуть, то вона повинна обрати напрямок, у якому вони підуть, а це вимагає постановити, чи вони підуть назад повз сміттєвий бак, чи якось його оминуть.

Роздерта шкіра на руці боляче пульсувала, й вона подумала, що, можливо, потерши свою закривавлену руку ще раз об гострий край каменя, вона заглушить біль, як ото буває, коли потреш місце, що свербить.

Цей імпульс налякав її. Вона не належала до тих людей, які мають такі думки.

— Ти хочеш з’їсти решту шоколадної плитки? — запитала вона в Лінкольна.

Він дістав свій останній крекер однією рукою й наставив другу долоню, щоб узяти шоколадну плитку.

— Так, будь ласка, — прошепотів він.

Вона подала йому плитку. Щось переповзло через її ногу, вкрите пір’ям і швидке, й вона доклала всіх зусиль, щоб не подивитися вниз і не побачити, що то було. Цього вона навчилася в домі своєї матері: якщо ти примусиш себе на щось не дивитися, то ти можеш прикинутися, що воно не існує.

А проте її уява працювала. Вона подумала про блискучих чорних черепашок і вусики, що смикаються.

Вона згадала сцену в кінофільмі «Страхопуд і місіс Кінг», де Лі й Аманда ховаються в запилюжених заростях, як вони ховалися тут, й Аманда тремтить, а Лі обіймає її своїми руками. Це було великою таємницею Джоан: вона нікому не признавалася, скільки разів дивилася різні епізоди зі «Страхопуда й місіс Кінг». Вона думала, що почувала до тих епізодів, які вона дивилася протягом годин, те саме, що деякі люди почувають до алкоголю або порнографії. Іноді вона кидала свій офіс у години ланчу й бігла дивитися телевізор. А іноді прокидалася вночі, цілувала Пола в плече й до трьох годин ранку дивилася свій улюблений кінофільм.

Їй не треба думати про телевізію тепер. А може, й треба. Є і гірші речі.

Вона звикла думати, що Брюс Бокслайтнер був красень, і вона досі так про нього думає — про його версію 1980-х років — і ця версія прямо перед нею, щоразу, як вона захоче — хоча йдеться, власне, не про людей, а про літературних персонажів — бо вони зовсім не змінилися. Лі й Аманда були дорослими, вона так думала, а тепер вона старша, ніж вони. Але для неї вони досконало заморожені у своєму первісному стані.

Коли вона була малою дівчинкою, то мала звичку сидіти на блискучій поверхні підлоги у вітальні біля кавового столика, бо її мати звикла надто все полірувати, а підлога здавалася менш блискучою через тарганів, які безшумно перетинали її, ковзаючись, як по кризі, тарганів вона там бачила постійно, бо мати боялася, що дезінсектор може випадково отруїти собаку. Джоан вмикала телевізор, як тільки приходила додому зі школи — може, саме тому вона була єдиною дитиною, котра ніколи не хотіла покинути школу. Котра виходила повільно, як тільки могла, крізь подвійні двері, коли лунав останній дзвінок. Яка завжди дивилася, чи в класі є бодай один зі вчителів, якого вона могла б затягти до розмови, а може, й сісти за його стіл — у присутності вчителів їй дихалося легше. Вчителі любили її. У шостому класі дівчата вели танець навколо Травневого дерева, і вчителі відбирали для нього лише дванадцятьох, і вона була однією з них, і це означало тривалі години практики після уроків — хвала небу, вона поверталася додому лише після того, як поночіло.

Але батьки не могли дозволити їй перебувати у школі вічно. Тож вона вмикала телевізор і дивилася, доки не поверталася зі служби мати, і мати відтісняла дочку від телевізора — бо вона мала власні телезабаганки. Джоан чекала пізньої ночі, коли мати лягала спати, й тоді вона поверталася до телевізора, сидячи до нього близько, з нахиленою шиєю, бо вони загубили пульт — і не тільки це, а й вона хотіла відчути, що перебуває більше в телевізорі, ніж у власній оселі. І вона була задоволена. Але іноді вона сиділа там, коли споночіє, боса, зі схрещеними ногами, а по гладенькій підлозі перебігав тарган, який забирався на її литку, стегно або між пальці ніг, і тоді вона бігла до канапи, придушивши в собі нажаханий крик, але завжди поверталася до телевізора, навіть коли не знала, який напрямок обрав для себе тарган, і мусила шукати його під стільцями. Найбільший жах опановував її тоді, коли кутиком ока вона бачила, як підповзає до неї чорний силует. Їй ніколи не щастило дістатися до них так близько, щоб убити їх. Вона могла тільки запустити в них черевиком і сподіватися, що їй пощастило влучити, а іноді вона бризкала на них спреєм для волосся, й вони топилися в ньому. Вона любила дивитись, як вони гинуть — та навіть якщо вони й залишалися для неї загрозою, вона поверталася до телевізора. Вона не могла без нього.

Світло кнопки Спрайт на автоматі пульсувало, наче щось передавало азбукою Морзе. Лінкольн досі жував. Гучномовці виспівували: «То був страхітливий гуркіт / то був яскравий спалах…»

Вона дивилася епізод зі «Страхопуда й місіс Кінг», а потім прокручувала назад — вона завжди записувала цей кінофільм — і знову дивилася цікаві для себе частини. Перемотка, пауза, вмикання. Перемотка, пауза, вмикання. Вона добре запам’ятала епізод, коли в готелі Лі й Аманда заходять у ліфт й він тримає її за руку, а тоді відпускає її руку, щоб натиснути на кнопку, а Аманда намагається зловити його руку, мацаючи в повітрі, й вираз його обличчя просто щасливий, коли він усвідомлює, що Аманда не хоче відпускати його. Джоан дивилася цю сцену сотні разів. Це було тоді, як вони були закохані, але не визнавали цього, й тому кожен перегляд був для неї таким важливим, бо вона думала, чи хто-небудь подивиться на неї таким поглядом.

Цей клапоть підлоги перед телевізором був єдиним місцем з домівки її дитинства, який вона добре запам’ятала. Бежева стіна з книжковими полицями, завіски, що затуляли кожну полицю, кавовий столик праворуч, що виблискував шовковими квітами в мідному вазоні, та розкидані там журнали. Телевізор та відеомагнітофон, срібні кнопки й чорні кнопки, приємний звук перемотуваної магнітної стрічки.

Їй не подобалися інші кімнати. Кухня приваблювала найбільшу кількість тарганів. Одного разу вона опустила руку в сумку з картопляними чіпсами й відчула, як твердий і слизький панцир заворушився під її пальцями. Вітальня була довга й застелена килимом, і вона перебігала її на повній швидкості — адже треба було подолати такий широкий простір, її ступні нагрівалися на шкарубкому зеленому килимі — а її спальня була в протилежному кінці, й вона з розгону стрибала на своє синє покривало, сподіваючись, що нічого не заворушиться між простирадлами.

Вона не мала такої ночі, коли б не побачила п’ять, шість або й десять тарганів. Іноді вона не засинала, слухаючи, як шарудять їхні маленькі ноги. Іноді вона зовсім не могла заснути. Її мати ніколи не бачила тарганів. Джоан могла би поставити пам’ятник речам, яких її мати ніколи не помічала — наприклад свого онука, якого вона відвідала лише двічі, відтоді як він народився — але вона й досі тремтить від люті, що та ніколи не бачила тарганів.

Джоан знову й знову просила її підкинути їм отруту. «Ти реагуєш надто сильно, — незмінно відповідала їй мати. — Ти ж знаєш, Дейзі може отруїтися. А їх не так багато».

Вона пам’ятає, як хотіла скористатися килимом як сценою, щоб поставити на ньому свої маленькі п’єси, й просила матір, щоб та подивилася на її виставу. Зроби це для мене, доки відпочиватимуть мої очі, зазвичай відповідала мати, лежачи на кушетці, заплющувала очі й жодного разу їх не розплющувала.

Вона пам’ятає, як мати наполягала, щоб вона зробила собі манікюр, Тобі буде приємно, сказала мати. Ні, відповіла Джоан, тоді вже старша й не звична ховати свої почуття. Я ненавиджу, коли мені роблять манікюр. Я не терплю запаху, і вони роблять боляче, коли застосовують інструменти. Я завжди ненавидітиму цей процес. Ти одна, якій це подобається.

Мати дернула своїм гребінцем по стільниці, її дзеркало для макіяжу бринькнуло, але наступного дня вони пішли в «Чудові Нігті», і немає сумніву, її мати до сьогодні вірить, що Джоан подобається робити собі манікюр.

Її мати ніколи нічого не бачила.

Її мати навіть не завдавала собі клопоту дивитися.

Вважають, ви стаєте терпиміші до батьків, після того як у вас народжуються власні діти. Після того, як зрозумієте, що́ насправді означає батьківство. Але з нею все відбулося навпаки. У свої двадцять років Джоан досягла відносного миру з батьками, та коли в неї народився Лінкольн, її гнів повернувся. Найбільше, чого вона змогла досягти, це відвернути від таргана голову, коли він повзав у темряві.

Лі Стетсон казав такі речі, як За таке бордо можна й померти, і він водив спортивний сріблястий автомобіль, і цілував Аманді руку, й саме такою уявляла собі Джоан дорослість. Усі вродливі й дотепні, коктейлі, екзотичні бари та інше. Вона мала матір, яка спала в одному ліжку з тибетським тер’єром, яка не гребувала нюхати собаче лайно на своїх простирадлах, але морщилася, коли їй доводилося доторкатися до великих каменів, і вона мала батька, який міг цілими днями полювати на невеличких звірят, але ніколи не знаходив дороги до дочки, яка вже вимахала в нормальний людський зріст.

Кнопка Спрайту автоматично вмикалася й вимикалася в шаленому ритмі.

До неї дійшло, що Лінкольн не ворушиться, можливо, він заснув. Білий шоколад покривав його пальці, які були розслаблені й стриміли вгору. Його голова впала на її біцепс. Вона дивилася на м’які вигини його щік, на його опущені вії та на його великий ніс, який мав потовщення спереду, такий собі закруглений кінець носа. Вчора він вжив в одному зі своїх речень слово «арсенал». Він мав цілі світи у своїй голові.

Вона дивилася на нього.

Своєю рукою, яка не кривавилася, вона зімкнула пальці навкруг його зап’ястка таким собі легеньким браслетом. Вона відчула кістки під його шкірою.

Вона бачила його.

Тільки його.

Постійно тримати його у фокусі свого зору вимагало певних зусиль.

— Шкода, що в мене немає Саржа, — промурмотів він, і вона здивувалася, по-перше, тому що він не спав, а по-друге, тому що Сарж був його другим улюбленцем, після жирафа — його найулюбленішої набивної тваринки. Сарж був її іграшкою понад тридцять років тому; його ліве вухо мало в собі досить велику дірку, в яку можна було просунути палець, а його ніс був почасти стертий. Її дядько мав звичай вдавати, що Сарж повзе по сніданковому столі, де просить покуштувати її яєчню, і їй несподівано також захотілося побачити Саржа, його тіло німецької вівчарки, зношене й шишкувате. Лінкольн знав усіх, кого вона будь-коли любила.

— Навіщо тобі Сарж? — запитала вона.

— Бо він поліційний собака, — сказав Лінкольн, злегка піднявши голову. — Він захищає людей.

Мати хотіла запевнити його, що вона завжди його захистить, але раптом почувся звук і рух всередині освітленого місця.

Їй вистачило секунди, аби усвідомити, що двері відчиняються — двері на протилежному боці автомата, що продавав кока-колу — пролунав голос і з’явилося обличчя, освітлюване червоним і білим зблисками торговельного автомата.

Обличчя. Довге розмаяне волосся. Чорні очі, що дивилися на них.

Їй знадобилася секунда чи дві — час був липкий і повільний, як ноги таргана, що потрапив під спрей для волосся — перш ніж Джоан усвідомила, що голос належав дівчині, й вона ледве спромоглася притлумити в собі переляканий зойк.

Дівчина простягла руку — її пальці загнулися, а все тіло було видиме — лише на одну мить, а потім вона ковзнула назад і сховалася за торговельний автомат. Тіло належало юній чорноволосій дівчині, підлітку, з волоссям, заплетеним у коси, з червоними пасмами, наче намальованими косметичним олівцем. Її обличчя здавалося маленьким під густим волоссям.

— Ходіть сюди, — сказала дівчина. — Швидше.

7:23 пополудні

Джоан сиділа тихо, роздивляючись обличчя дівчини, аби зрозуміти, чи вона не може бути подружкою терористів, тією, хто іноді грається в ігри з жертвою. Але дівчина здавалася дуже юною й дуже схвильованою, й було важко запідозрити її в чомусь поганому.

— Якщо хочете, — сказала дівчина.

Лише її потилиця була видима, коли вона обернулася й подивилася в темряву, її голос був невпевненим і роздратованим.

Саме її роздратування переконало Джоан. Вона обхопила Лінкольна однією рукою й підняла його, чекаючи, доки його ноги будуть під ним, а потім стала навколішки й обтрусила листя зі свого обличчя. Вона штовхнула сина поперед себе, повз автомат для продажу кока-коли, примушуючи його йти швидше. Його рука заплуталася в її блузці, їй було вкрай незручно йти, її стегна боліли, й тут вони ввійшли в ресторан, скляні двері зачинилися за ними з гучним скрипом.

Присівши на пальцях ніг, Джоан тримала руку навколо талії Лінкольна. Вона помітила тріщину в дверях, яка срібною лінією розколола скло у вигляді курячої лапи.

Дівчина була поперед неї, нерухома, вона теж нахилилася до підлоги. Вони стояли впритул до прилавка для ланчу, касовий апарат був ліворуч від них. Праворуч від них був цілий ряд вікон. Лампочки під стелею не горіли, але виставлена напоказ продукція ресторану освітлювалася зсередини, тож у кімнаті горіло флюоресцентне світло й пластмасові столи та стільці — вона думала, що вони білі — мали тепер світло-зелений колір, як істоти у глибині океану.

Дівчина обернулася до них, нахилившись над їхніми головами, її пахви були зовсім близько. Вона приємно пахла пудрою та хлібом.

— Двері, — сказала дівчина, затягнувши засув.

Вона знову нахилилася, посуваючись уперед, повз прилавок для їжі, й вони пішли за нею. На деяких столах були акуратно складені стільці ніжками догори, але більшість стільців і навіть столів були безладно розкидані на підлозі. Там була червона стрічка, натягнута між двома стовпчиками, яка, певно, вказувала людям, де вони мають стояти в черзі, й стовпчики також були перекинуті, і їхні круглі основи стриміли вгору.

— Сюди, — сказала дівчина, показуючи їм дорогу рукою, ніби вони не йшли за нею майже впритул.

— Хто вона? — запитав Лінкольн, його голос був теплий і вологий навпроти щоки Джоан.

Його рука все ще плуталася в її блузці, тягнучи її до себе.

— Я не знаю, — відповіла йому Джоан і зрозуміла, що не знає багатьох речей, зокрема, чому вона погодилася замкнутися в цій будівлі з абсолютною незнайомкою.

Двері відчинилися, й за ними було інше людське створіння, що здалося їй посланницею Бога — хоч якщо Бог вирішив їм кого послати, то чому дівчину-тінейджера? — і можливо, вона вчинила жахливу помилку. Проте вона не могла думати про повернення назад. Вона мусила рухатися вперед, а чому?

Її мозок кружляв у якомусь безладі, але ноги несли її вперед. Зігнувшись, вони проминули порожні металеві та скляні коробки, де зазвичай була їжа — кекси, подумала вона, й данські яблука. Вони тепер ішли під вікнами, які тяглися під стіною. Дивлячись у ці вікна, вона бачила солом’яну стріху і темряву, що оточувала освітлені місця. Темрява здавалася непроникною, хоч такою не була, коли вона дивилася на неї іззовні — вона не бачила нічого на території слонів, нічого від далекого сосняку або освітлених вулиць. Солом’яна стріха тяглася нескінченно, а світ поза нею міг бути справжньою Африкою.

Вона подумала, а як воно дивитися з протилежного боку — дивитися всередину ресторану ззовні? Як виразно вони окреслені й освітлені? Чи хтось зовні думає, що її шкіра має світло-зелений колір, як у жителів підводного океанічного світу?

Вона знову подивилася вперед. Волосся дівчини забарвилося в цьому світлі в темно-червоний колір. Пасма чорного та іржавого.

Музика зовні перетворилася на монотонне гудіння.

На підлозі лежав розчавлений жук сонечко. Лінкольн його не побачив. І наступив на нього черевиком.

Дівчина прискорила швидкість. Джоан зупинилася, проте Лінкольн обхопив її руками, й вона рухалася вперед під тиском його ваги. Її стегна ніби аж волали від такої ходи в напівзігнутому стані.

Вони оминули прилавок і ввійшли на кухню, проминаючи блискучі сталеві прилавки й масивну піч з кнопками різних розмірів. Вистелена кахлями підлога була трохи слизькою й вона докладала всіх зусиль, щоб обережно ставити ноги й міцно тримати Лінкольна за руку.

— Майже прийшли, — прошепотіла дівчина.

Кухня закінчилася — більше не було пристосувань — й викладена плиткою підлога привела їх у короткий коридор, що закінчувався дверима зі сталі-нержавійки. Дівчина відчинила поштовхом двері, й вони ввійшли в кімнату зі сталевими прилавками обабіч і картонними ящиками під кожним прилавком. Світло тут, звичайно, було вимкнене, але квадратне вікно високо у стіні пропускало комбінацію місячного світла й світла від прожекторів, що були зовні.

На підлозі сиділа жінка. Жінка старшого віку, сива, з білою шкірою, що прихилилася спиною до купи ящиків. Вона була в джинсах і светрі, вітаючись, вона кивнула головою. Її обличчя залишалося в тіні.

— Заходьте, — сказала жінка.

— Сюди, Лінкольне, — сказала Джоан, заводячи свого сина в кімнату, тоді як вона кивнула жінці у відповідь.

Картонні ящики заповнювали кожен квадратний дюйм підлоги, крім вузького проходу до центру кімнати. Джоан побачила в одному пластикові виделки й ложки, а в другому фільтри для кави, але більшість ящиків були запечатані. Над прилавками звисало понад десяток черпаків. Була тут і колекція ножів. Блискуча червона рідина примусила її відсахнутися, але потім вона побачила пляшки з кетчупом — сім, вісім скляних пляшок із кетчупом, вишикуваних в одну лінію. Кришечки було знято, і в одному місці кетчуп вилився на прилавок й утворив калюжку на підлозі.

— Я їх ставила в ряд, — сказала дівчина, заклацнувши замок на сталевих дверях.

Джоан озирнулася, й двері були такі відполіровані, що навіть у тьмяному світлі вона побачила віддзеркалення дівчини, привид, що імітував, як підіймалися й падали її руки. Дівчина в дверях повільно опустилася на підлогу, як зробила й реальна дівчина, вмостившись там зі схрещеними ногами.

Реальна дівчина мала на голові брунатний берет, того самого кольору, що і її коси, а джинси вільно звисали в неї на стегнах. Її кістки нагадували пташині.

— Я мала на увазі кетчуп, — сказала дівчина. Вона сперлася ліктем на картонний ящик з написом ЗАМІННИК ВЕРШКІВ. — Я ставила пляшки в ряд, коли почула, як вони ввійшли, і я розлила кетчуп з кількох пляшок, і не побачила глузду в тому, щоби потім тут прибрати, ви мене розумієте?

— Кетчуп? — повторив Лінкольн, підсуваючись ближче до неї, його ноги переплуталися з ногами Джоан, коли вона підсунулася до ящика, намагаючись звільнити більше місця.

Вмостившись, Джоан оглянула кімнату. Лише одні двері. А вікно розташоване надто високо, аби хтось зміг заглянути досередини. Їй було легше зосередитися на просторі, який їх оточував — на його сильних і слабких аспектах — аніж слухати, що там дівчина розповідає про приправи.

Крім голосу дівчини в кімнаті не звучало нічого. Джоан більше не чула музики Гелловіна. Вона не була переконана, що їй подобається тиша.

Її ноги, вона усвідомлювала, майже доторкалися до старшої жінки, яка мовчала й спостерігала. Джоан підтягла свої ноги ближче до тіла й посадила Лінкольна собі на стегно. Його ноги висіли між її коліньми.

— Тож ви були тут, коли терористи ввійшли в ресторан? — прошепотіла вона до жінки.

— Мене тут не було, — відповіла жінка тихим голосом. — Я була біля слонів. Я мала на голові навушники й навіть не чула, коли пролунали постріли. Але вона мене знайшла. Так само, як знайшла вас.

— Вони не знали, — сказала дівчина, не намагаючись говорити пошепки. Так ніби вона сиділа десь на кушетці, базікаючи над піцою і Танцями між зірками. — Я про чоловіків з рушницями. Вони не знали, що я тут. Вони навіть уважно не дивилися. Це трохи дивно. Чи не здається вам, що вони мусили б дивитися ретельніше? Якби вони поставилися серйозно до своєї витівки. Ви не думаєте, що їм треба було скласти план?

Дівчина була занадто багатослівна.

— Чом би нам не говорити тихше? — прошепотіла Джоан.

— А навіщо? — Дівчина злегка стенула плечима. — Неможливо щось почути тут, якщо перебуваєш поза дверима. Довіртеся мені. Я намагалася щось почути тут, бо коли менеджер знаходить собі нового клієнта, вона приводить його сюди й зачиняє двері, і якось вона привела сюди ту дівчину, яка схиблена на кексах до кави, й ми всі дивувалися — тож я розповідала вам, яка я була приголомшена, коли чоловіки з рушницями ввійшли сюди. Жодного з клієнтів тоді тут не було, й це добре, бо після того, як терористи звідси вийшли, я відчинила двері й дивилася, чи вони пішли геть, а з вікна я побачила чоловіка й жінку, які йшли по стежці, і я почула постріли, й вони впали. Але, можливо, вони потім підвелися.

Джоан мусила дуже пильно зосереджуватися на кожному слові, яке промовляла дівчина. Вона почувала себе так, ніби приїхала в країну, мову якої вона нібито знала та коли водій таксі або консьєрж починали говорити на повній швидкості, вона усвідомлювала, що вся її практика та прослуховування дисків CD не підготували її до таких ситуацій: хоч вона й вивчила словник, але вихоплювала з потоку живої мови лише три або чотири слова.

— Може, й так, — сказала вона дівчині, й зловила на собі погляд старшої жінки.

Вони роздивлялися одна одну протягом якоїсь миті, й вона помітила, що, хоч та жінка й була у светрі, вона також мала у вухах срібні сережки й носила намисто, а її волосся було акуратно зачесане — враження було таке, що якби ви доторкнулися до нього, воно повернулося б на те місце, в якому ви до нього доторкнулися. Її нігті були наманікюрені. Нічого яскравого — щось подібне до пастельного кольору. Підібране зі смаком. Зовсім не викличне.

Джоан подумала, що ця жінка ніколи не виходила з дому, не привівши до ладу свого обличчя.

Вона пожалкувала, що пішла за дівчиною. Їй не хотілося бути тут.

Дівчина відкинула свою важку від волосся голову назад, піднявши погляд. Вона злегка розгойдувалася, і її волосся теж розгойдувалося на плечах.

— Чи ви чули коли-небудь, що коли хтось наставить на вас рушницю й намагатиметься затягти вас в автомобіль, — сказала дівчина, — то ви ліпше тікайте від такого чоловіка, бо шанс убити вас навіть із такої відстані, як шість футів, становить лише близько 60 відсотків? А якщо ви встигнете втекти на десять футів, то він зменшиться до 30 відсотків? Тож терорист, можливо, влучить у вас, але, ймовірно, не вб’є. А якщо ви втечете на тридцять, сорок або п’ятдесят футів, то навряд чи він вас бодай поранить.

Джоан подивилася на Лінкольна, який примостився на її стегні. Він начебто зацікавився чимось схожим на картоплем’ялку — вона навіть не могла уявити, як би він тримав її у своїх руках — але він часто слухав уважніше, аніж їй здавалося. Вона не хотіла обговорювати особливості вогнестрільних ран.

— Скільки тобі років? — запитала вона дівчину.

— Шістнадцять.

Слова дівчини прозвучали гордо. Джоан майже забула це почуття — бути у захваті від свого віку.

— То що сталося? — запитала вона, бо чим більше вона знатиме про терористів, тим краще. — Коли чоловіки з рушницями ввійшли сюди?

Дівчина відхилилася далі до свого картонного ящика. Її підборіддя ворушилося, наче вона смоктала таблетку від кашлю або жувальну гумку.

— Спочатку? — перепитала дівчина. — Спочатку я почула зойк за дверима. Але ж зойки іноді лунають, чи не так? Коли поблизу бігають діти — ви бачили ту статую слона, яка розбризкує воду? А ще їм дозволяють годувати жирафів, і вони кладуть їм на язик щось наркотичне. Іноді музика лунає надто гучно. Потім протягом якогось часу все було тихо. Ви чули постріли з рушниць?

Голос дівчини все ще звучав надто гучно. Джоан змагалася зі спокусою струснути її. Ми помремо, якщо так говоритимеш, хотілося сказати їй. Логічно вона розуміла, що ці двері не пропускають звуку, але логіка чомусь була для неї не переконлива.

— Ми чули їх здалеку, — спокійно сказала Джоан. Її відповідь була цілком логічною. — Він і я були в лісі, на дитячій території. Я не знала, що ті звуки були пострілами з рушниць.

Лінкольн випустив із рук свою картоплем’ялку й підвівся, щоб узяти її. Старша жінка подала її йому. Він обережно взяв.

Дівчина з ентузіазмом кивнула головою.

— Я теж цього не знала. Спочатку вони лунали дуже далеко. Ми вже зачинилися — двері замкнули і все таке — і я була тут, коли почула, що хтось є біля дверей.

— Цссс… — сказала Джоан, неспроможна подолати свій страх. — Говори трохи тихше.

— Вони нас не почують, — повторила дівчина.

Сива жінка простягла руку й доторкнулася до руки дівчини. То був не легенький доторк, а твердий потиск її наманікюреної руки.

— Тихше, — сказала жінка, і в її голосі пролунала дивовижна авторитетність. — Вона має слушність. Не говори так голосно.

Дівчина здавалася здивованою, але кивнула. Старша жінка поплескала її по руці, перш ніж забрала свою руку.

— Дуже добре, — сказала вона.

Джоан подивилася на неї знову, переоцінюючи її.

— Ну так от, — провадила дівчина, нарешті перейшовши на шепіт. — Я розставляла пляшки з кетчупом — він завжди капає мені на руки й залишає там плями, хоч би як я старалася, й ті плями на руках і зап’ястках залишаються непомітними, доки не висохнуть, — і почула стук у двері й спершу подумала, може, комусь потрібно було в туалет.

Дівчина витягла свої тонкі ноги, потім поклала їх одна на одну. Вона безперервно рухалася.

Лінкольн тепер дивився на дівчину великими й уважними очима. Про картоплем’ялку він забув.

— Але ні, — сказала дівчина, знову щось жуючи. — Знаєте, що я подумала насправді? Я вам розповідала, що я працювала в ресторані «Гавайська Крига». Його власниця ходить до моєї церкви. Принаймні саме ця стара жінка приходила сюди кожної суботи…

Дівчина зробила паузу, але вона жодного разу не чекала відповіді. Паузи лише позначали ритм її розповіді.

— Вона завжди хотіла доторкнутися до мого волосся, — провадила вона. — Жінки іноді це роблять, білі жінки, нічого образливого в цьому нема, але вона нікуди не виходила, спершу не погладивши моє волосся, та іноді вона приходила сюди пізно, і я зачиняла вікна, бо вже пора було зачинятися, й вона гупала у двері, доки я не відчиняла їх.

Ця пауза дала Джоан нагоду. Вона більше не була певна, що дівчина може зупинитися.

— Але ти почала розповідати про терористів, — нагадала вона їй.

— Атож. Я відчинила ці двері, — дівчина кивнула на міцні двері над своїм плечем, — і побачила, як ті чоловіки поштовхом відчинили бічні двері, і побачила зброю. Може, то була рушниця? Вони ввійшли в ресторан і почали там усе перекидати й трощити, й вони вчинили по-дурному, чи не так? Тобто я хочу сказати, я їх би й не помітила, якби вони не зробили того розгардіяшу. Та коли двоє їх увійшло та влаштувало той безлад, я відразу зачинила оці двері позад себе. Вони замикаються зсередини. Хтось колись поставив тут цей замок, я думаю. Його можна відчинити ззовні також, але для цього потрібен ключ, а єдиний ключ у мене. Тож тут безпечно.

Дівчина проковтнула те, що жувала.

— Вона носить капелюха, — оголосив Лінкольн.

— Тобі подобаються капелюхи? — запитала дівчина, доторкнувшись до свого берета.

Він кивнув. Уже протягом кількох років він спостерігав юрби пішоходів і велосипедистів і показував пальцем, називаючи головні убори, що подобалися йому. Капелюх. Шолом. Капелюх. Капелюх. Шолом, вигукував він.

— Я ще не бачила тих чоловіків, — сказала старша жінка, з гримасою зігнувши ногу. — Я б наскочила просто на них, якби Кейлін не схопила мене. А як ви?

— Ми були майже біля виходу, коли я їх побачила, — сказала Джоан. — І тоді я побігла до вольєра старого дикобраза.

Стара жінка всміхнулася Лінкольну. То була приємна усмішка, ніяк не пов’язана з усім тим, що відбувалося навколо них.

— Ти прикидався дикобразом? З усіма його гострими голками?

Жінка постукала зігнутим пальцем по голові Лінкольна й відсмикнула руку назад.

— Ой!

Лінкольн засміявся. То був сміх, схожий на булькання. Світло з вікна впало на обличчя жінки та її веселий і зосереджений вираз, і в Джоан народилася підозра.

— Ви вчителька? — запитала вона.

Жінка опустила голову, злегка вигнувши губи.

— Третій клас. Тридцять шість років. Торік я вийшла на пенсію.

— Яка школа?

— Гемілтон, початкова.

На коктейлі або на обіді Джоан сказала б: «О, я маю подругу, яка послала обох своїх дітей навчатися до Гемілтона», і вони обоє приємно побазікали б, але сьогодні таке базікання її не приваблювало. Вона не стане поводитися так, ніби в них усе нормально. І вона не хотіла нічого знати про цих людей. Ніякої потреби базікати немає.

— Кейлін, — сказала жінка.

Отже, дівчину звати Кейлін.

— Коли ти побачила чоловіків з рушницями, — запитала Джоан у Кейлін, — ти помітила якихось заручників?

— Заручників? — перепитала дівчина. — Навіщо їм було б стріляти в людей, якби їм потрібні були заручники?

Джоан похитала головою. Це й справді не мало сенсу. Можливо, це втрата часу й енергії намагатися стулити докупи ці частини головоломки.

— Ти хочеш приміряти мій капелюх? — запитала Кейлін у Лінкольна.

— Дякую, не треба, — сказав він.

Дівчина обернулася, піднявши кришку ящика ліворуч від себе. Зашарудівши целофаном, вона дістала звідти невеличку торбинку.

— Ти знаєш, що я маю? — запитала вона. — Кілька крекерів у вигляді тварин.

Навіть у тьмяному світлі Джоан побачила, як зблиснули зуби Лінкольна.

7:32 пополудні

Лінкольн майже доїв свої крекери-тваринки. Джоан вважала добрим знаком, що в нього зберігся апетит — на думку про те, аби з’їсти що-небудь, у неї стискалося горло.

Та вона, либонь, була не одна. Вчителька зрештою прийняла одну з повторюваних пропозицій Кейлін, але не з’їла жодного печивка з тих, які дівчина дістала з пакета. Вона тримала його між великим і вказівним пальцями, притримуючи лакованим нігтем.

Кейлін, схоже, не мала жодних проблем з апетитом. Вона щойно розірвала ще один пакет. Вона повільно розхитувалася то вліво то вправо, метляючи волоссям.

Дівчина повільно впливала Джоан на нерви.

— Ви знаєте, чого мені справді хочеться? — сказала дівчина, щось дожовуючи. — Цибульних кружалець. Можливо, пюре із солодкої картоплі та качан кукурудзи, але не замороженої. Ви маєте фритюрницю?

Джоан похитала головою. Стара вчителька наслідувала її приклад.

— Я просила батьків купити таку фритюрницю, — сказала Кейлін, — бо зазвичай саме я готую обід, а пательня з довгою ручкою це не те. Якби я мала фритюрницю, я могла би приготувати цибульні кружальця або сирні палички з моцарели. І думаю, мати так налякається цього масового вбивства, що купить мені фритюрницю.

Ніхто їй не відповів.

Кейлін витерла руки об свої джинси й подивилася на Лінкольна.

— То як же тебе звуть?

— Лінкольн, — відповів він, ще жуючи.

— Як Абрагама Лінкольна?

— Так, — відповів він.

Джоан не здивувалася, що дівчина не запитала, як звати її. Ніхто більше не цікавився її ім’ям.

— А ти знаєш, хто такий був Абрагам Лінкольн? — запитала дівчина.

— Так, — відповів Лінкольн. — Він був президентом. Його застрелили.

Джоан не змогла не всміхнутися, дивлячись на нього і знаючи, це дивно, що вираз «застрелили» подобається їй, а проте, скільки чотирирічних хлопчаків знають його? Він йому залишився від того часу, коли він любив президентів — ще одна минула фаза його розвитку — коли йому подобалося знати, що Рейган любив желейні боби, а Ніксон любив боулінг, а Обама любив баскетбол. Йому подобалася перука Джорджа Вашингтона. Йому подобалося інвалідне крісло Франкліна Рузвельта. Коли вони гралися в лікаря, вона оглядала його й казала, що він має інфекцію у вусі або біль у животі. Він діагнозував у неї поліомієліт.

Вони грали у футбол на ґанку. Він був Джералдом Фордом, а вона — Роналдом Рейґаном. Джералд Форд контролює м’яч, кричав він, тримаючи ногу на м’ячі. Джералд Форд завдає удару й… Джералд Форд забиває гол! Роналд Рейган намагається відібрати м’яч у Джералда Форда! Роналд Рейґан вибиває м’яч за межі поля!

— Він тримав папери у своєму капелюсі, — сказав Лінкольн.

— Звідки ти знала, що ми там, надворі, Кейлін? — запитала Джоан.

Їй було цікаво, наскільки вони були видимими, коли бралися крізь темряву, коли вона намагалася оглянути кожен дюйм навколо них і не ступити на жоден сухий листок. Вона також пам’ятала, як вони проминули кав’ярню «Коала», коли йшли від лісу та дитячої зони — вона побачила там стільці на столах і жодної ознаки життя, проте, звичайно, там могли перебувати працівники зоопарку. Вони могли зачинитися на кухні.

Вони могли заховатися на кухні або принишкнути за касовими апаратами за кілька кроків від того місця, де вона поклала свою долоню на двері. Можливо, вона оминула з десяток людей, які ховалися в безпечних місцях, дивлячись крізь затемнені вікна, й, можливо, всі вони дозволили їй пройти, не промовивши й слова.

Маленькі пальчики й долоньки тяглися до неї.

Вона могла б розповісти іншим. Ця думка її тривожила. Вона могла б розповісти їм про немовля й могла б навіть піти по нього й принести його сюди, звільнити себе від своїх гріхів, й вона намагалася переконати себе в тому, що вона цього не робить з очевидної причини: якщо її застрелять, тоді куди подінеться Лінкольн? А може, навіть ця кімната не така звуконепроникна, й тоді скиглення немовляти принесе смерть їм усім? Але ці аргументи не принесли їй спокою.

Вона не могла розповісти про це нікому. Не могла розповісти нікому.

Кейлін відповіла їй:

— А потім я почула, що спрацював автомат для перекусок. Його вібрацію можна почути крізь стіну. Я іноді туди виходжу, тож, почувши звук, я виглянула й побачила вас, коли ви заходили за дерева. Я трохи почекала й подумала, що вас варто запросити сюди, коли ви йтимете повз двері, але ви не вийшли з-під дерев. Тож я відчинила двері й привела вас сюди. Там, зовні, не дуже безпечно.

Джоан усе ще не могла зрозуміти дівчини. Зі своїми зоологічними крекерами та своїм бездумним базіканням вона вочевидь не була наділена геройським характером. Але вона пішла на ризик, аби надати їм безпеку — цього вона заперечувати не могла.

Кейлін обтрусила крихти зі своїх джинсів.

— Обіцяю, вони сюди не прийдуть. Нема чого хвилюватися.

Можливо, дівчина не була ані геройською, ані надто безтурботною. Можливо, вона була просто самовпевненою, як ото бувають шістнадцятирічні дівчата. Вона знову почала розгойдувати волосся, перекидаючи його з плеча на плече. Туди й назад. Туди й назад.

Джоан подивилася вбік. Вона почувала себе краще, коли не бачила дівчину. Стара вчителька поводилася правильно: вона сиділа із заплющеними очима. Вона тримала в руці свій неторканий крекер і крутила його між пальцями, як талісман.

Потім, ніби відчувши, що Джоан дивиться на неї, вчителька розплющила очі.

— Усе буде добре, — сказала вона тоном спокійним і трохи поблажливим, і Джоан здивувалася, чому вона вирішила озватися тепер і чому сказала саме такі слова.

— Ви переконані? — відповіла Джоан, можливо, трохи різкіше, ніж мусила б.

— Бог не закинув би нас так далеко лише для того, щоб ми померли, — сказала вчителька.

Джоан видушила з себе усмішку. Вона не потурбувалася сказати жінці, що не вірить у те, що їх сюди закинув Бог. Що це могло б означати? То Він закинув сюди й терористів? А мертві тіла Бог також сюди доправив?

— Досі нам щастило, — сказала жінка, потираючи собі коліно. — Хтось подбав про нас.

— Це чудова думка, — сказала Джоан, і тепер її голос прозвучав поблажливо.

А правда в тому, що вона й справді почувала себе поблажливо, бо їй не подобалася надто досконала зачіска цієї жінки та її надто наївні відповіді, але це не її провина, що вона вірить у дурниці.

Джоан спробувала знову.

— Приємно, що ви у це вірите, — сказала вона, і тепер її голос прозвучав приязніше.

Їй сподобалося, що жінка лише кивнула головою і знову заплющила очі.

Лінкольн впустив свій порожній пакет на підлогу й звівся на ноги. Він, либонь, почував себе легко, бо пішов геть, його коліна згиналися й розгиналися, ступні майже не відривалися від землі. Він підійшов до далекої стіни, де він мав перечепитися об кришку відкритого ящика з паперовими тарілками. Але їй було приємно бачити, як він намагається відійти від неї.

— Ти перечепишся об той ящик, — сказала йому Джоан.

— Ні, не перечеплюся, — відповів він.

Вона дивилася на нього, а поруч з нею дівчина розгойдувала своє волосся.

— Ти знаєш, що мій тато завжди робив? — запитала Кейлін. — Ми грали у хованки…

— Ти можеш заткнутися? — урвала її Джоан. — Ради Бога! Благаю тебе, заткнися бодай на мить!

Вона жалкувала за кожним своїм словом, як тільки воно вилітало в неї з рота, а потім подивилася на вираз Лінкольнового обличчя, і все стало ще гірше.

— Мамо, — сказав він, і його очі стали величезними.

Джоан стримала подих. Вона не пам’ятає, аби коли-небудь бачила, що він у ній розчарувався. Вчителька теж дивиться на неї осудливо. А вираз обличчя Кейлін був ще гіршим. Глибоко ображений.

— Я знаю, що розмовляю багато, — сказала дівчина. — Пробачте мені.

— Ні, це ти мені пробач, — сказала Джоан. — Мені не слід було так казати. Можеш розповісти мені про свого тата.

Вона не очікувала, що дівчина говоритиме далі. Якась її частина сподівалася, що Кейлін надчутливий підліток, звичний дутися й замовкати. Але ні, дівчина виявилася напрочуд відхідливою.

— Ну так от, — обережно почала Кейлін, ніби боялася, що Джоан змінить свій намір. — Тож ми з татом гралися в хованки. І я та моя сестра завжди ховалися, а тато нас шукав, і він завжди гучно тупотів ногами й важко дихав, щоб ми тремтіли там, де ми ховалися. А потім усе стихало, й ми знали, що він близько, а тоді ось він був — його рука хапала тебе під ліжком або витягувала з купи простирадл у пральні, й ми верещали та верещали. Він любив лякати нас. Він завжди реготав, коли нас знаходив.

Джоан подумала, що батько дівчини, либонь, був дурнуватим, але це зрештою не мало значення.

— Одного разу, — провадила дівчина, — я заховалася в коморі, а він так рвучко відчинив двері, що я вдарилася спиною об полицю й порізала собі руку, й з неї витекло стільки крові, скільки я ніколи не бачила. Я не могла перестати плакати.

— А він сміявся? — запитала Джоан, не знаючи що їй сказати.

— Ні. Він узяв мене на руки, і я побачила, як йому було погано — він знову й знову просив у мене пробачення, він обгорнув мій поріз паперовим рушником і посадив мене собі на коліна, а я все ще плакала, і він сказав, щоб я була хороброю, а я сказала йому, що не можу, бо з мене витікає кров. Тоді він дістав з шухляди ножа і черкнув лезом себе по руці на очах у мене. А тоді з нього теж потекла кров, і він простяг свою руку й сказав: «Дихай зі мною, моя дівчинко, робімо разом вдих і видих». І я послухалася його. А потім він забинтував обидві руки, мою і свою.

Джоан могла бачити це все. Але вона бачила ту сцену виразніше, ніж хотіла. Вона бачила, як сльози стікають по обличчю Кейлін, і вона, безперечно, мала кіски, коли була маленькою, можливо, із заколками, і Джоан бачила маленьку закривавлену руку й бачила батька, що умисне пустив собі кров.

Вона усміхнулася дівчині. Дівчині, яка бачила чоловіків з рушницями й бачила, як падали мертвими люди. Дівчині, яка покинула свою надійну схованку й вийшла допомогти людям, яких вона ніколи не знала.

— Коли правильно дихаєш, це іноді допомагає, — сказала Джоан.

Кейлін нахилила голову, відкидаючи своє волосся то праворуч, то ліворуч, і на якусь мить цей її рух перестав дратувати Джоан. Це дитяча звичка, подумала вона. Можливо, відчуття розгойдуваного волосся заспокоює її.

— Я хотіла б, аби він був тут, — сказала Кейлін лагідним голосом.

Джоан нахилилася ближче до неї. Це вперше, відколи вони зачинилися в цій кімнаті, дівчина показала, що вона розуміє, де вона є, посеред цієї реальності, що вона відчуває її справжню вагу.

— Розумію тебе, — сказала Джоан.

— А вам хотілося б, аби ваш батько був тут?

Джоан стала підшукувати можливу відповідь на це запитання.

— Ти знаєш, — сказала вона, — у мого батька було багато великих рушниць.

Кейлін тихо засміялася. Джоан відчула, як щось у ній розслабилося, й вона не знала, ця розслабленість була доброю чи поганою.

— Чому у вашому домі саме ти готуєш обід? — запитала Джоан.

— Мама й тато обоє пізно повертаються зі служби, — відповіла дівчина. — А я люблю куховарити.

— Моя дочка пекла тістечка, — сказала вчителька із заплющеними очима. — П’ять або шість шарів. Коли вона була ще маленькою. Як ото роблять їх у пекарні.

Джоан подивилася на жінку, яка здавалася достатньо розслабленою, щоб заснути в будь-яку мить. Її волосся було гладко зачесане й не розкошлане, а її елегантне намисто було ідеально центроване в неї на шиї. Вона була дуже тихою. Можливо, вона молилася. І Джоан було приємно думати, що вони перебувають під чиїмось наглядом і охороною. Що Бог їх не покинув. Їй би хотілося вірити в це. Вона прокручувала цю думку у своїй голові, коли Лінкольн, стрибаючи вгору й униз, з боку в бік — нескоординовані, як у дервіша рухи — впав назад і вдарився об ящик, проти якого вона вже остерігала його.

Кімната яскраво освітилася. Джоан на мить була осліплена й розгубилася, але потім подивилася на сина й побачила, що світло падає точно на його сплутане волосся. Вона кинулася до нього, відтягла його від стіни, водночас потягшись другою рукою до вимикача й вимкнувши непотрібне світло.

Вони знову опинилися темряві.

Вона відчула, як вона важко дихає. Закрила рот, але звук став ще гірший, коли вона стала дихати носом. Знайшла руку Лінкольна, і його пальчики сплелися з її пальцями.

Він не зсунувся з її колін. Вони всі сиділи, чекаючи.

— Світло спалахнуло лише на секунду, — сказала Кейлін після, либонь, найдовшої паузи, яку вона зробила, відколи вони ввійшли в цю кімнату. Джоан була рада почути її голос.

— Це не має значення, — сказала вчителька. — Ми влаштувалися тут добре.

Джоан сподобалося, з яким спокоєм усі зустріли несподівану пригоду.

— Мамо? — обізвався Лінкольн невпевненим голосом. Вона виявила обережність і не сказала йому жодного слова догани.

Проте він усе-таки щось підхопив або від неї, або від інших. Вона чула раніше, що діти, схожі на собак: вони нюхом відчувають страх.

— Усе гаразд, — сказала вона. — Ми в безпеці.

Повна кімната світла, яке спалахнуло й одразу ж згасло. Схоже на маяк, що скликає до себе людей.

— Усе гаразд, — повторила вона, стискаючи малого за руку.

Його пальчики були дуже маленькі.

Він і сам був маленький.

Вона відчувала його м’які суглоби — жодна частина його тіла ще не тверднула й не покривалася мозолями, навіть його п’яти чи лікті, й іноді вона проводила кінчиком пальця по них після ванної, аби з’ясувати, чи вони не тверднуть, сподіваючись, що ні, й почуваючи себе винною за таке припущення, бо, звичайно ж, вони мають поступово тверднути. Відчуття цих суглобів і його твердих гладеньких нігтиків щось розбудило в ній, розбудило почуття, яке потрясло її кілька годин тому, хоч вона докладала великих зусиль, щоб утримати його десь у самій глибині свого єства.

Вона не хотіла про це думати: він міг померти.

Вона не могла думати про такі речі, а проте жити й діяти, а їй треба було жити й діяти, й вона не хотіла належати до тих жінок, які не дозволяють своїм дітям їсти сире тісто для приготування тістечок або виходити на вулицю без няньки, й ти повинна долати свій жах, бо інакше ти ніколи не дозволиш своїй дитині виходити з дому через парадні двері. Бо саме там підстерігає їх смерть зі своїм закривавленим обличчям, і вона ніколи про це не думала, бо мала туманне уявлення про те, яке глибоке провалля відкриється перед нею в такому випадку. Ось такі почуття тебе опановують, коли ти маєш малу дитину, ти нерідко переживаєш невимовний біль, але намагаєшся відкинути ті можливості, які його спричиняють.

Вона пильно дивилася на його ручку — пригадала його дзвінкий сміх та його усмішку, коли він прокидався зі свого короткочасного сну й бачив, як вона нахилилася над ним — і її жах зменшився.

Позаяк усі вони намагалися щось вигадати, аби заповнити мовчанку, зовнішні постріли з рушниць спочатку здалися їм тріскотінням феєрверків.

Почувся цілий оркестр вилясків і незначних трісків. Якийсь голос пролунав так гучно, що Джоан здалося, ніби він був підсилений мегафоном. І коли вона намагалася розібратися в усьому цьому, то почула дивний звук, якого вона не змогла впізнати. Так ніби ціла гора готових млинців гепнулась на підлогу. Какофонія була багатотонною й дедалі гучнішою. Вона знала, що мають означати всі ці постріли, ці виляски й крики.

Нарешті щось сталося. Хтось ішов до них. Вона відчувала щось подібне до полегкості чи збудження, але не розуміла, що то за почуття.

— Чуєте? — сказала Кейлін, кивком голови, показавши на вікно. — Поліція.

— Так, — підтвердила Джоан.

— Вони скоро будуть тут, — сказала дівчина.

— Так, — знову підтвердила Джоан, схрестивши ноги.

Вона хотіла підвестися. Рухатися.

Її рука вперлась у щось слизьке на підлозі. Вона підняла його, переконана, що десь поблизу бачила паперового рушника, й Кейлін підхопила її за лікоть.

— Ви поранили собі руку, — сказала дівчина, й зі свого кутка вона побачила роздерту шкіру поблизу від зап’ястка Джоан, а не подряпину на її долоні.

— Вона не страшна, — сказала Джоан.

— Ви не повинні допустити, щоб туди потрапила інфекція, — сказала Кейлін. — Ми не маємо тут ліків. Але вам слід принаймні замотати собі рану.

Перш ніж Джоан встигла заперечити, дівчина висунула з прилавка шухляду. Вона дістала звідти білий рушник для обтирання посуду й обмотала його навколо зап’ястка Джоан.

— Він чистий, — сказала вона.

В її рухах була дивовижна ефективність, і це утримало Джоан від заперечень. Вона лише дивилася, як дівчина туго обмотала рушника й двома енергійними рухами зав’язала його.

— Ну як? — запитала Кейлін, відхиляючись назад на ліктях, аж її волосся лягало на підлогу. — Вам краще?

— Так, — відповіла Джоан. Їй стало краще. Хоч насправді рана боліти не перестала.

Вона ще роздивлялася свій зап’ясток, коли постріл з рушниці так гучно загримів у кімнаті, що це була вже якась нова подія. Джоан відхилилася назад і вдарилася головою об краєчок прилавка, а її руки міцно зімкнулися навколо Лінкольна, так міцно, що він аж почав випручуватися. Навколо засвистіли кулі — вона чула їхнє відлуння в голові, як музику цимбалів.

Вона почула, як зойкнула Кейлін, а Лінкольн щось заверещав їй у вухо, але вона не зрозуміла, що саме він кричав.

Звуки були фізично болючими, і їй знадобилася якась мить, щоб подолати бажання затулити вуха долонями. Затулити долонями вуха Лінкольна. Вона обернулася спиною до дверей, і Лінкольн заховався у вигині її тіла.

Одна думка здалася їй цілком імовірною. Хтось проник усередину ресторану. Хтось перебуває біля сталевих дверей їхньої кімнати, намагаючись пройти в них. Вона відчувала, як цокають її зуби. Із кожним пострілом була переконана, що куля проб’є їхні двері.

У стрілянині виникла пауза. Пострілів пролунало десь близько десятка. Вони знову почалися майже відразу ж.

Кейлін зіп’ялася на ноги й відступила в далекий куток кімнати — ящики валялися навколо неї, фільтри на каву та паперові стаканчики розсипалися по підлозі. Учителька стояла майже випростана, вхопившись руками за прилавок.

Постріли знову припинилися, й тиша була жахливішою, аніж шум.

— Вони не можуть проникнути всередину, — сказала Кейлін. Вона плакала, хоч про це свідчило лише її мокре обличчя. Її голос звучав упевнено. — Вони не зможуть.

Джоан не відчувала такої впевненості. Двері — це лише сталь. Вона не зачарована. Має існувати межа, до якої вона зможе витримувати. Вона торкнулася свого обличчя, перевіряючи, чи вона не плаче, але вона не плакала. Плакати було б марно. Протягом цієї ночі вона навчилася розціплювати зуби. Вдихати й видихати повітря.

Дихання допомагало.

У її вухах досі лунало відлуння пострілів.

— Вікно, — прошепотіла вона, підвелася на ноги й поставила Лінкольна на прилавок. Вона видерлася туди слідом за ним і штовхнула вікно, яке, Богу дякувати, не вимагало від неї великих зусиль. Лише один натиск її зап’ястка й ручка обернулася: шибка відчинилася назовні, але зупинилася через кілька дюймів. У проміжок між вікном і рамою Лінкольн міг би пролізти, але вона не змогла б. Постріли не відновилися, може, нападники обмірковували нову стратегію? І чому вони нічого не сказали? Може, вони складають римовані куплети? Вони розташувалися біля дверей чи, може, один з них стояв на варті біля вікна? Але незабаром пролунав новий звук, важке гупання у двері, й вона наказала Лінкольну стояти тихо на прилавку, доки вона вибереться на підвіконня.

Світло біля вікна було яскраве. Безперечно, його утворювали вуличні ліхтарі, а не місяць. Вона подивилася вгору й побачила на стелі кілька жуків сонечок, схожих на маленькі темні кнопки.

— Ходіть сюди, — покликала вона інших, радше утворюючи слова ротом, аніж вимовляючи їх.

Вона не збиралася кричати, щоби пересилити гуркіт.

Кейлін наблизилася до неї, задерши ногу на прилавок і вибравшись на нього за якусь частку секунди, перетворена на коліна й лікті.

Гупання — вони застосували таран? — відлунювало в її черепі, коли вчителька похитала головою.

Джоан тримала Лінкольна однією рукою, а другою, яка кровоточила, шалено махала, а проте вчителька й далі хитала головою.

— Я не можу… — почала вона, але інші слова потонули в гуркоті.

Потім шум змінився — знову гупання, але цього разу в ньому пробився новий тон. Новий удар по дверях. Двері задзвеніли й заскреготіли.

На мить настала тиша — блаженна тиша — а потім двері стали відчинятися. Вони відчинилися не більше як на дюйм. То був такий невеличкий рух, що Джоан змогла переконати себе, ніби не помітила його. Але двері оберталися далі, дуже повільно, й вона знала, що вони відчиняються. Вона подивилася вниз на сина й побачила крихту на його щоці. Кейлін притислася до її спини, тепла, й вона тремтіла, бо хотіла рухатися, а вчителька стояла зовсім близько до дверей, повільно відступаючи від них — світло падало на її волосся, й воно світилося. Момент розтягувався повільніше, повільніше й повільніше, а потім двері брязнули й розчахнулися цілком, ударившись об полиці, які були за ними.

За дверима стояв чоловік.

Джоан не могла не подумати, що вона мала рацію від самого початку. Його навряд чи можна було назвати чоловіком. Він, либонь, ще не голився. Він не був у чоботях, як вона собі уявляла. Він був у тенісних черевиках.

Одна секунда.

Дві секунди.

Вона ковзнула перед Лінкольном, її ноги звісилися з прилавка. Вона подумала, що затуляє його цілком, й, можливо, є шанс, що терорист не побачить її сина — а може, їй просунути його у вікно? Просунути не побаченим. За нею на відстані фута або двох лежала ціла колекція ножів, але вона не хотіла на них дивитися.

Натомість вона дивилася на терориста. Їй коштувало чимало зусиль дивитися повз довгу рушницю, яку він навів на них усіх — націлив на вчительку — але вона дивилася повз неї.

Він тримав сокиру у своїй другій руці, та поки вона дивилася, він відкинув сокиру кудись позад себе. Його куртка була надто велика, а його джинси надто вузькі, і його живіт злегка нависав над ними. Погляд у нього був каламутний, але в ньому відчувалася якась розслабленість. Вона помацала рукою по прилавку позад себе, намагаючись уявити собі, як — навіть якщо вона зможе схопити ніж непомітно для нього — як вона зможе наблизитися до нього, перш ніж він у неї вистрілить, а якщо він у неї вистрілить, то чи зможе вона завдати йому удару ножем, навіть помираючи? Вона уявляла собі, що існують кілька секунд, протягом яких тіло ще не помирає, і скільки сили потребуватиме вона, щоб застромити ніж йому в серце? Чи, може, застромити ніж у шию буде легше, шия м’якша, і в ній немає ребер, які могли б затримати її удар?

Доки вона обмірковувала це все і її пальці мацали позад себе, вона намагалася побачити його обличчя.

Три секунди.

Чотири секунди.

Вона не могла бачити достатньо. Його голова була нахилена, й вона бачила лише його темні вії. Темрява дратувала її, не дозволяючи їй роздивитися деталі. Вона хотіла, щоб він подивився на неї. Його рушниця була націлена у груди вчительці, але він усе ще дивився в підлогу.

Джоан хотіла побачити його обличчя.

Її пальці намацали колекцію ножів, і вона перебігла пальцями по колодці. Що вона повинна негайно зробити — дістати ніж чи випхати Лінкольна у вікно? Але якщо вона намагатиметься поставити його по той бік вікна, вона, безперечно, примусить нападника націлити свою рушницю на них — а може, вже пізно що-небудь робити, бо терорист нарешті підняв обличчя.

Він витріщився на шкільну вчительку. Не обертаючись, він помацав позад себе, впершись рукою в стіну, й клацнув вмикачем, коли намацав його. Кімната знову освітилася, й Джоан мусила примружити очі.

Терорист не відривав погляду від старої вчительки. Вчителька дивилася на нього, блимаючи на світлі, її груди здіймалися й опускалися.

П’ять секунд.

Шість секунд.

Терорист опустив рушницю.

— Місіс Пауелл? — запитав він.

Учителька лише дивилася на нього, не ворушачись і нічого не кажучи. Резинка в її штанях підсмикнулася вище коліна, відкривши бліду литку. Вона сперлася спиною об прилавок, виставивши з-під светра частину живота завширшки з дюйм.

Лінкольн ворухнувся, і його нога вперлася в бік Джоан.

Скажіть що-небудь, — подумки попросила вона вчительку. — Зробіть що-небудь. Хоч би ким ви були, скажіть йому, що ви місіс Пауелл.

Учителька випросталася.

— Так, — відповіла вона нарешті так спокійно, ніби відповідала на звичайнісіньке запитання. Вона смикнула светра вниз.

Учителька була єдиною з них, хто ворухнувся. Джоан тримала руку на колодці ножа, але не зробила найменшого руху, щоб витягти його з купи. Вона скосила очі на Кейлін і побачила сльози, які блищали на щоках дівчини. Вона також побачила, що ноги в дівчини тремтять, чи то від страху, чи від перенапруги, бо вона вже давно стояла на кінчиках пальців.

Жук сонечко упав зі стелі на підлогу.

— Так, — повторила вчителька, спокійна, як і раніше. — Я Маргарет Пауелл.

Терорист прибрав свою ліву руку від рушниці, розтуляючи і стуляючи пальці. Знову й знову. Хапаючись за порожнечу.

— А я Роб, — сказав він, і його голос пролунав досить гучно, щоб Джоан упізнала його. Це він убив мавпу-колобуса. — Роббі…

Він замовк, спохмурнівши, мабуть, роздратований на себе за те, що назвав своє справжнє ім’я. Джоан подумала, що він може виправити свою помилку, пострілявши їх усіх, але він лише подивився на свої ноги, опустив рушницю ще нижче й знову заговорив:

— Я навчався у вашому третьому класі, — сказав він. — Роббі Монтґомері.

Вчителька знову промовчала. Вона надто багато мовчала. Вона, можливо, зачаровує його, але вона явно не мала відчуття стратегії. Можливо, вона задубла від жаху чи, може, не хотіла признатися, що не пам’ятає його. Вона лише дивилася на нього, на його волосся, що кучерявилося набагато нижче від коміра, на його велику на нього курточку та на його зброю: рушницю в руці, щось на подобу пістолета в нього під курткою і щось дуже велике, закинуте за спину.

Руки вчительки ще трималися за светр.

— Роббі, — сказала місіс Пауелл.

Він кивнув.

— Роббі Монтґомері, — сказала вона.

Він подивився на них усіх, але дуже коротким поглядом. Він подивився на Кейлін, яка досі розчепірилася на прилавку. Він подивився на Джоан, і вона зрозуміла, коли він нахилив голову, що він може побачити Лінкольна через її плече.

Потім він відступив назад, притиснувшись до одвірка.

— Ось сюди, — сказав він, і його голос заповнив кімнату. — Виходьте звідти.

Він знову подивився на вчительку — місіс Пауелл — й було не ясно, чи він включає решту їх до свого списку, хоч би яким був той список. Можливо, він хоче пощадити вчительку, а тоді повернутися по них. А може, він хоче вивести її з кімнати, щоб там застрелити її першою, а потім повернеться й по них.

Та коли місіс Пауелл ступила до дверей, Роббі Монтґомері махнув рукою іншим, щоб вони йшли за нею. Джоан ковзнула до дверей, піднявши Лінкольна на руки і йдучи дуже повільно, бо вона міркувала, чи треба їй взяти з собою один з ножів. Потім вона обернулася, ще не впевнена, але вже втратила свій шанс. Вона почула, як ноги Кейлін стукнулись об підлогу, й закинула Лінкольна собі на стегно.

Джоан ступала по паперових стаканчиках. Вона зосередила погляд на підлозі, а коли підняла його знову, то побачила, що Роббі Монтґомері доторкнувся до вчительки. Він узяв її за руку, коли вона проходила у двері.

— Ви не пам’ятаєте мене, чи не так? — запитав він.

Місіс Пауелл подивилася на його руку, й він забрав її. Учителька, як зазвичай, не квапилася заговорити. Та коли він забрав свою руку, вона доторкнулася двома пальцями до його зап’ястка.

— Ти сидів біля того хлопця, який заліпив своє вухо клеєм, — сказала вона. — Геррісона… як там його. І ти любив допомагати мені зшивати степлером бюлетені. Будь-що, але степлером. Тобі подобався зшивач — ти сказав, що він схожий на…

— На зуби вампіра, — сказав він і посміхнувся.

— Мамо, — неголосно озвався Лінкольн, його дихання було теплим і пахло сиром.

Вона знала, що тема вампірів його завжди цікавила. Але вона дивилася на посмішку терориста, яка була дивним видовищем, і подумала, що, мабуть, вона не дуже відрізняється від Лінкольна — вона не думає, що мерзотники можуть почувати себе щасливими.

Потім Роббі Монтґомері кивнув їм, й вони рушили вперед. Джоан вийшла у двері слідом за місіс Пауелл, намагаючись не зачепитися за Роббі Монтґомері або його рушницю, коли проминала його.

Кейлін ішла за нею, й вона відчувала руку дівчини, що обхоплювала її руку поверх пов’язки, щоб не відставати від неї.

Вони вийшли в коридор, дивлячись на сталевий блиск кухні, що була перед ними.

— Розумієте, — сказав Роббі Монтґомері, — вам треба піти куди-інде. Не залишатися тут. Поліція ввійде крізь ці двері, але ви сюди не йдіть. Вони досі стріляють.

— Хто «вони»? — запитала місіс Пауелл.

— Поліція, — відповів він досить недбалим голосом. — І Дестін. Якщо він не помер, але поліція не стріляла б, якби він помер.

— Хто такий Дестін? — запитала місіс Пауелл. Вона говорила з притиском, ніби хотіла оцінити вибір хлопця, що здався їй майже кумедним.

— Дестін — це зірка шоу, — сказав Роббі Монтґомері голосом, який йому не належав. Це був голос диктора ТВ, надміру драматичний.

Місіс Пауелл спохмурніла, й, схоже, Роббі Монтґомері це помітив. Коли він заговорив знову, голос у нього звучав природно.

— Якщо ви побачите танк, що йде ногами, то це — Дестін, — каже він, — на ньому все, що треба: броня IV рівня, яку не візьме куля з гвинтівки, та каска Чорний яструб і все таке. Вам не захочеться з ним мати справу. Крім того, тут зі мною є Марк, але він знову мене покинув. На щастя для вас. Ходімо. Ви повинні рухатися.

— Мамо? — знову прошепотів Лінкольн.

— Ще рано, — прошепотіла йому у відповідь Джоан таким тихим голосом, що майже не почула себе саму.

Він дозволяє їм піти.

Він дозволяє їм піти.

Ця думка так заполонила її, що спершу вона не змогла поминути її. Та навіть коли змогла, їй було важко зловити сенс у тому, що він казав. У цю історію втягнуті троє чоловіків, зокрема й цей хлопець, і він кидається іменами, наче вони не мають ніякої ваги. Безперечно, він не мав би ділитися такими деталями: вона подумала, чи він повністю розуміє, що відбувається. Що сталося і що має статися. Чи, може, він знає, що має статися, а тому не має значення, якщо він назве їм імена.

Остання думка була досить гостра, й вона примусила її озирнутися. Вона подивилася назад на розкидані й перевернуті на підлозі паперові стаканчики, що скидалися на вежі піщаного замку, де лежали ножі, які були тепер надто далеко. Ім’я третього чоловіка Дестін звучало не зовсім по-людському. Вона уявила собі якесь страховисько з кінофільму Арнольда Шварценеґґера. Старі вчителі не мають впливу на страховиськ.

— Поліція… — почала вона, але, вочевидь, Роббі Монтґомері хотів розмовляти лише з місіс Пауелл, бо він відокремив її від інших, майже не поглядаючи на неї.

— Йдіть сюди, — сказав він, показуючи гвинтівкою на бічні двері ресторану. — Вийдіть звідси й прямуйте до морських левів. Ви знаєте морських левів?

Тож вони почовгали до бічних дверей — попереду Кейлін, Джоан і Лінкольн посередині, місіс Пауелл позаду з Роббі Монтґомері. Двері тепер лише слабко трималися на завісах, він, певно, висадив їх раніше, й вона з подивом подумала, що вони не чули, як він їх виламував — мабуть, їхні двері справді не пропускали звуків.

Зовні світло навколо автомата з кока-колою здавалося надто яскравим після сутіні ресторану. За деревами досі лунали звуки рушничних пострілів та крики. Листя падало з бананів, і вона звернула на стежку.

— Швидше, — сказав Роббі Монтґомері, й Джоан прискорила ходу.

Маргарет Пауелл добре собі усвідомлювала, що вона може померти в наступні кілька хвилин, убита пострілом у спину одним зі своїх учнів. Вона цим зовсім не була б здивована.

Кейлін і друга жінка рухалися набагато швидше, ніж вона, відходячи далі й далі, але Роббі залишався на кілька футів позад неї. Вона озирнулася на нього, намагаючись не дивитися надто відверто. Він намагався створювати враження солдата у В’єтнамі, дивлячись ліворуч і праворуч на верхівки дерев, і це здавалося б смішним за іншої ситуації. Вона досі не була переконана, чи він її захищав, чи вів на смерть, і вона також не була певна, що він сам це розуміє. Він був цілковитим психопатом. Чи надто близьким до цього стану. Але навіть Гітлер був добрий до цуценят, хіба ні?

Її коліно боляче пульсувало. Іноді сидіти буває гірше, ніж стояти. Вони відійшли вже далеко від ресторану під солом’яною стріхою. Постріли з рушниць усе ще лунали десь на вході до зоопарку. А Роббі був усе ще тут, ідучи за нею. Вона не сподівалася, що він перебуватиме так близько від неї. Вона вповільнила ходу, знову озирнувшись, і цього разу не стала приховувати того факту, що побачила його.

— Ти йдеш з нами? — спитала вона.

Він похитав головою, але підійшов ближче до неї. Він був високий, хоч і мав трохи дитячого жиру. Свою рушницю він тримав у руці, вимахуючи нею, як металевим детектором або чимось таким, що не вбиває людей.

Вона почала думати, що чим більше вона з ним розмовлятиме, тим буде краще. Чим більше він чутиме її голос, тим більше розумітиме, що вона реальна особа. Особа, що тримала його за руку або зашнуровувала черевики (вона не пам’ятала, щоб робила ці речі, але припускала, що в якийсь час робила їх для всіх своїх учнів).

— Ви йдете надто повільно, — сказав він. — Вам слід іти швидше.

Вона геть зупинилася й обернулася до нього.

— Мені шістдесят вісім років, — сказала вона. — У мене розбите коліно. Я йду так швидко, як можу.

Мати зупинилася поперед них, тримаючи свого малого хлопця на стегні. Вона подивилася через своє плече. Маргарет хотіла б, щоб мати їх не чекала.

— Ходи зі мною, Роббі, — сказала вона своїм учительським голосом, що діяв на кожну дитину, яку вона будь-коли навчала.

Вона була переконана, що повідомила йому: вона втішатиметься в його компанії. Такий тон найкраще спрацьовує з проблемними дітьми, поганими дітьми, такими дітьми, на яких інший учитель міг би накричати або послати їх до директора. Це ті діти, які потребують найбільше уваги, і в цьому таємниця, як їх можна завоювати.

Вона не хотіла, щоб він товаришував їй, звичайно. Істина була в тому, що їй не подобалося мати його за своєю спиною. Їй би хотілося, аби він був там, де вона могла б його бачити. Ще одна таємниця: ти завжди садовиш бешкетних дітей найближче до свого вчительського столу.

Вона не була здивована, що навчала його. Вона не раз бачила у своїх фантазіях подібну ситуацію: якийсь покидьок націлював на неї рушницю й вимагав її гаманець лише задля того, щоб сказати: «То це ви місіс Пауелл?» Вона навчала так багато учнів — тисячі за багато років — й вона навчала їх в одному місті, тож вона натрапляла на своїх колишніх учнів постійно, у торговельних центрах, у ресторанах, на автостоянках. Усі її колишні восьмирічні діти оберталися на чоловіків у костюмах та жінок у черевиках на високих підборах.

— Місіс Пауелл, — завжди казали вони, завжди всміхалися, і вона ніколи не знала, хто вони такі, бо вони виросли й стали дорослими людьми, але вона знала: це її колишні учні, адже недаремно вони називали її на прізвище.

Іноді вона пригадувала їх. Іноді навіть їй щастило пригадати, де вони сиділи або що вони дарували їй на Різдво. Вони обіймали її й розповідали їй, що вони тепер адвокати, або лікарі, або продавці автомобілів чи що вони мають трьох дочок і сина в коледжі. Вони хотіли, щоб вона знала, як вони влаштувалися в цьому житті.

Але були й інші. Ті, які ніколи їй не рекомендувалися, але вона знала, щó з ними сталося. Деметріус Джонсон був першим, який вийшов на стежку смерті. Він убив хлопця в бійці за телевізор, а коли він ще був у її класі, то копнув ногою дівчинку так сильно, що в неї з ноги потекла кров. Але він також дуже добре вмів розгадувати пазли, він мав справжній талант. Потім був у неї в класі такий собі Джейк Гарріман, чудовий хлопчик, він ніколи не завдавав їй клопоту, але родина в нього була погана, й він часто приходив до школи із синцями на тілі. Вона розповіла про це директору, й той навідав батьків хлопця, але нічого не змінилося, а потім через два десятки років вона побачила його обличчя в газеті після того, як він убив жінку на паркувальному майданчику у Кмарті й викрав її автомобіль. Горацій Лі Блок постійно галасував, не міг сидіти спокійно й уже тоді був схильний до підлих вчинків, і їй довелося відривати його руки від себе, коли він міцно її обняв. І він теж потім вийшов на стежку смерті.

Вона читала їхні прізвища в газеті й дивилася на їхні невпізнавані фото в новинах. Серед своїх колишніх вихованців вона нарахувала чотирьох убивць, шістьох ґвалтівників і дев’ятеро озброєних грабіжників. Вона не збиралася складати подібний список, але він якось утворився в її свідомості. Троє з її хлопців і дівчат були вбиті, включно з однією дівчиною, чий чоловік спалив її на вогні. Вона пригадує її з довгою косою та з пасмами волосся, на кінцях яких були пластикові кульки. Усе це було жахливо, й не раз, дивлячись на мертві очі якогось страховища й пригадуючи худого хлопчика з гострими ліктями, вона хотіла піти зі школи, бо найгіршим було те, що вона не могла запобігти таким жахливим сценам. Вони вже вийшли на свою стежку ще раніше, ніж вона зустрічалася з ними. Коли вони приходили до неї, сердиті й похмурі, схильні до брудної лайки та насильства, їхні батьки були сердитими й похмурими, схильними до брудної лайки та насильства. Коли вони приходили до неї, опановані розпачем, з порожніми душами, їхні батьки були опановані розпачем і з порожніми душами. Вона бачила, в якому напрямку вони розвивалися, й нічого не могла вдіяти. Іноді вона намагалася, та це було те саме, що дмухати на цегляний дім.

Вони виходили з її класу й навіть не оглядалися. Вони йшли геть.

Але Роббі. Його поведінка не мала для неї сенсу, хоч вона тепер докладала всіх зусиль, щоб виразно пригадати його. Він не міг перестати базікати. Вона це пригадала. Бідолаха, його голос лунав так, ніби він не мав регулятора, що зменшував би його гучність, тож, коли діти шепотілися між собою, його голос вона чула цілком виразно. Він незграбно поводився в товаристві, але не становив дисциплінарної проблеми. Вона пригадала кремезного хлопчака, який сміявся надто голосно, коли інші діти жартували й казав «так, мем» щоразу, коли вона просила його замовкнути, а правил шкільної поведінки, як їй здається, він не порушував. І не те, що не порушував, а й приносив учительці задоволення. Результат був один, але його причини були різними.

Вона зловила мить, коли він доторкнувся до неї. Він був теплий і трохи пахнув цибулею.

— Навіщо ми поспішаємо? — лагідно запитала вона його й пригадала, як він напрошувався допомогти їй зшивати бюлетені, але не змогла пригадати жодної конкретної розмови, яку вона з ним коли-небудь мала.

— Марк, — сказав Роббі. — Він прийде.

— Він твій друг?

— Так.

— Якщо він твій друг, — невпевнено попросила вона, — то ти можеш сказати, щоб він у нас не стріляв?

Вона спрямувала погляд уперед, не дивлячись на нього, й він відповів не зразу. Вони пройшли під розлогим дубом, і там був стовп із безліччю стрілок, які годі було прочитати в темряві, але вона знала, що вони йдуть по знаку ВИХІД ІЗ ЗООПАРКУ.

— Він має власні думки, — сказав він нарешті й став підіймати рушницю.

Вона хотіла вже криком застерегти інших, але він підняв її ще вище й кілька разів вистрелив по верхівках дерев, а їй здалося, ніби її барабанні перетинки лопнули. Вона доторкнулася до них, перевіряючи, чи немає там крові.

Вона майже не чула його голосу, коли він загорлав.

— Стійте там, де я можу вас бачити! — гукнув він, і вона зрозуміла, що Кейлін і жінка з хлопчиком хотіли зникнути, звернувши за поворот стежки. Але вони не звернули й застигли там, наче статуї.

— Не зупиняйтеся, — крикнув їм Роббі, ще роздратованіший, ніж перед тим. — Вам не слід зупинятися. Але не відходьте далеко.

Дуло його рушниці знову було спрямоване в землю. Інші рушили вперед, часто озираючись. Її розбите коліно запульсувало.

— Ти ж сказав їм, щоб вони йшли швидко, — нагадала йому вона.

Він не відповів. Вона завмерла, коли побачила, як він тягнеться до неї, але він лише опустив руку на її лікоть, досить лагідно спрямувавши її вперед. Він не зробив їй боляче.

— Ми всі підемо швидше, — сказав він.

Видима річ, він хоче, щоб вона заткнулася, але вона відкрила, що не має великого значення, чого він хоче. Вона тепер не так боялася того, що він міг з нею зробити: смерть тепер не здавалася їй такою жахливою, якою вона уявляла її раніше. Це мало б ще більше сенсу, якби вона стояла тут, уявляючи собі золоті вулиці на небесах або зустріч зі своїми батьками, яких би вона дуже хотіла побачити знову в будь-якій формі — як тіла, або душі, або янголів. Але більше вона про таке не думала.

Протягом усього життя її запевняли, що Бог існує. Так воно, звичайно, і є. Вона намагалася нагадати собі про це. Вона розмовляла з Ним. Але вона не думала про Бога в ту мить, коли край прилавка врізався їй у спину й вона дивилася в чорне дуло гвинтівки: вона думала про те, що її дочка виросла і ясно дала їй зрозуміти, що вона більше нічого не потребує від Маргарет, а її батьки мертві, а її колишній чоловік одружився з іншою жінкою, молодшою і повнотілішою, ніж вона, і їй уже нічого робити на цьому світі. Вона не прагнула померти, але думка про смерть більше не проймала її панікою.

Тож вона пошкандибала вперед і запитала:

— Ти сьогодні вбивав людей?

Він стенув плечима. Це була найпереконливіша відповідь, яку вона могла собі уявити.

— Ти хочеш сказати, що не знаєш цього напевне?

Він знову стенув плечима. Чим довше вона перебувала з ним, тим виразніше бачила свій третій клас.

— Ти жалкуєш про це? — запитала вона.

Він нахилився, щоб пройти під гілкою дерева.

— Ні, мем.

Тоді чому б тобі не вбити мене? хотілося їй запитати. Якщо тобі це дається так легко?

Вони підійшли до підніжжя пагорба, пройшовши під дерев’яною аркою з написом АФРИКАНСЬКІ СТЕЖКИ, й тепер вони остаточно вийшли з африканської території. Він усе ще тримав її за лікоть. Для людини, яку вона пам’ятала, він міг видатися базікою, але зараз він небагатослівний. Можливо, зло перемінило його. Її учень третього класу більше не існував.

Кейлін і жінка з хлопчиком знову зникли за поворотом стежки, й цього разу він на них не горлав. Тож вони залишилися тільки вдвох із Роббі, й, коли вона перестала говорити до нього, заговорив він.

— Ви іноді проколюєте собі пухир? — запитав він. Він легенько стиснув її за лікоть. — Це схоже відчуття. Невже ви ніколи не спізнали такої втіхи, проколюючи собі пухирі й нариви? Як ото чиряки та пухирі, яких не має бути на вашому тілі? Ви маєте бажання позбутися їх. Можливо, це порівняння щось вам підкаже. Бо ви можете подумати, що з вами все гаразд, але найменший прокол, і ви перетворюєтеся на шкіру, гній та інфекцію, думаю, ви про це знаєте. Ми залагоджуємо речі, ви розумієте? Ніщо з того, що ми вважаємо таким важливим — ніщо не має значення. Ніщо не є реальним. І, можливо, найважливіше в тому, щоб проколоти пухир. Ви коли-небудь про це думали? Що, мабуть, ви почуватимете себе краще, якщо випустите із себе гній. Бо інакше ми не є чимось іншим, як великими пухирями, з яких капає гній і кров, але ми прикидаємося, ніби ми кляті єдинороги — пробачте мені — єдинороги, або феї, або щось таке, наче ми прекрасні й чарівні, але ми мішки з нічим.

Він зробив голосний вдих. Маргарет не могла зрозуміти, чи це збентеження від свого монологу, чи просто брак кисню. Вона спіткнулася об нерівність у бетоні, мало не розтягнувши собі литку.

Вона думала й думала, але не могла знайти відповіді, яка здалася б їй переконливою. Вона не хотіла підтримувати розмови про людей як про наповнені гноєм мішки. Вона обкрутила браслет на своєму зап’ястку, який вона купила за двадцять доларів на розпродажу.

— Ти думаєш, немає нічого реального? — запитала вона.

— Я думаю, ми живемо, роблячи дурниці й вірячи в дурниці, — спокійно відповів він.

Вона зрозуміла, що він намагається переконати її. Тому й виклав їй свої аргументи.

— Отже, ти вбивав людей, думаючи, що так їм буде краще?

— Я не знаю, чи я їх убивав. Річ не в тому, що я робив їм краще. Я не Ісус, який спасав душі чи що там. Але їм не стало гірше. Ми не можемо стати гіршими.

Вона зробила ковтальний рух, відчувши кислоту у роті. Вона відразу зрозуміла: він психопат, і він примушував її йти так швидко, що вона спотикалася. Вона більше не чула музики, але звуки, які долинали від входу в зоопарк, ставали гучнішими — голоси, багато чоловічих голосів і бамкання чогось металевого.

— Ви ще їсте апельсини на обід? — запитав він.

Вона була така здивована, що не стала замислюватися над відповіддю.

— Іноді, — сказала вона.

— Ви спочатку їх обчищаєте, а не їсте у шкірці, — сказав він.

Вона не зрозуміла, звідки йому відомо, як вона їсть апельсини.

— Так, — підтвердила вона.

Він зупинився й щось обшкріб із підошви свого черевика. Вона не стала думати про те, що могло прилипнути до його підошви.

— Вас коли-небудь навчали користатися сокирою? — запитав він.

Вона на мить замислилася. Отже, він був у її класі того року, коли на її подвір’ї впали два дерева, спочатку одне, потім, через півроку, друге, й дроворуби запросили абсурдну суму за те, щоб їх обрубати. Коли впало друге дерево, вона купила сокиру й була сповнена рішучості самій навчитися обрубувати гілки. Усі хлопчики в її класі були в захваті від її наміру.

— Ні, — сказала вона. — Я обдерла руки топорищем. Зрештою я когось найняла.

— Я собі уявляв вас на вашому подвір’ї в робочому одязі, — сказав він. — Із сокирою в руках. А потім ви пішли гойдатися на вашому парадному ґанку й пили там лимонад. Ви маєте парадний ґанок?

— Ні. Я маю накриття на задньому дворі.

— Ви живете в селі? — запитав він.

— Ні.

— А мені завжди хотілося там жити.

— Жити в селі?

— Так. Де я міг би гуляти в лісі.

Спалах світла впав на бетонну стежку попереду неї. Вона побачила крізь віти озеро, усе освітлене. За кілька кроків попереду залізнична колія перетинала стежку, й вона побачила Кейлін та жінку з хлопчиком, які там стояли.

Роббі відпустив її руку й махнув у бік озера.

— Я повертаюся, — сказав він. — Ідіть навколо морських левів та птахів. Знайдіть собі надійну схованку. Зачекайте там, доки все закінчиться.

Він обернувся, поки вона зрозуміла, що він іде геть. І з якоїсь причини пригадала один з моментів, який стався хтозна-скільки років тому, й Роббі тоді напевне не було в її класі, а вона розповідала на одному зі своїх уроків про коріння й говорила про мох. Вона знайшла кілька ділянок, покритих зеленим мохом, у парку й повела своїх учнів туди, аби розповісти їм про те, що мох не має коріння, але діти не хотіли слухати про коріння. Вони хотіли покласти мох собі на голови, ніби це було волосся, й притулялися обличчями до нього, уявляючи собі, як вони сплять у лісі на подушках з моху, й тоді вона покинула науку й дивилася, щo вони витворяють із мохом.

— Ходи з нами, — сказала вона йому.

Він зупинився й злегка відкрив рота, обернувшись до неї.

— Навіщо? — запитав він.

Якби вона була чесною, то сказала б йому, що запрошує його йти з ними, бо він має рушницю. Якщо вони натраплять на його друзів, ця рушниця їм би згодилася. Але також, якби вона хотіла сказати правду, то сказала б йому, що може врятувати його. Вона відчувала в собі імпульс, що поколював її, наче зношений хрящ.

Вона бачила, як усе розгорталося: вона приводить його з піднятими руками до поліції, потім навідує його у в’язниці, приносить йому пиріг, якщо це дозволено, й писатиме йому листи, запитуючи, що він більше полюбляє, шоколад чи кокосовий горіх. Вона зможе врятувати його, а також урятувати їх усіх, і вона не могла не уявити собі заголовки в газетах, що повідомляють, як вона переконала його скласти зброю, як вона змогла наблизитися до нього, хоч іншим це не вдавалося.

Він ще дивився на неї, чекаючи. Вона мусила привести до ладу свої думки про шанси на порятунок, про пиріг і про мох.

— Ми можемо сказати їм — поліції — як ви допомогли нам, — сказала вона. — А ми скажемо їм…

Він усміхнувся до неї, і вона побачила, як зблиснули його зуби в темряві.

— Усе гаразд, місіс Пауелл, — урвав він її.

— Що гаразд?

Він знову обернувся до неї.

— Вам нічого не треба їм казати, — промовив він своїм звичайним голосом, і вона чітко зрозуміла кожне його слово.

Він пішов на пагорб і навіть жодного разу не обернувся. Він пішов геть.

7:49 пополудні

Небо знову вкрилося хмарами, затуливши місяць. Ставок лежав перед нею, й Джоан могла бачити декорації, що висіли на огорожі й навіть плавали на самій воді. Багатобарвне морське страховисько блимало посеред ставка, й вона бачила інших освітлених фігур попід берегами. По той бік води чувся шум біля входу в зоопарк.

Обернувши голову, вона могла побачити позад себе вчительку та Роббі Монтґомері, вони стояли дуже близько одне до одного, а вона майже задихалася від намагання стояти тихо. Вона не мала часу на те, щоб стояти тихо. Їй треба було рухатися — треба було відвести Лінкольна від рушниці та від Роббі Монтґомері, а також, коли вона перебувала в русі, їй не треба було так багато думати, і все здавалося набагато простішим, коли вона просто бігла, так себе напружуючи, що її м’язи скрипіли.

Їй треба було рухатися також тому, що те, до чого вона прагнула, перебувало на бетоні, за кілька ярдів попереду неї, по той бік залізничної колії. Вона намагалася не дивитись туди.

Але, попри своє прагнення долати відстань, вона нерішуче зупинилася біля колії. Роббі Монтґомері наказав їм не виходити за межі його зору. Він погрожував їм. До того ж, якби вона повернула праворуч, деревця затулили б їй дорогу до фламінго та морських левів. Темрява її приваблювала. Вона подумала про те, щоби побігти, скористатися шансом, але вона не думала довго, бо вага Лінкольна пригинала її до землі, й вона знала, що Роббі Монтґомері або його кулі швидко перехоплять її біг.

І ще тривожила її думка про Дестіна, хоч би хто він був, закутий у броню, він блукав десь тут зі своїми власними планами.

— Що вона там робить? — прошепотіла Кейлін, стоячи так близько до Джоан, що її волосся торкалося її плеча. А рукою дівчина доторкнулась до Джоан.

— Марнує час, — відповіла Джоан, і її опанувало відчуття провини, бо вона думала, що вчителька повинна підлеститися до вбивці й умовити його допомогти їм, але тепер, коли побачила їх так близько одне до одного, то відчула напад огиди.

Вона ступила крок ліворуч, відступивши від води, Кейлін усе ще трималася за неї, й замість визволитися від дівчини Джоан обхопила рукою її за плечі й підтримала її, почасти тому, що знала: дівчина потребує підтримки, а почасти тому, аби дівчина та Лінкольн не помітили, що лежало на землі по той бік залізничної колії.

Зрештою місіс Пауелл подолала решту відстані вниз із пагорба. З її ногою було щось негаразд — вона кульгала. Навіть шурхіт її кроків свідчив про недотримання рівноваги.

— Він пішов, — сказала вчителька, коли наблизилася до них. — Він сказав, щоб ми десь заховалися.

Джоан подивилася позад себе.

— Він справді пішов? — запитала вона.

— Він не захотів піти з нами, — сказала вчителька.

Джоан не стала коментувати це повідомлення. Вона не могла дозволити собі марнувати час, або думки, або слова на непотрібні відхилення.

— Ви впевнені, що він десь не заховався? — запитала вона. — Ви бачили, як він піднявся на пагорб?

— Бачила, — відповіла вчителька.

— Тоді ходімо, — сказала Джоан і ступила ногою на залізничну колію. Вона була сповнена рішучості дивитися на колію. Дерев’яні шпали були так рівно укладені. Так досконало повторювалися. Нічого несподіваного. Вона могла ступати по них вічно.

Місіс Пауелл поклала долоню їй на плече. Її хватка була міцною.

— Він сказав, щоб ми йшли до морських левів, — сказала вчителька, злегка потягши Джоан назад.

Увесь незграбний рух Джоан, уся її огида й лють, усе її роздратування, навіть попри слабку ногу вчительки, вилилося з неї назовні.

— Я не збираюся йти туди, куди він сказав! — вигукнула Джоан, намагаючись приглушити свій голос. — Не говоріть дурниць. Ми підемо у зворотному напрямку і якомога далі відійдемо від нього та від інших.

— Але чом би нам не піти до морських левів? — запитала місіс Пауелл. — Можливо, він щось знає. Він би вже давно повбивав нас, якби такою була його мета. Я знаю цього хлопця — думаю, що він…

— Ви його не знаєте.

— Я пам’ятаю…

— Ви не чули, про що він говорив зі своїм приятелем, — урвала її Джоан. — Ви не чули, як він себе почуває. Йому нудно. Це лише гра. Можливо, він хотів відпустити нас, а потім знову знайти, щоб йому було цікавіше. Запевняю вас, він не хоче, щоб ми були в безпеці.

Вона притягла Лінкольна ближче й знову зосередилася на залізничній колії, на гладеньких металевих рейках, що навіювали їй думки про ковалів, інструменти та все міцне й негнучке. Сріблясті уламки каменю — надто великі, що їх називати гравієм — зсовувалися під її ногами. Вони здавалися їй новорічними подарунками, які хтось сюди підкинув.

А тоді озвалася Кейлін, і це була проблема перебування з іншими людьми: хтось неодмінно говорив. Хтось завжди ускладнював ситуацію. Джоан знову мусила замовкнути. Вона пройшла по трьох шпалах, зробивши лише кілька кроків.

— Чом би нам не пошукати поліції? — сказала Кейлін, але вона пішла за Джоан. Вона трималася за її блузку.

Постріли з рушниць пояснювали, чому їм не варто шукати поліції, проте Джоан повернула назад і пішла до виходу із зоопарку, хоч раніше заприсяглася собі більше не дивитися в той бік. Вона дивилася через ставок, і мінливе світло на морському страховищі примушувало його світитися то помаранчевим, то червоним кольором.

Її погляд опустився — це було неминуче — й вона не могла не дивитися на тіла на бетоні. Вони стали для неї не просто фігури, й вона не могла відвести від них погляду. Вона тримала одну руку на голові Лінкольна, його лоб твердо впирався їй у щоку. Вона не могла дозволити йому дивитися. Але вона це все бачила, бачила кожну лінію і звивину двох тіл, які лежали на землі. Було щось виправдане в тому, щоб запам’ятовувати їх. Вона завдячувала це їм, а може, Богові.

Вона бачила на дівчині сандалі з високими підборами. Дівчина лежала на животі, її коротка спідничка туго обтягувала їй стегна, яскраво помаранчева з чорною облямівкою. Хлопець лежав на ній, розкинувши руки, затуляючи більшу частину її тіла і, звичайно ж, думав, що зможе врятувати її, безперечно, це було його останньою думкою. Крові там було більше, аніж Джоан сподівалася побачити, вона була повсюди розбризкана й утворювала калюжки на бетоні навколо них. Вона знала, що це кров, бо та рідина виблискувала чорним кольором, як і вода в ставку.

Її брат розповідав їй одного разу, коли відбував медичне тренування, що інструктори відрізали ноги в кіз, а його завданням було перевезти безногу козу від уявного поля битви до уявного медичного пункту так, щоб реальна коза не стікла кров’ю до смерті. Його завдання було не врятувати козу від смерті, бо коза неодмінно мала померти, але він мав подбати, щоб вона стікала кров’ю повільно, а не швидко, й він розповідав, що кров збиралася калюжками біля його ніг, поки він працював зі джгутом.

Рука хлопця лежала на голові дівчини, на її волоссі. Рот у нього був роззявлений.

Зрештою Джоан примусила себе подивитися вбік, хоч вона ніколи не зможе не бачити їх — і це справедливо — і спрямувала свій погляд через ставок, який лежав перед ними, виблискуючи водою, а за ставком була розташована оббита дощаними панелями будівля входу й давні, примітивні прилавки, за якими продавали квитки, але нічого тепер не можна було розгледіти.

Хоч ліхтарі на окремих стовпах окреслювали будівлю на вході, її обриси були змазаними, по-перше, через відстань, а по-друге — через дим. Червоне й синє світло, яке було, безперечно, світлом від поліційних фар, відбивалося від серпанку. Вона могла бачити папуг, які сиділи на гілках і то там, то там вгадувалися крізь дим, але вони були для неї лише абстрактним малюнком. Усе було абстрактним. Навколо подвійних залізних воріт — вони були розчинені навстіж? — вона бачила чимало темних постатей, і була певна, що то поліція, позаяк їх було так багато. Хоч вона не знала, який підрозділ поліції використовують, коли відбувається щось подібне.

Вона побачила рух біля входу, можливо, там відчинялися ворота. Схоже, поліція рухалася вперед такою собі темною масою.

Там був дим, шум і силуети. Вона дослухалася до пострілів і знову подивилася на тіла, які лежали на землі.

— Йдіть, куди хочете, — сказала вона Кейлін і вчительці.

Вона побігла, намагаючись, щоб її ноги ступали на дерев’яні шпали, одна за одною, набираючи швидкість, уникаючи незакріпленого гравію. Вона звикла до цього — вона робила так завжди — й тепер вона підняла Лінкольна вище, притуливши його до свого стегна та до литки, намагаючись, щоб він тугіше обхопив її своїми ногами, й він, либонь, також звик до такого пересування, бо підкорявся її сигналам, не кажучи й слова. Плече в неї ворушилося погано, гострий біль пронизував його, коли вона відводила руку назад — але в усьому іншому тіло їй підкорялося.

Вона пришвидшила ходу, мабуть, щоб висмикнути свою блузку з руки Кейлін. Але вона чула, як скриплять по камінню черевики однієї або двох її супутниць позад неї. Вона прихопила сандалі пальцями на ногах. Ляпання її підошов почало здаватися їй надто гучним, і вона сподівалася, що її сандалі не розпадуться.

Ось чого вона не пояснювала іншим, щоб не гаяти часу, і до того ж їй було байдуже, щó вони думають: залізниця приведе їх до зовнішнього кордону території зоопарку, й навіть якщо Роббі Монтґомері лише грається з ними й готовий знову розпочати полювання на них, навіть якщо Дестін у своєму броньованому обладунку переслідуватиме їх та якщо вони добіжать до зовнішнього паркану, вони, можливо, знайдуть у ньому якийсь отвір, щоб вибратися назовні. Можливо, там стоятимуть на варті кілька поліціянтів. Тих, які не перебували в центрі рушничної перестрілки. Ну, а в найгіршому випадку там є чимало акрів лісу, і якщо вона знайде там собі схованку в темряві, то вона й Лінкольн перебудуть там, доки поліція дасть собі раду з рештою терористів.

Стовпи з ліхтарями стояли через однакову відстань уздовж залізничної колії, накритої плямами темряви та проблисками неминучого світла. Кілька кроків у безпеці, а потім перебіжка на видноті.

Поки що вона не могла уникнути світла: праворуч залізниця була обмежена ставком, обгородженим дірявим парканом, — все тут було фальшиво природним, — а ліворуч від неї дзюрчав струмок.

— Ми на залізничній колії, — оголосив Лінкольн, і він вибив її з рівноваги, намагаючись перехилитися через її руку й подивитися вниз. — Нас переїде потяг.

Звук його голосу примусив її напружитися. Ще один шум, ще один їхній слід, якщо хто женеться за ними, й тепер лише два запитання лунають у її голові: Вони можуть нас бачити? Вони можуть нас чути?

Вона нікому не дозволить знову їх знайти.

— Обійми мене руками за шию, — прошепотіла вона, вдихаючи повітря між кожними двома словами. — Потяги тут уночі не ходять.

Він прийняв її пропозицію, обійняв її, а його голова знову вперлася їй у плече.

Вона чула свої кроки й кроки позад неї, і їй знадобився якийсь час, аби зрозуміти, що більше вона нічого не чує. Рушнична стрілянина припинилася. Ніч була спокійною, але тиша не втішала її.

Тиша була приємною. Роббі чекав на неї.

Він уявив собі Дестіна, і в його уяві це був справжній велетень. Руки в нього були, як у Попая[11], зовсім без зап’ястків. Він уявляв собі Дестіна на його коні — його коні! — і пригадав, як одного разу Дестін узяв його покататися на пагорбах, але Роббі лише вдав, що йому сподобалася та прогулянка. Уявлення про неї було кращим, аніж реальна подія. І він подумав, що татуювання аризонського ядозуба на біцепсі Дестіна було холодне, як знак диявола, і згадав, як одного разу Дестін назвав Роббі командним гравцем. Дестін ніколи ніяк не називав так Марка.

Цвіркуни чи якісь подібні комахи сюрчали в живоплотах, та коли він проминав їх, вони теж замовкали. Дивина та й годі.

Існувала гра, де картковий персонаж підіймався на гору, як Роббі тепер підіймався на цей пагорб, і, якщо дурний гравець неправильно відповідав на запитання, картковий хлопець падав і зникав. Він вибирався вище й вище, ніколи не знаючи, коли його можуть скинути з грального столу.

Ліворуч, ліворуч, ліворуч, праворуч, ліворуч.

Він чув, як Марк тупцяв по хіднику десь нагорі, десь поза знаком АФРИКА. Він майже впевнений, що це — Марк, поліція має з’явитися до головного входу в зоопарк. Він подивився через плече й подумав, що бачить, як вони рухаються до озера, проходячи крізь дим.

Роббі знову подивився вперед. Він намагався поквапитись, але не зміг, бо він був лише картковим персонажем.

А потім Марк раптом опинився перед ним, на бігу розкинувши руки, і зробив це геть незграбно. Він майже не загальмував, коли побачив Роббі. Вони зіткнулися плече до плеча й Марк відлетів геть, як пінбол.

— Я думаю, вони вбили Дестіна, — сказав Марк, ще рухаючись униз із пагорба. — Я так думаю. Вони напевно вбили його.

— Так, — погодився Роббі, дивлячись, як Марк віддаляється від нього. Тарган пробіг на бетоні під його ногами, а тарган — це хлопець напрочуд ефективний.

— Ти знаєш, вони йдуть! — сказав Марк.

Він зробив паузу, зрозумівши, що Роббі за ним не йде.

— Я знаю, що вони йдуть, — сказав Роббі.

Він був гордий, що одного разу у своєму житті Марк говорив гучніше, аніж він. Марк був тим, на кого треба було цитьнути.

— Що ти робиш? — запитав Марк.

Роббі не був певен. Він не був певен ні в чому, й це не було його найгіршим відчуттям. Усе було тепер туманнішим, ніж раніше. Його загорнули в тонкий папір, як ті цукерки, що їх мати надсилала йому, коли він намагався повчитися протягом одного семестру в одному з провінційних університетів, або як тих голих пуцьвірінків, що їх обгортають коричнево-червоним мохом, перш ніж закопують у землю. Місіс Пауелл почасти повернула його до самого себе, й він тепер опинився ні в сих ні в тих. Він її побачив у тому приміщенні й упізнав одразу, бо вона зовсім не змінилася за останні чотирнадцять років, хіба що її волосся трохи посивіло, й він не міг повірити, що вона не викрикнула його ім’я так, як звикла його викрикувати, коли він виходив із шеренги, яка прямувала на ланч, а потім він зрозумів, що вона його не впізнала, та однаково не втримався, щоб звернутися до неї на ім’я.

— Роббі! — загорлав Марк. — Ходімо!

Він наготувався піти через мить. Він бачив, що Марк розлючений. Але спершу йому треба було запхати місіс Пауелл кудись у таке місце, де вона залишила б його самого. Було б перебільшенням сподіватися, що вона зможе його зрозуміти, зможе побачити, що він тут виконує якесь своє завдання, що він належить до тих людей, які замислюються над проблемами життя. Вона цього не побачила. А може, й побачила. Можливо, саме тому вона попросила його залишитися з нею. Можливо, в кінцевому підсумку, він проб’ється до неї й, можливо, вона думатиме про нього згодом. Вона його пам’ятатиме.

Вона дала йому апельсин. Багато років тому. Вона дала йому апельсин.

Чи був він тоді собою багато років тому?

Він не думав про це протягом багатьох років, але майже відчув смак апельсина в роті, коли побачив її. Він сидів близько до її стола, й вони щось робили, коли він відчув запах фрукта в повітрі. Він був тоді завжди голодний, незалежно від того, як годувала його мати, тож він підвівся й почав вигадувати причину підійти до її столу. Його ноги почали рухатися, й він був там, перед місіс Пауелл, перш ніж надумав, яке запитання поставити їй. Він дивився, як вона розламала апельсин на дві половинки, а вона підняла голову, подивилась на нього й сказала, що не встигла сьогодні поснідати. Я люблю апельсини, сказала вона. Я люблю їхній запах.

Замість послати його назад до його парти, вона ніби засміялася й подала йому півапельсина, який він з’їв за один раз, обдерши з нього шкірку. Нікому більше не дісталося, лише йому.

Він не міг убити її, й це було, мабуть, правильно, але він не міг також убити інших людей, які були з нею. Навіть після страхітливого удару сокирою, яка висіла там на стіні, немов призначена для того, щоб виламати двері. Ця частина була такою, як у кінофільмах. Але вбити їх він не міг, і тому відмовився від свого наміру, як бувало з ним часто. Як він міг бути таким упевненим у тому, що він хоче зробити, й так чітко уявляти собі план своїх дій, а тоді вчинити щось цілком протилежне, навіть не усвідомлюючи, що він це робить?

Але він не перейнявся цим дуже, усвідомив він. Він весь був ніби в коконі.

— Я йду, — сказав Марк і побіг геть притаманною йому дурною неконтрольованою ходою. — Я не збираюся стовбичити тут, доки вони знайдуть мене.

— Дестін помер, — сказав Роббі, хоч це почасти прозвучало як запитання.

— Ти знаєш, що він помер! — загорлав йому у відповідь Марк.

Роббі рушив геть. Правда полягала в тім, що він не хотів бути сам-один, коли це станеться. І байдуже, де вони тоді будуть. Поліція їх знайде.

Він почував себе так, ніби бігав угору та вниз по цьому пагорбу вічно. Оболонка іншого таргана, що бігав не досить швидко, захрустіла під його черевиком.

Дестін розтоптав би тарганів своїми босими ногами.

Дестін сказав, що найкращі ліки від отруйного плюща — це шматочок шкіри, зрізаної бритвою й побризканої відбілювачем, і Роббі спостерігав, як він робив це одного разу, й Дестін посміхався, коли виливав на шкіру відбілювач.

Мабуть, щось існує після цього життя, бо здавалося неможливим, щоб такий чоловік зник і обернувся на ніщо.

Він би міг довідатися набагато більше речей від Дестіна, якби мав більше часу. Вони зустрілися з ним близько десяти місяців тому, якщо зустріч в інтернеті мала вагу. Роббі сперечався з Марком, яку зброю найкраще застосовувати в джунглях. Він вважав, що М-14, якщо твої люди були добрими стрільцями, а може, Стонер, напів або цілком автоматичний, а Марк назвав АК-103, і вони увійшли в Ґуґл, щоб розв’язати це питання. Вони відкрили кілька повідомлень і зрозуміли, що люди обговорюють там усе на світі, починаючи від гранат, виготовлених у домашніх умовах, і до порад про те, як консервувати оленяче м’ясо. А потім вони вийшли на повідомлення про те, як заступник шерифа врятував родину, що протягом трьох днів блукала в хащах Вайомінгу, і якийсь чоловік коментував це повідомлення, порадивши нікуди не виїздити без ланцюгів у запасі та супроводу, й вони не могли зрозуміти, що це, в біса, означало.

Тож вони запитали про це чоловіка, й той чоловік виявився Дестіном, і він пояснив їм це, коли вони в нього про це запитали, і Дестін знав усе про все, скажімо, про те, що хустку можна використати як фільтр, а наручники як джгути, і як ви можете використати вільну руку між своїми плечима в тому випадку, коли хтось примусив вас закласти руки собі за голову. Він знав усе. Люди, які знали все, завжди справляли на Роббі велике враження. І з’ясувалося, що Дестін жив за містом — миль за тридцять чи десь так. Після тривалого спілкування електронною поштою вони одного дня зустрілися з ним, щоб випити пива.

Вони багато про що говорили, й знову зустрілися за пивом, і були щасливі, надзвичайно щасливі, що такий чоловік хотів зустрічатися з ними. Потім одного дня Дестін сказав, Ви хочете жити завжди?

Марк сказав, Так.

А Дестін відповів:

Я знаю, як ми це зробимо.

Він розповів їм, як події в школі «Колумбайн» змінили поведінку поліції. До того, як ті двоє хлопців розстріляли свою школу, якщо поліція приймала дзвінок про когось із рушницею в публічному місці, вона вважала, що йдеться про заручників і чекала команду спецназу, щоб вести перестрілку й перемовини. Але події в «Колумбайні» переписали правила: копи зрозуміли, вони можуть мати справу з терористом, який стріляє в кожного та в усіх, убиваючи їх так швидко, як тільки може. Тому копи змінили свою тактику й працювали тепер за новою схемою. Незалежно від того, чи з’являвся один полісмен, чи двадцятеро, вони відразу кидалися в напад і негайно частували терориста кулею, і можна було б захоплюватися поліцією, якби ви не знали, якими покидьками вони є. Копам довелося здійснити чимало репетицій за новою схемою, бо після «Колумбайна» це повторювалося знову й знову. Божевільні також опрацювали тепер собі нову схему.

Дестін любив слово «схема».

Він казав: Схеми небезпечні. Схеми привчають вас не думати. Історія не повторюється, Робе. Кожної секунди виникає щось нове.

Дестін казав: Якщо ти належиш до тих, хто бачить правду, ти повинен навчати людей. Ти повинен показати їм, які вони обмежені, й тоді, можливо, вони спробують переступити через свої межі.

Роббі подобалася ця думка. Він хотів показати іншим, які вони обмежені.

Вони опрацювали це разом. Роббі й Марк прийдуть в зоопарк спокійно, відклавши зброю, нікому не давши підстав звернути на них увагу. Дестін прийде окремо, він від самого початку не матиме зброї, граючи роль пришелепуватого. Він був добрим актором. Він братиме кількох людей, прикидаючись, ніби бере їх у заручники, й замкне їх в одному з передніх офісів. Роббі й Марк триматимуться далеко від входу, тож, якщо хтось викриє махінації Дестіна, їх ніхто не побачить. Дестін переконає поліцію, що вони діють за певним сценарієм, але насправді то був зовсім інший сценарій.

В цій частині діяли Роббі й Марк. Доки Дестін розігруватиме ситуацію із заручниками й відвертатиме увагу копів, Роббі й Марк вирушать на полювання. Весь зоопарк стане полем для їхньої гри. Вони можуть вбити кожного, кого їм би хотілося вбити. А вбити їм хотілося всіх. Жодних правил. Жодних обмежень.

Та зрештою поліція побачить, як її одурили. Вони зрозуміють, що сиділи собі спокійно й дозволили статися різанині. Кожен, хто дивитиметься комп’ютер або телевізор, побачить, як поліцію перетворили на баранів. Увесь світ також зрозуміє, що всі вони були баранами. Що вони жили, як бідолашні тупі тварини, ніколи нічого не думаючи, і що Дестін, Роббі та Марк дали їм шанс на порятунок. Зблиск генія. Це було слушне слово для тих ситуацій, коли хтось бачив видіння, якого ніхто не бачив раніше.

Дестін мав рацію щодо кожної секунди своєї вигадки, бо Роббі тут, і він знав, що так станеться, але він ще тут, а Дестіна вже нема. Таким був їхній план, але в цю секунду він здавався іншим.

Дим плив у повітрі, як туман. Роббі чув його запах.

Металевий обладунок, звичайно, не міг урятувати Дестіна. Він міг лише розтягти події надовше. Дестін казав, що все чогось варте, вимагає жертв, подивіться лиш на Ісуса. Подивіться на Галілея й Лінкольна. Так, подумав Роббі. Так. Усе інше мало чудовий вигляд, і Дестін говорив про фасади й реальність, говорив про єдиний вхід і вихід, говорив про периметри, але Роббі мало цікавили входи й виходи звідси. Він відчував велику честь, що його обрано, що Дестін знає все, а Марк його найкращий друг. Але головне — кінець.

Він усе закінчить, і це буде тим єдиним, що він зробив правильно. Хоч він і не був досконалим, він це закінчить.

Як воно буде, міркував він, і міркував, як воно для Дестіна тепер. Він знав, що люди говорять про янголів або золоті вулиці, а його мати сказала, що вона хотіла б, аби смерть була для неї як сон, щоб вона лежала в теплому ліжку, а навколо неї стояли б люди, яких вона любила, тісно притискаючись одне до одного, як ото коли він був немовлям і спав із нею. Він не знав, чи вона думала про батька, про його прутень, чи, може, вона хотіла його лише тоді, коли перебувала не на небі. Проте Роббі не хотів, щоб навколо нього юрмилися люди, щоб йому було тепло, щоб хтось його любив, не хотів бачити ні світла, ні іншої такої нісенітниці. Він не хотів відчувати нічого. Він хотів, щоб це було так, ніби він лежить у ванні, виставивши над водою лише ніс, і нічого не чує, нічого не бачить і навіть не знає, чи досі він має тіло.

Він сподівався: те, що відбудеться далі, — ніщо. Це найчудовіша річ.

Є люди, яким його бракуватиме. Старий, який завжди пам’ятає його ім’я, коли він підходить до його прилавка, але Роббі однаково більше не побачить його через його гладкого господаря. Касирка у крамниці спиртних напоїв завжди йому всміхалася. Його бабуся не мала інших онуків, тож він для неї щось важив. Марк, але Марк за ним не нудьгуватиме, бо він також піде. Його мати, яка раніше запрошувала його на суботні пончики, коли його батько спав, і після пончиків вони приходили сюди в зоопарк. Вона завжди хотіла бачити птахів, хоч птахи були надзвичайно занудними створіннями, і вона ніколи не могла запам’ятати різницю між морськими левами й тюленями.

Тюлені, мала звичай казати вона.

Морські леви, щоразу поправляв він її.

Краще про неї не думати.

Марк щось йому сказав. Вони йшли залізничною колією, і Марк постійно скиглив, що вони мають пройти нею до кінця і вийти на якусь вулицю — Вишневу? Кизилову?

Ніщо з цього не має ваги. Це така полегкість, що ніщо не має ваги. Бо, попри ілюзорний Марків план втечі, їхній щасливий кінець близько, й він знайде їх, хоч би куди вони пішли. Єдине, що Роббі повинен робити — це міцно тримати рушницю в руці. Єдине, що він повинен зробити — це до кінця зіграти свою роль.

7:53 пополудні

Гострий камінчик потрапив у сандалю Джоан, і на якусь мить вона втратила свій ритм. Ставок тепер був позаду них, а непроникна стіна бамбука стояла понад вузеньким рівчаком ліворуч від неї, тож води вона більше не бачила.

Кейлін відстала від неї на кілька футів. Місіс Пауелл відстала футів на десять від дівчини. Було очевидно, що вчителька долає свій шлях над силу ще до того, як вона вигукнула:

— Йдіть далі без мене!

Джоан уповільнила свою ходу. Вона йшла не набагато швидше, ніж учителька, адже Лінкольн відтягував кожен її м’яз.

— Ви йдете нормально, — гукнула вона назад.

Вона не знала, чи вона так сказала, щоб підбадьорити вчительку, чи тому що хотіла уникнути тривалішої розмови.

Але вчителька пішла повільніше, а Кейлін зупинилася. Джоан не мала іншого вибору, як і собі стати.

— Я не можу далі йти, — сказала вчителька. — Моє коліно не хоче співпрацювати зі мною. Я знайду тут поблизу місце й там чекатиму.

Джоан кивнула головою й обернулася.

— Ми не можемо просто покинути вас, — незворушно сказала Кейлін.

У цьому була проблема. Вони не мали часу на роздуми та чемність і не мали часу на розмови. Це може вбити їх усіх — хіба вони в цьому не переконалися?

Джоан це затямила й затямила добре. Вона їх покине. Вона зробила свій вибір. Вона ступила кілька кроків по колії, не озираючись назад і не дивлячись, чи інші пішли за нею, коли почула постріл з рушниці. Він примусив її стрепенутися після тривалих секунд — хвилин? — цілковитої тиші. Над її головою вибухнув один з білих ліхтарів, і вона спочатку подумала, що перегоріла лампочка. Але потім порівняла невідомий звук і звук розбитого скла й дійшла висновку, що то був звук розколотого дерева й гілка підстреленого мирта зараз упаде їй на голову.

Роббі Монтґомері лише грався з ними.

А може, на них полює вбивча машина Дестін.

Такі уточнення тепер не мали ваги.

Пролунав ще один звук розколотого дерева, й листя посипалося на них дощем. Вона оглянулася навколо. Цього разу, Богу дякувати, ніхто не хотів говорити, всі вони тепер знали, як свистять кулі, й знову побігли, навіть місіс Пауелл, яка встромила зуби у свою нижню губу. Біль спотворив кожну рису обличчя вчительки, й вона нічого не могла з цим вдіяти.

Джоан спробувала подивитися за Кейлін і вчительку, але колія звертала то праворуч, то ліворуч, і вона не могла бачити далеко.

Кулі більше не летіли. Хоч їй здалося, вона почула кроки.

Через двадцять або тридцять кроків вони добігли до майданчика для гри з його масивними валунами та мотузяним мостом. Потім зі статуями жаб і черепах, яких Медуза залишила після себе. Я черепаха, Я черепаха, сказав би Лінкольн, удаючи зі свого унітаза панцир. Або він заліз би під диван чи поклав собі на спину подушку — Я черепаха.

Джоан побігла швидше. Дихання вихоплювалося з неї зі свистом, її легені горіли. Учителька ледве встигала за нею. Вони вже поминули майданчик для гри й вибігли до водограю, який усе ще розбризкував воду в повітря.

Карусель, місце для вигулювання тварин.

Навіть крізь власне хрипке дихання Джоан чула, як стогне вчителька з кожним своїм кроком. Вона знову озирнулася назад і не побачила жодного знаку терористів. Але перед ними все ще був досить довгий відрізок твердого гравію. Вона не думала, що уявляє собі цю відстань.

— Спустіться з колії, — гукнула вона через плече вчительці. — Відійдіть за карусель. Сховайтеся там.

— Що ви сказали? — перепитала вчителька.

— Йдіть туди, місіс Пауелл! — прошепотіла Джоан, бо не змогла пригадати першого імені вчительки. — Принишкніть за каруселлю, й вони вас не побачать.

Вона не мала часу пояснювати — поки що вона нікого не бачила, тож можна було сподіватися, що Роббі Монтґомері, або його друг, або їхній автомат убивства також їх не бачили. Але вона чула їхню ходу, тож, можливо, терористи йдуть на звуки їхніх голосів, і вони йтимуть далі по колії, а вона дечим завдячує цій учительці, хіба ні? Крім того, це спростить для неї ситуацію — тепер тільки одна особа зможе вповільнювати її ходу. Місіс Пауелл зійшла з колії, кульгаючи й потім зникнувши за рядами дерев’яних коней, жирафів та антилоп.

Учителька їх покинула.

Кейлін ще залишалася за нею. Джоан завернула за вигин колії й уже не бачила каруселі, а тоді колія завернула ще один раз, і вона опинилася позад усього, що було їй відомо, ввійшовши в інший світ зоопарку або в той, який можна бачити лише з потяга, й вона нікого не чула позаду них, але вона не була певна.

Якби ви поголили тигра, сказав їй одного разу кондуктор потяга, ви побачили б, що шкіра в нього також смугаста.

Їх огорнула благословенна темрява. Не густа темрява з табірних стоянок її дитинства, а нічна темрява міста. Переважно темрява. Вони опинилися на протилежному боці вольєрів. Кілька бамбукових загорож, хай там що за ними робили зебри та страуси, а навколо неї тепер був густий ліс з окремими світловими декораціями, які висіли на деревах — осяяний привид, низка миготливих чорних кажанів, реготливий скелет.

Вони більше не мали потреби перебувати близько до колії. Ліс був змережаний тінями й місячним світлом. Вони можуть зникнути між деревами.

— Ви думаєте, вони… — почала Кейлін, але решту її речення відніс вітер.

Джоан стрибнула з рейок, важко приземлившись, її сандалі скривилися на камінчиках гравію, але вона випросталася й подалася геть по бур’янах, соснових шишках і зогнилих стовбурах дерев. Її ноги занурювалися в сухе листя майже по литки. Вона не бачила, куди ступає.

Попереду, ближче, ніж вона сподівалася, вона побачила те, що мало бути зовнішнім парканом зоопарку, майже невидимим — геть неістотним — лише ланцюгом, не більше. Заввишки він мав не більше як шість футів, і вона перелізе через нього без проблем, скинувши взуття. Коли вона почула, що Кейлін підійшла й зупинилася позад неї, Джоан наблизилася до паркану, приклавши на нього один палець, перевіряючи, чи він не під струмом — їй треба поставити Лінкольна на нього, але вона не мала часу й легенько доторкнулася до нього — і ризик виправдався. Струмом її не вдарило.

Вони могли перелізти через паркан.

Вона збиралася поставити Лінкольна на паркан, допомігши йому запхати ногу в якусь щілину, міцно тримаючи його за пальці, а вона тоді вилізе слідом за ним, утримуючи його однією рукою, поки підійме його ще вище, це може бути повільно, але вони це зроблять.

І тут вона побачила, в чому тут річ. Унизу під парканом на зовнішній стороні була канава не менше як п’ять футів завглибшки. Вона не могла точно з’ясувати її глибину. І вона ніяк не зможе перетнути її з Лінкольном, навіть якби їй пощастило підняти його над парканом. Її фантазія перелізання з ним була глибоко помилковою, навіть якби їй допомагала Кейлін. Їх було б так легко підстрелити, якби вони безпорадно розтяглися на паркані.

Вона обернулася й побігла у зворотному напрямку, назад через залізничну колію, до тварин.

Вона перестрибнула через мертвий стовбур, застогнавши, й вона ніколи цього не повторила б із сорокафунтовою вагою на своєму стегні. На землі були несподівані ями, й Лінкольн скрикнув, коли його підборіддя вдарилося об її плече. Повсюди лежали повалені стовбури, мертві дерева перетворювалися на перегній, а листя ще лежало грубим і глибоким шаром, і на гіллі висіло чимало освітлених кажанів. Вона бачила силуети жирафів ліворуч від себе, за парканами, які були не менш як вісім футів заввишки.

Вона знову відчула руку Кейлін, що трималася за її блузку, сильно тягнучи за тканину. Вона чула, як важко дихає дівчина. Вона більше не чула пострілів, і це було непогано для місіс Пауелл. Але вона чула тепер інші звуки; тепер, коли вона й Кейлін вступили в сухе листя, а їхні кроки гучно шаруділи й гупали, вона почула також шарудіння інших черевиків по гравію. А якщо вона чула чоловіків, то й вони напевне чули її.

Якби вона сповільнила ходу, її кроки лунали б тихше. Але тоді б вони наздогнали б її швидше.

— Вони йдуть за нами, — прошепотіла вона Кейлін, повернувши голову.

Її блузка перестала натягуватися, коли дівчина відпустила її. Не промовивши й слова, Кейлін звернула ліворуч, пішовши під кутом у напрямку жирафів, і дівчині спала добра думка піти в іншому напрямку, бо разом вони становили більшу ціль. Більша кількість людей не означала більшу безпеку. Адже вона й раніше хотіла позбутися Кейлін, хіба не так? Учителька й дівчина лише завдавали їй більше клопоту, ніж підтримки.

Їй було простіше, коли вона залишилася тільки вдвох з Лінкольном. Безпечніше.

Тож Джоан не сказала й слова, коли відстань між ними почала збільшуватися. Вона ще бачила обриси постаті дівчини, яка віддалялася від неї зиґзаґами, коли її власна нога спіткнулася — можливо, її сандаля нарешті розірвалася й тому вона спіткнулася, а може, порвалася застібка, коли вона падала, вона цього ніколи не знатиме — але для неї настала мить падіння, паніки, відчуття, що Лінкольн вислизнув з її рук, а з неї вихопився власний пронизливий крик. Вона обхопила його рукою, хоч при цьому намагалася не придушити його, коли падала. Не випускай його, не випускай його, не випускай його, думала вона весь час, доки падала. Вона якось примудрилася обернутися так, що він наполовину опинився в неї на спині, коли вона вдарилася об землю, але її лікоть сильно вдарився, й від удару її руки підлетіли вгору, й вона підлетіла вгору також і, хай там що вона собі казала, побачила, як він упав головою на листя.

Вона повністю приземлилася на своє ліве плече та лікоть, притиснувши руку до тіла — і вона прикусила собі губу. Вона злизала з них кров. Спробувала задіяти свою руку, коли простягла її до сина, й рука підкорилася їй, але пальці не підкорилися.

Малий не заплакав. І вона запанікувала. Вона не могла побачити його обличчя в темряві, лише його обриси. Але потім він заворушився, намагаючись на мить лягти на спину, як черепаха.

— Лінкольне, — прошепотіла вона.

— Ми впали, — сказав він.

— З тобою все гаразд? — запитала вона, підповзаючи до нього, підтягуючи його до себе своєю здоровою рукою.

— Я окей, — сказав він, втягнувши одну руку й доторкнувшись до неї. — Твоє обличчя мокре.

Вона витерла свій закривавлений рот, дослухаючись.

Голоси.

Не так і близько, але й не дуже далеко.

Її права сандаля кудись заподілася, зникла, як і дівчина. Коліно в неї кривавилося, а рука безпорадно обвисала, хоча й боліла не дуже. Може, вона розтягла собі зап’ясток?

Вона не зможе нести його, якщо її рука не діятиме.

Вона почула щось іще, позаду, за деревами. Заворушилася гілка. Зашаруділа глиця сосни. Досить тихі рухи, можливо, тільки вітер, але вітру в ту мить не було. Можливо, білка.

Вона зіп’ялася навколішки, притлумивши стогін, коли вся вага її тіла сперлася на поранене коліно, а потім підвелася й стала на ноги. Земля була холодна й не зовсім тверда. Вона поворушила пальцями ніг і подумала, чи не скинути їй і другу сандалю, але на землі було багато гострих речей, тож вона вирішила залишити одну ногу взутою. Вона ступила до Лінкольна, напруживши все своє тіло, та, коли її коліно зігнулося, знову мало не впала на землю.

Звуки позад неї змінилися, там більше не було тріску. Були кроки, повільні й обережні.

Чоловіки наближалися, й вона не мала жодного уявлення, чи то вони вже за десять кроків позад неї, чи десь на сусідньому акрі, а поліції тут поки що нема. Коліно ледь витримувало її вагу, а зап’ясток не ворушився, й вона не могла рухатися доволі швидко. Гострі камінці впивалися в її голу ступню.

Незабаром вони помруть, подумала вона й відчула ненависть до себе за цю думку.

Ні. Вона не тварина. Вона вміє не лише боротися або втікати. Вона взяла Лінкольна за руку й прошепотіла йому, що дядьки з рушницями наближаються, й він побіг із нею, але він дуже шарудів листям, а біг повільно.

Вони не зможуть зробити цього.

Вони не зможуть утекти від убивць.

Кроки, кроки.

Вона знову почула дзюрчання струмка, десь близько, почула, як вода розбивається об скельний ґрунт. Лінкольн оступився й мало не впав, й вона підняла його однією рукою й подала вперед, обережно опустивши на обидві ноги, й вони обоє рушили далі.

Вона подивилася вгору, на дерева. Вони могли б залізти на них. Не один з цих дубів мав розлоге гілля й розвилки, які вели вгору, до темного неба. Але якщо їх там побачать, то втікати вже не буде куди, й вона не певна, що зможе його підняти, й вона не має часу, щоб подумати про це — але ж треба буде його підняти, треба буде його підняти. Власне, треба знайти для нього безпечніше місце.

Ні, не дерева. Вона озирнулася навколо, ще перебуваючи в русі, але оглядаючи ландшафт, мереживо тіней і місячного світла та подекуди святкові прикраси, що звисали з дерев. Попереду вона побачила кущ заввишки по її плече й густо вкритий листям. Вона підвела Лінкольна до нього й засунула руку між гілки, перевіряючи, чи там немає колючок, а вже потім підняла нижні гілки й облаштувала під ними місце для сидіння.

— Залишайся тут, — сказала вона синові, легенько впершись рукою йому в спину й спрямовуючи його. — Лягай на живіт і заповзай сюди. Сиди там тихесенько. Не клич мене. Не говори ні слова. Я повернуся до тебе, але якщо ти зробиш найменший шум, вони тебе вб’ють.

Він захникав, але разом з тим поліз під кущ, і вона не хотіла дати йому шансу засперечатися з нею і не хотіла дати собі шансу поміркувати про те, що вона робить.

— Зникни, — сказала вона йому, уже звівшись на ноги, використавши останню секунду, щоб покласти руку йому на голову — на її чудовий вигин — коли вона опустила гілки на місце.

Він зник, за винятком своїх ніг, тож вона нахилилася під гілки і трохи зігнула йому ноги.

Після чого, спотикаючись, побігла далі, що примусило її почувати себе як патетична героїня в кінофільмі жахів. Вона знехтувала біль у коліні й зробила свої кроки довшими. Павук завбільшки з пляжний м’яч висів на дереві з електричною лампочкою всередині, з розгойданими лапами, загадковий і незвичайний. Він посміхався, навколо його ікол скапувало червоне.

Вона подумала, що Лінкольн залишатиметься у своїй схованці, по-перше, тому що вона так йому наказала, а по-друге, тому що зовні панувала темрява й він не знав, де він є. Він не був схильний до блукання, а надто коли хвилювався. Він залишиться там, де є. Але шум — то інша річ. Вона не вірила, що він сидітиме зовсім тихо.

Вона гупала ногами з усією силою, з якою тільки могла. Листя шаруділо під її ногами, перетворюючись на пил. Вона схопила по дорозі гілку й переламала її навпіл. Їй здалося, що вона створювала стільки шуму, як слон, а не як жінка. Коли вона подумала, що вона вже далеко від Лінкольна, то вигукнула коротке стакато: «Ах!» — яке, вона думала, долетить далеко. Вона дихала тривалими й гучними подихами. Притискала свою поранену руку до живота. Знову почала гучно тупотіти, рухаючись так швидко, як тільки могла, бо, хоч вона й хотіла привабити їх до себе, помирати їй не хотілося.

Вона чула, як чоловіки, невпинно переслідуючи її, самі створювали гучний шум. Вона відчувала втіху, пристрасть до крові й страх.

Вона поминула оселю слонів, а ліворуч від себе побачила непоказну багатоповерхову будівлю з написом великими літерами ЛАБОРАТОРІЯ ДОСЛІДЖЕННЯ ВЕЛИКИХ ТВАРИН. Сріблясті жолоби й металева черепиця на даху сяяли в місячному світлі. Вона посувалася вперед, листя й гілки лоскотали й ляскали її по шкірі. Вона поминула низьку лінію гарбузів, у яких горіли електричні лампочки. Її коліно боляче пульсувало, й вона подумала про вчительку, про її шкандибання й подумала, що вона тепер у безпеці, заховавшись за каруселлю. Подумала про руки Кейлін, які трималися за її блузку, і їй стало бракувати тепла дівчини, й вона навіть нічого не мала проти її бездумного базікання, а волосся в дівчини таке гарне, воно палахкотіло, немов червоні стрічки.

Якщо Лінкольн побачить світло і йому стане цікаво — він заворушиться? Або якщо блощиця підповзе близько до нього й він захоче втекти від неї, або якщо йому видасться, що він почув її голос? Вона запанікувала й тому побігла швидше. Подумала про сміттєві баки, тверді й безпечні, подумала, яким легеньким було те немовля, як добре воно могло б заснути, але будь-якої миті воно могло б заплакати, й вона не змогла б примусити, щоб воно замовкло, й вона пригадала, як хвилі роздратування навіяли їй думку — лише на мить — замкнути його в шафі й залишити там. А якщо мати немовляти відчула такий жах, виснаження й роздратування, в тисячу разів побільшені, й у секунду слабості вона покинула свою дитину й кинулася навтьоки, й невже Джоан не могла цього зрозуміти?

Ні, не могла.

Але якби чоловіки з рушницями були тоді зовсім близько, як оце тепер? Якщо та інша мати поклала свою дитину й спробувала відвести терористів куди-інде. Якщо й справді все було так? Джоан бачила у своїй уяві жінку, яка біжить — волосся падало їй на обличчя, в руках не було нічого.

Вона була несправедлива до тієї жінки.

Вона наступила на щось пружне. Вона йшла по листю, перегною й глиці, а потім своєю взутою ногою наступила на щось зовсім інше, щось таке, від чого її горло стислося. Воно було м’яке, проте мало якусь форму — непомильне відчуття плоті й м’язів. Вона відскочила назад, але збагнула, хоч би що то було, воно надто маленьке, аби належати людині. Вона нахилилася й у тьмяному світлі побачила трикутник крила й круглу голову.

Пташка. Мертва пташка.

Вони мали книжку про греків та їхній спорт, яку взяли в бібліотеці, і Лінкольн сказав їй, що греки грали в хокей мертвою пташкою й коли команда забивала гол, пташка поверталася до життя й відлітала геть.

Лінкольн. Джоан змусила свої ноги йти далі.

Вона чула, як дзвенить вітер.

Одного разу, коли дядько возив її в село, вона почула, як вітер повторював точну мелодію пісні, яку вона щойно вивчила — вітер знову й знову співав її ритм, і він був такий очевидний, що у вітрі можна було зрозуміти слова, й тепер вітер видзвонював ім’я Лінкольна, й листя під її ногами також шаруділо — Лін-кольн, Лін-кольн, Лін-кольн.

Вона домоглася успіху — чоловіки з рушницями наразі далеко від Лінкольна, але вона зовсім не подумала про другу половину своєї стратегії — а як же вона позбудеться їх? Вона не могла привести їх назад до Лінкольна. І вона навіть не переконана, що вони досі переслідують її. Вона більше не чула їх понад звуками власної ходи й засапаного дихання. Вона зупинилася.

Нічого. Нічого, крім шелестіння листя та її засапаного дихання.

Вона стояла недовго. Можливо, вона загубила чоловіків, а можливо, вони й досі вистежують її. Втім вона надто довго перебувала далеко від Лінкольна. Вона повинна знайти якусь дорогу до нього, й вона змінить курс, якщо побачить або відчує якісь ознаки терористів.

Важко складати якісь плани, ухиляючись від дерев і кущів. Важко орієнтуватися, в якому напрямку їй треба йти. Дерева скрізь однакові. Але потім вона почула дзюрчання струмка, коли тернулася плечем об жорстку кору величезної сосни. Вона була надто дезорієнтована, аби знати, яка дорога веде до зовнішнього паркану, а яка — назад до Лінкольна, але вона знала, що струмок вказує їй правильний напрямок. Дзюрчання води допоможе замаскувати її ходу, й коли вона побачить того обвислого павука, то знатиме, що її син близько.

Темрява в цій частині лісу була густішою. Вона більше не бачила землі під своїми ногами й пішла повільніше, бо не могла дозволити собі звихнути ногу.

Вона зрозуміла, що більше зовсім не відчуває свою руку на відстані від ліктя до долоні, й, можливо, це стривожило б її, але в такий момент це було справжнім благословенням. Вона йшла, орієнтуючись на дзюрчання струмка і в темряві майже вступила у воду, перш ніж побачила її. Вона трохи відхилилася від правильного курсу й примруженими очима подивилася на воду — лише пляма в опалому лісовому листі. Вона могла б легко перестрибнути через неї, якби обидві її ноги були годні це зробити.

Попри те що струмок був вузький, його берег мав заввишки кілька футів і був крутий. Вона не знала, яка глибина у воді. Вода була для неї блискучою чорною невідомістю. Їй здалося, вона бачить невеличкий пішохідний місточок вниз по течії, і вона не мала уявлення, хто міг користатися таким місточком тут, але це була дорога до Лінкольна. Потім знову треба буде їй перетинати струмок чи не треба? Чи Лінкольн по цей бік рівчака? Вона потерла собі чоло, розлючена на себе, бо потребувала всієї гостроти свого розуму, свого вміння зосередитися…

Вона знову почула кроки, що перетинали ліс, хоч і була певна, що вони втратили її слід. Почула, як вони наближаються, й знову згадала про свого батька — руки в нього були величезні — згадала, як він відкручував голови голубам.

Лін-кольн, Лін-кольн, Лін-кольн. Їхні кроки в сухому листі також промовляли його ім’я.

А тоді вона побачила їх — дві постаті, що наближалися до неї. Вони були ближче, ніж вона сподівалася. Вона не мала часу, щоб розгледіти Роббі Монтґомері в одному з них. Натомість вона впала на землю, животом донизу.

Незабаром їхні черевики наступлять на неї, як на мертву пташку. Вона поклала руки долонями на землю й поповзла вниз берегом струмка, під таким кутом, щоб її ноги першими занурились у воду, сповільнивши її падіння.

Вона поринула під воду без звуку.

Холод перехопив їй дихання, й вона заплющила очі, бо якби вона загубила контактні лінзи, то не змогла б побачити нічого. Але вона потерла свої очі, кліпнувши, розплющила їх, і коли відчула свої ноги під собою, то відчула й точку опори. Вода досягала б трохи вище її колін, якби вона стала вертикально, але вона витяглася майже горизонтально, майже вся поринувши під воду. Вона нічого не могла бачити за крутим берегом. Її оточувала густа темрява, що здавалася їй безпечною. Вона розслабила руки у воді й пішла ними по дну струмка, наче тюлень, тягнучи за собою на плаву своє тіло.

Вона чекала, що на неї полетять кулі, якщо чоловіки її побачили.

Холодна вода загострила її почуття. Вона усвідомлювала кожен слід руки, який залишала на дні струмка, кожен камінь, об який зачіпалось її коліно, кожен виплеск води на її щоку — усе це наближало її до містка. Вона подумала — якщо вона не помре — вона може здійснити блискучий перехід. Вона зможе дістатися до Лінкольна ось так, пливучи без жодного звуку. Нехай тільки чоловіки проминуть її, і вона потім попрямує вниз по струмку й знайде Лінкольна.

Вона дісталася до містка за кілька секунд, а потім обернула своє тіло й підпливла під нього. Її волосся торкалося дощок. Їй не стало тепліше, й вона обхопила руками свої коліна. Щось залоскотало їй руки — водорості? — і вона була невдоволена, що нічого не бачить під поверхнею води, але це означало, що й терористи нічого не побачать під нею.

Вона не чула жодного звуку, крім дзюрчання води. Вона присіла нижче. Сидіти у воді було тепліше, аніж сидіти на повітрі. Місток був вигнутий аркою, і вона намагалася виглянути у півколо між дерев’яним настилом та водою.

Ось вони підійшли: вона побачила дві пари ніг на березі струмка. Вона не могла побачити нічого вище від їхніх колін, бо її зір упирався в місток. Одна пара ніг перестрибнула через струмок довгим легким стрибком, одна нога ступила на протилежний берег, потім друга. Вона зраділа, що він або не помітив містка, або подумав, що він був надто низько під ним, аби завдавати собі клопоту переходити через нього. Вона чекала, коли стрибок зроблять наступні двоє ніг, але вони не рухалися.

Стрибай, подумала вона. Стрибай.

Але другий терорист не перетнув струмка. Натомість перший переступив назад — його покликали? — й підступив до другого чоловіка, схоже, вони розмовляли.

Вона не думала, що вони там стояли б, якби помітили її. Хіба що в них досі йдеться про гру. Вона занурилася глибше, обернувши голову так, щоб її щока пірнула під воду, й вона краще бачила їх обох. Вони дивилися вбік від неї, й один із них мав товсте тіло й мішкувату постать Роббі Монтґомері. Другий був менший і мав вузькі плечі. Друг Роббі, припустила вона.

Отже, всі вони тут, подумала вона. Усі троє.

Десь далеко від них дівчина, і вчителька, і Лінкольн, і безликий монстр у металевому обладунку, і, припустила вона, поліція. Далеко також лежить у сміттєвому баку горласте немовля, й кудись забігла його мати. Джоан подумала про свого сина, про його пластикових людей і про те, що часто вони опиняються не там, де ти сподіваєшся їх побачити. Іноді Тор падав за подушку, а Залізний Чоловік ставав зіркою твоєї вистави. Іноді від Джокера відламується рука, й у ролі негідника ви використовуєте Отруйний Плющ. Ви все змінюєте. Усе обмірковуєте наново.

Чоловіки перебували від неї не далі як за двадцять футів. Вона згадала, що десь залишила свою сумочку. Її почало тривожити переохолодження. Пригадала, як дядько розповідав їй про те, як ще підлітками він та його найкращий друг Ларрі їхали через міст на річці Теннессі, а жінка, яка їхала в протилежному напрямку, звернула на їхню смугу. Їхній автомобіль ударився об поручень мосту, й обидва хлопці вилетіли в річку, пробивши вітрове скло. Тобі було боляче, коли ти побив вітрове скло? запитала вона. Тобі було боляче, коли ти вдарився об воду? Ти дістав до дна? Дядько не міг відповісти на всі її запитання. Він не пригадував нічого від тієї миті, коли завищали гальма й він ударився головою об вітрове скло, й до тієї, коли він, босий, без черевиків на ногах, вийшов на берег річки. Черевики спали з твоїх ніг, коли ти плив? Чи коли ти летів у повітрі? Вона була зачарована тим, щó він їй міг розповісти про відчуття грязюки між своїми пальцями, про те, що жінка за кермом іншого автомобіля мала біле волосся, але він не міг розповісти їй про ті подробиці, які здавалися їй дуже суттєвими. Вона уявляла собі, що й сама була там і бачила ті подробиці, яких він не міг пригадати.

Ти врятував Ларрі? запитувала вона його. Ти кликав на допомогу?

Я там лежав, відповідав він їй. Я лежав там у багнюці й спостерігав.

Її думки знову кудись відлетіли. Її мозок закляк. І ноги її заклякли також, заклякли настільки, що вона боялася, що не зможе стояти, а тим більше йти. Вона нічим не допоможе Лінкольну, якщо не зможе йти.

А проте чоловіки досі стояли там.

Ні, вони розійшлися й почали рухатися. Тонкий відступив від води, й Роббі Монтґомері схопив його за руку. Але менший вирвався від нього, й там був ще якийсь рух, не зовсім зрозумілий у темряві, й вона втратила з очей малого хлопця.

Роббі постояв якусь мить, і вона хотіла спробувати свої шанси пересунутися вниз по течії, але побачила, що підходить хтось іще. Двоє ніг, які ступали дуже обережно, й Джоан упізнала ці худі ноги й тугі джинси навіть до того, як побачила густу масу волосся.

Вона побачила ту мить, коли Кейлін помітила попереду себе Роббі — усе тіло дівчини задерев’яніло. Вона побачила ту мить, коли Кейлін помітила, що другий терорист стоїть тут-таки поруч — дівчина на чверть обернулася. Вона щось тримала у своїх руках.

Джоан не чула нічого з їхньої розмови. Якщо вона пройде трохи далі під містком, вона нічого й не побачить.

Можливо, так було б краще.

Вона поринула глибше у воду.

Кейлін мало не зойкнула, коли якась тварина шмигнула поперед нею, шурхаючи глицею, але, коли та завмерла на місці, піднявши лапки в повітря, вона її впізнала. Лісовий байбак. Вона не знала, що тут поблизу можуть бути такі тварини, як байбаки. Але їх була ціла родина в дитячій частині зоопарку тварин, призначених для приязних контактів із людьми, й вона здогадалася, що чоловіки з рушницями зруйнували ту будівлю, як вони зруйнували й інші, то, може, вівці, кози та шетландські поні також бігають десь тут. Що ж до байбака, то він підповз до неї, а вона стояла нерухомо, дозволивши йому тертися об її ногу. Вона ніколи не бачила, аби тварини на дитячій території робили щось інше, як притискалися до задньої стіни своєї оселі, бо тварини в дитячому зоопарку ненавиділи дітей.

Можливо, цей байбак був поранений. А може, він потребує ласки.

Вона повільно нахилилася над ним. Можна простягти руку до собаки, й він до тебе підійде, й вона пригадала, що маленькі тваринки також люблять, щоб їх погладили, і байбак, можливо, теж належить до такої породи. Вона обережно обхопила його, й байбак охоче дозволив себе підняти. Він притиснувся до неї тісніше, коли вона пішла далі між деревами, хапаючись своїми маленькими пазурами за кінчики її волосся. Її маленька сестра також притискається до неї, коли вона налякана. Кейлін ступила вперед кілька кроків — протягом якогось часу вона вже не бігла. Не було сенсу.

Вона не знала, де вона є, й не знала, куди йти.

Це була неправда. Їй треба пошукати Лінкольна та його матір. Їй слід було перестати бігти п’ять хвилин тому, коли вона побачила, як вони впали, та не змогла одразу зупинити свої ноги, а коли нарешті опанувала себе, то була сама-одна. Вони, мабуть, уже мертві — той Лінкольн мав таке чудове волосся, й він усміхався їй — і, можливо, вони б не померли, якби вона тоді не привела їх на склад. Вона подумала, що добре тоді вчинила, сказала собі, що робила це, аби допомагати людям, та, можливо, вона помилялася. Можливо, їй просто не хотілося бути самій-одній. Її маленька сестра просила Кейлін не виходити до власної кімнати, бо її маленьку сестру іноді хапає страх посеред ночі й вона любить пригортатися, як байбак, але Кейлін не була переконана, що вона залишалася в сестри тому, що та просила її залишитися. Звідки вона знала? Для кого вона це робила — для себе чи для своєї сестри? Бо один вчинок робив її доброю дівчиною, а другий — еґоїсткою, а якщо вона еґоїстка, тоді вона напевно вбила хлопчика та його матір?

Вона погладила байбака по голові.

Побачила світло попереду й спочатку подумала, що, можливо, вона вийшла до головного виходу з зоопарку, але потім зрозуміла, що світло доходило до неї від широкої галявини між деревами, й уповільнила ходу, коли підійшла до намету армійського стилю, достатньо великого для десятьох людей. Поруч з наметом стояв поламаний джип. Намет освітлювався зсередини, й вона могла побачити силуети трьох чоловіків, які сиділи в наметі кружкома, й на мить вона похолола від жаху, доки не зрозуміла, що то манекени. Ще один із символів Гелловіна.

Вона відступила назад і трохи змінила курс, обминаючи світло.

Вона пошкодувала, що не має більше тваринячих крекерів. Тільки печиво з шоколадом. Її дратувало відчуття в роті. Батько посміявся б з неї за те, що вона думає про ласощі — неодмінно посміявся б, — і вона пригадала, як вони з сестрою були самі-самісінькі вдома й вона наливала чай, коли почувся гучний шум в окремій кімнаті, а потім сміх, від якого в них усе похололо. Вона й сестра побігли у ванну кімнату, та як тільки вони там замкнулися, Кейлін усвідомила, що вона забула взяти свій мобільний телефон, який їм знадобиться, якщо вони захочуть викликати поліцію, і вона трохи прочинила двері. Перед нею стояв чоловік — вона заверещала з переляку, перш ніж упізнала батька, який сміявся й сміявся.

Він любив жартувати з ними. Вона думала, це нагадувало йому ті часи, коли він був малим, задовго до того, як почав носити костюми, й сидіти на вчительських конференціях, і прибирати за котами у своєму домі. Він був сином проповідника й розбив два автомобілі, перш ніж йому виповнилося шістнадцять років. Він умисне кидав бейсбольними м’ячами по вікнах, а одного раз спіймав двадцять три коти й позакидав їх на дах, тримаючи за хвости.

Бешкетник. Так він любив називати себе тодішнього. Інші діти жахалися його. Дорослі теж.

Люди кажуть, вона хороша дівчина. Вона дістає лише відмінні й добрі оцінки й зберігає свої гроші в банку. Але їй хотілося б тепер, аби вона була такою дівчиною, яка влаштовує пожежу, а не такою, яка чесно працює. Вона шкодує, що не знає, як лякати людей. Ліпше б вона працювала вчора, а не сьогодні, й мала б із собою перцевий спрей, який рекомендувала їй завжди носити з собою мати, і пошкодувала, що у неї не було шоколадного батончика з кокосовим наповнювачем, й ліпше вона лежала б тепер у ліжку на м’яких подушках, і вона хотіла б схопити того малого хлопця Лінкольна, втекти з ним і врятувати його, й вона хотіла би бути жінкою з відеогри з двома пістолетами за поясом. Вона хотіла б, аби її батько міг узяти її на руки й нести, але вона тепер надто важка.

Байбак тремтів у її руках, а кожен звук, який вона чула, здавався їй кроками. Вона зупинилася, послухала й дійшла висновку, що чує лише шарудіння листя.

Її батько був таким хлопцем, який мав перетворитися на психопата — хіба не так казали люди? Але якщо ти мучиш тварин, то хіба це означає, що ти станеш серійним убивцею? Але натомість він став її батьком, і ніякої підлоти в ньому не було. Вона бачила, як він плаче, дивлячись рекламні ролики.

Вона почула дзюрчання води попереду й знову подумала, що то кроки. Напружила зір, намагаючись щось побачити між деревами.

Вона побачила струмок, і їй здалося, вона почула голос, та коли зупинилася послухати, то не почула нічого, крім дзюрчання струмка. Відступила назад, заховалася за дерево і стояла, чекаючи та спостерігаючи. Стояла, як їй здалося, довший час, а потім погладила байбака й обережно пішла вперед, аж доки дійшла до води й подумала про те, чи не слід їй переступити через струмок, але потім — вчителі казали їй, що вона має проблеми з фокусуванням й іноді збивається з напрямку — але потім вона підняла погляд і побачила перед собою Роббі.

— Привіт, — сказала вона, ніби він підійшов до неї у школі, коли вона складала свої книжки до своєї шафки, так ніби він не стояв перед нею з рушницею і, либонь, патронташем через плече.

Вона збентежилася, що привіталася з ним, її привітання здалося їй ідіотським, та забрати його назад було пізно.

А потім вона відчула, що хтось стоїть позад неї, і коли обернулася, то побачила ще одного чоловіка.

Він був нижчий, ніж Роббі, й той самий, якого вона раніше бачила в ресторані, тоді він здався їй більшим. Тепер вона подивилася на нього й подумала, що він не сильніший за неї й що вона поклала б на стіл його руку, якби вони змагалися, але він мав по рушниці в кожній руці — одну велику й одну маленьку. Він посміхнувся їй, і від цієї дружньої посмішки їй ще більше пересохло в горлі.

— Ти завів собі друзів? — запитав він, явно звертаючись до Роббі.

Роббі нічого не відповів. Він не промовив жодного слова.

Кейлін стала під таким кутом, щоб могла бачити їх обох одним поглядом. Відступила на два роки назад, обернувшись так, щоб не впасти в струмок. Притисла байбака до себе надто міцно, й він став пручатися. Вона сподівалася, що вони не скривдять байбака. Відступила на третій крок і на четвертий, суха гілка тріснула під її ногою, і вона аж підскочила.

Вони лише спостерігали за нею. Дерево відкидало тіні на їхні обличчя, й тіні були такі густі, що вона нічого не могла сказати про їхній вираз.

— Одна на дорозі? — спитав той, кого вона не знала.

Спочатку вона відчула полегкість, бо він кинув свої обидві рушниці на землю. Але потім він підійшов до неї так швидко, що вона навіть не встигла викинути перед собою руки, перш ніж він обкрутив її й притиснув її спину до своїх грудей, твердих, ніби вони металеві.

— А ваша велика втеча? — запитав її Роббі, й вона подивилася на нього.

Тепер вона не відвертала він нього погляду. Вона не знала чому, але їй це здавалося важливим.

— Ти лиш поглянь, яке ідіотське в неї волосся! — сказав той, хто її тримав. — Ти ніколи не думав про те, чи можеш ти скрутити людині в’язи голими руками? Мій кузен сказав, таке відбувається лише в кіно, мовляв, ми маємо надто багато м’язів у наших шиях, але я не думаю, що в неї багато м’язів.

Кейлін не могла бачити того, який говорив, бо він так її тримав, що вона не могла обернутися. Він ухопився руками за її коси, підтягнувши їх угору й нахиливши її голову, і вона відчувала, як її шкіра розтягується, а скальп стає нестерпно пекучим. Він тягнув її за коси, доки її обличчя не обернулося вгору, а шия обернулася назад. Вона все ще намагалася не відривати погляду від Роббі.

Вона хотіла сказати щось відважне. Хотіла плюнути на того, хто її тримав, або вкусити його, або сказати йому, що в нього замало сили, аби завдати їй шкоди, але вона не могла говорити, бо він тепер обхопив пальцями їй шию, натискаючи так, що вона думала, вона матиме там синці.

Вона дивилася на Роббі. Він досі тримав у руці рушницю. Вона не могла зрозуміти нічого з виразу його обличчя.

— Допоможи, — намагалася вона сказати.

— Я сказав вам, щоб ви йшли до морських левів, — відповів їй Роббі, чи вона подумала, що він їй так відповів.

Кейлін копнула ногою, і їй здалося, вона вдарила в гомілку невеличкого чоловіка, але тому було, схоже, все одно.

Хмари пливли над деревами. Вона тримала в обох руках зап’ястки нападника, її нігті вп’ялися йому у шкіру, й байбак випав з її рук.

Вона подумала про свого батька. Уявила собі, як він жбурляє котів на дах, тримаючи їх за хвости. Він розповідав, що жбурляв кожного, наче диск, і відчував глибоку втіху, коли відпускав хвоста й кіт летів крізь повітря.

Вона мала шкіру під своїми нігтями. Кров на нігтях. Нападник щось бурмотів їй на вухо, й вона відчувала, як він обкрутився навколо неї. Він зовсім обернув їй голову тепер обома руками, й один з його пальців глибоко встромився в м’яку частину її вуха. Вона хапнула ротом повітря. Їй було боляче.

Роббі нічого не казав.

— Мало не скрутив, — видихнув голос біля її вуха.

Хтось закричав. Вона не могла добре чути й навіть не була певна, що то голос реальний, але пальці, що стискали їй горло, ослабли. Вона впала, спершись на руки. Листя прилипло до її закривавлених пальців.

Коли вона зробила глибокий вдих, він не здався людським.

Вона пошукала поглядом байбака в листі, проте не побачила його. Потім подивилася вгору на Роббі — він досі стояв там, де стояв, і вона розгнівалася на нього більше, аніж на того чоловіка, який хотів відірвати її голову від тіла.

Роббі, проте, дивився повз неї. Кейлін обернулася, її дихання ще було жахливим, і побачила жінку, що виринала з рівчака, немов болотяне страховище.

— Роббі Монтґомері! — кричала жінка.

Вона крикнула лише один раз, а може, вона кричала й більше разів, проте вуха Кейлін почули цей крик уперше.

То була мати Лінкольна, промокла до рубця. Лінкольна з нею не було, і Кейлін впала у паніку.

Байбак був у неї біля ніг. Вона взяла його на руки, теплого. Усі, крім неї, перебували в русі.

Мати Лінкольна вибиралася з води.

Чоловік, який душив Кейлін, пішов туди, де поклав свої рушниці.

Роббі підіймав свою зброю, націливши її на жінку.

— Місіс Пауелл сказала мені, щоб я сказала вам… — почала мати Лінкольна, яка стояла так близько до Кейлін, що дівчина чула, як вода скапує з неї на листя.

Душитель схопив свого пістолета, але він тримав його не з того кінця й намагався обернути його у своїх руках, водночас обертаючись до жінки. Роббі сіпнув свою рушницю, й вона тепер була націлена в небо, але він не ослабив своєї хватки на ній, й Кейлін відчула клубок у горлі.

— Місіс Пауелл сказала, вона хоче поговорити з вами, — повідомила мати Лінкольна. — Місіс Пауелл сказала, вона хоче поговорити з вами ще раз.

Кейлін зрозуміла, що мати Лінкольна намагається стати попереду неї. Жінка повільно підступала до неї ближче. Тепер вода зі струмка з її волосся скапувала на черевики та стегна Кейлін.

Роббі Монтґомері дивився на них обох.

— Це байдуже, — сказав він, і його рушниця стала опускатися в їхньому напрямку, а Кейлін подумала, ні, це має трохи значення тривалістю в три секунди, й тепер душитель підняв свого пістолета, й вона подумала про батька та його котів.

Вона кинула байбака.

Вона погано прицілилася — не вцілила ні в душителя, ані в Роббі. Але байбак пролетів надто близько до душителевого обличчя, й той смикнувся назад, утратив рівновагу і впав у бур’яни. Роббі Монтґомері подивився вниз на свого друга, а потім Кейлін уже не могла побачити нічого, бо мати Лінкольна стрибнула на неї, важка й мокра. Вона була сильнішою, ніж здавалася. Вона підняла Кейлін і потягла її, заверещавши їй у вухо, перетягши її через берег струмка і вкинувши у воду.

Кейлін упала вниз обличчям, ковтаючи воду, і в ту ж мить пролунали постріли.

8:05 пополудні

Джоан почула кулі, але не відчула їх. Кулі падали далеко одна від одної, а вона тримала голову дуже низько, торкаючись води підборіддям, і їй було цікаво, чи Роббі Монтґомері й той інший можуть їх ясно бачити. Вона майже не бачила своїх власних рук, що занурювалися у воду, тож терористи ніяк не могли бачити її краще, аніж бачила себе вона, й це пояснювало, чому вона досі жива.

Вона відчула гострий біль — це гострий камінець вп’явся в її стегно. Кейлін досі борсалася на воді, можливо, блювала, але добиралася до містка так швидко, як тільки Джоан могла підштовхувати її.

Й ось вони вже під містком. Не зовсім у безпеці, але тут безпечніше, бодай на кілька секунд. Постріли припинилися.

— Не зупиняйся, — прошепотіла вона Кейлін, і вже чотири ноги побігли до містка, бо куди могли подітися Джоан і Кейлін, як не заховатися під ним?

Джоан знову обернула дівчину ногами наперед, і на якусь мить дерев’яні дошки цілком затулили від неї терористів. Потім вона побачила неясні обриси їхніх голів, і вони більше не рухалися. Вони чогось смикали один одного — один намагався потягнути іншого в протилежному напрямку? Якщо вони сперечалися, то це не триватиме довго, бо незабаром вони обидва перетнуть струмок і заглибляться в ліс на його протилежному боці.

Вона міркувала, чи Роббі Монтґомері стріляв зі своєї рушниці, адже він не вбив її, коли вона виходила з води цілком безпорадна — але в неї не було часу, щоб обміркувати це.

— Усе гаразд, — сказала вона Кейлін, яка спіткнулася й пішла під воду, а потім із плюскотом вибралася на поверхню.

Вона підвела дівчині руку під спину й підняла її, обтерши воду, яка струменіла з її обличчя, й волосся дівчини було важким на її руці, а її шия була вкрай тендітною, але вони не могли зупинятися, і вона штовхала й штовхала Кейлін уперед.

Вони пробиралися далі, коли Джоан побачила, як Роббі Монтґомері та той другий відійшли від струмка й зникли між деревами. Вона не повірила в це, бо тепер вона не вірила нічому.

Її нога боляче пульсувала, й вона почала думати, що це не просто подряпина від гострого каменя. Вона зосередила увагу на холодній воді, на мулі на своїх руках і згадала, як під час своєї першої подорожі до озера Лінкольн підозріло подивився на воду й запитав, А ми не маємо бегемотів в Америці? Нічого б у світі вона тепер не хотіла б, як відчути на собі його вагу.

Вона й Кейлін були тепер на чималій відстані від містка, досі пливучи горічерева в чорній воді. Джоан тепер майже не бачила двох терористів — вони стали тінями. Коли вона примусила свої руки й ноги рухатися швидше, один з терористів спрямував свою рушницю на струмок, після чого хтось кинув камінець по воді.

Джоан відразу зрозуміла, що річ не в цьому, але звук був саме такий — камінець, що ковзав по воді, доторкнувся до неї три або чотири рази. Через півсекунди після плюскоту вона почула чотири виляски в повітрі, один за одним. Потім один з терористів упав навколішки, голосно застогнавши.

І тоді вона все зрозуміла.

Кулі можуть ударятися не лише об воду, а й об ґрунт, підкидаючи листя — не цілий шторм куль, не те, що вона бачила в кіно, а кілька пострілів, зроблених один за одним. Це вона бачила на полюванні на голубів. Виляск рушниці, потім батько заряджав її — й знову такий самий звук.

Вона знову подивилася на терористів і побачила, що то Роббі Монтґомері впав навколішки на землю. Вона впізнала його по широких плечах і метлянню його куртки. Другий терорист кинувся бігти.

Хтось стріляв у терористів. Спалахнуло кілька вогників, певно, спричинених пострілами. Вона бачила їх між деревами. Роббі Монґомері впав на лікті, а потім узагалі перестав ворушитися. Вона вже не бачила в ньому людини — він став темною формою в багнюці. Купою листя. Колодою.

Другий терорист іще втікав.

Джоан обернула голову на другий берег струмка й нарешті побачила, що підходить поліція. Їх було дві групи, й вони рухалися трикутниками: один чоловік попереду, два позаду, по обидва боки від нього, й це нагадувало гусей, але був ще один чоловік позаду.

Між деревами наближалася й третя група, рятувальники підходили звідусіль, але вони були не досить вишикуваними, збитими докупи — така собі маса піднятих рушниць, націлених невідомо під якими кутами, й вони підходили мовчки. Кулі літали — вона чула їх, одну за одною, свистячі звуки в повітрі, супроводжувані пострілами з рушниць, які ставали дедалі гучнішими. Бахкало все більше рушниць. Усе більше куль літали над нею, впиваючись у землю за кілька футів від неї. На воду кулі більше не падали після того першого залпу, але вони все ще літали близько.

Вона занурилась у воду так глибоко, як тільки могла.

Терорист-утікач щось кричав, але вона не могла розібрати слів.

Вогники в листі ритмічно спалахували.

Вона змогла достатньо скоординувати свої руки й ноги, щоб посуватися назад, далі від стрілянини, проте її поранений зап’ясток підігнувся, й вона поринула під воду. Тепер уже Кейлін допомогла їй підняти голову над водою, а навколо її руки обплуталися водорості, ні, то пальчики дівчини обкрутилися навколо зап’ястка, який вона сама ж таки забинтувала. Джоан видихнула воду з носа.

Біжи, біжи, біжи, твердила вона собі.

Ніхто їй цього не казав. Ніхто тобі не казав, що ти не зможеш відрізнити добрих хлопців від поганих хлопців, що тут буде стільки шуму, який не тільки оглушить тебе, а й засліпить, бо ти не зможеш не заплющити очей, і що звуки та рух накочуватимуться звідусіль, тож ти не знатимеш, куди тобі йти.

Вона також не розуміла, звідки було стільки диму.

Один з чоловіків — добрий хлопець? — був близько до струмка, лише за кілька кроків від нього, й він здавався дуже високим. Він був на вершині трикутника, й не можна було сказати, що він біг або йшов, а пересувався в якомусь середньому темпі, досить швидкому й рівному. Він підійшов досить близько, аби вона побачила, що він має навушники на вухах, але вона не змогла побачити його обличчя — а вона хотіла б його побачити. Вона не хотіла схопитися на ноги й налякати його, бо вона була б для нього тільки ще однією формою в темряві, але хто знає, щó він міг зробити з несподіванки?

Він тримав рушницю піднятою вгору, й вона побачила зблиск, коли він натиснув на спусковий гачок. Вона й не знала, що можна побачити, як куля вилітає з дула.

Там немає світлячків, вона розуміє.

Вона побачила, як чоловік, що не був Роббі Монтґомері, впав на землю, проте він досі стріляв. Він підповз до сосни, заховався за нею і став майже невидимий під її кутому зору…

Рухайся, нагадала вона собі.

У повітрі перед нею щось пролетіло. Цього разу вона відчула, як повітря нагрілося біля її щоки.

Лінкольн може тепер блукати в лісі, подумала вона, й що буде, як він заблукає в цю або в іншу групу людей з рушницями в руках — одному Богові відомо, скільки тут тепер полісменів, які перебувають у русі, і якщо вони справді вирішили очистити територію зоопарку, то вони не перестануть стріляти — а Лінкольн не має уявлення, щó може означати свистіння куль. Він не знає нічого, й вони підстрелять його, не роздумуючи. Він надто маленький, аби хтось зміг побачити його в цій суміші диму й тіл.

Пролунав новий сплеск води біля її ніг. Вона стояла тепер на руках і колінах, тобто геть низько, але набирала швидкість, а Кейлін пересувалася з нею поруч. Джоан сказала собі, що коли стрілянина припиниться, вона покличе на допомогу, й поліція впізнає жіночий голос і не стрілятиме в неї. Але стрілянина не припинялася. Вона й Кейлін пересувалися на руках і колінах, рухаючись, як весла на каное, й вона не звертала уваги на холод, на своє тіло, кволі зап’ястки та онімілі ноги і всі його ослаблені частини. Озирнувшись назад, вона не побачила людських постатей. Можливо, полісмени погналися за терористом углиб лісу. Тепер вона побачила лише дерева й почула дедалі тихіше свистіння куль.

Вони перебували у воді недовго — здавалося, вони подолали кілька миль відстані, але насправді — вона знала — не більше сотні ярдів.

— Вибираймося тут з води, — прошепотіла вона Кейлін, і вперше до неї дійшло, що дівчина досі не промовила й слова. — З тобою все гаразд?

— Де Лінкольн? — запитала дівчина, коли вони вибралися на грузький берег.

Джоан послизнулася й мало не втратила рівноваги.

— Я заховала його під кущем. Ми повинні забрати його звідти. Кулі, — сказала вона й наготувалася побігти з усіх ніг.

Вона зіп’ялася на ноги. Спідниця в неї прилипла до тіла, збившись докупи. Кейлін також підвелася на ноги. Джоан допомогла дівчині однією рукою й подумала, як дуже відрізнялася вона від Лінкольна, який був твердим і щільно збитим. Кістки дівчини були наче порцелянові, наче виготовлені зі щойно видутого скла, наче ручки філіжанок для чаю.

Дівчина на дотик була як будь-яка з дорогоцінних речей. Джоан не розуміла, чому вона відразу цього не помітила. Мабуть, вона нічого не спроможна бачити, якщо не побачила перед собою цю дівчину з червоними стрічками в косах і ногами, наче вирізаними з оріґамі, яка смажить курчат для своєї родини і чий батько пускає собі кров, щоб її втішити.

— Ви його заховали? — повторила дівчина.

— Вони наближалися, — відповіла Джоан і чомусь стала гірше бачити.

Вона випросталася й привела своє тіло в рівновагу, потім підхопила свою спідницю обома руками й задерла її вище колін. Вона подивилася вниз і побачила соснову глицю під своїми ногами, але більше не відчула різниці у відчуттях між своєю взутою ногою і босою. Це було добре. Відсутність відчуття допомагала. Вона могла бігти й почувати себе добре, так, як вона почувала себе, пробігши дев’ять або десять миль, зовсім без тіла, з відключеною свідомістю. Щоправда, вона спотикалася й мусила хапатися за дерева. Либонь, вона ще пов’язана зі своїм тілом, бо воно припускається помилок.

— Ми його знайдемо, — сказала вона Кейлін.

— Знайдемо, — відповіла Кейлін, і волосся дівчини то підіймалося, то опускалося, коли вона бігла, й Джоан подумала, який то був ідіотський намір підійти до терористів, не маючи чого їм сказати, крім прізвища місіс Пауелл, наче воно було талісманом, таким собі чарівним мечем, який мав перемогти Роббі Монтґомері. Їй пощастило, що вони з Кейлін досі не мертві, але вони таки живі, тож, можливо, її план був не таким уже й поганим.

Джоан не відчувала інших частин свого тіла, але відчувала свою ногу, біль звідти стріляв аж до її стегна, й вона йшла підстрибом. Проте вона бігла, і ніщо не здавалося їй тут знайомим, та коли її вже охопила паніка, вона побачила павука, що висів між деревами — освітлений безформний згусток — і попрямувала до нього. Вона покликала сина на ім’я, лагідно, повільно. Вона була вже за десять футів від павука. За п’ять футів вона знову його покликала.

Ніхто не відгукнувся.

— Він був тут? — запитала Кейлін.

— Він тут, — відповіла Джоан.

Вона підійшла до павука й доторкнулася до однієї з його лапок, розгойдавши його. Була переконана, що це той самий павук.

Вона окинула поглядом ліс — під яким кущем вона заховала сина?

Ось він. Вона подумала, що він тут.

Постріли затихали вдалині, ляскаючи, наче майже готовий попкорн.

Вона підбігла до куща, але потім стала навкарачки й коли її руки доторкнулися до гілок, її голова була вже на рівні землі, а коліна вперлися в багнюку. Вона підняла гілки й подивилася під них.

Його там не було.

— Лінкольне! Лінкольне! — вона все одно покликала, неспроможна відірвати погляд від порожнього клаптя землі та порожніх гілок, від закутня, де його не було.

— Лінкольне!

Вона хотіла вигукнути це гучніше, але голос у неї не спрацював. Піднявшись на ноги, вона рушила в одному напрямку, потім спробувала піти в іншому.

Вона не знала, як і де його тепер шукати. В неї не було жодного плану. Він ніколи нікуди не відходив. Він завжди тримався за її руку. Вона втратила його слід лише один раз, на ярмарку, але знайшла його тоді за тридцять секунд.

— Лінкольне, — прошепотіла вона, покликавши його не гучніше, а тихше.

— Лінкольне!

Тепер вона зойкнула його ім’я. Несподівано голос їй повернувся і його ім’я пролунало гучно й довго, і їй було байдуже, якщо хтось почує її. Кейлін теж покликала малого.

Її син добре її послухався. Хоч би де він був, він не промовляв ні звуку. Вона не сумнівалася, що він надто переляканий, аби озватися, а вона хибно його оцінила, і що тепер?

Деяких можливостей вона не враховуватиме.

Вона не зможе їх врахувати, доки перебуває в русі.

Вона стала бігати по колу, все ширшому й ширшому, навкруг куща, де його покинула. Спіткнулася й важко приземлилася на свої руки. Вона швидко звелася на ноги.

Джоан заглядала під кущі й підіймала кожну гілку, яка ворушилася, й знову поминула павука, що теліпався на дереві, й минула двадцять дерев, схожих одне на одне, потім побачила пеньок, видовбаний всередині, й довгі зарості плюща, які накрили молоде деревце. Побачила також пластикового привида, неосвітленого, у вигляді дзвона.

Вона зупинилася на занімілих ногах і зрозуміла: щось з нею негаразд. Нахилилася й побачила кров у себе на пальцях. Але болю не відчувала, тож ця кров її не стривожила.

Кейлін перебувала десь зовсім близько, вигукуючи ім’я її сина.

Джоан зосередила увагу на ґрунті, який раніше здавався їй ділянками мертвого листя та гнилого дерева, що нескінченно повторювалися, але тепер, коли вона придивилася до них, то побачила, що деталі різняться. Місячного світла було досить, щоб у ньому побачити гриби та місця, зарослі травою. Балон із досі приєднаним до нього шнуром. Пластмасовий казан відьми, перекинутий, розламаний. Довга смуга білого світла пролягала в темряві. Вона обминула світло й підняла гілки вербового дерева. Повернулася до заростей плюща й спробувала їх підняти. Вони були густі й непроникні — він не мав би шансів там заховатися.

Вона не знала, яким словом назвати пульсацію, що пробивалася крізь її грудну клітку. Вона скидалася на зойк, але з кулаками й кігтями. Джоан не випустила її назовні.

Вона знову побачила освітленого павука — нечітку пляму в деревах. Оглянулася на те, що поминула, й побачила там смугу білого світла і якусь наче колоду, що цілком могла бути мертвою гліцинією. Підійшла до гліцинії, досить широкої, аби він міг заховатися під нею. Ліворуч від себе вона знову побачила відьомський казан, але цього разу побачила також те, чого не побачила вперше.

Вона зупинилася.

Казан був перевернутий, а це означало — під ним щось могло бути. Скажімо, створіння, яке легко могло підібрати під себе свої невеличкі ноги.

Я черепаха, я черепаха, я черепаха.

Вона згадала, як він ховався під диваном, вистромивши звідти голову.

Вона зрозуміла, що вгадала правильно, навіть до того як підняла казан — вона знала, що пішла за тоненькою ниткою, протягнутою від її мозку до його. Їх поєднував мільйон таких ниток, які тяглися від мозку до мозку, й вони підказували їй, коли йому хотілося їсти й коли він був близький до того, щоб заплакати, й вони підказували їй, що йому спало на думку використати алтей лікарський для своїх маленьких чобітків астронавта. Іноді ці нитки скручувалися, проте тепер вони підказували їй, що він залишатиметься під кущем. Але саме ця досконала нитка, м’яка, тепла, як хутро у Саржа, й срібляста, як шолом Тора, привела її до нього.

Вона підняла дешевий пластмасовий казан однією рукою, й під ним лежав Лінкольн, згорнувшись у клубочок. Точно в такій позі вона лежала, коли була малою дівчинкою і її навчали, як рятуватися від торнадо. Він підклав руки під голову й не дивився вгору.

— Лінкольне?

— Мамо, — відповів він, подивившись на неї, і її тіло знову перестало їй підкорятися. Вона не могла навіть простягти руки до нього, але потім він заворушився, й це дозволило заворушитися і їй. Вона схопила його в обійми й притягла до себе, між листям, і він пригорнувся до неї. Такий теплий. Такий твердий і важкий.

Коли вона відчула його дотик, кров і кістку, зойк, який утворювався у ній, випарувався, розчинившись у повітрі. Вона пробігла рукою по синові — він говорив спокійно, але обличчя в нього було вологим.

— Ти знаєш, ким я був? — сказав він їй на вухо.

Вона спершу не змогла відповісти й зробила ковтальний рух.

— Черепахою, — сказала вона.

— Так, — прошепотів він в екстазі, зануривши свої руки в її волосся. — Чого ти така мокра?

Він забрав руки від її волосся.

Вона схопила його руку у свою й обгорнула його своїм тілом, їй було холодно до кісток, і вона, мабуть, ніколи не відчувала такої полегкості.

— Я впала в струмок, — сказала вона.

— Он як. А що то за тріскотіння? Постріли? Постріли з багатьох рушниць?

Вона майже перестала чути постріли.

— Поліція вже тут, — прошепотіла вона. — Чому ти не відповів, коли я тебе кликала?

— Я тебе не чув. Адже я зник.

Вона звелася на ноги, але стримала свої руки, бо не була певна, що зможе його підняти. Мабуть, їм треба йти на вихід із зоопарку — безперечно, тóму, що там відбувалося, вже настав кінець.

— З ним усе гаразд? — запитала Кейлін, підходячи до них, засапана.

— Так, — сказала Джоан, ступивши крок. — З ним усе нормально. Ходімо.

— Щось не так? — запитала Кейлін.

Джоан не зрозуміла, чому дівчина це запитує, але потім помітила, що знову впала навколішки. Холодний дотик землі примусив її здригнутися.

Вона відчула біль.

Вона чула, як люди казали, що не відчували, коли їх підстрелювали — хто так сказав? Хтось реальний чи вигаданий? Вона тепер це відчувала. Як у тому випадку, коли батько ненароком притиснув її руку в дверях, коли вона була маленькою — він не знав, що вона йшла за ним — і біль був такий великий, що вона не розуміла, де він починався.

Кейлін схопила її за руку й потягла вгору. Джоан подивилася вниз і побачила, що кров так швидко витікає з її ноги, що на землі стали утворюватися калюжки.

Кейлін перестала її тягти.

— Ой, — сказала дівчина. Її пальці стали м’якими й обережними. — Ой.

Джоан помацала свій бік, і він теж був мокрий, і вона не могла примусити свої ноги пересуватися. Але вона чула, що в лісі досі шарудять кроки, не дуже далеко, й вона не була переконана, що стрілянина зовсім припинилася.

Залишатися тут було небезпечно.

— Візьми його, — сказала вона Кейлін, кивнувши на Лінкольна. — Рушайте до вольєрів. Сядьте десь і почекайте, доки поліція вам допоможе.

Їй подобався цей образ. Не полісмени в лісі, схожі на тіні, а тверда безпечна стіна чоловіків та жінок в одностроях, зі схованими рушницями. Вони скажуть її синові, що все закінчилося. Вони відведуть його в безпечне місце. Вони знайдуть міс Пауелл і забинтують їй коліно, обшукають усі куточки й щілини, усі сміттєві баки. Вони дістануть звідти немовля й знайдуть його матір, і, звичайно, немовля та його мати знову будуть разом. І це вже буде кінець.

Лінкольн міцно тримався за неї обома руками.

— Ні, — сказав він, хитаючи головою з широко розплющеними очима. — Ні.

— Йди, хлопче, — сказала вона йому, відіпхнувши його від себе.

Потім притягла його назад, бо не могла відпустити сина, ще раз не пригорнувши його. Вона стояла на одному коліні, витягши другу ногу позад себе. Обхопила малого руками, притисла його личко до своєї скроні й вдихала його пахощі, які завжди змінювалися й завжди залишалися однаковими, а тепер мали запах хліба. Вона намагалася, щоб кожна клітина її тіла пам’ятала про це — про його руку в її волоссі, про його м’яку шкіру, притиснуту до її підборіддя, про маму — тож якщо вона зможе зберегти якесь відчуття навіки, то це буде відчуття сина, таке, як тепер.

— Мій любий хлопчику. Йди з Кейлін. — Ні, вона відчула, що йому цього не досить. Він повинен зрозуміти. — Я повинна зачекати тут, мій любий. Доки прийдуть лікарі.

Він заплакав.

Вона мусила від’єднати від себе всі пальчики сина, роз’єднатися з ним цілком, хоч і не знала, як вона витримає ту мить, коли його шкіра відокремиться від її шкіри.

— Я хочу залишитися з тобою, — сказав він.

Кейлін потяглася до нього і взяла його за руку, переплівши свої пальці з його пальчиками. Він пішов з дівчиною, сказавши «окей» своїм тремтячим голоском, але її голова запаморочилася. Вона втратила відчуття речей на досить тривалий час, а потім знову широко розплющила очі.

Світло, яке пробивалося крізь дерева, здалося їй тепер чудовим. Дивно, що вона не помічала цього раніше. Тепер вона побачила довгі білі смуги, що нагадали їй низки перлів або місяців, і світло-помаранчеву кулю на відстані, й червоні та сині вогники, що подекуди спалахували, відбиваючись від дерев.

Вона досі стояла навколішки. Ні, лежала на животі. Вона збиралася незабаром підвестися на ноги, але поки що спостерігала, як побіг Лінкольн, тримаючись за руку Кейлін. Він біг набагато швидше, ніж вона сподівалася, це був той його позбавлений грації біг, який так їй подобався, коли його ноги відлітали вбік. Він не біг швидко, не біг лінійно, але кожна його частинка рухалася — плечі, ноги, руки та лікті, спрямовані в різні боки. Він не був створений для аеродинаміки, її хлопчик.

Вона відчула смак крові. Мабуть, знову прикусила собі губу.

Лінкольн здавався їй більшим, чим далі відбігав. Але вона зберегла досить ясний розум, аби усвідомлювати, що так не має бути. Він заповнював весь екран перед її очима, затуляючи від неї гілля сосон. Перед нею був лише він. І світло. Ясне світло, що сяяло в небі, наче стрічки на травневому дереві, коли вона була в шостому класі у своїй сукні кольору лаванди й дивилася на стрічку, яку тримала в руках, довгу й звивисту — Будьте уважні, дівчата, — казала місіс Менінг, яка керувала всією цією процедурою, — це складний процес — і вона сплітала свою стрічку зі стрічками інших дівчат, сплітала й розплітала, й забарвлені в колір шербету стрічки заповнювали небо, а на кінці кожної стрічки двоє рук, які міцно її тримали, пальці Кейлін вп’ялися їй у сорочку, рука Кейлін у Лінкольновій руці, стрічки звиваються — саме таким вона бачила тепер світло. Гарно.

Є гарні речі. Будь уважною.

Волосся запхалося їй у рот, і вона струснула головою. Земля під нею була вологою.

Лінкольн. Вона не знала, де він є. Їй треба було підняти голову.

Вона знову збилася зі сліду, але потім, коли повернула голову, то на мить побачила його на великій відстані, побачила його сплутане волосся, й він був оточений людьми в чорному вбранні, які стояли навколішки. Їй було приємно бачити, як дорослі люди намагаються не височіти над ним. Але вона не була певна, чи він справді зупинився там і розмовляє з полісменами, чи це витвір її фантазії.

Це історія про малого хлопчика на ім’я Стів, який виріс і став вершником.

Це історія про роботів і лазери.

Це історія про те, як я одружився, мамо. Мені потрібна дружина. Її зватимуть Люсі. Я хочу мати п’ять хлопчиків і п’ять дівчаток. Але всі вони ростимуть у моєму череві, а не в її, як ото буває в морських коників.

Їй хочеться послухати його історію. Вона заплющує очі й так чує його краще.

Вона мусить тримати очі заплющеними, бо стрічки світла надто яскраві.

Це не стрічки. Одне світло.

Якийсь чоловік з ліхтариком нахилився над нею.

— Мем? — звернувся він до неї, став навколішки й вимкнув ліхтарика. — З вами все гаразд? — Вона відчула, як щось важко придавило її ногу. — Потримайтеся секунду. Допомога зараз надійде.

Він був у темній сорочці, й щось яскраве блищало на його грудях. Вона подумала, що це, мабуть, містер Сімонс, учитель, коли вона була у п’ятому класі, він читав есей, який вона написала, і сказав, що колись із неї будуть люди.

— Лінкольн, — сказала вона.

— Ваш син?

Чоловік відгорнув волосся з її обличчя й зробив це дуже лагідно.

— Маленький темноволосий хлопчик? — запитав він її.

Очі в неї були заплющені. Вона силкувалася розплющити їх.

— Лінкольн, — сказала вона.

Вона думала, що сказала це.

Час минав. Вона відчула, що її підняли й поставили на ноги. Навколо лунали голоси, але вони не вимовляли реальних слів. З’явилося ще світло. Якісь постаті рухалися навколо неї.

Вона відчула, як маленькі пальчики торкнулися її руки.

Вона трохи змінила позу, й Лінкольн уклав свою руку в її руку. Їй здалося, він назвав її на ім’я. Вона відчула його тепле дихання. Відчула, що його шкіра торкнулася її шкіри й пучки його пальців залоскотали її долоню, розповідаючи їй кожну з тих історій, які вона будь-коли чула від нього.

Примітки

1

Одін — веховний бог у германо-скандинавськй міфології. (Тут і далі прим. пер.)

2

Локі — один із популярних богів скандинавської міфології.

3

Капітан Америка — супергеой із коміксів.

4

Зелений Ліхтар — ім’я багатьох вигаданих персонажів, які з’являються в коміксах.

5

Залізний Чоловік — вигаданий персонаж мультиплікаційних фільмів. Тут ідеться про те, що Лінкольн, якому чотири роки, живе більше в уявному світі, ніж у реальному.

6

Ідеться про комп’ютену гру.

7

Джокер — супергерой усесвіту, заклятий ворог Бетмена.

8

Надіслати (англ.).

9

Джордж Тімоті Клуні (нар. 1961) — американський актор, сценарист, режисер і суспільний діяч.

10

Стіві Вандер (нар. 1950) — американський соул-співець, композитор, піаніст, барабанщик.

11

Моряк Попай — персонаж із відомого американського мультфільму.

Content

Филлипс Джин Королівство жахів

Джин Філліпс Королівство жахів

4:55 пополудні

5:23 пополудні

5:32 пополудні

5:42 пополудні

6:00 пополудні

6:17 пополудні

6:28 пополудні

6:40 пополудні

6:58 пополудні

7:06 пополудні

7:12 пополудні

7:23 пополудні

7:32 пополудні

7:49 пополудні

7:53 пополудні

8:05 пополудні

Примітки